Láska zhrzené prostitutky Kolektiv autorů

Na přelomu roku

P átek. Poslední den v roce. Hrabal jsem se v papírech a pokoušel se udělat administrativní pořádek v uzavřených spisech.

Za okny mé kanceláře padal z oblohy těžký sníh nasáklý vodou a pofukoval studený vítr. Nic co by mi zvedalo náladu, ani nějaká vnitřní tenze v očekávání něčeho zvláštního se jaksi stále nedostavovala.

Měl jsem před sebou horu papírů, venku bylo mizerné počasí a navíc jsem vyfasoval na první den v novém roce dosažitelnost.

To znamenalo, že jsem musel být doma na telefonu a doufat, že si lidé dají poslední den ve starém a první den v novém roce pokoj, a i když se nebudou úplně milovat, nebudou alespoň krást, loupit, znásilňovat a vraždit a já tím pádem nebudu muset vyjet k nějakému případu, protože platí jak na Nový rok, tak po celý rok.

Sobota. Všechno šlo jako po másle. Prožil jsem krásný Silvestr ve společnosti své přítelkyně Evy, novoroční oběd byl vynikající a už už jsem si myslel, že budu mít klid. Jenže člověk míní a někteří lidé mění. Krátce po šestnácté hodině pro mě přijel kolega Rubeš. Tvářil se kysele, naříkal, že ho pálí žáha a má po

řád žízeň.

„Vražda,” řekl znechuceně. A bylo po idyle.

Ležela na dně asi dva metry hlubokého výkopu. Sukně a halenka roztržené, kalhotky a podprsenka se povalovaly vedle kabelky zpola zapadlé do bláta. Opodál flaušový kabát medové barvy a černé lodičky s vysokým podpatkem. Od hlavy až po paty tržné a řezné rány, zaschlá krev promísená těžkou jílovkou hlí

nou. Na ruce hodinky, dva prsteny, v pravém ušním lalůčku chyběla náušnice.

„K smrti došlo kolem půlnoci,“ řekl policejní lékař, „ale příčinu si netroufám určit. Nejspíš se udusila vdechnutím krve, ale stoprocentní to bude až po pitvě.“

Byla už skoro tma. Museli jsme nasvítit reflektory a dávat velký pozor, aby nic nebylo přehlédnuto. Opodál, v chladném vě

5

tru, podupávalo několik osob, které sledovaly naši práci.

V kabelce jsme našli plno drobností, které ženy stále nosí s sebou, protože je „nutně“ potřebují. Byl tam také svazek klíčů, síťová jízdenka na městskou dopravu, několik papírových bankovek, drobné a občanský průkaz. Lucie Kožinová, v minulém roce jí bylo třicet let. Trvalé bydliště necelých dvě stě metrů od místa nálezu těla.

„Poslední den v roce se potkala s vrahem,“ řekl Rubeš, „a je docela možné, že ten tu teď někde zevluje opodál a kontroluje svoji práci.“

Snad všechny byty v osmipatrovém paneláku svítily do tmy a za nimi žili lidé v teple a pohodě domova. Ve vestibulu, na jedné z poštovních schránek, jsme našli rukou psaný nápis Kožinová Kožina.

„Jestli nás tam čeká manžel a dvě tři děti, tak jsme ten nový rok začali nejlíp, jak jsme mohli,“ řekl jsem Rubešovi, když jsme vyjížděli do sedmého patra. Jenom nerudně zafuněl a neodpověděl. Ani jemu nebylo do řeči.

Na zazvonění nám otevřel muž ve vytahaných teplácích, vlasy střižené na kratičkého ježka, obličej stažený do vzteklé grimasy, v očích pelyněk a otrušík.

„To…,“ začal zvýšeným hlasem, ale vzápětí se zarazil. „Co si přejete?“

„Vy jste pan Kožina?“

„To jsem.”

„Policie,“ řekl jsem a blýskl služebním odznakem. „Já jsem komisař Denk, kolega inspektor Rubeš. Musíme s vámi mluvit.“

„Tak mluvte.“

„Snad nás pustíte dovnitř,” řekl jsem.

Na okamžik se zarazil. „Tak teda pojďte,” odpověděl nevrle a uvolnil dveře.

„Víte, kde je vaše paní?” zeptal se Rubeš.

„Já žádnou paní nemám, jsem rozvedený.”

„A děti máte?” zeptal jsem se, protože jsem se obával, že se každou chvíli nějaký špunt objeví ve dveřích.

6

„Ne,” odsekl. „A co je vám vůbec do toho? Co chcete?”

„Vaše paní, tedy chci říci vaše bývalá manželka, byla zavraž

děna,” řekl jsem.

Ztuhl. Koukal na mě, na Rubeše, vzteklý výraz z obličeje zmizel, napnuté lícní svaly povolily. „Děláte si srandu?” řekl hlasem, který přeskakoval.

Ani jeden z nás jsme nehodlali Kožinu ubezpečovat, že tomu tak není.

„Kde pracovala paní Kožinová?” zeptal se Rubeš.

„V nemocnici. Je zdravotní sestra. Tak je to pravda, nebo ne?”

dodal vzpumě.

„Pane Kožino,” řekl jsem, „myslíte si, že o takovéhle věci se dá žertovat?” Podíval jsem se mu přímo do očí. „I když jste rozvedení, očekáváme vaši spolupráci. Nebo snad odmítáte vypoví

dat?”

Zavrtěl záporně hlavou. „Co chcete vědět?” „Víte, kam vaše bývalá žena šla včera slavit Silvestra?“

„Ne. Ráno odešla do práce a už nepřišla. Myslel jsem, že to zvoní ona.“

„Kde pracujete?“

„Taky v nemocnici. Jezdím se sanitkou/*

„Včera jste byl v práci?“

„Ne. Měl jsem celý den volno.”

„Kde jste byl na Silvestra?”

„Doma. Odpoledne jsem si koupil nějaké jídlo a pitivo a díval jsem se na televizi.”

„Sám?”

„Jo. Úplně sám. Já nikoho nepotřebuji.”

„Co jste dělal, řekněme tak od osmi večer do dvou do rána?”

„Pustil jsem si televizi, něco jsem snědl a taky vypil.”

„Viděl jste celý program až do půlnoci?”

„Ne. Kolem jedenácti jsem usnul.” Chvíli mlčel, jako by vzpomí

nal. „Vožral jsem se a vzbudil až ráno.”

„Vy jste spolu po rozvodu moc nevycházeli, viďte,” řekl Rubeš.

„Po rozvodu a ani před ním. Všechno jí na mně vadilo. Jak mlu

7

vím, jak se chovám, dokonce i moje pohyby jí šly na nervy.

Všechno jsem dělal špatně, takže ani nevím, proč si mě vlastně před dvěma roky brala.”

„Kdo dával návrh na rozvod?”

„Ona, ale já souhlasil. Zase se sčuchla s tím…”

„Kdo je ten pán?” zeptal se kolega.

„Doktor Jarský. Táhli to spolu už před svatbou.”

„Měla vaše bývalá paní i jiné muže?”

„Copak ženskou uhlídáte? Možná jo, možná ne. Já ji nešpízoval.” „Takže jste byl od osmi večer do rána do dvou hodin neopustil?”

„Ne. Byl jsem doma.“

„Ale dosvědčit vám to nikdo nemůže?”

„Ne,” řekl a po chvíli dodal. „A je mi to jedno.”

Neděle. Na onkologickém oddělení byl klid a ticho. Vrchní sestru Jahnovou jsme našli v kanceláři. Seděla za psacím stolem, vyplňovala nějaké formuláře, a když na nás pohlédla, nezdálo se, že samou radostí načne láhev koňaku a nabídne chutné chlebíčky.

„Návštěvy jsou až odpoledne,” štěkla na nás od psacího stolu.

„Jenže my nejdeme na návštěvu,” řekl Rubeš příkře a podvědomě se zamračil.

Když zjistila, kdo jsme a proč přicházíme, odsunula kupu papí

rů, zvedla telefon, zmáčkla knoflík a řekla: „Uvař mi tři kávy a přines je ke mně.” Koňak to nebyl, ani chlebíčky, ale zase nedě

lala žádné ciráty a objednala, aniž by se zdržovala tím, že by se nás zeptala.

Bylo jí tak pětačtyřicet, měla krátké černé vlasy, modré oči a pěkně formované zaobliny tam, kde je má člověk najít, aniž by po nich musel soustředěně pátrat.

„Kožinová byla dobrá sestra,” řekla. „Pracovitá a spolehlivá.

Hodně se kamarádila s Mádrovou, obě byly rozvedené a docela si rozuměly.”

„Proč se Kožinová rozvedla?” šel jsem přímo k věci.

„Vzala si zaměstnance nemocnice. Takový ňouma bez nápadu,

8

kterého jste našli tam, kam ho někdo před hodinou postavil.

Myslela si, že ho předělá, ale nejspíš to nešlo.”

„Nebyl v tom nějaký jiný muž?” zeptal se František.

„Ale to víte, že ano. Ženská se rozvede, jenom tehdy, když je muž alkoholik, nebo ji mlátí, nebo kvůli jinému chlapovi.”

„Doktor Jarský byl ten chlap?”

Přikývla. „Je to ženáč, machr ve svém oboru. Zkrátka, ženy ho mocně přitahují a nějaký manželský celibát není jeho bible. Už bylo pár skandálů, ale vždycky se to srovnalo. Zkrátka si sem tam odskočí a pak pěkně hajdy domů.”

„Ze Silvestra na Nový rok měl službu?”

„Pokud vím, tak ne, ale jeho nepodezírejte. Ten by něčeho takového nebyl schopen a určitě bude mít alibi.”

„Měla Kožinová ještě někoho jiného?”

„To nevím, ale Mádrová by to měla vědět.”

Když jsme odcházeli, podala nám ruku. Měla pevný stisk, suchou teplou dlaň a špitálu plné zuby.

Třiatřicetiletou Jitku Mádrovou jsme zastihli při vaření nedělního oběda. Krátká zástěrka jí docela slušela, vůně kyselého zelí a uzeného se rozlévala po celém bytě.

„Končily jsme službu v šest večer a šly jsme spolu do vinárny Astra. Po sedmé přišel Petr, to je můj přítel. Měl přivést i svého kamaráda, Otu Valihracha, ale přišel sám. Ota prý onemocněl, ale všem nám bylo jasný, že má něco jiného. Lucka s námi seděla do devíti, my jsme pak šli do baru, ale ona nechtěla dělat křena a odešla.”

Mádrová byla celá roztřesená, násilná smrt její přítelkyně se jí hluboce dotkla.

„S tím Valihrachem se znala Kožinová již dříve?”

„Ne. Na Silvestra to mělo být jejich seznámení. On je také rozvedený, mohla to být pro Lucku partie.”

„Říkala Kožinová, kam půjde?”

Přikývla. „Říkala, že zajde do kulturáku. Myslela, že tam potká známé. Nechtěla být sama a domů sejí nechtělo.”

„Máte na někoho podezření?”

9

„Ne. Lucka byla fajn holka. Nikomu neubližovala. Takový hrozný konec si nezasloužila.”

V kulturním domě Rozkvět bylo v neděli zavřeno a nikoho z personálu se nám nepodařilo sehnat. Pokusil jsem se s Rube

šem projít cestu, kterou Kožinová při cestě z kulturáku domů vykonala. Asi tři sta metrů od dveří k výkopu. Šla pět, sedm minut. Pokud tam opravdu byla.

Pondělí. Na první pohled bylo zřejmé, že restaurace kulturního domu Rozkvět má za sebou nákladnou rekonstrukci a že se povedla. Příjemné prostředí, hbitý a vstřícný personál.

Provozní, Jana Šulková, nás usadila ve své kanceláři, která nebyla větší než kamrlík pro služky, a postupně zvala jednoho zaměstnance za druhým. Náš postup byl u všech stejný. Zjistili jsme si sektor, který jeden každý obsluhoval, a pak jsme ukazovali fotografi Lucie Kožinové s dotazem, zda se zúčastnila silvestrovského reje. Třetí z dotazovaných, servírka Milena Svobodová, si vzpomněla.

„Ano, ta tady byla. Přišla sama a hledala známé. Seděla na sedmadvacítce. Objednala si džin s tonikem.”

Nebyla malá ani velká, nebyla tlustá, ale také ne štíhlá. Měla hodně tmavý mahagonový přeliv, kulatý obličej, ve kterém permanentně sídlil nejistý úsměv, a chvílemi žmoulala ruce polo

žené do klína. Vypadala rozverně a trochu rozdychtěně, ale rozhodně ne sebejistě. Asi jako malé štěně pudlíka v domácnosti, kde o štěňata nestojí.

„Znáte někoho z lidí, se kterými seděla u stolu?”

„To ne. Bylo jich tam sedm. Jedna židle byla volná.“

„Tancovala Kožinová?”

„Já měla frmol. Nevšimla jsem si.“

„V kolik odešla?”

„Myslím, že před dvanáctou.”

„To je dost nezvyklé, nemyslíte?” vybafl Rubeš.

Zvedla hlavu, popotáhla a zároveň pokrčil nos, jako kdybych jí pod něj strčil čtrnáct dní starý a hodně proleželý olomoucký syreček. Pak hodila rameny. „Asi šla někam na lepší.”

10

„Odcházela sama?”

„Nevím.”

Zjistili jsme, že bylo prodáno celkem čtyři sta dvacet vstupenek včetně rezervací. Stůl dvacet sedm rezervován nebyl a nám nezbývalo nic jiného než se dát do práce, které se každý kriminalista děsí. Zjistit, kdo všechno v sále byl, a věřit, že mezi účastníky silvestrovské zábavy bude i vrah. To ovšem nebyla práce pro dva lidi. Vytvořili jsme tým a začali od rezervací. Tam jsme měli alespoň stůl a příjmení.

Úterý. Pitevní protokol čítal víc jak třicet stran hustě popsaného textu a obsahoval, kromě zjištění a popisu mnohočetných trž

ných a řezných ran v obličeji, na krku, těle a končetinách, také popis značného zhmoždění pochvy zavražděné a konstatování, že hluboko v měkkých tkáních poševní sliznice byla nalezena plochá kruhovitá čepička. V krvi zavražděné bylo stanoveno 1,8

promile alkoholu.

Podle pitvajícího lékaře se v prvé fázi útoku jednalo o bití holou rukou. Následovalo kopání nohou a útok vedený celou lahví, potom řezné rány ostrým střepem skla. O zranění pochvy se vyjádřil, že bylo způsobeno tlakovou vlnou. Tomu jsem vůbec nerozuměl a lékař mi to nedokázal vysvětlit, tak jsem nalezenou čepičku předal kriminalistickým expertům.

Středa. Závěr kriminalistické expertizy byl jednoznačný. Jednalo se o zátku výbušné petardy.

„No tohle,“ řekl Rubeš. „To snad není možné.“

Možné, nemožné, pravděpodobné to v dokazování neplatí.

Musel jsem mít jistotu, proto jsem se znova obrátil na experty a položil jim otázku, které jsem sám nemohl uvěřit.

Použili metodu atomové absorpční spektrofotometrie a nade vší pochybnost prokázali, že petarda byla odpálena po zastrčení do pochvy zavražděné ženy. Pochybnosti byly rozptýleny. Po tomto zjištění jsme věděli, že hrajeme hru s vrahem sadistou, nebo s někým, kdo Kožinovou strašlivě nenáviděl. V úvahu zatím přicházeli dva lidé. Bývalý manžel nebo neznámý sexuální deviant.

11

Čtvrtek. Pořadatelskou službu na silvestrovské zábavě měli na starosti František Horák a Lumír Pečenka. Nám se nejdříve podařilo sehnat Horáka.

Byl to padesátník s břichem velkým jako kolo od žebřiňáku a malou hlavou vrůstající do trupu pomocí tří třaslavých laloků.

Měl bystrá očka a kupodivu se velice hbitě pohyboval.

„Já bej val silák, “ řekl a zašklebil se jako orangutan, který uviděl pěkný žlutý banán. „Na mě si jen tak někdo nepřišel. Tohle dělám jako vejpomoc.”

„Na zábavě bouchaly petardy, co?“ začal František.

„Jo, vo tohle de? Jenom dvě. To víte, člověk všechno neuhlídá.

Jeden hajzlík to tam vodpálil, ale při druhé jsem ho už načapal.

Nějakej Trobl. Já si ho zjistil, aby mi tam potom nedělal binec.”

„Nemotal se také kolem této ženy,“ pokračoval kolega a ukázal Horákovi fotografi Kožinové.

„Jasně,” souhlasil řimbaba. „Napájeli se spolu u výčepu.”

Na odpověď centrální evidence kriminálně závadových osob jsme nemuseli dlouho čekat.

Miloslav Trobl, 28 let. Před čtyřmi roky byl odsouzen na pět a půl roku za trestný čin vydírání. Se sexuální motivací s nožem v ruce přepadal ženy. Odseděl si tři roky, v lednu minulého roku byl na amnesti propuštěn.

Pátek. Pátrání po Troblovi se roztočilo na plné obrátky.

V jedenáct hodin dopoledne jsem dostal hlášku, že se Trobl ve čtvrtek večer ubytoval ve starém zastrčeném hotýlku Marius.

Byla to ošuntělá budova s padající omítkou plná blech a myší.

Za otlučeným recepčním pultem stál obstarožní vašnosta s kní

rečkem, který vypadal jako týden neumytá šmouha od sazí.

„Kde bydlí Trobl?” zeptal se František a na hlase bylo znát, že se nehodlá vybavovat.

„Na třiadvacítce,” řekl dědula.

„Je na pokoji?”

„Je. Klíč tady nemám.”

„Dejte nám náhradní.”

„To já přece…”

12

„Dělejte,” přikázal kolega. „A ne aby vás napadlo mu domácím telefonem dát hlášku.”

Jednoho muže jsem nechal stát u východu, druhého na konci chodby. „Mám to vykopnout?“ zašeptal František.

Rukou jsem naznačil, že ne. Pak jsem přiložil ucho ke dveřím a naslouchal. Ticho.

Opatrně jsme odemkli dveře a s pistolemi v rukou tichounce vešli dovnitř. Postel rozházená, po zemi se povalovaly části oděvu. František hlavou ukázal na zavřené dveře do koupelny.

Byl tam. Ležel v bezvědomí ve vaně plné krve s přeřezanými žilami na rukou, ale mrtvý nebyl.

Po čtrnácti dnech byl Miloslav Trobl schopen výslechu. Nezapíral. Vraždu Kožinové přiznal, i když popíral sexuální motiv. Po dokonání hrůzného činu se vrátil na silvestrovskou zábavu a slavil příchod nového roku.

Motiv jednání vraha objasnili znalci z oboru psychologie a psychiatrie. Sexuální deviace sadismus. Konstatovali vysokou nebezpečnost pro společnost v případě jeho volného pohybu na svobodě. Diagnóza stejná jako před několika léty, když byl odsouzen a posléze propuštěn na základě vyhlášené amnestie.

Soud jednání Trobla kvalifikoval jako trestný čin vraždy spá

chaný zvlášť surovým způsobem. Osmnáct let. Výjimečný trest, ale ženě, která musela zemřít necelých dvě stě metrů od svého bydliště jenom proto, že se náhodou setkala s vrahem v době, kdy se lidé chystali vítat nový rok, život už nikdo nevrátí. IN

SAECULA SAECULORUM na věky věkův.

Jiří Soukup

Vražda bez trestu

B ylo krátce po půl čtvrté odpoledne, když do prodejny s klenotnickým zbožím zamířila Jana Pardská. Šla sem za jasným cí

lem. Chtěla vybrat hezký zlatý šperk pro svoji vnučku, která právě druhý den slavila narozeniny. Ovšem po otevření dveří ji čekalo nemilé překvapení. Nespatřila žádného prodavače za pultem a neozýval se jí nikdo ani poté, co hlasitě dávala najevo

13

svoji přítomnost v obchodě. Už chtěla prodejnu opustit, když její pohled sjel na okraj prodejního pultu. Spatřila nohy ležící postavy. Trochu se lekla, ale zvědavost jí nedala. Možná chtěla pomoct, a proto se odvážila přistoupit blíž. Spatřila ležící postavu asi padesátileté ženy, která měla ruce rozhozené podél těla a kolem její hlavy se rychle zvětšovala kaluž krve. Pardské se zdálo, že žena nežije, přesto se snažila zachovat chladnou hlavu. Vyběhla z prodejny a zamířila hned do té sousední. Přítomnou prodavačku informovala o tom, co v prodejně s klenoty viděla, a hned poté telefonovala pro záchranku a informovala i policisty z nedalekého obvodního oddělení. Muži v uniformách po zjištění, že na ženě byl spáchán s největší pravděpodobností násilný trestný čin, pozvali na místo také místní kriminalisty.

Za okamžik bylo v prodejně s klenoty, ale zejména před ní, po

řádně živo. Pohybovali se tu policisté v uniformách i v civilu.

Jejich prvořadým úkolem bylo udržet zvědavce v bezpečné vzdálenosti od vchodu do prodejny. Nebylo to vůbec jednoduché, neboť zvědavost některých z nich hraničila doslova s bezohledností, která mohla značně ztížit další vyšetřování a zajiš

tění případných stop.

Major Kučera sem přivedl posílenou výjezdovou skupinu a nejprve se čekalo na to, až skončí svoji práci pohotovostní lé

kař. Ten musel po několika minutách konstatovat, že žena zemřela již několik minut před jeho příjezdem. Podle jeho informací byla zastřelena ranou do oblasti hrudníku. Policejní technik se pustil do ohledání místa činu a kriminalistům se celkem brzy podařilo v zavražděné ženě identifikovat vedoucí prodejny Petru Sebrskou. Z rány zavražděné stále vytékala krev a tak bylo zřejmé, že od vraždy neuplynula příliš dlouhá doba. V kanceláři prodejny se nacházely věci zavražděné včetně finanční hotovosti, vedle mrtvé ležely dvě kazety s klenotnickým zbožím, ze kterých nebylo zřejmě vůbec nic odcizeno. Technik zajistil kromě vystřelené nábojnice i dvě desítky daktyloskopických stop, které bez dalšího odkladu putovaly k uskutečnění přísluš

ných expertiz. Právě zajištěné stopy jsou v mnoha podobných

14

případech důležitým vodítkem pro další vyšetřování. Zatímco technik se stále věnoval místu činu, major Kučera s dalšími kolegy udělali šetření v sousedních obchodech a bytech nad nimi. Hledali pochopitelně možné svědky události, ovšem v prvních hodinách bez náležitého efektu. Jiná skupina kriminalistů se věnovala prověrkám několika vytipovaných recidivistů s pohnutou minulostí násilníků a kriminalisté netrpělivě čekali i na výsledky soudní pitvy. „Příčinou smrti bylo zakrvácení hrudní dutiny po střelné ráně. Projektil jsme nalezli ve výši desátého hrudního obratle. Smrt se v tomto případě nedala odvrátit ani v případě, že by ženě byla ihned poskytnuta lékařská pomoc,“

konstatovali soudní lékaři ve své zprávě. Stejně jako daktyloskopické stopy, tak i nábojnice zajištěná na místě činu a vyoperovaný projektil z těla oběti se staly předmětem dalších zkoumání. Podle závěrů znalců vyšla rána z automatické pistole polské či belgické výroby. Vrah střílel ze zbraně mírně opotřebované, ovšem pečlivě udržované. Když se ozval i expert z oboru daktyloskopie, nastalo mezi kriminalisty zklamání. „To se dalo předpokládat,” konstatovali fakt, že pouze čtyři stopy ze zajištěných byly částečně upotřebitelné, zbylé patřily bez výjimky zavražděné ženě. Se skončením ohledání místa začala probíhat také inventura, která měla potvrdit či vyvrátit verzi o loupežné vraždě. Inventurníci nakonec konstatovali, že ze zboží neschází vůbec nic, podle nich zmizela pouze tržba z poslední

ho dne. Moučka s kolegy vypracoval několik vyšetřovacích verzí, které bylo nutné v následujících hodinách a dnech důkladně prověřit. Podle jedné střílel vrah jen proto, aby se zmocnil tržby, další hovořila o možné mstě a krádež malé hotovosti mohla být pouze zakrývacím manévrem. Kriminalisté museli počítat i s tím, že tržbu mohl odcizit někdo ze zákazníků, kteří se v prodejně objevili až po činu. Podle dosavadního šetření se toto podezření netýkalo paní Pardské, která případ oznámila. Policisté se pustili i do prověrek příbuzných a známých zavražděné, další početná skupina pokračovala v tipování možných pachatelů z policejních evidencí a prověřovala jejich alibi. Kriminalisté 15

pátrali i po osobách, které nelegálně držely střelné zbraně.

Žádné zjištěné skutečnosti, byť se při nich podařilo odhalit ně

kolik trestných činů, neměly s vyšetřovaným případem absolutně žádnou spojitost.

Až po několika dnech zadrželi kriminalisté jistého Jaromíra Drhulu. V policejní evidenci byl veden pro spáchání několika násilných trestných činů včetně pokusu o vraždu. Tehdy se snažil zbavit své přítelkyně. Ohrožoval ji střelnou zbraní, která mu ovšem v rozhodujícím okamžiku selhala. Svůj trest si za tento delikt již odpykal, a tak jej pátrači prověřovali i v souvislosti s vraždou Pardské. „Od posledního propuštění jsem se ničeho nedopustil. Žiju spořádaný život, mám přítelkyni i slušnou práci. Do vězení se mně již nechce,“ konstatoval Drhula. Prověrka jeho výpovědi mu dávala za pravdu. Na jeho stranu se postavila nejen jeho přítelkyně, ale i jeho nadřízený v zaměstnání. Potvrdil, že v kritické době nemohl být Drhula na místě činu, neboť byl právě se svým šéfem ještě na pracovišti. Nepotvrdilo se ani podezření, že by měl nelegálně držet střelnou zbraň, a tak byl po podání vysvětlení propuštěn. Během dalšího měsíce se kriminalistům kolem Kučery nepodařilo získat informaci, která by znamenala posun ve vyšetřování. Krátce poté se ovšem zdálo, že ve vyšetřování dochází k důležitému obratu.

Kriminalistům se ozvala jistá Alena Zesánská z obce, která se nacházela jen několik kilometrů od té, kde k vraždě Pardské došlo. „Na dně odpadní jímky u našeho domu jsem našla pistoli,“ telefonovala žena. Major Kučera na víc nečekal a s dalšími kolegy se rozjel na zmíněné místo. „Do té jímky ji vhodil můj manžel, který ji našel v aktovce, která patřila jistému Josefu Hulabovi. Ten muž nás občas navštěvuje, několikrát u nás i přespal,” slyšel šéf vyšetřovacího týmu od důležité svědkyně.

Zbraň se z jímky vzápětí podařilo skutečně vylovit a ukázalo se, že jde o pistoli belgické výroby. Pak putovala do kriminalistické

ho ústavu na expertizu. Balistická zkouška ukázala, že jde o zbraň, z níž vyšla rána, která Pardskou usmrtila. Při zkušební střelbě experti zjistili naprostou shodu s nábojnicí a střelou z

16

vyšetřovaného případu.

Samozřejmě, že se Kučera zajímal o další detaily, jak oznamovatelka s manželem pistoli našli, jak se choval Hulaba, když zjistil, že zbraň vhodili do jímky. „Nevím přesně jak, ale fakt je, že se můj manžel podíval do Hulabovy tašky a našel tam pistoli.

Myslím, že hledal nějaké doklady. Hned se obrátil na našeho hosta a žádal po něm vysvětlení, jak k té pistoli přišel. On mu klidně odpověděl, že ji má už dobrých patnáct let, ovšem bez povolení, a tak ji prý přivezl k nám jen proto, aby ji mohl zničit.

Manžela to vysvětlení ale viditelně neuspokojilo, chopil se zbraně, šel k jímce, kam ji vhodil. Já jsem jen počkala, až od nás ten člověk zmizí, a telefonovala jsem na policii,” vypověděla Alena Zesánská. Od té doby se Kučerův tým začal o Hulabu detailně zajímat. Ne, nebylo účelem hned ho vyplašit či zadržet.

Kučera chtěl o něm vědět víc a zjistit případně i další potřebné důkazy. Jenomže tyto plány vzaly brzy za své. Pátrači se marně snažili zachytit stopu podezřelého. V trvalém bydlišti se nezdržoval, přestal chodit i do zaměstnání. Nebylo problémem zjistit, že hledaný byl v minulosti již desetkrát soudně trestán. V

různých dokumentech z vyšetřování jeho dřívějších deliktů mohl Kučera najít informace o tom, že třiačtyřicetiletý Hulaba byl označován za nebezpečného a mstivého zločince. Po propuštění z posledního výkonu trestu si našel práci ve městě a také ubytování. Měl k dispozici nejen pokoj na podnikové ubytovně, střechu nad hlavou našel občas i u Zesánských, v několika případech přespával ve městě u známých. Major Kučera se ještě jednou zastavil u Aleny Zesánské, která si vzpomněla na další zajímavé informace, týkající se právě hledaného. „V době, kdy u nás pobýval, sháněl náboje do pistole, ale nepochodil.

Zkoušel to i na mém manželovi, ale ten takovou pomoc rezolutně odmítl. Pokud si vzpomínám, měl v té době u sebe i hodně peněz, což u něho normálně nebývalo zvykem, spíš si u nás půjčoval,“ vybavovala si důležité informace svědkyně.

Po podezřelém muži bylo vyhlášeno celostátní pátrání, ale několik týdnů nebyl k nalezení. Samozřejmě že kriminalisté

17

museli počítat s tím, že mohl zmizet i za hranicemi, a tak byli do případu zapojeni i kolegové v sousedních státech. Teprve dva a půl měsíce po vraždě byl Hulaba při prováděném opatření zadržen a převezen k výslechu. „Nemám, o čem bych si s vámi mohl povídat, aby vás to zajímalo,“ bylo jediné, co řekl. Přesto byl obviněn z trestného činu vraždy a skončil ve vazbě. Vzápětí si Kučera opatřil povolení k domovní prohlídce i k prohlídce jeho pracoviště. V posledním bydlišti obviněného zajistili kriminalisté obrovské množství porcelánu a skla, pocházející od firmy, kde naposledy pracoval. Na jeho pracovišti, v jeho skříňce, zajistili pátrači další zbraň, tentokrát kolt, náboje do něj i další náboje ráže devět milimetrů. Také tuto zbraň experti zkoumali a zjistili, že s ní nebyl uskutečněn žádný z evidovaných deliktů.

Přes zjištěné důkazy Josef Hulaba rezolutně popřel, že by vedoucí v klenotnictví zastřelil. Ke způsobu, jak získal zbraně, dal kriminalistům k dispozici hned několik verzí, které však neustále měnil, doplňoval a přidával další a další výmysly k uvěření.

Odmítl podepsat protokoly o výslechu, které s ním byly sepsá

ny, byť byl přítomen i jeho obhájce. Snad v domnění, že kriminalisté nemohou všechny jeho vymyšlené zkazky prověřit, hodlal svalovat vinu na jiné osoby, které policisté nemohli v žádném případě zjistit, neboť neexistovaly, nebo znal pouze jejich jmé

na, či dokonce podle něj momentálně žily v cizině. V tom se ale Hulaba přepočítal.

„Belgickou fenu jsem dostal od jistého Jiřího Maldy, který ovšem momentálně žije ve Švýcarsku,“ uvedl při jednom z opakovaných výslechů. Nepočítal s tím, že naši policisté požádají o pomoc své švýcarské kolegy. Ti se ujali Maldovy prověrky se vší odpovědností a během několika dní měl Kučera na stole jejich odpověď. „Podle našeho šetření pan Malda nikdy takovou zbraň nevlastnil. Připouští ale, že ji u podezřelého viděl, neboť ji schovával na svém pracovišti. Žádné kamarádské vztahy mezi oběma muži prý neexistovaly,“ znělo v odpovědi ze Švýcarska.

Obviněný na to reagoval tím, že Maldova slova označil jako lživá, ale vzápětí hned několikrát změnil údaje o nabytí zbraně,

18

která zabíjela. „Dal mi ji nějaký Rosťa,“ zněla jeho poslední vý

pověď, kterou ovšem kriminalisté nemohli prověřit, neboť Hulaba o tom muži údajně nic bližšího nevěděl. Během dalšího šet

ření se potvrdilo, že celá řada zajištěných věcí v bytě obviněné

ho pochází z případů vloupání. I tuto trestnou činnost Hulaba s klidným výrazem ve tváři popřel a Kučera se ujistil v tom, že má co do činění se skutečně protřelým zločincem. V další fázi vy

šetřování Hulaba s kriminalisty sice komunikoval, ale vymýšlel si další neuvěřitelné zkazky, měnil své původní výpovědi a do

žadoval se prostřednictvím svého advokáta výslechu dalších svědků, mnohdy prokazatelně neexistujících. Ve vazbě se pak několikrát pokusil o sebevraždu, a tak se dostal do péče odborníků, kteří zkoumali jeho duševní stav.

„Jeho jednání mohlo být důsledkem tíživé situace, do které se dostal. Nelze ovšem vyloučit ani demonstrativní charakter jeho sebevražedných pokusů. Nezjistili jsme, že by trpěl nějakou duševní chorobou,” shodli se psychiatři a psychologové. V této fázi vyšetřování major Kučera s kolegy případ uzavřel a postoupil státnímu zástupci s návrhem na obžalobu.

Konečný verdikt měl udělat soud. Ten obžalovaného poslal za trestný čin vraždy na patnáct let do vězení. Hulaba se svým advokátem v odvolání napadli sílu předložených důkazů, znovu předkládali jména osob, které chtěli předvolat jako svědky. Ty ovšem s největší pravděpodobností neexistovaly, a tudíž je nemohli kriminalisté ani vyslechnout. Odvolací soud původní rozsudek zrušil a předal k došetření. I tentokrát došel soud ke stejnému závěru jako v prvním případě a vynesl i shodný trest.

Ani to nebyla definitivní tečka za případem.

Josef Hulaba se proti rozsudku znovu odvolal k soudu vyšší instance, který jej nakonec zprostil obžaloby a propustil z vazby. Vražda paní Pardské zůstala nepotrestána.

19

Aleš Pivoda

Mrtvola metr a půl pod zemi

Někdejší policejní nadporučík Alexander Berek, dnes generální ředitel Speciální kynologické záchranné služby Slovakia, odešel v roce 2005 do důchodu. Měl za sebou v té chvíli celkem čtyřiatřicet let strávených ve vojenské a pak v policejní kynologi . Se štěkajícími čtyřnohými kamarády začínal kdysi na vojně v Pohraniční stráži. Působil pak i v bývalém Sboru nápravné výchovy a od roku 1991 se stal policistou. Po celou tu dobu pracoval výhradně se služebními psy. Prošel řadou funkcí, od psovoda až po instruktora speciálních pachových prací na odboru kynologie Prezidia Policejního sboru SR. V roce 1992, ještě za časů společného státu Čechů a Slováků, kriminální policisté objas

ňovali v okrese Prievidza případ, kdy byla v lesním terénu nalezena mrtvola. Jenže jí chyběla hlava!

Detektivové uskutečnili několik pátracích akcí, nasadili i vrtulník s termovizí, ale výsledek se rovnal nule. Hlavu se nalézt nepodařilo.

„Tehdejší policejní prezident uložil odboru kynologie, aby byl vycvičen vůbec první služební pes v historii policie u nás se specializací na vyhledávání mrtvých lidských těl. Šéf odboru tento úkol, vycvičit psa podle požadavku policejního prezidenta, přenesl na mne. A od té doby jsem v policii vykonával jako první policejní kynolog tuto úzce specializovanou práci,” vrátil se Alexander Berek do vzdálené minulosti.

Využil v té době svých už jednadvacetiletých zkušeností a vychoval a vycvičil prvního policejního psa, kterému kynologové i kriminalisté začali říkat „mrtvolkář”. Protože nejvšestrannějším plemenem je německý ovčák, byla volba jasná.

„První pes v policii vycvičený k vyhledávání lidských ostatků se jmenoval Pallas. Byl to čistě černý německý ovčák a jeho předkové pocházeli od někdejší Pohraniční stráže. Toto plemeno se umí lépe než jiná přizpůsobit i tvrdším podmínkám. To ale neznamená, že by na tyto práce nemohla být využita také další

20

plemena,“ vysvětlil Alexander Berek. „Lze využívat psy i feny, i když zase psi jsou odolnější vůči tvrdým podmínkám,” dodává.

Výcvik psa „mrtvolkáře” není žádná legrace. Už výběr je složitou záležitostí.

„Pes musí být vyrovnané povahy, temperamentní, ochotný pracovat a musí se suverénně pohybovat v různých terénech a podmínkách,“ řekl Alexander Berek.

S přípravou psa se začíná v jednom roce jeho věku. Nejprve musí absolvovat základní výcvik.

„Protože mrtvolný pach patří k pachům, které jsou psímu čenichu nepříjemné, musí mít kontakt psa s mrtvolami určitou posloupnost. Je nutné, aby psovod bral v úvahu vývoj centrální nervové soustavy psa a adekvátně tomu ho zatěžoval. Samotný výcvik ovšem ještě úspěch nezaručuje. Důležitou roli sehrávají ostré pátrací akce, během nichž je pes dostatečně prověřován ve všech alternativách. Právě kombinace výcviku a nasazení do akcí zaručují dobrou přípravu a úspěšnost,” pokračoval zkušený kynolog.

Jistě nejzajímavější případ, který Alexander Berek ve své policejní službě zažil, byla kauza polského občana G. S. Jeho ostatky našel služební pes Pallas 17. října 1998 u středoslovenského města Března.

„G. S. patřil v devadesátých letech minulého století k nejbohatším Polákům. K mnohamilionovému majetku měl přijít podvody a daňovými úniky. Aby se vyhnul trestu, zmizel z rodného Polska a skrýval se v cizině ve Francii, v Itáli a také na Slovensku. Měl několik falešných pasů a důkladně tajil svou pravou identitu. Po Evropě ho hledal Interpol,“ zavzpomínal Alexander Berek.

Podle verdiktu polského soudu měla G. S. dostat po dohodě s polským podsvětím do svých spárů slovenská mafiánská skupina okolo M. Č. Gang prý bohatého Poláka držel poblíž Podbrezové.

„G. S. se jednou ozval své rodině. Sdělil příbuzným, že je rukojmím a že jeho únosci požadují výkupné. Jak oznámila poli

21

cie, poté už se znovu neozval,” pokračoval kynolog.

Slovenské úřady vyhlásily po G. S. pátrání, během kterého byly prověřeny různé lokality. Tak se také policisté dostali do Polomky u Března.

„Bylo to 17. října 1998 v lese, kousek od chaty, kde mafiáni G.

S. věznili. Jen několik metrů od ní pes Pallas označil určité místo. A skutečně, více než metr pod zemí tu pak kriminalisté vykopali ostatky lidského těla. Jak posléze oznámili, šlo skutečně o tělo zavražděného G. S.,“ vrátil se Alexander Berek k úspěš

né kynologické akci.

Čtenář se teď asi zeptá jak vlastně dokáže čenich služebního psa najít ostatky člověka zakopané půldruhého metru pod lesní půdou?

„Dobře cvičený pes, který je systematicky připravován podle správné metodiky a který byl nasazen do několika desítek ostrých pátracích akcí v různých podmínkách, je skutečně s to vypátrat ukrytá lidská těla i v takové hloubce, jako v tomto pří

padě. Ovšem nezlobte se, bližší specifika přípravy a výcviku psů po mně nechtějte,” odpověděl Alexander Berek.

Německý ovčák Pallas, který se zapsal do historie slovenské policie, se bohužel dožil jen šesti let. Pak uhynul na rakovinu prostaty…

Zbývá dodat, že mafián M. Č. stanul před slovenským soudem i za vraždu G. S. V této kauze ale byl osvobozen nepodařilo se totiž prokázat, že Poláka skutečně zavraždil, nebo se na jeho vraždě podílel.

Tak či tak M. Č. byl odsouzen za jiné vražedné skutky k do

životí. Definitivní verdikt o jeho vině a trestu vynese Nejvyšší soud SR.

Dnes pan Alexander Berek „šéfuje” Speciální kynologické zá

chranné službě Slovakia. Je nabíledni, že v této činnosti využí

vá i zkušenosti z policejní služby v oblasti kynologie.

Pes, se kterým teď i jako generální ředitel pracuje, se jmenuje Dněpr.

„Během svého působení v policii jsem jako kynolog absol

22

voval pátrání v lesích, horách, na vodě, po povodních i po zemětřeseních. Vlastně všude, kde se mohou skrývat lidská těla.

Samozřejmě že jsem se v této oblasti také odborně vzdělával.

Dnes řídím záchrannou kynologickou službu. Dosahujeme vý

borných výsledků a s potěšením mohu říci, že naše služby vyu

žívá i policie jak na Slovensku, tak i v České republice,” uzavřel Alexander Berek.

Jiří Bílek

Manžel bude jenom můj

N a mrtvé tělo mladé ženy narazila majitelka černého jezevčíka při jeho ranním venčení. Pes náhle zpozorněl, potom se rozběhl k hromadě nalámaných větví, zastavil se, naježil srst a zuřivě štěkal. Jeho paní si nejprve myslela, že pod větvemi se skrývá kočka nebo ježek, a volala psa k sobě, ale ten neposlechl a dál vztekle štěkal a vrčel. Když přišla blíž, s překvapením uviděla, že zpod větví trčí noha. Patřila nepochybně ženě, protože byla v punčoše a obutá do páskového pantofle na vyšším podpatku.

Majitelka psa vytáhla mobilní telefon a vytočila číslo policie.

„Ničeho jsem se ani nedotkla,” řekla policistům, kteří přijeli asi za patnáct minut. „Jen jsem dala psa na vodítko a pak tu čekala, jak mi řekli do telefonu. Když se nebudete zlobit, musím teď do práce a ráda bych odešla. Opravdu nic víc nevím.”

Jakmile doktor prohlásil, že žena pod kupou větví je zcela jistě mrtvá, začala výjezdová skupina s ohledáním a zajištěním stop.

Nejprve vše vyfotografovala a potom technici prohledali okolní terén. Výsledek za moc nestál několik nedopalků většinou zadupaných do půdy, které tu mohly být

i několik dní nebo týdnů, dále dvě drobné mince, použitý prezervativ, kousky provázku, několik útržků papíru. Trochu zají

mavější byl nůž s uvolněnou střenkou a zrezivělým ostřím, vra

žedným nástrojem ale jistě nebyl. Ačkoliv se dalo předpokládat, že žádný z nálezů nesouvisí se zločinem, policisté všechny zdokumentovali a vložili do igelitových sáčků s čísly.

Až nyní začali s opatrným odklízením větví. Každou důkladně

23

prohlédli a pak položili na velkou igelitovou plachtu. Tentokrát byl s výsledkem komisař John Melloon spokojen podařilo se objevit tři tenká textilní vlákna. Když byla odstraněna poslední větev, přistoupil doktor k ohledání mrtvé.

Podle jeho zjištění zemřela žena zhruba před osmi hodinami, to je mezi desátou a půlnocí předchozí noci. Výrazné stopy na krku prozrazovaly, že byla uškrcena stala se tedy obětí zločinu. Nešlo vyloučit, že pachatel ji nejprve omráčil, ale to měla zjistit až pitva. Když obrátili tělo na záda, dívali se do tváře mladé a hezké ženy se světlými vlasy. Podle doktora jí nebylo ještě ani třicet, spíš kolem pětadvaceti. Neměla u sebe žádné osobní věci, její totožnost zůstala neznámá.

„Byla znásilněna?” zeptal se komisař.

„Nic na to neukazuje,” odpověděl doktor. „Alespoň jsem se ještě nikdy nesetkal s tím, že by násilník svou oběť po činu oblékl. Ale pitva nám poví víc.”

Žena byla nalezena poblíž úvozu staré cesty u anglického města Birminghamu, kde v minulosti již došlo k několika přepadením a znásilněním. Asi o dvě stě metrů dál byla zastávka městského autobusu a po staré cestě si krátili lidé cestu k malému sídlišti. Komisaře napadlo, že mrtvá žena možná přijela autobusem a šla domů. Pachatel na ni zaútočil, zabil ji a okradl, protože kabelka nebo taška se nenašla.

„Podívejte, má na ruce prstýnek,” řekl doktor. „Asi si ho ten lump ve tmě nevšiml.”

Komisař přikázal svým podřízeným, aby důkladně prohledali širší okolí včetně popelnic.

„A zeptejte se také v okolních obchodech, jestli tam někdo nepřinesl nalezenou kabelku,“ připomenul.

Za necelé dvě hodiny již nebyla totožnost zavražděné tajemstvím, protože dámská kabelka byla v malém krámku na začátku sídliště.

„Když jsem ráno přišla, ležela u dveří, jako kdyby ji tam někdo schválně položil,“ řekla prodavačka. „Říkala jsem si, že její majitelka si pro ni jistě brzy přijde. Chodí sem pravidelně.“

24

„Vyji znáte?“

„Jistě. Podívala jsem se do kabelky a poznala tu paní na fotografi v řidičském průkazu. Obvykle chodí navečer, když se vrací z práce. Bydlí tady na sídlišti.”

„Co o ní víte?“

„Skoro nic. Snad jen že asi žije sama, protože nikdy nepřišla s mužem nebo dětmi.”

Nalézt bydliště Shane Reedové podle údajů v řidičském prů

kazu by dokázalo i dítě, problém byl v tom, že šlo o městečko vzdálené od Birminghamu přes sto kilometrů, jak si komisař zjistil na mapě. Tady měla žena pravděpodobně jen přechodný domov.

Ve tři odpoledne již komisař mohl promluvit s šestašedesátiletou ženou, u níž měla Shane Reedová pronajatý pokoj.

„Včera nepřišla domů, ale to u ní není nic neobvyklého,” řekla.

„Někdy je z ní po návratu cítit alkohol. Ale jinak je slušná a čistotná. Říkala mi, že se brzy bude vdávat za nějakého doktora z univerzity, kde pracuje i ona, ale já tomu moc nevěřím. Ona je taková jednoduchá a hodně fantazíruje. Ale to je její věc. Proč se na ni vlastně ptáte?”

„Našli jsme její kabelku,“ mlžil komisař. „Až se vrátí domů, ať nám zavolá.“

„Jistě,” přikývla žena. „Ztratila kabelku… To je divné, že ji nehledá…”

Když se komisař vrátil do kanceláře, měl na stole údaje, které o Shane Reedové poskytla policie z jejího bydliště. Bylo jí pětadvacet a měla tři děti, první syn přišlo na svět v době, kdy ještě neměla osmnáct a byla necelé tři měsíce po svatbě. Pak se narodily ještě dvě dcery a následoval rozvod.

Byla to pěkná divoška, pomyslel si komisař, když četl, že s ní byly problémy už v dospívání. Líbila se mužům a oni se snad ještě víc líbili jí. Neměla dobrou pověst, a když se v sedmnácti vdávala těhotná, byli všichni přesvědčeni, že otcem dítěte není devatenáctiletý ženich, ale jeho otec. Ten měl podle vesničanů zplodit také první dceru, druhou měla mít Shane s místním var

25

haníkem. Po svatbě se nějakou dobu zdálo, že se umoudřila a usadila, ale trvalo to jen pár měsíců. Potom zase vyrážela za zábavou. Její muž brzy požádal o rozvod, kterému se nebránila.

Děti nechala matce a před dvěma roky odešla z domova za lepším. Jezdila za nimi jednou za měsíc. Také matce tvrdila, že se bude znovu vdávat, jejím vyvoleným byl redaktor z televize, který se snad jmenoval David. To ale žila Shane v Londýně, který byl její první zastávkou na cestě za štěstím. Do Birminghamu přišla před necelým půlrokem a znovu si podle svých slov našla zájemce o manželství. Matka jejím vdavkům ale nevěřila, svou dceru příliš nemilovala. „Byla to vždycky čubka,” řekla, když se dozvěděla o její smrti. „Tak taky jako čubka skončila.”

Blížila se už půlnoc, komisař Melloon seděl ve své kanceláři a přemýšlel o případu, který ráno převzal. Shane Reedová mohla mít milence, hovořila konečně o nějakém doktorovi, který se s ní chce oženit, a ten se jí mohl zbavit. Nebo narazila na docela obyčejného lumpa, co ji chtěl okrást, ona se bránila, přiškrtil ji trochu moc a… Komisař listoval v hlášeních svých podřízených a přemýšlel. Za posledních šest let došlo v úvozu oné staré cesty ke čtyřem znásilněním, dva pachatele se podařilo dopadnout. V rukou policie skončili také čtyři zloději z šesti, kteří tam čekali na svou oběť. Ne, Shane Reedová nejspíš zemřela proto, že svého vraha dobře znala. Běžný zloděj by pro kabelku tolik neriskoval, navíc z ní nic nevzal. Pachatele bude třeba hledat v okruhu známých a přátel Shane Reedové. Třeba zrovna na Akademi obchodu a služeb, kde zavražděná pracovala.

„Byla u nás zaměstnána jako uklízečka,” řekla žena z personálního oddělení. „Stížnosti na ni nikdy nebyly.”

„Jak k tomu místu přišla?”

„Jak? Vidíte, když nám jedna uklízečka nečekaně odešla a my za ni sháněli náhradu, volal mi prorektor, že by o jedné vě

děl. Že je to chudák holka z vesnice, kterou její věčně opilý muž vyhodil z domova. Když ji přijmeme, uděláme bohulibý skutek.”

Prorektor Michael Hoover nebyl zjevně ve své kůži, když se

26

ho komisař Melloon zeptal na Shane Reedovou.

„Takové věci běžně nedělám,” řekl s nachem ve tváři. „Ale tentokrát jsem udělal výjimku, protože se za ni moc přimlouval magistr 0’Neil. Byl za mnou už někdy v únoru, ale to jsme měli plný stav. Až v dubnu, když odešla jedna uklízečka, jsem mu mohl vyhovět.”

„Znal jste Shane Reedovou?”

„Jen zběžně. Setkali jsme se jednou. Docela hezká blondýnka. Určitě se mužům líbila.” „Asi ano,“ souhlasil komisař.

„Jedno je mi ale divné.“

„Co, prosím?”

„Tvrdíte, že jste ji prakticky neznal. Přitom ona měla zapsané ve svém notýsku číslo vašeho domácího telefonu i mobilu. Můžete mi to nějak vysvětlit?”

„Jistě. Telefonní čísla našich zaměstnanců jsou zveřejněna v interním telefonním seznamu naší školy. Z něho si je může opsat každý, kdo se k nim dostane,” odpověděl Hoover.

„A paní Reedová se k němu dostat mohla?”

„Samozřejmě. Seznam má většina zaměstnanců na stole a ona přece byla uklízečkou.”

Komisař prorektorovi poděkoval a vydal se za magistrem Georgem 0’Neilem.

Protože 0’Neil se ještě nevrátil od lékaře, požádal komisař vedoucí personálního oddělení o seznam zaměstnanců školy a začal je obcházet. Cosi mu říkalo, aby si před rozhovorem s 0’Neilem promluvil s lidmi z Akademie obchodu a služeb nejen o Shane Reedové.

„Já ji moc neznal, byla tu dost krátce,” řekl topič. „A magistr 0’Neil? Strašný poctivec, někdy tu sedí i do deseti nebo jedenácti večer. Občas odcházel s ní a jednou jsem viděl, jak nasedala do jeho stříbrného BMW. Já tu totiž bývám hlavně v noci.

Ale nic tím nemyslím, mohl ji vézt domů, bylo už dost pozdě.”

„Viděl jsem je společně odcházet často,” řekl komisaři jeden z vrátných.

„Myslíte, že tu zůstával kvůli ní?”

27

„Prosím vás! To je hloupost! Profesor si něco začne s uklí

zečkou! Chodil pozdě domů i před jejím příchodem. Prostě je to poctivec a chce mít všechno v pořádku.”

Více se komisař dozvěděl od sekretářky a především od druhé uklízečky.

„Mockrát se mi chlubila, že s ním má poměr,” uslyšel komisař Mel oon. „A povídala mi takové podrobnosti, až jsem se pomalu červenala. Tvrdila, že spolu jezdí na venkov, kde magistr 0’Neil pronajal luxusní apartmá v penzionu. Jinak se scházeli v jeho kanceláři. Dvakrát nebo třikrát týdně, to zůstal v práci déle. Musela se vždycky nejdřív pořádně umýt, a než spolu začali něco mít, tak ji navoněl. Vyprávěla mi to i s dalšími podrobnostmi, které jsem raději už zapomněla.”

„Dával jí za to nějaké peníze? Nebo jiné výhody?”

„To ne. Ale sliboval jí, že se rozvede a vezme si ji. Nevěřila jsem jí, ale líčila to všechno tak plasticky… Dokonce mi říkala, že o svém poměru s 0’Neilem mluvila i s jeho ženou.”

„Věřila jste jí to?”

„Tak napůl. Ona si asi totiž strašně moc vymýšlela. Napovídala mi takové nesmysly, až se tomu nechce věřit.”

„Co třeba?”

„Že v tom penzionu s nimi byl několikrát i prorektor.

V luxusním apartmá, které mi ukazovala i na fotce. Jenže ona na ní nebyla, šlo o prázdný pokoj. A takovou fotku seženete snadno, i když jste tam nikdy nebyl.”

„Proč s nimi jezdila?”

„Protože se jim tak odměňovala za práci, kterou jí dali…”

Druhý den našel komisař Melloon na stole výsledky laboratorní expertizy. Na větvích, jimiž byla mrtvá zakrytá, se našly otisky, které se nehodily k identifikaci. Vlákna však pocházela z vlny skandinávského soba, což dávalo velkou naději, protože svetry upletené z této vlny jsou spíše velkou vzácností.

Když se konečně komisař rozhodl, že si promluví s magistrem 0’Neilem, s překvapením zjistil, že není v Birminghamu.

„Manžel odjel do Skotska, aby si trochu odpočinul,“ uslyšel od

28

jeho ženy. „Měl toho v poslední době opravdu hodně.”

„Víte, kam jel?”

„To nevím. Většinou jede jen tak bez cíle a zastaví se tam, kde se mu líbí. Pronajme si pokoj a dva dny se toulá přírodou. On je tak trochu samotář. Nebere si s sebou ani mobilní telefon. Když potřebuje, ozve se mi z budky.”

„Mohla byste mi povědět, zda váš muž nevlastní svetr ze sobí vlny?”

„Chcete ho vidět? Koupila jsem mu ho předloni k Vánocům,”

odpověděla drobná žena a po chvíli přinesla z vedlejší místnosti hnědý svetr s výstřihem do V.

„Vadilo by vám, kdybych si ho půjčil?”

„Proč?” ‘

„Potřeboval bych si jen něco ověřit.”

Když žena váhala s odpovědí, položil jí komisař otázku: „Znáte Shane Reedovou?”

„Neznám,” odpověděla okamžitě. „Kdo by to měl být?”

„Jedna mladá žena, která je už pár dní po smrti. Někdo ji zavraždil a my ho teď hledáme. A váš manžel by mohl být důležitým svědkem. Proto jsem za ním přišel.”

„A ten svetr budete taky vyslýchat?” zeptala se ironicky, ale v jejím hlase vycítil komisař nervozitu. „Nebo z té vraždy podezří

váte manžela? To je přece nesmysl! Naprostý nesmysl! Nemá s tím určitě nic společného, na to mohu klidně přísahat.”

29

Když komisař odcházel, požádal paní 0’Neilovou, aby manželovi vyřídila, že s ním nutně potřebuje mluvit. Slíbila, že to samozřejmě udělá.

Druhý den komisař Melloon věděl, že vlákna nalezená na větvích kryjících zavražděnou Shane Reedovou pocházejí ze svetru magistra 0’Neila. Omyl byl prakticky vyloučený, jak stálo ve zprávě z laboratoře. Magistr George 0’Neil se vrátil domů další den a ihned byl zadržen. Nejprve ho komisař vyslýchal jako svědka a magistr nijak nezapíral, že měl se Shane Reedovou intimní poměr. „Poznal jsem ji letos v lednu. Vracel jsem se domů pozdě večer autem a ona na mne zamávala. Zastavil jsem, protože jsem nevěděl, zda nepotřebuje pomoc. Požádala mě, zda bych ji kousek nesvezl. A pak se mě najednou zeptala, zda bych jí nedal nějaké peníze, protože má hlad.“

„Rozumím… Potom jste jí zařídil zaměstnání u vás na škole.“

„Ano. Nebudu zapírat, že byla moc hezká a neměla žádné zábrany, alespoň pokud jde o sex. Několikrát jsme si spolu vyjeli na venkov, dvakrát s námi byl i prorektor Hoover. To je všechno.“

„To není všechno,” namítl komisař. „Měl jste jí slibovat man

želství.”

0’Neil se rozesmál: „Prosím vás, kdo vám napovídal takovou pitomost?! Jsem přece ženatý a nemám jediný důvod, abych se rozvedl. Ale budu k vám upřímný: Shane si opravdu vzala do hlavy, že se rozvedu a ožením se s ní. Nešlo jí to vymluvit, byla tím jako umanutá. Proto jsem ten vztah chtěl skončit.” ‘ „Opravdu?“

„Opravdu! Ona dokonce zašla za mou ženou a řekla, že ji mám mnohem raději a ožením se s ní,“ povzdechl si George 0’Neil. „Tehdy jsem pochopil, že Shane je blázen a měla by se léčit. Jenže…“

„Jenže co?“

„Už jsem vám řekl, že byla jako umanutá. Dostal jsem se do hrozné situace. Manželka mi dala ultimátum, že když to hned neskončím, požádá o rozvod ona. A Shane mi vyhrožovala, že

30

ztropí ve škole skandál. Byl jsem na dně.“

„A rozhodl jste se to vyřešit…”

„To ne,” nenechal komisaře domluvit 0’Neil. „Nezabil jsem ji.

Ale když jsem se dozvěděl, že je mrtvá, spadl mi kámen ze srdce. A raději jsem na pár dní odjel, abych se vzpamatoval a urovnal si myšlenky. Nechtěl jsem utéct nebo se skrývat, mám čisté svědomí.”

„Jenomže všechno hovoří proti vám,” připomenul komisař. „Je vám to, doufám, jasné…“

„Nevím. Vím jediné že jsem ji nezabil.”

„Máte svetr ze sobí vlny?”

„Ze sobí vlny?” opakoval magistr 0’Neil. „Nevím, z čeho mám svetry. To by vám řekla moje manželka, ta se v takových vě

cech vyzná, já ne.“

Když komisař vysvětlil, že vlákna z jeho svetru byla nalezena na větvích kryjících tělo zavražděné Shane Reedové, 0’Neil chvíli přemýšlel a potom řekl: „Promiňte, vzpomínal jsem, kdy jsem měl ten svetr naposledy na sobě. Do zaměstnání chodím v obleku, to vám dosvědčí každý. Navíc jsem trochu přibral a ve svetru je to zbytečně nápadné. Proto svetry nenosím ani doma.

Opravdu nevím, kdy jsem ho naposledy měl.”

Magistr George 0’Neil byl obviněn z vraždy své milenky Shane Reedové a vzat do vazby. Všechny přímé i nepřímé stopy hovořily v jeho neprospěch a vlákna ze svetru, který mu prokazatelně patřil, byla nezpochybnitelným důkazem jeho viny. Obviněný se však stále odmítal k činu přiznat a tvrdil, že Reedové nikdy nesliboval manželství a že to byla jen její fixní idea, které sama uvěřila.

Datum zahájení soudu bylo stanoveno na 13. listopadu 2003.

Tři dny před tímto datem našel Kate 0’Neilovou její syn Michael mrtvou. Lékař z pohotovosti potvrdil, že spáchala sebevraždu

podřízla si žíly na obou zápěstích a vykrvácela. Zanechala dopis na rozloučenou, jehož pravost později potvrdil grafolog. Na kartičce byly napsány pouhé dvě věty:

„Shane Reedovou jsem zabila já. Už s tím strašným pocitem

31

nedokážu žít.“

Ještě téhož dne byl George 0’Neil propuštěn z vazby.

Jiří Soukup

Ohnivé peklo

O ohni se často říká, že je naším důležitým pomocníkem.

Ovšem použití ohně jako vražedného nástroje je v kriminalistické praxi přece jen poněkud neobvyklé. Toho dubnového večera se na místním policejním obvodu rozezněl telefon. Službu konající policista naučeným pohybem sáhl pro sluchátko. „Ve sklepním bytě našeho domu došlo k obrovskému požáru, volali jsme už hasiče i záchranku, ale doporučili nám, abychom informovali i vás,“ zaznělo v telefonu s dodatkem, že v bytě jsou docela jistě zranění a dokonce snad i mrtví. U telefonu byl jeden z nájemníků zmíněného domu, který policistovi ještě upřesnil adresu. Mladý policista bleskově informoval o události centrálu a žádal zároveň i výjezd kompletní skupiny kriminalistů. Hned poté se s dalším kolegou vydali na místo události.

Policisté v uniformách i kriminalisté dorazili v okamžiku, kdy hasiči zdolávali poslední plameny. Kriminalisty přivedl nadporu

čík Šembera a společně s kolegy začal vyslýchat přítomné lidi, kteří tu postávali před domem. Zatím nebylo pro policisty mož

né, aby se dostali přímo na místo činu, a tak shromažďovali informace, které mohly k případu leccos naznačit. Sám Šembera se obrátil na velitele zásahu z řad hasičů. I on hovořil s ně

kterými lidmi z domu i okolí, ale zásadní informace to rozhodně nepřineslo. Šlo spíš o ničím nepodložené dohady a zatím každý ze svědků dokázal popsat jen okamžik, kdy zpozoroval první plameny. Jakmile došlo k definitivní lokalizaci požáru a bylo možné do zmíněného bytu vstoupit, začal policejní technik ve spolupráci s technikem hasičů ohledávat místo požáru. Hasi

čům se předtím podařilo vyprostit z bytu majitelku Karolínu Slbskou a jejího druha Milana Paladěru. Sanitky je bez dalšího otálení převezly s těžkými popáleninami do okresní nemocnice.

Nadporučík Šembera pochopil, že za takového stavu není roz

32

hovor s těžce zraněnými na pořadu dne. Podle lékaře byl jejich stav natolik vážný, že o jeho dalším vývoji by bylo možné pouze spekulovat.

Pod okny bytu, kde k požáru došlo, to vypadalo jako na nějakém bojišti. Povalovaly se tu ohořelé matrace a přikrývky, které hasiči při lokalizaci ohně vyhazovali z bytu ven. Podle předběž

ného šetření vznikl požár pravděpodobně od nedopalku cigarety. „Jeden z těch dvou v bytě zřejmě usnul v posteli se zapálenou cigaretou a oheň se velmi rychle rozšířil, že neměli šanci sami se z bytu dostat,” mínil jeden z vyšetřovatelů. Zároveň ale Šemberu upozornil, aby bral tuto informaci skutečně jako předběžnou. Krátce poté se vydal šéf vyšetřovacího týmu do nemocnice s nadějí, že získá další potřebné informace od lékařů a dozví se něco o stavu obou popálených. Nepočítal rozhodně s tím, že by s nimi mohl mluvit. Ohledání místa činu ale dále probíhalo a nebylo jednoduché se orientovat ve zcela zdevastovaném bytě. „Stav obou zraněných je kritický. Zena utrpěla popá

leniny třetího a čtvrtého stupně na devadesáti procentech těla, u muže jde

o popáleniny druhého a třetího stupně na šedesáti procentech těla,“ zhodnotil stav zraněných ošetřující lékař s tím, že výslech devětapadesátileté ženy a o osm let mladšího muže je v nejbližších dnech vyloučený…

Nadporučík Šembera si po zprávě od doktora uvědomil, že tak obrovský rozsah popálenin těl zraněných rozhodně není v souladu s jen poměrně nepatrným poškozením lůžkovin a postele. Zatím ale platila dál zejména verze o zapálené cigaretě.

Jednu z nejdůležitějších informací získali kriminalisté od dvojice sousedů. „Když ji vynášeli z bytu, šeptala Slbská, že její druh usnul v posteli s cigaretou,” tvrdili sousedé, kteří u případu asistovali od samého začátku. „Než přijela sanitka, seděla žena na schodech a stále říkala, že to on zapálil,” dodal další soused.

Bylo až s podivem, co lidé ze sousedství věděli, když bylo zřejmé, že nikomu jinému se se zraněnou a jejím druhem nepodařilo prohodit jediné slůvko. Protože na místě činu nebylo šetře

33

ním zjištěno, že by se zde nacházela další osoba, dospěli policisté k názoru, že oheň skutečně založil svou neopatrností Milan Paladěra, když usnul se zapálenou cigaretou v posteli. „Byl to skutečně náruživý kuřák, v hospodě si zapaloval jednu od druhé,” nechal se slyšet jiný ze svědků, který dokonce zašel tak daleko, že nabídl kriminalistům další verzi. „Něco v hospodě vypil a pak si v posteli zapálil. Unaven alkoholem usnul i s hořící cigaretou,” dal k dobru muž, který se pasoval do role soukromého detektiva.

Již o čtyřiadvacet hodin později se ovšem ukázalo, že to byl velmi předčasný závěr. Ozval se totiž ošetřující lékař z nemocnice, který sděloval Šemberovi, že Slbská začala mluvit. Podle doktora šlo pouze o útržky vět, ale i z nich bylo patrné, že v bytě musela být ještě další osoba. „Snaží se nám vysvětlit, že v bytě byl ještě někdo další,” telefonoval doktor. Šembera nevá

hal, sebral ze stolku malý magnetofon a pospíchal do nemocnice. Pokud žena mluvila pravdu, musel z bytu někdo zatím neznámý odejít ještě předtím, než se oheň pořádně rozhořel.

Když šéf vyšetřovatelů dorazil do nemocnice, skutečně se mu podařilo nahrát pár slov, která ze sebe popálená jen těžce vyrážela. I ta však měla pro další vyšetřování velký význam.

Sotva stačil Šembera dorazit do své kanceláře, ozval se znovu ošetřující lékař. Jeho informace nebyla vůbec příznivá. „Krátce po vašem odjezdu přes naši veškerou snahu upadla žena do hlubokého bezvědomí, ze kterého se již neprobrala, a během následujících minut zemřela,” slyšel v telefonu smutnou informaci. Přesto se začal zabývat tím, co mu žena před několika hodinami řekla a on zaznamenal na magnetofonový pásek. Z

těchto slov se skutečně dalo uvažovat o tom, že v bytě byla třetí osoba. Nyní již bylo na kriminalistech, aby zjistili, kdo to byl.

Protože jak Slbská, tak i Paladěra často navštěvovali okolní restaurace, vycházeli kriminalisté z toho, že by za takovým ohněm mohl být některý z jejich kamarádů od hospodského stolu.

Nedalo příliš práce, aby pátrači zjistili, kam žena s mužem nejraději chodili. A od štamgastů a hostinského padla první jména.

34

Pravda, několik z nich kriminalisté okamžitě prověřili, ale souvislost s požárem jim nemohli prokázat pro jejich stoprocentní alibi. Ovšem jistý Karel Vlhana, takový místní opilec, je údajně kritického dne doprovázel při odchodu z restaurace. Šlo o člověka bez zábran, v minulosti několikrát trestaného, a to i pro násilnou trestnou činnost. Zdálo se, že jde o velmi zajímavý tip.

Kriminalisté muže zadrželi, jak jinak než za stolem v jedné z místních krčem. Nevzpíral se, dokonce od samého začátku neprojevil nejmenší snahu zapírat, že kritické odpoledne opouš

těl restauraci ve společnosti Paladěry a Slbské. „Ušel jsem s nimi sotva sto metrů a naše cesty se rozdělily. Já jsem přechá

zel do jiné putyky, oni rozhodně mířili domů,“ vysvětloval Vlhana. Prověřit jeho slova nebylo složité a ukázalo se, že tento kriminálník v tomto případě žádnou významnou roli hrát rozhodně nebude.

A tak Šembera znovu usedl k magnetofonu a opakovaně si pouštěl útržky vět, které pronesla žena jen několik hodin před svojí smrtí. Teprve při pečlivém poslouchání se dalo z těch pár slov usoudit, že se žena snažila hovořit o svém bývalém man

želovi Romanu Slbském. A tenhle člověk začal od té doby zají

mat celý Šemberův tým. Opakovaným šetřením mezi nájemníky v domě pak kriminalisté získali další cennou informaci. „Rozhodně se nemohu mýlit, ale to pozdní odpoledne jsem viděl, že Slbský vchází do bytu. Pravda, manželé byli rozvedeni, ale bý

valý manžel měl od bytu klíče a občas zde i přespával, byť jeho žena měla dávno již jiného přítele. Slbský byl pořádně opilý, ostatně jako vždy, když jsem měl tu možnost potkat se s ním.

On holdoval alkoholu vždycky, ale po rozvodu v něm doslova utápěl svůj žal,“ vypověděl svědek. Po těchto informacích dostal případ docela jiný směr. Pro Šemberu se stal bývalý man

žel zemřelé důvodně podezřelým a kriminalista mohl vycházet z toho, že kritického dne Slbský polil svoji bývalou ženu a jejího druha přineseným benzinem, zapálil jej a okamžitě utekl. Pravda, odcházet z bytu, byť ve spěchu, ho žádný z nájemníků neviděl. Znamenalo to zásadní obrat ve vyšetřování a šéf vyšetřo

35

vacího týmu netrpělivě čekal na povolení k výslechu popálené

ho Paladěry. Bohužel, podle posledních informací z nemocnice ležel popálený muž stále v bezvědomí, a tak se bez dalšího otálení pátrači začali zajímat o Romana Slbského. Jako adresu svého trvalého bydliště udával stále byt svojí bývalé ženy a nebylo jednoduché zachytit jeho stopu, zvlášť když se od tragické události neobjevil ani v zaměstnání. Nikdo z jeho spolupracovníků ho od toho dne také neviděl, i když předtím byl prakticky denně k zastižení v některé z místních hospod. Ani následujícího dne od vyhlášení pátrání se přes nasazení několika desítek policistů nepodařilo podezřelého muže zadržet.

Kriminalisté v souvislosti s pátráním získávali alespoň další informace. „Mezi manželi to už nějaký čas doslova vřelo. Bylo to takové manželství po italsku. Oba navíc hodně pili, ale Slbská se najednou rozhodla s pitím skončit, a dokonce dobrovolně nastoupila léčení. Právě tam se seznámila s Paladěrou, který řešil stejný problém jako ona. Krátce po návratu z léčení po

žádala Slbská o rozvod a jejich manželství jako bezdětné bylo velmi brzy rozvedeno. V bytě potom žil Slbský nejen s bývalou ženou, ale i s jejím novým přítelem. Myslím, že všichni opět pili, ovšem Slbský přece jen o trochu víc,“ slyšeli kriminalisté od jednoho ze známých bývalých manželů.

Uplynul další den a hledaný se nikde na obvyklých místech neobjevil. Kriminalisté ovšem v pátrání nepolevovali a bylo téměř jasné, že se Slbský na svoje známá místa vrátí, protože se ukázalo, že v některých hospodách ve městě měl otevřený účet. To znamenalo, že mu právě tady nalili i na dluh. Následující den se skutečně objevil před svoji oblíbenou hospodou a byl ihned kriminalisty zadržen a převezen k výslechu. Z počátku se zdálo, že se Slbským nebudou v následné komunikaci žádné problémy, ovšem byla to mýlka. „Toho večera jsem se vrátil do bytu hodně opilý,“ nepopíral svoji účast v bytě v inkriminovaném okamžiku. „Cestou z práce jsem se zastavil v jednom hostinci a vypil tam několik piv a štamprlí rumu. Pak ke mně přistoupil nový objev mé bývalé manželky. A řeknu vám na rovinu, Pala

36

děra byl protivný jako vždycky. Začal mě provokovat, smál se, že ze mě udělal paroháče, a vyhrožoval, že mě konečně definitivně vyhodí z bytu. Nechtěl jsem, aby tenhle spor vygradoval v nějakou bitku, a tak jsem raději odložil nedopitý půllitr a odešel.

Navštívil jsem několik dalších lokálů. Byl jsem opravdu hodně opilý, když jsem kolem sedmé zamířil do našeho bytu. Jakmile jsem vstoupil do chodby, odešla bývalá manželka s druhem do ložnice a lehli si do postele. Já zůstal v kuchyňce sám a sháněl něco k snědku,“ líčil Slbský. Ovšem k největšímu dramatu mělo teprve dojít a podezřelý také jednu verzi nabídl. „Oba si ještě chtěli v posteli zakouřit a Paladěra na mě volal, abych mu přinesl láhev s benzinem, neboť mu došel v zapalovači. Viděl jsem, jak dolévá hořlavinu do zapalovače, ale ta mu tekla i po rukou a na pyžamo a peřinu. Byl opilý a pak si škrtl. Vzápětí začal Paladěra hořet jako pochodeň, stejně jako celá postel.

Oheň se rychle přenesl i na bývalou ženu. Běžel jsem rychle pro kbelík s vodou a snažil se oheň uhasit, ale vůbec se mi to nedařilo. Nevěděl jsem si rady, plameny už ohrožovaly i mě, a tak jsem z bytu raději utekl,“ nechal zaprotokolovat Slbský.

Zkušený kriminalista ale nehodlal tuto verzi jen tak snadno přijmout. Měl společně s kolegy dostatek informací k tomu, aby se mohl domnívat, že se tragédie v bytě odehrála podle docela jiného scénáře. Když potom zadrženému sdělil, že jeho bývalá manželka v nemocnici utrpěným zraněním podlehla, jeho chování se rázem změnilo, stejně jako jeho výpověď. „Hádal jsem se s oběma, hned jak jsem vešel do bytu. Žena mi nadávala a vyhazovala mě z bytu, Paladěra se hlasitě smál. Pochopil jsem, že v bytě nemám už co dělat, ale slíbil jsem jim odplatu. Popadl jsem litrovou láhev s benzinem, který jsem měl doma opravdu jen k plnění zapalovače, vběhl do ložnice, polil oba v posteli, škrtl zapalovačem a ihned jsem byt opustil,” dodal Slbský. Šéf vyšetřovacího týmu udělal s kolegy rekonstrukci činu, při které Slbský demonstroval svoje jednání v kritických okamžicích.

Sotva rekonstrukce skončila, zazvonil Šemberovi telefon. Ošet

řující lékař z nemocnice mu oznamoval, že před několika minu

37

tami podlehl následkům zranění také Paladěra. Roman Slbský byl následně obviněn z trestného činu vraždy a vyšetřovatel nařídil zkoumání jeho duševního stavu, které proběhlo během vyšetřovací vazby. „U obviněného jde o chronický alkoholismus v konečné fázi s degradací osobnosti a s příznaky lehčího organického poškození mozku,“ uvedli psychiatři a psychologové ve svém posudku. Kriminalističtí experti zjistili, že Slbský polil obě těla technickým benzinem a podle chemika to musely být asi tři deci hořlaviny. Na Slbské vzplanula celá noční košile, na jejím druhovi zase trénýrky, když se benzin nasákl do textilie.

S konečnou platností řešil případ krajský soud, který za dvojnásobnou vraždu poslal Romana Slbského na patnáct let do kriminálu.

Jan Stach

Pozdní lítost

Velká ručička na nástěnných hodinách se pomalu blíží ke dvanáctce. A protože malá už chvíli ukazuje na jedenáctku, brzy bude chybět do půlnoci poslední hodina.

V restauraci Na Smolámě zbývá několik hostů, mezi nimi jediná žena. Totálně opilá Podkovová. Protože se tak ale v jejím případě stává poměrně často, nikdo si toho příliš nevšímá.

Slovo si bere hostinský Maxa. Matador tohoto povolání tady v Dobřichovicích. „Kdo si nyní objedná, dostane ještě jedno pivo.

Tím ale pro dnešek definitivně končím!”

Kromě spící alkoholičky si objednali všichni.

Maxa měl ještě jednu starost. „Kdo dneska veze domů Anič

ku?”

Abyste byli v obraze, tohle byl zdejší folklor, který se v restauraci už léta provozoval. Když se Anička Podkovová vypravila na pivo, vždycky s sebou táhla starý, rozvrzaný dřevěný vozík.

Bylo v něm něco slámy. Předem věděla, že se opije do němoty a cestu domů by po svých nezvládla. Když ji sousedé dříve museli nosit, bylo okolo toho zbytečně mnoho řečí a ne každý se tomu chtěl či mohl propůjčit. Nyní to funguje tak, že někdo ze sousedů, obvykle za přispění hostinského Maxy, opilou ženu

38

naloží na vozík a odtáhne ji k jejímu domku. Je to jenom pár set metrů a ještě trochu z kopce podél potoka. Tam nechá stát vozík za vrátky. Když opilou ženu probudí zima, dojde nebo doleze domů a z kocoviny se vyspí. V zimě dávali vozík do stodoly, kde bylo mezi spoustou balíků slámy poměrně teplo. Když ude

řily třeskuté mrazy, deset stupňů pod nulou a více, zůstávala Podkovová doma na lahváčích…

Tentokrát se hostinskému přihlásil Brzobohatý: „Já se o ni postarám.”

Maxa pomalu obcházel zbylé hosty a kasíroval. Poslední si nechal právě paní Annu. Spočítal lístek, sáhl do pravé kapsy jejího obnošeného svetru, kde nosila stokorunovou bankovku, a vrátil jí poctivě drobné. „Diško“ bylo stanoveno standardně tři koruny…

Hosté se poslušně rozcházeli. Poslední se do teplé červencové noci vypotácel Horáček. Svérázný zemědělec z „horního” konce…

Doktor Mácha nervózně rázuje po prázdném bytě sem a tam.

Má sice puštěnou televizi, ale sednout do křesla si nechce.

Stejně by tam dlouho nevydržel. Nervozita ho zcela pohltila.

Konečně zvoní telefon. Vrhá se k němu.

„Dalibore, co je s tebou?” poznává hlas své maminky.

Musí lhát: „Jedl jsem okurky, mám mokrou ruku a sluchátko mi vyklouzlo.”

„Vzpomeneš si alespoň někdy na to, že máš nějaké rodiče?”

nenechává volající syna v klidu.

„Jak to myslíš?” diví se, ale ví…

„Slíbil jsi nám přece, že se dnes zastavíš na oběd!”

Mácha nevěděl, jak na to reagovat: „Úplně jsem zapomněl,”

vypadlo z něho to nejhorší, co mohlo.

„Tatínek se na tebe těšil. Musela jsem dělat vepřoknedlo

zelo, protože to máš nejraději!” masírovala ho maminka dál.

„Mami, odpusťte mi to, ale mám nyní spoustu práce.“

„Alespoň slib, že za týden se ukážeš?!“

„Budu se snažit. Zatím ahoj.“

39

Položil sluchátko, oddechl si, ale už zase myslel na Pavlínu: „Panebože, proč nezavolá?“ ptal se zbytečně sám sebe.

Protože ho opravdu žádná rozumná odpověď nenapadala, sáhl do sekretáře pro láhev whisky. Do skleničky dal čtyři kostky ledu a nalil si až po okraj. Konečně dopadl do křesla, ale místo poslechu televize začal pít. Za dvě a půl hodiny byla láhev úplně prázdná!

Máchovi se už v křesle zase nelíbilo, vstal, ale tentokrát po bytě nechodil, ale spíše vrávoral! V takových chvílích se to stává.

Pana Dalibora přepadl splín a jeho výsledkem bylo totálně hloupé rozhodnutí: „Když nezavolala, tak se za ní vypravím sám!“ Pohádali se a ona se s ním chtěla rozejít. Rozmlouval jí to tak dlouho, až mu slíbila, že ještě zavolá…

Opilý člověk obvykle oplývá sebevědomím.

Chvíli Mácha hledal klíče od garáže, chvíli klíče od auta, ale nakonec, do půlnoci už mnoho času nezbývalo, sedl za volant a vyrazil…

Pan Trojník vstával v půl páté ráno už dlouhá léta. Je topičem a ze svého malého rodinného domku to má do práce čtyři kilometry. A protože autobus tím směrem tak brzy ráno nejezdí, v létě absolvoval cestu na kole. V zimě pěšky, nebo, když bylo opravdu nejhůře, vytáhl svoji zánovní škodovku.

Budík zazvoní dvakrát a muž už má otevřené oči.

Z vedlejší postele slyší manželku: „Mám vstávat, Víťo?“

Byla to spíše zdvořilostní otázka, ale Trojník ji slyšel rád: „To je zbytečné. Vypiju si kafe a svačinu mám připravenou v ledničce od večera. Spi, mám to pod kontrolou!“ Zavrněla, otočila se, ale nepoděkovala, protože mezitím znovu usnula.

Opravdu netrvalo ani dvacet minut a chlapík už nasedal do sedla. Bylo nádherné ráno. Sluníčko se tvrdošíjně prodíralo mlhou, která se ploužila po údolí. Ptáci štěstím křičeli, protože se dožili dalšího dne. Cesta byla příjemná.

Na silnici nebyl žádný provoz. Tahle pravotočivá zatáčka je však velmi ostrá a je třeba dávat pořádný pozor.

Přichází však šok. Cyklista brzdí jako zběsilý, na krajnici leží

40

člověk!

Asi každý, kdo poprvé kráčí k nehybnému lidskému tělu, má obavy, či dokonce strach. Zpočátku neznámý člověk ležel na zádech, takže mu bylo vidět do tváře. Trojník je okamžitě bledý jako křída: „Panebože, to je přece Horáček!” Už několik let k němu jezdí pro cibuli a brambory!

Trojník si klekl, ale nakonec na tělo nesáhl: „Co jsem to za sraba!” nadával si, ale nepomáhalo to.

Pak si chlapík vzpomněl na mobilní telefon.

„Přijedeme do dvaceti minut,” slíbili strážci zákona.

Oznamovatele pořád trápila stejná myšlenka neměl by soukromému zemědělci a dobrému kamarádovi pomoci?

Bylo to zbytečné, stejně to nedokázal!

Major Doubrava na náš dotaz, o co vlastně šlo, odpovídá: „Okresní výjezdovka konstatovala, samozřejmě za asistence lékaře, že muž je mrtev už několik hodin. Nelze se v takových chvílích upínat pouze k jedné verzi, ale dalo se předpokládat, že šlo o dopravní nehodu. Našli jsme úlomky laku, brzdnou dráhu, vypadalo to, že ke srážce chodce a automobilu došlo právě tam. Některé stopy ale byly zmateční.” „Totožnost mrtvé

ho byla známa hned?”

„Poznal ho už Trojník, později i manželka oběti.”

„Co dalšího z protokolu nám můžete prozradit?”

Doubrava si bere do ruky list papíru: „Kousek od mrtvoly, asi metr a půl, jsme našli jeho klobouk, vedle něj ležel dokonce knoflík. Byl ze saka mrtvého.“

„Proč jste na vyšetřování nehody přijeli z krajského ředitelství?“

„Jak už bylo naznačeno, jednalo se o dopravní nehodu, kdy automobil srazil a usmrtil chodce. Poté, aniž by se pokusil ne

šťastníkovi poskytnout pomoc nebo zavolal alespoň policii, pachatel zbaběle ujel. Ublížení na zdraví z nedbalosti s následkem smrti je velmi závažný trestný čin!“

Mohlo to být i jinak.

„Byl Trojník opravdu jediným svědkem této události?“

„Pokud mluvíme o dni, kdy jsme dělali ohledání místa činu, tak

41

ano. Později, samozřejmě ve vztahu k oběti, se v případu objeví mnoho dalších důležitých svědků,“ připouští policista.

Jak pokračovalo vyšetřování?

„Tělo bylo převezeno na soudní a my jsme se vypravili k Horáč

kově rodině. Manželka už něco tušila, seděla zkroušeně na zápraží a vůbec se nás neptala, kdo jsme. Jenom konstatovala: „Vy mně určitě nesete nějakou špatnou zprávu!“

Byla to pravda. Několik minut jí trvalo, než se dostala z nejhor

šího, a potom nám řekla to nejdůležitější její manžel odešel předešlého dne, tak jako každou neděli, do restaurace Na Smolárně. Tvrdila, že do půlnoci býval vždycky doma, a když se v půl třetí ráno probudila a on vedle ní neležel, dostala strach!

Major Doubrava pokračoval: „Dozvěděl jsem se, kde byl, tak jsme jeli tam. Hospodský Maxa nás přesvědčoval, že předešlého večera probíhalo všechno jako obvykle. Na otázku, zda tam byl někdo autem, se mi dostalo prazvláštní odpovědi: „Ani

čku vezli domů, ale na vozíčku!“

Policie si prověřila všechny, kteří Na Smolárně „zavírali”, ale žádný podezřelý jim z toho nevyšel… Vyšetřovatel si hodně sliboval od pitvy…

„Velmi zajímavé bylo,“ vzpomíná zkušený vyšetřovatel, „že jsme v prvních chvílích dostávali poměrně hodně anonymních informací. Ukazovalo se, že vyšetřujeme případ ve velmi složitém regionu. Lidé si tady závidí kytičku na zahrádce, obviňují se z nešváru, které prožívali jejich rodiče a prarodiče před padesáti roky,“ vypočítává Doubrava.

Zrovna jsem se chystal na oběd, když jsem se od operačního důstojníka dozvěděl, že mě někdo shání. Došel jsem tam a přede mnou stál ustaraný, hodně nervózní chlapík: „Dobrý den, jsem doktor Mácha.“

„Co si přejete?“

„Musím mluvit s někým, kdo vyšetřuje smrt pana Horáčka.“

„Jste na správné adrese,“ konstatoval policista.

Pan Dalibor byl hnidopich: „Nechci to všechno řešit na chodbě.“

Doubrava ho bez dlouhého váhání pozval k sobě: „Dáte si kafe

42

nebo čaj?“

Příchozí se na chvíli zamyslel: „Bůhví, co bude dál. Uvařte mi pořádného turka!“

Doktor Mácha mohl začít: „Přišel jsem proto, že mě tíží svědomí!“

„Něco jste spáchal?“

„Pana Horáčka jsem srazil já!“

Majora taková vstřícnost překvapila: „Víte, co říkáte?!“

„Seběhlo se tolik náhod dohromady, že jsem to neustál.“

Zkušený policajt pochopil, že člověk sedící naproti němu a srkající pořádné policejní kafe chce mluvit a není mu třeba napoví

dat: „Tak mi to vyprávějte. I v souvislostech. Já jsem vděčný posluchač.“

„Jsem už pár roků rozvedený a nějaký čas mi trvalo, než jsem se znovu rozhodl navázat vážnější známost,“ začal Mácha.

„Jenomže člověk je součástí přírody a dříve nebo později to na něho stejně přijde!”

„Co to má společného se smrtí pana Horáčka?“

„Více než si myslíte!“

Doubrava nic nenamítal: „Povídejte dál.“

„Nedávno jsme se s přítelkyní pohádali. Nebyla to obyčejná hádka. Načapal jsem ji v jedné vinárně s cizím chlapem!“

„Nezlobte se, ale nebyli jste manželé, tak proč tolik emocí?!“

„Teď už mi to také připadá jiné, ale v té chvíli mě popadl vztek a bylo zle! Vynadal jsem jí, na něho jsem se sápal, byl to trapas!“

„Co bylo potom?“

„Druhý den mi Pavlína zavolala, že o nás dvou hodně přemýšlela, a rozhodla se náš vztah ukončit. Nedovedl jsem se s tím vyrovnat. Nakonec mi slíbila, že si to ještě nechá projít hlavou a zavolá. Čekal jsem u telefonu, ani jsem nešel k rodičům, kterým jsem slíbil návštěvu. Nebudu vám nic skrývat, ale když jsem sedal za volant, měl jsem toho plný kecky! Jel jsem za Pavlínou, abych se dozvěděl, jak na tom doopravdy jsem. On ležel v té zatáčce na vozovce. Spatřil jsem ho pozdě a přejel ho! Nevystoupil jsem, ale ujel. U Pavlíny byl ten chlápek z vi

43

nárny… Zhroutil se mi celej svět! Možná mně bude v kriminále lépe!“

Doubrava sepsal s doktorem Máchou výpověď a rozvažoval, zda požádá o uvalení vazby, když zazvonil na jeho stole telefon. Volali ze soudního: „Pane majore, sedíte?!“

„Co se děje?“

„Písemně to dostanete až zítra, ale abyste věděl, ten chlapík zemřel na infarkt. Teprve potom ho někdo přejel!” Doktora Máchu nějaké oplétačky stejně čekaly, ale za fakt, že nikoho nezabil, byl opravdu vděčný!

František Bukvář

Stopa je tmavé hnědá

Na velice úzké silničce, silnice se jí totiž snad ani říci nedalo, jelikož zařazení mezi okresní silně přehánělo, která vedla z Abramovic do Lipence, zastavilo osobní auto. Řidič vypnul motor zhruba v polovině cesty mezi oběma obcemi. Vystoupil z auta, otevřel zavazadlový prostor a vytáhl z něj rybářský prut a další náčiní. Dole pod svahem šuměl pstruhový potok a byla doba, kdy bylo možné vhodit udici s třpytkou do jeho vod.

Rybář se už velice těšil. Vyjel z domova téměř za tmy, aby zde byl ráno dřív, než bude ve vodě tlačenice muškařských nadšenců, mezi něž počítal pochopitelně i sám sebe. Připravil si náčiní a obul se do vysokých gumových bot, uchycených za opasek. Opatrně sestupoval ze svahu k potoku. Šlo to špatně, protože gumovky, vynikající sice pro chůzi ve vodě, se na mokré trávě, zvlhlé ještě noční rosou, smekaly.

I když s tím sice počítal, v jeden okamžik přece jenom neudr

žel rovnováhu a upadl pár kroků od silnice vedle šípkového keře. Opřel se rukama o hromádku hlíny a snažil se vstát, když ho cosi podivného přimělo, aby překvapeně znovu usedl. Z hlí

ny, jež byla podle všeho čerstvě navršena, vykukovaly špičky dámských střevíců. Když nerozhodně odstranil ještě trochu hlíny a díval se na kotníky v silonových punčochách, bylo mu jasné, že si dneska příliš rybolovu neužije. Vyškrabal se zpátky

44

nahoru k silnici, složil věci včetně gumovek zpět do auta a rozjel se na policii do Abramovic.

Služební vůz vyjel z Abramovic téměř okamžitě po tom, co vstoupil rybář do místnosti stálé služby, ale místní policisté pouze zabezpečili místo podivného nálezu a čekali na kriminálku.

Ani kriminalisté s nezbytným lékařem, technikem a psovodem, držícím zatím na vodítku klidného Argose, na sebe nedali dlouho čekat. A okamžitě po tom, co technik pořídil nezbytné fotografie, začali odstraňovat hlínu z lidského nejspíš ženského, těla. Šlo jim to pomalu, protože nechtěli poškodit žádnou eventuální stopu, která by jim mohla pomoci k dopadení pachatele.

O tom, že zde leží oběť trestného činu, totiž nikdo z nich nepochyboval.

„Někdo ji uškrtil,” konstatoval doktor, když vyhrabali mladou dívku s ošklivými podlitinami na krku. „Podle mého názoru před několika hodinami.”

„Takže buď v sobotu v noci, nebo teď v neděli nad ránem,”

ujišťoval se nadporučík Krejza.

„Řekl bych, že někdy mezi tím,” rozhodl lékař.

„Pusť Argose, ať to zkusí,” nařídil psovodovi nadporučík. Ně

mecký ovčák, jako kdyby tomu rozuměl, vstal a nechal se zapnout do stopovacích popruhů s dlouhou šňůrou. Pak udělal od mrtvé několik rychlých kroků, vyběhl na silnici, tam se několikrát zatočil v kruhu a zjevně v koncích se položil doprostřed vozovky a nejevil žádný zájem ve stopě pokračovat.

„Zkusíme to ještě jednou,” oznámil psovod a tenhle pokus byl tomu prvnímu podoben jako vejce vejci.

„Jde po stopě tady pana doktora,” mínil nadporučík advokáta Brejlu, který mrtvou objevil.

„Kdepak,” hájil psovod Argose. „Pan doktor stál s autem asi o dvacet metrů dál. A potom Argos by si ho mezi námi našel. Já vám říkám, že pes našel cestu, kudy se vrah vrátil na silnici a nějakým dopravním prostředkem, to mohlo být jak auto, tak třeba jízdní kolo, odjel.“

45

Nadporučík pokýval hlavou a mlčel. Nebyl si závěry psovoda zcela jist, pamětliv rad svých učitelů, kteří mu vždycky říkávali, že pes je tvor nevyzpytatelný, někdy dokáže zázraky, ale jindy najde mrtvolu, až když mu ji kriminalisté ukážou…

O to víc se proto zajímal o práci technika, který byl již hodnou dobu skloněn nad mrtvou: „Ona má sukni odshora dolů rozepnutou,” ukazoval technik na skládanou sukni s pěti knoflíky, z nichž zapnutý byl jenom ten v pase. „A přestože má punčochá

če natažené až nahoru, má pod nimi hlínu, jako kdyby je měla předtím dole… A tady,“ ukazoval na rubovou stranu podšívky sukně, „je takový světlý flek, vsadil bych se, že je to sperma… “

„Člověče,“ naklonil se Krejza ještě níž, aby dobře viděl, „to by pak vypadalo na sexuální vraždu!”

„Skoro ano. Ale po pitvě nám doktor řekne určitě víc. A všechno oblečení pošlu do laboratoře. Třeba je ta skvrna od lepidla nebo kdoví od čeho…”

„A tu hlínu do punčocháčů si nastrkala sama, že,” durdil se Krejza nad technikovou opatrností.

Jenomže tenhle starý praktik se nerad ve svých závěrech ukvapoval. „Podívám se ještě trochu okolo,” hlásil nadporu

číkovi a udělal dva kroky nahoru po svahu, aby se zastavil u šípkového keře. Dlouho u něho stál a nehýbal se. Jen oči mu jezdily z větvičky na větvičku. Po nějaké době si hlasitě vydechl a sáhl do brašny pro pinzetu a malý igelitový sáček, aby z trnů šípku cosi sebral.

„Co to tam máš?” s nadějí v hlase se ptal Krejza. „Několik tmavě hnědých vláken. Třeba nám pomůžou, když jsou necelé dva metry od mrtvoly…”

Víc toho už na místě, které posoudili jako místo trestného činu, nenašli.

Diskotéka skončila v Lipenci přesně v půlnoci. Skupiny mladých lidí opouštěly sál. Tu a tam padly věty, že by to mohlo klidně trvat až do rána, že se to dneska povedlo, ale k uchu hlavního pořadatele se zřejmě nic z toho nedoneslo.

I kdyby, dohoda s obecním úřadem byla zcela jednoznačná: do

46

půlnoci, a pak v klidu rozchod!

Většina tanečníků byla z Lipence. Někteří další z blízkého okolí, pro něž nebyl problém dojít za hodinu domů pěšky. Zachrčely i motory stařičkých pionýrů a třistapadesátek, udržovaných v chodu spíše jen silou klukovské motoristické vůle. Prostor před kulturním domem se rychle vyprazdňoval.

Simona s Danou šly pomalu na nádraží. Vlak do Abramovic jim jede až v půl druhé. Nemají tedy co zmeškat. S nadhledem, jenž jim byl jako sedmnáctiletým mladým dámám vlastní, hodnotily průběh docela vydařené diskotéky s kluky, s nimiž tančily.

„Samý puberťák,” zasmála se Dana, byť chlapci na diskotéce byli povětšinou zrovna tak staří jako ona.

„Co naděláš,” souhlasila s ní Simona. „Dvacetiletí jsou už zalezlí na mejdanech po bytech. Jednou mě taková parta zvala, ale bála jsem se… Prý se tam moc pije a kdoví co ještě…”

„Od kluků je lepší držet si někdy odstup,” souhlasila s pří

telkyní Dana, která už několik takových mejdanů absolvovala a všechno, co tam zažila, se jí velice líbilo. Neměla však v úmyslu se o tom zbytečně rozšiřovat. Vždyť kdyby se to dozvěděl táta, přerazil by ji vejpůl.

Svorně došly před budovu nádraží, když zaslechly zvuk motocyklu a za okamžik vedle nich brzdil Radek Jelen: „Dano, já tě hodím do Abramovic na motorce, přece tu nebudeš tvrdnout a čekat na vlak.“ Byl to jeden z těch kluků, kteří se okolo Dany dnes večer točili.

„Nebude ti to vadit, Simono,“ v podstatě se neptala Dana, protože nečekala na odpověď a nasedala na motocykl. „Možná na tebe budu čekat na nádraží. To kdybychom měli cestou nějakou zastávku,” zasmála se a pak už jenom zamávala.

Nadporučík Krejza se nejprve začetl do pitevního protokolu: Dívka ve věku zhruba sedmnácti let. Uškrcená, smrt nastala zadušením. Na stehnech v okolí pochvy silné pohmožděniny.

Znásilněna však nebyla. Ještě nikdy neměla pohlavní styk. Hymen neporušený.

Odložil protokol a přitáhl k sobě zprávu z laboratoře: Na sukni

47

a spodních kalhotkách nalezeno sperma. Vylučovatel má krevní skupinu B. Na jejím šedém svetříku bylo nalezeno několik tmavě hnědých vláken z pravé ovčí vlny. Jsou zcela totožná s vlákny, která našel technik výjezdové skupiny na šípkovém keři.

Rozborem bylo zjištěno, že vlákna nebyla původně hnědá, ný

brž byla na tmavohnědou barvu obarvena. Původní barevnost nebylo možné prostředky, jimiž disponuje laboratoř, zjistit.

Vzorky vláken budou proto odeslány do Kriminalistického ústavu.

Nadporučík odložil zprávu. Z toho, co mu patolog ze soudního lékařství a jejich vlastní laboratoř říkají, usoudil, že se pachatel pokusil děvče znásilnit, ale z neznámé příčiny k tomu nedošlo.

Proč ji ale uškrtil…? Podle všeho měl na sobě pletený svetr z ovčí vlny.

Spolu s krevní skupinou to je přesto dost málo stop, zejména když se ještě neozval nikdo, kdo by mrtvou dívku pohřešoval.

Ale Abramovice nejsou zase tak velké, aby se jim ještě během dnešního večera nepodařilo s pomocí posmrtné fotografie najít někoho, kdo dívku znal. Pokud ovšem byla z Abramovic. I když, jak uváděla v samém závěru laboratorní zpráva, dívka měla v kapse jízdenku na vlak z Lipence do Abramovic. Neproštípnutou a vydanou v neděli. Datum je velice dobře čitelné…

„To je přece Simona,“ vyhrkla Dana, když u jejich dveří zazvonil uniformovaný policista a ukázal dívce snímek. „Co se jí stalo?“

„Na to se chci zeptat já vás,“ opravil ji muž v zeleném. „Byly jste spolu v Lipenci na diskotéce. Šly jste spolu na nádraží. To máme svědecky ověřeno,” dodal a podíval se na Daniny rodiče, kteří z pokoje vstoupili do předsíně bytu a zvědavě naslouchali, o čem je řeč, aniž by ovšem pozvali praporčíka Berku dál. „Mě

la byste tedy vědět, co se s ní dělo.“

„Já nevím. Byla jsem u ní na svobodárně už během dne několikrát. Pokaždé měla pokoj zamčený. A děvčata z chodby říkala, že ji žádná z nich od včerejška neviděla…”

„Ale vy přece ano,” naléhal na ni praporčík.

48

„Jak se to vezme,” špitla Dana.

„Jak to?” divil se policista.

„Já jsem s ní vlakem nejela,” nezbylo jí než přiznat, jak se to všechno odehrálo. „Jeden kamarád mi nabídl, že mne odveze na motocyklu. Jenomže neměl druhou přilbu, tak jsme se pro ni museli zastavit u něho v bytě. A jeho rodiče jsou právě na dovolené, takže…”

„Tohle si odskáčeš,” vykřikl najednou otec. „Dám ti…”

„Klid, pane Dlouhý,” mírnil ho praporčík. „Nerušte úřední vý

kon. Až odejdu, tak si dělejte, co chcete.”

„Vám se to řekne,” soptil Dlouhý. „O vaši dceru se nejedná.

Ale já blbec včera v půlnoci vstanu z postele, sednu do auta, abych pro slečnu dojel na diskotéku, protože jinak by musela skoro dvě hodiny tvrdnout na nádraží, a to dneska není zrovna nejbezpečnější místo pro mladou holku, objedu celý Lipenec, a Dana nikde! Dojedu domů, a ona zase nikde! Takhle pendluju strachy bez sebe málem do rána, až se tu milostslečna objeví, že jí ujel vlak a musela až ranním spojem! To by vás nerozčílilo?”

„Takže vy jste byl v Lipenci na nádraží?” zajímalo praporčíka.

„Jasně. Asi v půl jedné a pak ještě před půl druhou.”

„Simona tam někde nestála?”

„Nevím. Rozhodně jsem tam žádnou ženskou neviděl.”

Praporčík poděkoval a odešel. Bylo mu to ale divné. Vždyť podle toho, co říkal nadporučík Krejza, viděla pokladní Simonu od té chvíle, co si koupila jízdenku, asi tak do čtvrt na dvě na peronu a v hale, několikrát. Pak zřejmě nasedla do vlaku a odjela…

Jenomže stálý a neškodný obyvatel nádražních prostor Josef Nehyba, který údajně nebyl v noci pod vlivem alkoholu, tvrdil a přísahal při tom na svoji kriminálnickou čest, že těsně před půl druhou viděl z nádraží odcházet mladou dívku se starším mu

žem. Myslel si, že je to její táta. Nasedli spolu do auta a odjeli.

Chlapa a auta si moc nevšiml. Dívky ano. Je to ta z fotografie.

Moc milé děvče. Dokonce od něho neutekla, když se s ní dal v

49

noci do řeči. A dostal od ní pár cigaret a pětikorunu na ráno na pivo…

Krejza se držel za hlavu a do nekonečna opakoval: „To snad není možné. Chlap, který se strachuje o svoje dítě, by přece…

Ale co se dá dělat. Jezdil v noci s autem? Jezdil. A mezi lidmi z abramovické fabriky se prý povídá, že Dlouhý si až moc všímá mladých děvčat, hlavně těch, co se v továrně učí. Jedna z nich, a to jí ještě není ani šestnáct, si prý stěžovala, že si ji chtěl koupit. Když prý se s ním vyspí, že jí dá tisíc korun… Kdoví, co je na tom všem pravdy, ale informátor, který s tím přišel, nikdy kriminalistům na nos nic nevěšel. A také nikdy nepřišel s malič

kostí. Kdykoli se ozval, šlo o něco mimořádného.

Nadporučík zvedl sluchátko telefonu. Pravda, je sice noc, ale v těchto případech se na čas na hodinách nelze příliš ohlížet.

„Pane doktore,” protáhl se na tvrdé židli ve své kanceláři, měl bych se nejprve omluvit, že takhle pozdě obtěžuju, ale potřeboval bych rychle jedno povolení k domovní prohlídce.”

„Je to neodkladné?” dostal otázku.

„Jsem přesvědčen, že ano. Jde o případ té mrtvé dívky, nalezené dnes brzo ráno.”

„Tak si pro to přijeďte,” dostalo se nadporučíkovi souhlasu. „A co budete hledat?”

„Hnědý svetr z ovčí vlny. U Dlouhých.”

S podepsaným papírem v ruce vyburcovali rodinu ze spánku.

Svetr našli rychle. Byl v pytli se špinavým prádlem. Paní Dlouhá se velice divila, proč je ten kus oblečení tak zajímá. Vždyť je to obyčejný svetr, spletený ze zbytků vlny. Byl strakatý jako omalovánka, ale ona vlnu před pletením obarvila na tmavě hnědou.

Manžel má ten svetr rád. Je pohodlný a teplý. Zrovna v noci, když sháněl holku, ho měl na sobě…

„Já jsem opravdu jel do Lipence s tím, že odvezu Danu domů,“ začal svoji výpověď do protokolu Dlouhý. „Ani jsem nevě

děl, že jela tancovat se Simonou. Tu jsem také znal. Učila se u nás v továrně manipulantkou. Dvouletý obor. Trochu chudák holka. Když jí bylo třináct let, zabili sejí rodiče v autě… Na tom 50

nádraží ale stála jenom ona. Ptal jsem se, kde je moje dcera.

Simona mi to napřed nechtěla říct, ale potom mi všechno pově

děla. Prý abych neměl strach, že se jí něco stalo. Zkusil jsem toho Jelena najít, tedy jejich byt, ale Simona nevěděla přesně, kde bych ho měl hledat, takže jsem nepořídil. Jel jsem proto domů, vztek se mnou lomcoval, a najednou jsem si vzpomněl na Simonu stojící na nádraží.

V tutéž chvíli jsem si uvědomil, že jí to velice slušelo, že má hezké nohy, že si zkrátka nezaslouží být v noci tak sama, když i moje dcera…

A tak jsem se vrátil. Nasedla si ke mně ráda. Dojel jsem asi na půl cesty a dělal, že mne zlobí motor. Skočila na to. Chvíli jsem ji nechal, aby svítila baterkou, pak jsem ji začal objímat.

Chtěla mi utéci dolů po svahu. Ale dohonil jsem ji hned pod tím keřem… Rozepnul jsem jí sukni, pořád jsem ale na ní musel ležet, strašně se bránila, pak jsem z ní serval prádlo, svlékl jsem si kalhoty… Byl jsem strašně vzrušený, nemohl jsem si pomoci… Jenomže nakonec z toho stejně nic nebylo. Když už to vypadalo, že se mi podaří uvolnit pevné sevření jejích nohou, začala vyhrožovat, že jestli to udělám, všechno to na mne řekne v práci, manželce, Daně… Tak jsem ji raději uškrtil. Bál jsem se, že když už ji to jednou napadlo, že by do smrti jazyk za zuby držet nemusela. Že by prozradila i to, co se mezi námi stalo, byť vyvrcholení chybělo. Já jsem, pánové, jinak docela spořá

daný člověk…”

Jiří Bílek

Muž, z něhož zbyly kousky

Seděl a čekal. Kamarád už odešel, protože měl domluvenou schůzku s rodiči. Zůstal sám v dřevěné boudě, která v případě potřeby sloužila jako místo pro přespání i jako úkryt. Lidí či ukradených věcí. Obvykle v ní ale pili, protože je nikdo nerušil.

Kdo by se taky trmácel až na kraj města, kde kdysi byla chatová kolonie! Teď z ní už moc nezbylo, pouze pár polorozpadlých

51

chatek či spíš jen dřevěných bud, jako byla ta jejich. Před lety upravené záhony ztratily tvar a zarostly plevelem, z keřů zůstaly většinou jen pahýly a nízké stromky měly olámané větve. Od kluků, kteří tu dělali lumpárny. Ale jenom tehdy, když tady nebyli oni. Podíval se na hodinky bylo už skoro sedm. Říkal přece, že přijde nejpozději do půl hodiny, a už je to víc než hodina, co odešel. Stalo se mu snad něco?

Stalo se to v sobotu 29. března 2003 pět minut po půl deváté večer v rumunském městě Bursucan, ležícím u hranic s Moldavském. Policie přijala telefonát, že za městem v lese, asi dva kilometry od bývalé chatové kolonie, byly nalezeny lidské ostatky.

„Je tam ruka a určitě tam toho bude víc!“ říkal rozčíleně muž

ský hlas. „Je to hrozné! A my jsme ty vrahy viděli na vlastní oči!

Rychle přijeďte, možná je ještě chytíte! Nastoupili do autobusu!”

Policejní vůz byl na místě za necelých patnáct minut. Na konečné příměstského autobusu s číslem 8 uviděli policisté ve světle reflektorů svého vozu dva muže ve věku kolem padesátky, kteří mávali rukama. Byli viditelně rozčílení.

„Nastoupili do autobusu, co před chvílí odjel,“ sdělil policistům ten vyšší, který zhluboka oddechoval. „Když ho doženete, mů

žete je chytit.“

„Jak vypadají?“

„Jsou mladí, tak kolem pětadvaceti. Mají na sobě džíny a kožené bundy…“

„Nastupte si, pojedete s námi!“

Policejní vůz se rozjel tmou.

„Jak je to dlouho, co odjeli?”

„Tak dvacet minut. Ujeli nám doslova před nosem. A já pak musel běžet až k telefonní budce,” řekl vyšší z mužů. „To máte skoro kilometr. Vrátil jsem se chvíli před vaším příjezdem. Tady Dorin zatím hlídal.”

Řidič zapnul sirénu i výstražná světla a vůz se řítil ulicemi. Ně

kolikrát musel muž za volantem přibrzdit nebo prudce strhnout volant, aby zabránil kolizi.

52

„Tamhle je!” ukázal menší z mužů do tmy. „To je on!”

Do zastávky právě vjížděl autobus s velkým číslem 8 nad zadním sklem. Policejní vůz zastavil za ním.

„Až je poznáte, nic neříkejte,” řekl dvěma mužům jeden z policistů. „A nechte to na nás, do ničeho se nepleťte!”

Muži v uniformách se stačili dostat ke dveřím autobusu ještě dříve, než se otevřely. Nechali kolem sebe projít čtyři ženy, mu

že vraceli zpátky do vozu. Řidič autobusu se pokusil protestovat, ale byl umlčen.

„Tak se pojďte podívat,” kývl na dva muže stojící u policejního auta jeden z policistů. „Jen se dívejte, nic neříkejte!”

První ze strážců zákona zůstal venku, druhý doprovázel dva muže po autobusu. Prohlíželi si cestující, ale už na první pohled bylo zřejmé, že žádný mladý muž mezi nimi není.

„Nejsou tady,“ řekli potom oba.

„Na konečné nastoupili do vašeho autobusu dva mladí muži, tak okolo pětadvaceti,” řekl policista řidiči. „Pamatujete se na ně?“

„Možný to je,“ odpověděl řidič. „Dva mladý jsem vezl. Co provedli?”

„Kde vystoupili?”

„To opravdu nevím. Proč je hledáte?”

Policisté se tvářili, že otázku přeslechli, a zeptali se na dva mladíky v džínách a kožených bundách cestujících. Ale ti se neshodli, kde ti dva vlastně vystoupili. Možná u nádraží, snad u divadla nebo na náměstí, možná u brány či až u školy.

„Omlouváme se za zdržení,” řekl policista. „Kdyby si někdo z vás na něco vzpomněl, může se obrátit na kterýkoliv okrsek.”

Seskočil z posledního schůdku, řidič zavřel dveře a autobus se rozjel.

„A my se vrátíme zpátky a vy nám ukážete, co jste našli!”

„Šli jsme tady s kamarádem někdy kolem páté podle starého koryta řeky,” vypověděl později vyšší z mužů, který se jmenoval Iulian Titulescu. „Je to tam pěkně zarostlé, ale ryby tam berou.

Hledali jsme nějaké šikovné místo, kam bychom chodili chytat.

53

Pak jsme uviděli dva muže, kteří za sebou se značnou námahou táhli velkou koženou tašku. Bylo nám to divné a ještě divnější potom, co jeden z nich zapíchl do země rýč. Napadlo nás, že asi chtějí něco zakopat.”

„Nechtěli jsme, aby nás viděli,“ řekl jeho o půl hlavy menší druh Dorin Hoboda. „Tak jsme se radši vrátili mezi keře na břehu a hledali nějaké místo k rybaření. Ale pořád nám to vrtalo hlavou. Nakonec jsme si řekli, že se vrátíme a podíváme se, co tam ti dva dělali. Bylo už po sedmé, začínalo se stmívat. Šli jsme opatrně, mohli tam pořád ještě být.“

„Hledali jsme místo s čerstvě rozrytou hlínou,” pokračoval Julian Titulescu. „Trvalo nám to dlouho, až někdy kolem osmé jsme uviděli takový nízký kopeček. Ulomil jsem větev a začal v něm rýt. Už byla dost tma, proto jsem si v první chvíli neuvě

domil, co jsem vyhrabal. Byla to lidská ruka!“

„Strašně jsme se vylekali,” doplnil ho Dorin Hoboda. „Já měl sto chutí vzít nohy na ramena a utíkat co nejrychleji co nejdál.

Ale tady Julian mě chytil a řekl, že to musíme hned nahlásit policii. A nechat to všechno v klidu, abychom nezničili stopy.”

„Jo, a taky jsem řekl, že ti dva nemohou být daleko a že nejspíš šli na autobus, co tu má konečnou,” řekl vyšší z mužů.

„Jenomže to byl skoro kilometr a my museli taky dávat pozor, jestli tam ti dva ještě někde nejsou. Když jsme dobíhali k zastávce, ti chlapíci právě nastupovali do autobusu, který se hned rozjel. Stačilo být o minutu rychlejší…”

„Nebo aby bylo světlo a řidič nás viděl,” podotkl jeho menší druh.

„A co byste udělali?” zeptal se policista.

Oba muži se po sobě podívali.

„No asi bychom je sledovali,” řekl nakonec Julian Titulescu.

„Abychom věděli, kde bydlí. A pak zavolali policii.”

Výjezdová skupina místní kriminálky přijela na místo, které ukázali dva rybáři, za půl hodiny. Protože už byla tma, rozhodla se počkat s ohledáním na ráno a zatím část lesa střežit.

Zároveň se rozběhlo pátrání po dvou mladých mužích ve věku

54

kolem pětadvaceti let.

Ráno netradiční hrob postupně odkrývali. Nejprve byla vyzvednuta pravá paže oddělená od těla v rameni, po ní pravá noha odříznutá v třísle. Podle přítomného lékaře bylo k oddělení svaloviny a šlach použito ostrého nože, kosti byly přeříznuty pilkou. Protože nález neodpovídal svou velikostí ani vahou líčení dvou svědků, prohledali i okolní terén. Ve vzdálenosti asi 30

metrů objevili další kopeček hlíny, obložený tentokrát mechem, takže nebyl tak nápadný. V něm byly levá paže a levá noha.

Další pátrání už nepřineslo žádný výsledek, trup a hlavu se najít nepodařilo. O tom, že pozůstatky patří muži, neměl pří

tomný lékař sebemenší pochybnosti a stejně zřejmé bylo to, že ten, z něhož našli jen končetiny, se stal obětí násilného trestné

ho činu. Vrahy mohli být dva mladí muži, které viděli svědkové, vyloučit se však nedala ani možnost, že jejich úkolem bylo pouze části těla pohřbít. Způsob, jímž se nakládalo s mrtvým tělem, až příliš připomínal mafiánské praktiky.

První konkrétnější zjištění přinesla pitva ostatky ležely před zakopáním do země delší čas ve vodě.

„Důkazem je charakteristické svraštění kůže na bříškách prstů,“ vysvětlil patolog. „Do vody je mohli dát například proto, aby z nich odstranili krev.“

Z rukou byly sejmuty otisky a zaslány do daktyloskopické evidence. Už za pět hodin kriminalisté věděli, kdo byl oním mu

žem, z kterého našli zatím jen menší část šlo o devětadvacetiletého Antona Graduleska, který byl již v minulosti trestán za drobné krádeže a neplacení výživného své bývalé man

želce na dvě malé děti. Podle mohutné postavy a kymácivé chůze se mu v podsvětí říkalo Medvěd. Místní policisté ho dob

ře znali, patřil k těm, kteří nikde nepracovali, a přesto nestrádali hladem. Anton Gradulescu neměl stálé bydliště, přespával u kamarádů a někdy i tam, kde opilý upadl na zem.

Kdy, kde a s kým byl Anton Gradulescu naposled viděn to byla otázka, která zajímala kriminalisty nejvíce. Současně nechali podle údajů Iuliana Tituleska a Dorina Hobody zhotovit identiki

55

ty dvou podezřelých mladých mužů, které publikoval místní tisk s prosbou o pomoc. Aniž bychom předbíhali, obě podoby se později ukázaly jako hodně vzdálené skutečnosti.

Tři dny po nálezu toho, co zbylo z obávaného Medvěda, se policie dozvěděla, že Anton Gradulescu se několik dní před svou smrtí zdržoval v jedné z dřevěných bud v bývalé zahrádkářské koloni . Polorozpadlé chatrče byly prohledány, ale jako s uděláním v nich právě nikdo nebyl parta kluků utekla hned, jakmile zahlédla policejní uniformy. Nepodařilo se také najít místo, na němž by cokoliv alespoň naznačovalo, že právě tady došlo nebo mohlo dojít k vraždě a rozčtvrcení mrtvého těla.

Podařilo se zjistit jediné že Anton Gradulescu se v poslední době nejvíce stýkal s Miticou Romaneskem a Florinem Kissem.

Ani ti nebyli místní policii neznámí, i oni nikde nepracovali a živili se příležitostnými krádežemi. Zatím se je ale nepodařilo chytit za ruku. Na rozdíl od Medvěda však měli stálé bydliště.

Mitica Romanescu přišel na policii sám, protože se dozvěděl, že ho strážci zákona hledají.

„Opravdu jsem se to dozvěděl až před chvílí,“ omlouval se.

„Jinak bych se přihlásil dřív.“ „Proč?“

„No přece ode mne asi něco potřebujete, když mě hledáte,“ řekl překvapeně pětadvacetiletý muž. „To přece dá rozum. Nebudete si se mnou chtít jen tak pro nic a za nic poklábosit.“

„Kdy jste viděl naposledy Antona Graduleska?“

„Medvěda? V pátek odpoledne,” odpověděl Romanescu.

„Kde? A byl s ním někdo?”

„V boudě, v bývalých zahrádkách. On tam teď přespává, co už není taková zima. Čekali jsme na něj s Florinem a Tiborem.

Objevil se někdy kolem čtvrté a byl dost pod párou. Pořád jen nadával, ale moc jsem mu nerozuměl. Něco se mu nepodařilo nebo ho někdo podvedl, vážně nevím. Neměl jsem náladu ho poslouchat, tak jsem se zvedl a odešel. Bylo asi pět hodin. Ří

kal jsem Florinovi, ať jde se mnou, ale nechtěl.”

„Od té doby jste Graduleska neviděl?”

„Ne. Ale on se často na pár dní někam ztratil a pak se zase

56

objevil. Neviděl jsem v tom vůbec nic divného.”

„Je mrtvý. A byl zavražděn. Víte to?”

„Teď už jo. Dozvěděl jsem se to včera. I to, že ho prý rozřezali.

Ale nic o tom nevím, na mou duši!”

„Kde najdeme Florina Kisse a Tibora Lopaleska?”

„Nevím. Od toho pátku jsem je neviděl. Nejdřív jsem si říkal, že někam zmizeli s Medvědem, ale teď… Já o tom mordu opravdu nic nevím!” řekl Mitica Romanescu téměř prosebně a upřel na policisty své černé uhrančivé oči.

Po Florinu Kissovi a Tiboru Lopaleskovi bylo vyhlášeno pátrání.

Druhý den se však Tibor, šestadvacetiletý mladý muž, který byl už jednou soudně trestaný za rvačku, přihlásil sám na policii v Bursucanu. Hodinu po něm se dostavil i Florin Kiss, kterému bylo čtyřiadvacet a dosud nebyl trestán.

„O Medvědově smrti nic nevím,“ vypověděl Tibor Lopalescu.

„Naposledy jsem ho viděl minulý pátek odpoledne v boudě v zahrádkách.”

„Kolik bylo hodin?”

„Chvíli před šestou. Byli jsme tam nejdřív tři. Mitica Romanescu, Florin Kiss a já. Medvěd přišel kolem čtvrté a byl hodně opilý, pořád jen nadával a chtěl se prát,” řekl černovlasý mladý muž.

„Nejdřív to přestalo bavit Miticu, ten odešel někdy v pět.”

„Vy jste odešel kdy?”

„Chvíli po šesté.”

„Takže s Graduleskem tam zůstal Florin Kiss.”

„Když jsem odcházel, tak tam Medvěd nebyl,” zavrtěl hlavou Tibor Lopalescu. „Pro něco šel a pořád se nevracel. Já slíbil rodičům, že se u nich zastavím na večeři, tak už jsem nemohl čekat. A taky mě to přestalo bavit jako Miticu.”

„Od té doby jste Graduleska už neviděl?”

„Ne,” řekl po krátkém zaváhání Lopalescu.

„Čekal jsem na Medvěda skoro do osmi,” vypověděl Florin Kiss.

„Ale nepřišel. Byla už tma a taky mi začala být zima, tak jsem to zabalil a šel domů. Kde byl a proč nepřišel, to nevím.”

„Kam šel, to nevíte?”

57

„Ne. Byl pěkně pod párou, proklínal celý svět a každého, nejradši by se s někým popral. Něco zamumlal a šel pryč. A že se za chvíli vrátí a něco přinese. Tak jsem čekal, jenže už nepřišel.

A ani se neozval. Třeba se vážně s někým porval a doplatil na to.”

Nebylo to sice úplně vyloučené, ale také dost nepravdě

podobné.

„Byl jste spolu s Tiborem Lopaleskem podle všeho poslední, kdo viděl Graduleska živého,“ připomenul policista. „Pokud samozřejmě neberu v úvahu vraha. Nebo vrahy?“

„Co tím chcete říci? To myslíte mne s Tiborem?“ naježil se Florin Kiss. „Nic takového jsem neřekl,“ ujistil ho strážce zákona.

„Jen jsem konstatoval objektivní skutečnosti. Zatím jsme nena

šli nikoho, kdo by viděl Antona Graduleska po pátečním odpoledni. Vy a Tibor Lopalescu jste s ním opravdu podle všeho byli v posledních chvílích před jeho smrtí.“

„To se nesmí?“

„Samozřejmě může. Jen se potom nesmíte divit, že se zají

máme o to, co jste dělali.”

„Probereme si to ještě jednou,“ řekl detektiv a Tibor Lopalescu se na něj udiveně podíval. Měl špatné tušení hned ve chvíli, kdy dostal předvolání k výslechu, a vše nasvědčovalo, že se naplní.

„Proč? Už jsem to všechno, co vím, přece jednou řekl,“ slabě zaprotestoval.

„Já vím, byl jsem u toho,“ přikývl kriminalista. „Ale něco mně v tom pořád nehraje. Přiznám se, že nevím přesně, co to je. A chtěl bych na to přijít, abych vás neobvinil neprávem../4

„Vy si myslíte, že já…? Ale to je nesmysl! Šel jsem k rodičům na večeři a potom jsem byl doma.“

„Mohl jste se přece vrátit zpátky,“ namítl detektiv. „Od rodičů jste odešel v půl desáté večer a od té chvíle vás nikdo neviděl, aby mohl dosvědčit, že jste opravdu byl doma. Nebo ano?“

„Ne… Tohle vás navedl Florin, co?“ zeptal se mladý muž. „Je mu to podobné!”

„Proč by mě měl navádět?”

58

„Aby to shodil na mě!“ neudržel nervy na uzdě Lopalescu.

„Ale to se mu nepodaří, protože Medvěda zabil on! Kvůli penězům, co mu dlužil.”

„Budete mi to muset vysvětlit blíž…”

„Florin dal Medvědovi nějaké šperky, asi z vloupačky, a chtěl, aby je prodal. Peníze mu měl přinést v pátek. Jenže přišel strašně opilý a bez peněz. Pohádali se s Florinem a Medvěd řekl, že pro ty peníze dojde a odešel.”

„Proč jste tam byl vy a Mitica Romanescu?”

„Protože nám Florin chtěl z těch peněz od Medvěda vrátit dluh, co u nás měl,” vysvětlil Tibor Lopalescu. „Jenže pořád nešel. Nejdřív odešel Mitica, protože nevěřil, že Medvěd vůbec nějaké peníze má a že se vrátí. Říkal, že už je nejspíš propil.

Pak to přestalo bavit i mě. Šel jsem k rodičům na večeři a zdr

žel se asi do půl desáté. Venku už na mne čekal Florin a říkal, že zabil Medvěda, protože ho okradl, a že teď neví, co by měl udělat.”

Tibor Lopalescu šel s Florinem Kissem zpátky do dřevěné boudy, kde ležel na zemi Anton Gradulescu alias Medvěd v kaluži krve. Rozhodli se, že se musí mrtvého těla rychle zbavit a že nej lepší bude, když ho rozčtvrtí a zakopou na různých místech.

„Byla tam v jedné boudě taková stará plechová vana, už hodně oprýskaná, tak jsme to udělali v ní,” přiznal Lopalescu. „Potom jsme do ní nanosili vodu, protože, jak tvrdil Florin, se tak z těla odstraní všechna krev a my nechtěli, aby nám třeba kapala z tašky, až ho poneseme. Vykopali jsme v boudě hlínu, co byla od krve, rozházeli ji a místo ní nanosili jinou. Druhý den ráno jsme nejdřív odvezli tělo, protože bylo největší a nejtěžší.”

Trup zavražděného muže a jeho hlavu zakopali Kiss a Lopalescu na opačné straně města, než kam zamířili odpoledne s rukama a nohama.

„Vodu z vany jsme vylili do kanálu,” pokračoval Tibor Lopalescu. „A pak jsme ji dali do jedné boudy a zaházeli vším mož

ným, takže vůbec není vidět… Já Medvědovi nic neudělal, na to

59

klidně mohu přísahat. Jen jsem pomohl kamarádovi s…“

Lopalescu se odmlčel a mamě hledal slova. Kriminalista mu přesto dobře rozuměl.

Florin Kiss vydržel zapírat ještě deset dní, ale nakonec se k vraždě Antona Graduleska přiznal. Tvrdil však, že ho zabil v sebeobraně, protože Medvěd se vrátil bez šperků i peněz a po hádce ho napadl.

„Ten nůž měl on! Já se jen bránil!” uváděl na svou obhajobu.

„Byl opilý a klidně by mě zabil!”

Soud však jeho slovům neuvěřil a poslal ho na dvanáct let do vězení. Jeho pomocník Tibor Lopalescu dostal trest poloviční.

Jiří Soukup

Tři mrtví ve stohu

Z rovna se rozednívalo, když jeden z obyvatel malé obce nedaleko okresního města vyšel před svůj dům. Okamžitě ucítil kouř, a když obrátil svůj zrak na nedaleké pole, spatřil dým a velké plameny, které vycházely ze stohu, který stál pouze několik desítek metrů za posledním venkovským stavením. Na víc ne

čekal a sáhl po telefonu. Během několika minut prořízlo ranní ticho houkání několika požárních automobilů. V té době už byla celá vesnice na nohou a zvědavci pozorovali plameny z uctivé vzdálenosti.

Několik hasičských družstev se pustilo do boje s plameny, ale záhy bylo jasné, že z uskladněné slámy se nezachrání vůbec nic. Hasiči se poté museli soustředit na to, aby se oheň nedostal do nedalekých zahrad a nezničil i nedaleko stojící domy.

Objevil se ale další problém. Nebylo kde nabrat vodu a hasiči ji museli dovážet v cisternách až z několik kilometrů vzdálené řeky. Když pět tun žitné slámy dohořelo, na poli zůstalo pouze černé spáleniště. Hasiči, ale i přivolaní policisté z nedalekého obvodního oddělení začali pátrat po příčinách ohně. Případ se zdramatizoval v okamžiku, když jeden z hasičů narazil při rozhrabávání zbytků shořelé trávy na zuhelnatělá lidská těla. Podle vyšetřovatele hasičů šlo o tři lidská těla, která se nacházela

60

přímo v ohnisku požáru. Zatím nebylo možné identifikovat, zda jde o muže či ženy. Na místo byl povolán pohotovostní lékař, o pár minut později dorazil i znalec ze soudního lékařství. Soudní doktor nakonec potvrdil, že jde s jistotou o tři mužská těla, ovšem s dalšími informacemi odkázal policisty v uniformách až po provedení pitvy. Policisté z obvodu krátce poté informovali kriminalisty z okresu, které na místo tragédie přivedl kapitán Jánský.

Teprve po úplné likvidaci ohně se mohl své role ujmout policejní technik, který ohledával místo činu. Společně se soudním lékařem se podílel i na ohledání ohořelých těl. Velmi cennými stopami byly zejména části oděvů zemřelých, které se zachovaly na částech těl. Přes veškerou snahu ohledání místa další stopy nepřineslo a ani šetřením mezi místními zvědavci se nepodařilo případ posunout kupředu. Zatímco Jánský s kolegy prováděl šetření v obci, od kterého si sliboval možnou identifikaci zemřelých, experti se pustili do zkoumání zajištěných stop.

Z částí ohořelých oděvů se jim podařilo prokázat, že jde o jednotné oděvy, které používají například chovanci z dětských domovů. Ukázalo se, že jeden z takových ústavů se nachází jen několik kilometrů od místa tragédie. Protože šlo o jakési pracovní oděvy, nemusela být tato stopa ve skutečnosti tou pravou. Přesto se Jánský s dalším kolegou do nedalekého ústavu rozjeli. Ostatní muži z jeho party prohledávali místo udá

losti i v širším záběru, vyslýchali další místní občany. Zdálo se, že na malé vesnici by přítomnost tří cizích osob nemusela ně

komu uniknout. Zatím ale kriminalisté nic mimořádného nezjistili ani mezi znalci místního prostředí.

V samotném zařízení se Jánský dověděl daleko zajímavější informace. „Den předtím jsme pracovali nedaleko toho místa při sběru brambor. Tři z chovanců ovšem přímo z pole utekli. Pokusili jsme se je hledat, ale marně,“ konstatoval ředitel ústavu.

Podle jeho dalších slov patnáctiletý Karel Proldal a šestnáctiletí Zdeněk Muraha a Patrik Šupla byli skutečně oblečeni v montérkách, pod kterými měli teplákové soupravy, na nohou černé

61

pracovní boty a všichni byli ostříháni dohola. Kriminalisté začali znovu v důsledném propátrávání požářiště, ale žádné pozůstatky po pracovních botách, které byly údajně okované, se jim najít nepodařilo. Objevili ale ohořelé zbytky vzduchovky, revolver Colt a zbytky jakéhosi divadelního kukátka. Ani Jánský si zatím nemohl dovolit jednoznačně tvrdit, že uhořelými jsou prá

vě zmínění chovanci, byť mnohé pro tuto smutnou verzi svědčilo. Pátrání po trojici útěkářů tudíž zatím nechtěl odvolat a netrpělivě čekal na výsledky soudních pitev a případné další vý

sledky šetření v terénu.

Kriminalisté se s popisem a fotografiemi tří hledaných chlapců vydali do nedaleké obce. Je přece nepsaným pravidlem, že když se ve vesnici objeví někdo cizí, pozornosti domorodce neunikne. A skutečně, jednoho z důležitých svědků kriminalisté záhy objevili. „Den před tím ohněm jsem asi kolem čtvrté odpoledne viděl, že z chatařské oblasti kousek za vsí vychází trojice mladíků. Chvíli jsem je pozoroval, neboť mě napadlo, jestli v chatkách nekradli. Docela dobře jsem šije prohlédl, ale myslím, že oni o mně vůbec nevěděli. Bylo zřejmé i na tu vzdálenost, že se o něčem dohadují, viděl jsem, jak gestikulují rukama. Měli na sobě modré montérky. Jeden z nich byl nápadně vyšší a silněj

ší. Myslím, že mířili k nádraží. Ovšem nevím, zda tam skutečně došli, neboť jsem se o ně přestal zajímat. Ještě jsem si ale všiml, že měli na nohou černé pracovní boty,“ uvedl důležitý svě

dek. Další svědectví získali kriminalisté v místním hostinci. „Ten den před ohněm se v hospodě objevil vysoký, silný mládenec.

Kupoval nějaké sušenky a další dva mladíci na něho čekali před dveřmi hospody. V té době jsem v šenku nikoho neměl, a tak jsem se za nimi vyšel podívat. Připadali mi nějak divní, byli dohola ostříháni, oblečeni jen v montérkách. Rozhodně mířili k železniční trati,“ uvedl hostinský. Díky popisu a fotografiím těch tří mladíků svědectví o jejich výskytu přibývalo. „Viděla jsem ty tři kluky, jak si to vykračovali podél železniční trati. Zrovna jsem se vracela z pole, kde jsem paběrkovala brambory. Ještě jednou, snad ze zvědavosti, jsem se za nimi otočila. Viděla jsem,

62

že míří k tomu stohu, co včera shořel. Začali z něho vytahovat balíky slámy a vypadalo to, jako by se ve stohu chtěli ubytovat,”

slyšeli kriminalisté od místní důchodkyně. Šlo bezesporu o velmi cenné informace. Vše nasvědčovalo tomu, že oběťmi ohně jsou skutečně tři chovanci nedalekého ústavu. Kapitán Jánský s kolegy ale nemohli s jistotu tvrdit, že vyšetřují trestný čin. To z nich ale odpovědnost za vyřešení celé tragédie nesejmulo.

Vyšetřování se přece jen poněkud zkomplikovalo poté, co Jánský obdržel z dětského domova informaci, že ještě před zmíněnou trojicí uprchla dvojice mladíků, kterou se přes vyhlá

šené pátrání dosud nepodařilo zadržet. Kriminalisté museli připustit, že se obě party mohly spojit a poté opět rozdělit, ovšem tím pádem složení trojice uhořelých nemuselo být konečné. S

několika vybranými fotografiemi chovanců se kriminalisté vydali za svědky, kteří jim zatím velmi pomohli. První svědek ale na fotografiích poznal jediného z hledané trojice, ukázal však na další fotografi i na chovance, který na útěku vůbec nebyl.

Svědky ovšem mohla ovlivnit i skutečnost, že všichni chlapci byli ostříháni dohola a byli si tak dost podobní. Do mozaiky vy

šetřování záhy přispěla i další informace. Dva z majitelů nedaleké chatařské oblasti se obrátili na policisty, kteří pečlivě pátrali v širším okolí místa tragédie, s tím, že jejich příbytky navštívil neznámý zloděj. Podle poškozených odnesl nejen potraviny, ale i vzduchovku, revolver, divadelní kukátko a další věci. Na místo vloupání byl povolán i technik, který udělal ohledání obou vyloupených chat a zajistil hned několik stop, které v žádném případě nepatřily majitelům objektů. Navíc tyto stopy nasvědčovaly tomu, že v chatách nekradl jediný zloděj. Poškozeným poté Jánský ukázal zajištěné předměty ze stohu a i přes jejich po

škození majitelé chat potvrdili, že jde o jejich majetek. Ohledání také objasnilo, proč při podrobném prohledání místa požářiště nebylo nalezeno nic, co muselo zůstat po okovaných botách.

Ukázalo se, že černé pracovní boty zanechali pachatelé ve vykradených chatách. Policejní technik v nich dokonce objevil zbytky žitné slámy. Pracovní obuv byla poté pracovníky ústavu

63

identifikována jako jejich majetek. Od tohoto okamžiku Jánský s téměř stoprocentní jistotou věděl, že ve stohu skutečně uhořeli tři chovanci nedalekého ústavu. Podle uskutečněného šetření se mladíci patrně ubytovali ve stohu, ale hlad je vyhnal do nedaleké chatařské osady. Vykradli dvě chaty, dobře se najedli a napili a vzali i cennější věci.

Ještě jednou zamířil Jánský do ústavu. V rozhovoru s jednou vychovatelkou se dověděl zajímavé skutečnosti. „Je u nás dobrým zvykem, že pracovní obuv číslujeme a víme tak, komu byla na práci přidělena,” řekla vychovatelka. Díky tomuto opatření se dalo s jistotou tvrdit, že boty ve vykradených chatách patřily Proldalovi, Murahovi a Suplovi. Kapitán Jánský ještě čekal na výsledek soudní pitvy. Když už vše nasvědčovalo tomu, že celý případ je před definitivním uzavřením, zkomplikovala kriminalistům situaci zpráva z Proldalova bydliště. Tamní poštovní doru

čovatelka tvrdila, že ho zcela bezpečně viděla u domku, kde bydlí, a to asi dva dny po požáru. A najednou tu byla nejistota, se kterou již rozhodně nikdo nepočítal. Kdo by byl v tom případě tím třetím, který ve stohu uhořel? „Nevěřím tomu, že by kluk byl před domem a dovnitř nevstoupil. To je prostě hloupost a poštovní doručovatelka se musela zmýlit,” prohlásila se slzami v očích Proldalova matka Jana. Nikdo jiný informaci o výskytu hledaného chovance v obci nepotvrdil. Výsledky soudní pitvy se Jánský dověděl hned den poté.

„Jde přibližně o šestnáctileté chlapce, kteří zemřeli v důsledku otravy oxidem uhelnatým. Při pitvě jsme zjistili vdechnutí sazí do průdušek, průdušnice i vlastní plicní tkáně. Žádné známky hovořící o případném násilí jsme nezjistili,” uvedli znalci v posudku. Díky zdravotnické dokumentaci ze stomatologie se podařilo jako oběti identifikovat Proldala a Murahu. Třetí z uhořelých, Supi, byl identifikován až na základě provedené superprojekce, při níž byla lebka mrtvého porovnávaná s jeho fotografií.

Poté již nebylo žádných pochyb o identifikaci uhořelých. Díky rozsáhlým pátracím akcím se podařilo zadržet i zbylé dva útě

káře ze zmíněného ústavu. Bylo třeba ještě vysvětlit, jak došlo k

64

založení tak velkého požáru. Při ohledání nebylo nalezeno nic, co by svědčilo pro verzi, že oheň založila jiná osoba. S ohledem na to, že dva z uhořelých leželi uprostřed stohu na zádech, lze předpokládat, že zemřeli ve spánku. Třetí byl nalezen v poloze vkleče blíže otvoru ve stohu. Právě on mohl to osudné časné ráno vylézt před stoh, kouřit a poté neopatrně odhodit nedopalek cigarety či zápalku do slámy. Jako jediný z chovanců nespal a snažil se z hořícího stohu uniknout, což se mu ale po rychlém rozšíření ohně nepodařilo, a plameny mu patrně zatarasily cestu z hořícího pekla ven.

Kapitán Jánský s kolegy mohl případ s konečnou platností uzavřít. Byl to konec tragédie, při které vyhasly tři mladé životy.

Jelikož se vyšetřováním nepodařilo zjistit, že by se na činu podílela další osoba, bylo trestní stíhání zastaveno.

Josef Kratochvíl

Láska zhrzené prostitutky

Dvaasedmdesáti lety důchodce Vladimír Vláčil namáhavě stoupal po schodech do prvního patra. Zastavil se před dveřmi, chvíli namáhavě oddychoval a pak zmáčkl zvonek. Zvonil, ťukal na dveře, ale když nikdo neotvíral, tak si vytáhl vlastní klíč a odemkl. Lítá někde po nákupech, pomyslel si. Pracně si zul boty a šel do obývacího pokoje. Bylo tři čtvrtě na dvanáct a za pět minut dvanáct jsem dostal z operačního střediska hlášku o nálezu zavražděné ženy v Jihozápadní ulici.

Ležela na gauči v obývacím pokoji. Ruce a nohy spoutány úzkými koženými řemínky, v ústech nacpaný kus hadru, přes hlavu přetaženou firemní igelitovou tašku s nápisem Flughafen Hamburk. Na levém spánku měla velkou modřinu.

Zásuvky obývací stěny pozotvírané, na zemi vysypaný obsah.

Všude nepořádek, známka svědčící o tom, že pachatel nebo pachatelé byt prohledávali.

„Udusila se,“ řekl policejní lékař. „Včera, asi touto dobou. Pachatel ji pravděpodobně omráčil ranou pěstí, pak ji spoutal a vecpal do úst roubík. Přes hlavu jí přetáhl igelitovou tašku, ale

65

nezavázal ji, asi se jistil, kdyby se probrala, aby ho neviděla.”

Na pracovní desce kuchyňské linky stála taška s nákupem.

Polohrubá mouka, sůl, balíček nemleté kávy, dvě zelené papriky, polotučné mléko. Chyběla peněženka.

Kolegové pracovali na zajištění stop, já šel vyzpovídat oznamovatele.

Starý muž byl viditelně otřesen. Klepala se mu brada, třásly ruce, hodnou chvíli nebyl schopen ze sebe vypravit souvislou větu.

„Přišel jsem k sestře na oběd. Chodím každou středu a neděli, tak jsme to měli s Cecilkou domluvený.“

Hodiny jsme s jeho pomocí zjišťovali, co se z bytu ztratilo. Kolem páté odpoledne jsme věděli, že si vrah odnesl kolem dvaceti tisíc, šperky, tranzistorové rádio s magnetofonem, dvě vkladní knížky, tři sošky barokních tanečnic a sbírku známek.

Chyběla i peněženka a klíče od bytu. Vrah při odchodu za sebou zamkl.

„Bylo jí teprve osmašedesát,” řekl Vláčil. „Cilka byla moc dů

věřivá, každého hned pustila do bytu a nakonec se jí to vymstilo.”

Zjistit pohyb zavražděné Cecilie Filipové nebyl problém. V devět hodin přišla nakoupit do nedaleké prodejny potravin. Pokladní ji znala a snadno si vzpomněla i na její poslední nákup.

Všechno souhlasilo s potravinami nalezenými v tašce, pouze tři rohlíky a patnáct deka kladenské šunky chyběly.

„Buď to snědla, nebo to sežral vrah,” řekl Rubeš. „Pokud to byl on, tak se jedná o pořádně cynického dobytka.”

„Nebavila se s někým, nedoprovázel ji někdo?” zeptal jsem se pokladní i ostatních prodavaček. Nic.

Obešel jsem s Rubešem všechny partaje činžovního domu a ptali jsme se na lidi, se kterými se stýkala, kdo ji navštěvoval, ale neměli jsme štěstí. Jenom invalidní důchodkyně, dvaapadesátiletá Libuše Rohlenová, řekla, že kolem jedenácté, když vynášela košík s odpadky, potkala u východových dveří muže, který šel z domu.

66

„Někdo z baráku?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekla popuzeně. „To bych přece řekla hned. Byl to cizí chlap.“

Byla to neupravená, mohutná žena s řídnoucími vlasy, odulou tváří a velkými vaky pod očima. Byl z ní cítit rum a vypadala, že nasává hned, jak ráno otevře oči.

„A viděla jste ho dobře?“ zeptal se Rubeš. Nejspíš se chtěl přesvědčit, zda nebyla hned po ránu zpitá jako potulný mnich, který se vetřel na cizí svatbu.

Na její tváři se objevil přihlouplý, rozpačitý výraz rádoby dámy, která je přistižena při tom, jak se ve společnosti šťourá v nose.

Asi minutu oddychovala jako stará lokomotiva, která stojí na zastávce a ze všech děr jí utíká pára. Pak se pomalu k Rube

šovi otočila. Stejně rychle jako medvídek koala, který na obrat potřebuje celý půlden.

„Co jsem viděla, to jsem viděla. Přijdete na návštěvu, nic nepřinesete a eště budete člověka zpochybňovat?“

„Tak to kolega nemyslel,“ zasáhl jsem. „Jenom chtěl vědět, jestli ho můžete popsat.“

„Byl velkej a nes tašku.“

„A jak vypadal?“

„Měl dlouhý vlasy a brejle.“

„Barva vlasů?“

„Asi hnědý.“

„Jak byl vysoký? Já měřím stopětaosmdesát, kolega stodvaadevadesát. Byl větší než on?“ „To ne.“

„Vetší než já?“

„To taky ne. Asi tak stoosmdesát.“

„Co měl na sobě?“

„Nějaký šaty. To nevím.“

„Jak vypadala ta taška?“

„Velká, nákupní, černobílá. Něco v ní nesl.“

„A co brýle?“

„Brejle jako brejle. Ale měl velkej nos. Takovej rypák zahnutej.“

Víc jsme z ní nedostali, ale pokud neměla nějakou alkoholickou

67

vidinu, mohli jsme počítat s tím, že v době vraždy se v domě pohyboval neznámý cizí muž.

S Vláčilem jsme udělali podrobný popis ukradených věcí. Byla to náročná práce a trvala několik hodin. Muže, o kterém nám pověděla Libuše Rohlenová, nikdo jiný v domě neviděl, ale zato jsme se dozvěděli, že zavražděnou občas navštívil její synovec.

Syn jejího bratra.

„Vy máte syna, pane Vláčile?“ zeptal jsem se dědy.

Na okamžik ztuhl. Očka mu poplašeně zakmitala.

„Mám. A co má být?“

„Chceme si udělat představu o celém příbuzenstvu,“ řekl Rubeš. „To je běžná praxe.“

„Cilka děti neměla. Žila sama. Já mám syna.“

„Žádní jiní příbuzní?“ „Ne.“

„Kde pracuje váš syn?“

„Toho nechte na pokoji, ten to neudělal.”

„To nikdo netvrdí“ řekl jsem, „ale mluvit s ním musíme.” „To je běžná praxe,“ řekl Rubeš a pozorně se na dědu zadíval.

Případ Cecilie Filipové jsme podrobně uvedli ve svodce včetně neúplného popisu muže s velkým frňákem a odcizených věcí.

Rozběhlo se pátrání po překupnících a znova jsme vyslýchali každého, kdo se se zavražděnou stýkal. Samozřejmě synovci, Janu Vláčilovi, jsme věnovali mimořádnou pozornost, obzvláště potom, co jsme zjistili, že se jedná o rozvedeného pětačtyřicetiletého muže několikrát trestaného za krádeže a zpronevěru, alkoholika, který démonu ohnivé vody zcela propadl.

Měl dlouhou, úzkou lebku, čelní pleš až na záda, alkoholem zvalchovanou tvář a oči, které prozrazovaly, že se mu v hlavě honí jeden švindléřský nápad za druhým.

Více než dvě hodiny zodpovídal naše dotazy, které se hlavně točily kolem doby vraždy. Vláčil pracoval několik let jako zřízenec krematoria a alibi prokazoval tím, že byl v práci.

„Kdo vám to potvrdí?” zeptal se Rubeš.

„Franta Smotlach, děláme spolu. I vedoucí Mezera.”

Když odcházel, řekl. „Tak už je tetička na pravdě boží, ale já ji

68

nespaloval. Měl jsem ji docela rád.”

Výpověď Jana Vláčila jsem bral za věrohodnou, ale v kriminalistické praxi platí zásada všechno ověřit. Tak jsem se vypravil do krematoria.

Vedoucí Mezera byl v tmavém obleku, který mu byl už před rokem malý. Bílá košile, černá vázanka a profesionálním žalem zkroušená tvář. Když zjistil, kdo jsem a co chci, odložil prázdný a zarmoucený výraz, zapálil si cigaretu a pozval mě na kávu.

„Jo, Vláčil tady rozhodně byl. Máme denně 3040 žehů.

Tady to všechno musí klapat jako ve fabrice. Nechcete se jít podívat?“ Začali jsme na manipulačním dvoře. Tam denně přivážejí „havrani” rakve s nebožtíky. Z nemocnic, bytů, z ulic… S

mrazením v zádech jsem vešel do kobek. Ve vzduchu nasládlý, mrtvolný pach, všude kolem plno rakví a v každičké jeden osud.

Žároviště. Tak tady to všechno končí. Tady se naplňuje biblické prach jsi a v prach se obrátíš.

Byly dvě hodiny po půlnoci a v baru Orion se do sebe daly dvě „dámy”. Černovlasá Ivana, která si nechala říkat Inka, a černovlasá Eva. Kněžky lásky, vyznavačky nejstaršího řemesla, zkrátka prostitutky.

„Ty krávo vyhoněná,” začala „upejpavé” Ivana a ječela na celý bar. „Držku máš zmalovanou jako plakát…”

„Ty čůzo, seš špinavá jako svině, smrdíš hnojem…”

Rozvášněné dámy stály proti sobě na parketu, hudba nehrála a celá společnost sledovala výstup. Výrazy gradovaly, pak se dámy do sebe daly rukama. Nehty do tváří, vytržené chomáče vlasů lítaly kolem. Od stolů se ozývalo opilecké povzbuzování.

Když přijeli policisté z místního oddělení, dámy se válely po parketu a bylo dost pracné je odtrhnout od sebe.

Nakonec je hlídka předvedla a jejich vzájemné napadání a trumfování v tom, která z nich je větší kráva, vyřešili policisté pokutou. Každá tři sta a hned. Když je pustili, začínalo nedělní ráno. „Já jsem Štrouchalová. Byla jsem tady minulý týden, když mě napadla v baru Orion ta kráva Kovandová. Dali jste mi tři sta pokuty.” Policista z místního oddělení pokýval hlavou. „No dob69

ře, a co si přejete?“

„Chci udělat oznámení,“ řekla. Měla široká ústa, silné rty pokryté slušným nánosem červeně a tenký oblouk obočí vyklenutý jako vypasený hrb velkého dromedára.

„Chci oznámit, že Pavel Doleček prodává drogy.“

„To je vážné obvinění,“ řekl policista. „Musím vás upozornit, že jestli si vymýšlíte, tak se dopouštíte trestného činu křivého obvinění.“

„Nic si nevymejšlím, já to můžu dokázat.“

„Dobře. Já vám věřím. Dolečka znáte?“

„Znám. Až moc dobře. Osm měsíců mě tahal do postele, kdy si vzpomenul, a najednou mu nejsem dost dobrá. Šupák jeden, vyměnil mě za tu krávu Kovandovou a máji za svatou. Takovou čůzu.“

„Aha,“ pokýval chápavě hlavou policista a pomyslel si. Odložená milenka. Chce se pomstít.

V životě to tak je. Žena může mít sebevíc milenců, ale vždycky existuje jeden, kterého nedokáže přenechat jiné. Každá to řeší jinak. Ivana Štrouchalová přišla s udáním na policii.

Vražda Cecilie Filipové se pomalu a jistě dostávala na slepou kolej. Nic z uloupených věcí se k překupníkům nedostalo, opakované vyslýchání lidí z domu k ničemu nevedlo a pátrat po někom, kdo má dlouhé vlasy a velký nos, je problematické. Tak jsem se rozhodl, že do případu zainteresuji svého donašeče.

V galérce ho nazývali „Packa“, ale ve skutečnosti se jmenoval Láďa Pikš. V jednadvaceti letech se dostal na tři roky do vězení, a protože byl malý, útlý a slabý, byl svými silnějšími druhy nemilosrdně vykořisťován. Musel sloužit, posluhovat a často dostal nakládačku jenom proto, že některý ze spoluvězňů si potřeboval na někom vylít vztek. Byl slouha, otloukací panák, byl míň než rozšlapané psí hovno na okraji chodníku. Tehdy si Pikš slíbil, že jim to všechno na svobodě vrátí. A vracel.

Měl mimořádné schopnosti vytahovat z lidí jejich tajnosti a dokázal se dozvědět o všem, co se kde šustlo. Shodou náhod a okolností jsem se s ním dostal do kontaktu a získal jsem si ho

70

tím, že jsem mu nikdy neříkal přezdívkou, ale vždycky ho oslovoval jeho jménem. Přišel za mnou sám a řekl mi budu vám dávat informace, vy mně zaručíte, že se to neproflákne, protože by mě voddělali, a budete mi platit. Za pár let se mezi námi vyvinul zvláštní vztah důvěry a Pikš mi mnohokrát pomohl. A zrovna teď jsem potřeboval helfnout. Dali jsme si schůzku v jedné zapadlé špeluňce v okrajové části města.

„V galérce nic nefrčí,“ sdělil mi. „To bych už něco zaslechl, ale podívám se po těch soškách. Tři kusy, tanečnice,” uvažoval nahlas. „To je dost nápadný. Dám vám do týdne vědět.“

Šéf protidrogového byl chlap, na kterém policejní rachota zanechala viditelné stopy. V bíložluté až popelavé tváři hluboké rýhy, vyčkávavé nedůvěřivé oči a konečky prstů opálené od věčné cigarety. Znali jsme se léta, nebyli jsme kamarádi, ale spolupráce mezi námi klapala.

„Asi před měsícem jsme dostali oznámení z obvodu na kšeft s drogami. Dealera jsme monitorovali, šlo nám hlavně o dodavatele, ale také i o odběratele. Je mezi nimi jeden, co odpovídá tomu tvému „originálnímu” popisu ze svodky. Zkrátka je to vlasáč, má brýle a nos má jako kliku od blázince. Máš zájem?”

„Ohromnej,“ řekl jsem.

Hodil mi na stůl obálku. Bylo tam několik fotografií, adresa feťá

ka a jeho popis.

„Jak jsi s tou vraždou daleko?“ zeptal se.

„Připadám si jako rybář při zátahu, když jde blátem a mlátí kolem sebe do vody bidlem.”

Ani se neusmál. Jenom pokývl a měl se k odchodu. „Můžeš aspoň něco ulovit.”

Dvoupatrový, z cihel postavený činžovní dům v zastrčené ulici „Na Sádkách” obývali nájemníci, kteří pečlivě uzamykali hlavní vchodové dveře, ale zvonit jsme nemuseli. Zrovna z domu vycházel postarší děda, který nás ochotně pustil dovnitř.

„Kohopak hledáte?” zeptal se.

„Lacmanovy,” řekl jsem.

„On doma nebude, je pořád někde ve světě, ale jejich kluk urči

71

tě. Prej bude spisovatel.” Trochu se uchichtl a šel si po svém.

Dveře od bytu nám otevřel mladík v šedých kalhotách a černé košili. Vlasy na ramena, brýle, dominantní nos.

„Co si přejete,” řekl a tázavě se na nás zadíval. „Rodiče nejsou doma.”

„My jdeme za vámi. Chceme vám položit pár otázek, ale ne tady. Pojedeme k nám. Na policii,” řekl jsem a ukázal služební odznak.

Šli jsme s ním do bytu, a když se oblékal, nespustili ho z očí. Ve tváři se mu nehnul sval, nezamžikal, ruce se neroztřásly. Byl z nás nervózní asi jako popelnice, když ji popelář postaví na jiné místo, než na kterém vždycky stála.

„Máte v sobě dávku?” zeptal se třiadvacetiletého Radka Lacmana Rubeš, když jsme ho usadili v mé kanceláři.

„To je moje věc,” odsekl. „Nikoho jsem neobtěžoval a nic jsem neukradl.”

„Co děláte?” zeptal jsem se. „Čím se živíte?”

„Připravuji se na dráhu spisovatele. Mám v hlavě román, zatím sbírám materiály.”

„Takže vás živí rodiče,” konstatoval Rubeš.

„Co dělá váš otec?” položil jsem další otázku.

„Je zástupcem německé obchodní firmy.”

„A vozí vám dárky z Německa. Třeba takovou igelitovou tašku s nápisem Flughafen Hamburk,” vyhrocoval výslech kolega.

Trhl sebou a mlčel.

Teď byla zase řada na mně. „Kde jste byl dopoledne jedenáctého minulý měsíc? Bylo to úterý.”

„Nevím.” Seděl vzpřímeně, oči upíral na okenní kliku.

„Máme svědka, který vás viděl v jednom domě v Jihozápadní ulici,” utahoval roubík Rubeš.

Otevřel pusu a olízl si rty. Najednou mu vyschlo v ústech.

„Nikde jsem nebyl.”

„Byl jste v bytě v prvém patře,” řekl jsem.

„Tu paní jste omráčil ranou do spánku,” stupňoval František.

„Pak jste ji zatáhl na gauč a svázal řemínky.”

72

Hlavu natáčel k tomu, kdo právě mluvil. Já, Rubeš, já, Rubeš.

Na odpověď jsme nečekali.

„Přes hlavu jste jí přetáhl igelitovou tašku. Proč jste ji uvázal?”

„Já ji neuvázal,” vykřikl najednou a vzápětí se zarazil. „Nikde jsem nebyl, vy mě matete.” „Uděláme prohlídku. V bytě, v gará

ži, ve sklepě, na chalupě, všude, kde jste mohl lup ukrýt. Provedeme identifikaci svědkem z domu, zeptáme se vašeho otce, kdy přivezl igelitovou tašku s nápisem, a budeme chtít vědět, kde berete peníze na heroin. To vaši nevědí, že si pícháte?”

„Nevím, z čeho mě obviňujete. Nic jsem neudělal.” Křičel, ale bylo jasné, že má nervy nadranc.

V tom okamžiku na mém stole zazvonil telefon. Nejméně vhodná chvíle. Naznačil jsem Rubešovi, aby pokračoval, a sáhl po sluchátku.

„Tady Lada. Mám pro vás informaci. Ty tři tanečnice předevčírem prodal jednomu překupníkovi nějakej mladík. Za dva tisíce. Prej mají hodnotu dvacet.”

Položil jsem sluchátko. „Ty sošky jste dal hluboce pod cenu.

Dva tisíce. Mají hodnotu víc jak dvacet.”

„Ale tu tašku… jsem neutáhl. Já ji nechtěl zabít, jenom jsem nechtěl, aby mě viděla, kdyby se probrala.”

„Řemínky jste si přinesl s sebou?”

„Ano. Vzal jsem je otcovi z garáže.”

„Tašku také?”

„Taky.”

„Co jste řekl paní Filipové, aby vás pustila do bytu?”

„Ze jsem student. Že dělám průzkum veřejného mínění.”

„Vy jste v bytě také posvačil. Že je to pravda?” řekl znechuceně Rubeš.

„Byl jsem nervózní. Dostal jsem hlad a v tašce byla šunka a rohlíky.”

„Kde máte ukryté peníze, šperky, rádio?”

„Ve sklepě. V bedničce se starýma botama.”

Odmlčeli jsme se.

Na čele mu vyskočily krůpěje potu a stékaly kolem očí po tváři

73

dolů. Už nebylo o čem mluvit.

U soudu Lacman kličkoval a vymlouval se, že nechtěl starou paní zabít, a jeho advokát se snažil ze všech sil, aby v otázce zavinění nebyl prokázán úmysl, ale jenom nedbalost. To se jim nakonec povedlo. Lacman byl odsouzen za loupež. Osm let ve věznici s ostrahou.

Zhrzená láska. Opuštěná žena ponížená, nemilovaná, zklamaná, uražená. Říká se, že zklameli se v lásce muž, zůstane starým mládencem. Zklameli se v lásce žena, vdá se nebo se pomstí. Ivana Štrouchalová se rozhodla pro to druhé, takže nakonec její touha po pomstě posloužila spravedlivé věci. K

dopadení dealera drog, vraha a narkomana, který tvrdil, že bude spisovatelem. Inu, nic není v životě jenom černé a nic není jenom bílé. V životě platí, že i špatné je pro něco dobré. Stejně jako v případě zhrzené lásky mladé prostitutky.

74

Bohumil Lipert

Systém jednoduchého převodu

M onitor ovládala hvězdná obloha. Znamenalo to, že Marek Bilský se už nejméně pět minut nedotkl klávesnice a počítač podle zadaného programu samočinně přepnul na režim šetřící obrazovku. V kanceláři bylo naprosté ticho, rušené snad jenom velmi tichým šuměním počítačového ventilátoru, jehož monotónní zvuk zachytilo pouze velmi citlivé ucho. Marek jej však naprosto nevnímal. Jednak si na ventilátor dávno zvykl, jednak byl duchem zcela nepřítomný. Neměl před sebou pracovní stůl, neviděl úkol, který ráno dostal s tím, že je nanejvýš nutné splnit ho ještě dnes, nedokázal se soustředit na množství cifer, které je nutné přepočítat a uložit do počítačové paměti, neslyšel dokonce ani pískající konvičku, dávající mu hlasitými signály najevo, že voda se vaří a šálek s nasypanou kávou čeká na zalití.

„Marku, probuď se,“ houkla na něj kolegyně. „Vaříme.”

„Jasný. Dobrý,” probral se a vyskočil ze židle. „Nějak mi to dneska nepálí,” poklepal si na hlavu. „To bude nejspíš tím, že máme ten pátek,” omluvně se zasmál a postavil kávu na stůl.

„Nechceš taky jednoho smrťáka?” kývl směrem k vařiči.

„Nerada bych budila miminko,” sáhla si kolegyně na břicho.

„Ještě před chvílí kopalo, až to nebylo hezké. Teď dalo pokoj…

Marku, myslíš, že budu dobrá máma?”

„Nejlepší ze všech,“ ujistil ji Marek.

, Já ti nějak nevím,“ řekla dost smutně a pak se hodnou dobu dívala na Markovu skloněnou hlavu. Ještě před rokem spolu chodili. Setkali se právě tady, v expozituře banky. Nikoli sice zrovna v téhle kanceláři, ale v jiné, méně nákladně vybavené a také početněji zaplněné. Ona nastoupila po střední ekonomické škole, on po vysoké. Padl jí do oka hned první den. Vysoký, štíhlý, černovlasý, stále usměvavý. A chytrý. Předvedl se hned první hodinu po svém nástupu. Ředitel expozitury čekal návště

vu z Dánska. A také tlumočníka, protože sám uměl jenom špatně ruský, a ta trocha španělštiny, s níž se jen s velkými obtížemi dokázal domluvit na Mal orce o loňské dovolené, nestála za

75

to, aby se o ni při důležitějším tématu, než je oběd či nákup suvenýrů, pokoušel. Marek ho zachránil, aniž o něčem takovém věděl. Narazil na Dány hned v hale. Obrátili se na něj s dotazem, kudy se jde k řediteli, on jim skvělou angličtinou nabídl, že je k němu dovede, a když mu děkovali a on jim oplácel jejich zdvořilosti, chytil ho ředitel za rukáv: „Vy jste náš nový zaměstnanec?” vychrlil na něj v naději.

„Ano,” přitakal Marek a bylo mu nařízeno zůstat a tlumočit.

Zvládl to a ředitel ho měl od té doby rád. A nejenom on.

„Marku, řekni, vzpomeneš si někdy na dny a noci, kdy jsme byli spolu?” zeptala se.

„Nech toho, mamino,” odrazil ji velmi jemně. „Nezapomeň, že jsi šťastně vdaná ženská.”

„A taky těhotná,” posteskla si. „Nebýt toho, určitě bych se pokoušela být svému manželovi nevěrná. S tebou… Jenomže ty máš někoho jiného. Nezapírej.”

Nedala mu šanci, aby jí cokoli vysvětloval. V podstatě však ani nechtěl. Jejich vztah neměl dlouhého trvání. Začal rychle, probíhal bouřlivě, skončil výbuchem. Ona se chtěla moc a moc vdávat a on neměl pocit, že je ta pravá, s níž chce strávit celý život v dobrém i zlém. Když jí to řekl, našla si okamžitě jiného.

Ale i potom, co se doopravdy vdala, naznačovala, že stačí, aby projevil sebemenší zájem a…

Po ní měl pár románků s dívkami, které se do vdávání tolik nehrnuly, a dokonce i s dámami, jež již vdané byly. Ale teď potkal Miladu. Dvacetiletou slečnu ze solidní rodiny. Možná až příliš solidní na to, že on měl otce u dráhy a matku v účtárně.

Nikdy v životě nic neměli. Jenom starosti jak vyjít do příští vý

platy. Bydleli v paneláku, dívali se na stařičkou televizi z ještě starších křesel, neměli auto, protože když je v rodině režijní jízdenka, nač utrácet za benzin… Ale na studiích ho podporovali, seč mohli. A teď drží sestru na právech. Jenomže co je to platné, na byt si bude muset vydělat sám, na auto také, a to nějakou dobu potrvá. Kdežto Milada už tohle všechno dávno má. Tatínek jí koupil půdní byt za milion, do jeho zařízení dal

76

druhý, osm set tisíc korun stála její luxusně vybavená mazda. A on ji tuhle pozval do kina a potom na dvě deci červeného a po

čítal, zda na to bude mít, když si tenhle měsíc pořídil nové sako a boty. Ředitel mu slíbil, že jeho plat stále poroste, neboť patří k těm mladým lidem v bance, v něž vkládá svoje naděje. Ale i kdyby bral tolik co on, příjmu, na jaký je Milada z domova zvyklá, by se to asi nevyrovnalo.

Jí však kupodivu zrovna tohle nevadilo. Alespoň se to tak jevilo. A na tenhle víkend ho pozvala na chatu. Pro rodiče tam ovšem jede s kamarádkami… Tatík prý koupil haciendu, ještě když měl hluboko do kapsy, ale podle fotografií jsou ty doby patrně dávno zapomenuté. Chata vypadala jako malý letní zá

meček s vysokými zdmi okolo, aby nikdo nepovolaný neviděl a neslyšel, co se děje za nimi. Mohli by samozřejmě zůstat ve městě, informovala ho Milada, ale v tom případě by musela zaběhnout domů na oběd a možná i na večeři, třeba by rodiče chtěli, aby ve vile i spala, protože svůj byt užívala pouze výjimečně. Nedostala jej přece proto, že nutně potřebovala střechu nad hlavou. Jejímu otci se zdál být výhodnou investicí.

Konečně mohl vypnout počítač, rozloučit se s bývalou láskou a současnou spolupracovnicí a opustit poměrně vlídné prostory banky. Byl před ním víkend plný očekávání. Opravdový krb viděl Marek naposledy na základní škole, když na nějakém výletě navštívili šlechtické sídlo Harrachů nedaleko Hradce Králové.

Oheň v něm však neplápolal. Na chatě u Ramešů však mohl, údajně to prý čestní hosté dělávají, v krbu osobně zatopit. Sta

čilo škrtnout dlouhou krbovou zápalkou. Jinak bylo všechno připravené včetně hromady nařezaných polen naskládaných vedle ohniště. Další našel venku pod schody. Nabyl dojmu, že se zásobou, která tam je nachystaná, lze přežít i polární zimu.

Přitom v chatě zdaleka nemrzlo. Říjnové teploty poměrně vytrvale držely sloupek rtuti v teploměru okolo patnácti stupňů nad nulou a elektrické přímotopné panely se staraly o to, aby ani opuštěná chata nevychladla, jelikož nikdy nikdo neví, kdy Miladina otce napadne přivézt sem své obchodní a jiné přátele a

77

uspořádat zde pracovní poradu se zcela nepracovním zakon

čením. Nedělo se tak příliš často, ale

i s takovýmito eventualitami musí prý podnikatel neustále počí

tat…

„Marku,“ natáhla po něm Milada ruce. „Konečně sami.“

Nebyla to tak úplně pravda. Minulou neděli ji vzal na dlouhou romantickou procházku za město. Toulali se v hájích pod červeným a žlutým listím stromů, aniž by dlouhé hodiny potkali živáčka. Ale Milada měla o skutečné samotě zcela jiné představy.

„Mohli jsme jít k tobě do bytu,“ namítl Marek tiše. „Víš moc dob

ře, že já ničím takovým nedisponuji.“

„Tátovi by se to nelíbilo, pokud by to prasklo,“ odpověděla po pravdě. „A ty to moc dobře víš. On je zkrátka ze staré školy,”

omlouvala ho.

Marek se díval na plápolající oheň v krbu a trvalo mu dost dlouho, než ze sebe vysoukal: „Nemyslím, Milado. Podle toho, co jsem se od tebe zatím dozvěděl, to spíš vypadá, že pro tvého tátu nejsem přijatelný. Chudý inženýr… Co bych ti mohl nabídnout?“

„Já přece nic nechci,“ zlobila se Milada. „Za to jsem ti vděčný.

Jenomže on je patrně zcela jiného názoru.“

„Tak na to zapomeň. Alespoň pro tenhle víkend.“ Dívala se na Marka zamilovanýma a oddanýma očima. „Budeme tady stát ještě dlouho a povídat si nesmysly?“

Objal ji, políbil a cítil, jak mu jde její tělo vstříc. „Milado,“ zašeptal horce a zabořil prsty do jejích zad.

„Chci tě, miláčku,“ řekla hlasem plným dychtivého očekávání.

„Já tebe strašně,“ byla poslední souvislá věta, kterou ze sebe na dlouhou dobu dostal.

Poprvé opustili chatu až v neděli v poledne. Jako naschvál za

čalo pršet. Nijak jim to však nevadilo. Drželi se kolem pasu a zhluboka vdechovali silný podzimní vzduch naplněný vůní tlejí

cího starého listí z nedalekého bukového lesa. A hub, na které se původně chtěli vypravit, ale na něž jim nějak nezbyl čas.

78

„Byl to nejkrásnější víkend mého života,“ mačkala Milada Markovu ruku. „Víš, nikdy bych nevěřila, že milování může být tak krásné. Aby to člověk naplno poznal, asi musí mít toho druhého doopravdy moc rád,“ čekala na Markův souhlas.

„Určitě,“ řekl přesvědčeně a otřel jí z čela kapičku deště. „Jsi nádherná. A jsem s tebou neskutečně šťastný.”

„Vraťme se,“ navrhla Milada. „Zanedlouho musíme odjet a já bych ráda…“

Nemusela pokračovat. Odvedl ji zpět do chaty, svlékl z ní promočené oblečení a pak se rychle zbavil svého. „Lásko,“ vydechl a položil hlavu na její ňadra. „Kéž by tahle chvíle nikdy neskončila.“

O dvě hodiny později zamykali chatu. Cestou do garáže stojí

cí u vjezdových vrat si slibovali, že se budou vídat tak často, jak jenom to půjde. Rozhodně každou sobotu a neděli, a jestli se to povede, potom i ve všední den, byť od pondělí to bude dosti složité. Milada konečně zvládla dvě opravné zkoušky, jež se jí nepodařilo složit v řádném termínu, a zahajuje druhý ročník svých studií na lékařské fakultě v Brně. Otec sice tvrdí, že by se na školu mohla klidně vykašlat, protože dokud bude svobodná, dostane od něj, co si jen bude přát, a pokud se dobře vdá, s čímž samozřejmě počítá, pak nebude muset celý život chodit do práce. Zvlášť když už od dívčích let vypadá tak nádherně, jako by byla přímo předurčena k tomu stát se přinejmenším filmovou herečkou či modelkou. Nedošlo k tomu, a nic se nestalo. Může využít svého vzhledu k dokonalé reprezentaci příštího manžela! Milada sama, ale kupodivu i její jinak dosti zakřiknutá matka, však byla jiného názoru… A tak si Milada zvolila jako životní obor medicínu. A dost se divila, že studia jsou tam pro premiantku z gymnázia nesmírně náročná…

„Nechceš řídit?“ podala Markovi klíče od mazdy.

„Ty mi ji svěříš?“ zeptal se potěšeně.

„Jasně.“

Jel pomalu a opatrně. Milada na vedlejším sedadle ho objala okolo ramen a přitiskla se k němu. Když se však dostali na

79

dlouhý rovný úsek silnice druhé třídy, rozesmála se: „Nešnekuj! Tady i já jezdím kilem,“ provokovala Marka k rychlejšímu tempu.

Marek Bilský se nedal dlouho přemlouvat a silněji stlačil pedál akcelerátoru. Mazda okamžitě zareagovala a tiše, přesto velmi ochotně zrychlila tempo.

Sto deset kilometrů v hodině jelo auto s takovou samozřejmostí a tak přilepené k silnici, že Marka ani nenapadlo zmírnit rychlost před dvojicí za sebou následujících zatáček.

Nebyly nikterak ostré a s rutinovanějším řidičem za volantem by si s nimi mazda jistě bez problémů poradila. Marek však neměl téměř žádné zkušenosti. Autoškolu projezdil ve škodovce a pak už se k řízení téměř nedostal. Do první zatáčky se ještě vešel, ale druhá byla nad jeho síly. Nevešel se do ní a navíc udělal to nejhorší, co v daném okamžiku mohl: šlápl prudce na brzdu.

Mazda neměla antiblokovací systém a dostala na vlhkém asfaltu nekontrolovatelný smyk. Se štěstím minula svodidla a těsně za zatáčkou najela, naštěstí už nepříliš velkou rychlostí, do sloupu telefonního vedení. Levý přední blatník a dveře, stejně jako nárazník a kapota motoru, se rázem změnily ve vlnitý plech.

Seděli v autě a mlčeli. Marek se pohledem přesvědčil, zda se Miladě nic nestalo, a pak položil hlavu na volant.

„Žijeme, miláčku,” pohladila ho Milada po vlasech. „Nic jiného není důležité. A vylez, já si sednu za volant a budeme dělat, že jsem to nabořila já. Jinak se táta…“ Použila jadrné slovo a spokojeně se při tom usmívala.

„Ne,“ protestoval Marek. „To v žádném případě! Nesouhlasím!”

„Nezlob a neblbni,” dívala se na něj Milada prosebně, dokazujíc tak, že ženy si v mnoha vypjatých situacích dokážou poradit lépe než muži.

Marek kývl a odepnul bezpečnostní pás. „Nedělám to rád, ale jestli si to výslovně přeješ…”

Víc už toho nestačil udělat. Pět metrů od nich zastavilo poli

80

cejní auto.

Marek Bilský seděl v opuštěné kanceláři a díval se z okna na rušné náměstí. Jeho kolegyně nastoupila před dvěma dny mateřskou dovolenou a na její místo doposud nikdo nový nepřišel.

Jenomže tím si hlavu nelámal. Měl zcela jiné starosti. Miladin otec po něm za opravu mazdy požadoval devadesát pět tisíc korun. Milada sice tvrdila, že auto měli pojištěné, ale Rameš o tom nechtěl ani slyšet. Do toho prý Markovi nic není. A navíc nechť bere tuhle záležitost jako zkoušku džentlmena. Když dokáže do dvou týdnů peníze sehnat a položí je u Ramešů na stůl, bude na něj z rodičovské strany hleděno podstatně vlídně

ji. Zkrátka jako na člověka, který dokáže odčinit následky svého neuváženého jednání. S takovým snoubencem by se pak i smí

řili a věřili by, že v budoucnu dokáže jejich dceři zajistit slušný život. Tato podmínka, vzešlá z Ramešovy hlavy, vypadala, jako by ji vyhrabal ze starého a špatného románu, ale vzdorovat se mu nedalo.

Marek klepl do klávesnice počítače a dostal se k převodu peněz z konta na konto. Stačí přece tak málo a mohl by sto tisíc korun převést, kam potřebuje. Samozřejmě že by peníze vrátil.

Technicky vzato to není velký problém. Pár lidí před ním se o to s úspěchem pokusilo. Pravda, ve všech případech se na jejich kejkle přišlo a oni dávno sedí za mříženi, jenomže oni ukradli miliony, kdežto on by si pouze vydlužil pár desítek tisíc… Zcela zničený a vyčerpaný vyťukal příslušný kód. Šlo by to, řekl si v duchu a pokračoval v operaci. Během patnácti minut, kdy si utíral pot z čela a dvakrát přerušil práci s tím, že dál už nepostoupí ani o krok, bylo všechno hotové. Následující dvě hodiny uvažoval, zda nemá příkazy smazat a vrátit konta do původní podoby. Ale při vzpomínce na Miladu to nedokázal. Nesmím o ni přijít, říkal si v duchu. Nesmím…

O dva dny později odevzdal Ramešovi celou požadovanou sumu.

Miladin otec ho uznale poklepal po ramenou: „Neptám se, kde jste k těm penězům přišel, protože je mi jasné, že jste je z platu, 81

alespoň zatím, nemohl našetřit. Ale šlechtí vás, že plníte dané slovo. Vůbec se mi začínáte líbit. Ekonomických inženýrů je dneska sice víc než dělníků, alespoň mi to tak připadá, ale vy byste se v životě nemusel ztratit…“ Napili se na to a zdálo se, že Marek byl toho večera přijat na milost. Miladin otec to dokonce zatelefonoval do Brna, kde dcera bydlela v bytě Rame

šovy sestry. A Milada měla takovou radost, že stěží mluvila.

Marek si těsně před půlnocí, co se výslovnosti týkalo, nevedl lépe. Od Ramešů šel rovnou do hospody. Potřeboval se opít.

Cítil to. Protože jinak se se svou vinou nedokázal vyrovnat.

„Co je, kamaráde?“ našel ho, už značně podroušeného, kamarád Jožka Kudma.

„Nebav se se zlodějem,” vysoukal ze sebe Marek. „Ať nemáš průser.“ „Nekecej, že ty jsi schopný něco ukrást,“ nevěřil mu Kudrna.

„To by ses divil,“ šlapal si Marek na jazyk a s ulehčením, že se může někomu svěřit, namáhavě odvyprávěl Jožkovi, jak si pomohl k penězům.

„Perfektní,” zamyslel se Kudrna. „Zítra ráno se u tebe zastavím,” oznámil Markovi, zaplatil za něj útratu a odvedl ho domů.

„Potřebuju půl milionu,” oznámil pak druhý den vyděšenému Markovi, kterého bolela hlava, měl žízeň a navíc si vůbec nepamatoval, o čem se v noci s přítelem bavil.

„Podívej, Marku,” pokračoval Kudrna. „Když to jde tak snadno, jenom pitomci by toho nevyužili. A to my přece nejsme.”

„Ne!” vykřikl Marek. „Zavřou nás. A to já v žádném případě nechci. Už takhle budu mít pěkných pár měsíců stažený zadek, než ty peníze vrátím. A jíst budu snad jenom chleba a polévky ze sáčku,” dodal a chytil se za hlavu.

„Já ty prachy potřebuju,” nedal se odbýt Kudrna. „Jestli mi je neseženeš, donutíš mě sednout a napsat dopis váženému panu řediteli. V něm ho přátelsky, samozřejmě anonymně, upozorním, že zaměstnává jistého inženýra Bilského, který je schopný rozkrást pomocí počítače celou banku.”

82

„To neuděláš!” řekl Marek, ačkoli o tom už několik minut nebyl přesvědčený.

„Udělám. Vsaď se,” napřáhl Kudrna ruku. „Máš na to tři dny.”

„Říkám, že ne.”

„Podívej, ono by se Miladě taky nelíbilo, že chodí s gaunerem, který dělá bankovní podvody,” strefil se Kudrna do černého.

„Tak nevyváděj. Na půl milionu přece nikdo nepřijde. Zvlášť když to dobře zamaskuješ. Jsi přece počítačový expert!” Zmizel za dveřmi. Od té chvíle pak volal Markovi telefonem každé dvě hodiny.

„Dobře,“ souhlasil po mnoha a mnoha odmítnutích už zcela vyčerpaný Marek. „Udělám to, ale je to poprvé a naposledy.“

V aparátu bylo dlouhé ticho. Když se Kudma znovu ozval, zněl jeho hlas chladně a kovově: „V tom případě ovšem nemůže být ani řeč o pouhém půl milionu. Myslel jsem, že bys to mohl pro velký úspěch časem zopakovat. Ale jestli se domníváš, že je toho pro jednou až dost, chci dva miliony. Aby to už stálo za to.

Jasný?“

Nyní pro změnu mlčel Marek.

„Ty neslyšíš?“ burcoval ho Kudma.

„Slyším.“

„A co?“

„Co můžu dělat?“

„Nic. Jenom se snažit. Zítra večer se stav u mě v bytě. A koukej mít ty prachy s sebou!“ Zavěsil, aniž dal Markovi možnost protestovat.

Marek dopadl na židli před počítač. Ale než se ho vůbec dotkl, cosi se v něm zlomilo. Natáhl se po telefonu a vytočil Kudmovo číslo: „Všechno poběží podle domluvy. Už na tom pracuji. Ale nesejdeme se u tebe. Řeknu ti po pravdě, že mám obavu z dalších podrazů. Takže mě čekej v deset večer v parku u sochy. Jasný?“

„To mi naprosto vyhovuje,“ zasmál se Kudrna. „Je to tam odtud jenom pár kroků do vinárny.“ Vymontovat pojistky z patice sloupů veřejného osvětlení nebyl pro Marka žádný problém. U so

83

chy známého českého buditele byla proto tma jako v přísloveč

ném tunelu. „Máš?“ překvapil ho Kudrna, objevivší se náhle za jeho zády.

„Mám,“ souhlasil Marek a podal mu obálku.

„Hergot, proč tady nesvítí světlo?1’ hrábl Kudrna po zapalovači. „Tak kolik těch prašulí máme?“

Nestačil ani škrtnout. Marek se rozmáchl kladivem, které si přinesl s sebou, a udeřil Kudmu do temene hlavy. Ten bez hlesu upadl a víc se nepohnul. Marek k němu klekl a přesvědčil se, že hamižný kamarád nedýchá. Kdyby tomu bylo opačně, nevě

děl by, co udělat. Ještě odpoledne si namlouval, že zasadí Kudrnovi tolik ran, kolik jich bude zapotřebí. Teď si tím už zdaleka nebyl jistý.

Zatáhl Kudrnu do křoví a vzal mu z ruky obálku plnou nastří

haného kancelářského papíru. Zkrvavené kladivo strčil zpátky za pásek kalhot a kráčel s ním k rybníku. Hodil ho daleko do nehybné vody a potom se zvolna vracel domů.

Pod svítícím panelem s nápisem Policie se zastavil. Najednou nemohl dál. Nohy se mu podlomily v kolenou a hlava hrozila prasknutím. Jako zcela vyčerpaná lidská troska vzal za kliku a vstoupil. Věděl, že jestli se přizná, ztratí jeho hrozný čin logiku.

Ale nedokázal to neudělat.

Jiří Bílek

Nic než ticho

Proboha, ať už toho nechá! To se přece nedá vydržet! Je to vážně k zbláznění! Co si o sobě vůbec myslí ten protivný dědek a ta jeho semetrika, která je snad dokonce ještě horší?! Kdo to má věčně poslouchat?! Má přece právo na trochu klidu a ticha, a ne aby si zacpával uši polštářem, což je stejně zbytečné, protože ten protivný hlas proniká vším. Jako kdyby proti němu neexistovala žádná obrana! Proboha, ať už toho doopravdy nechá, protože struna v něm je napnutá k prasknutí. A až se přetrhne… Nevěděl, co pak udělá, ale děsil se toho. Možná ještě víc než hlasu, který se nesl přes nízký plot. Proto se rozkřičel z 84

plných plic, aby jej přehlušil…

Uwe Kohler si již od dětství nejvíc cenil klidu a ticha. Nepatřil k dětem, které si křikem vynucují splnění přání nebo pozornost, a vydržel celé dny mlčet, zalezlý někde v koutku se svou hračkou.

A když na něj matka nebo otec zvýšili hlas, celý se roztřásl a nemohl potom jíst, ani večer usnout. Hluk v něm vyvolával bolest, která byla stejně psychická jako fyzická opravdu cítil kdesi uvnitř křeče, které ho nutily svinout se do klubíčka a počkat, až přestanou.

Nechodil ven rád, protože kolem něj byla spousta hluku, který na něj útočil jako hejno komárů. Nevyhledával své vrstevníky, kteří s chutí křičeli a jinak halasili, jejich hry ho ani trochu nelá

kaly. Nejvíc však trpěl, když zaslechl hádku

hlasy prosycené nenávistí a zlobou vyvolávaly v jeho hlavě takovou bolest, až měl strach, aby mu opravdu nepukla.

Byl samotář, kterému bylo nejlépe, když byl jen sám se sebou. Bohatě si stačil, nikoho jiného nepotřeboval. Jen rodiče, protože u nich cítil jistotu a bezpečí. Jediné ve svém životě, vše ostatní mu připadalo cizí a nepřátelské.

Uwe měl ještě jednu vlastnost: strašně nerad se rozhodoval.

Pokaždé se bál, že udělá chybu, a přímo panickou hrůzu měl z toho, že by za své kroky nesl odpovědnost. Z té však měl strach obecně cokoliv rozhodnout pro něj bylo neřešitelným problémem.

Proto už jako kluk toužil být obyčejným dělníkem, dokonce jím úplně nejobyčejnějším, a pracovat tak, aby mu po zádech sté

kaly čůrky potu a svaly umdlévaly z dřiny. Hlavní by bylo, že by o ničem nerozhodoval, odpovědnost by za něj nesli jiní.

Dětský sen byl v naprostém rozporu s představami rodičů, alespoň pokud se týkalo budoucnosti jejich jediného syna. Uwe byl inteligentní, hodný, slušný a pracovitý, s prospěchem ve škole neměl problémy, jen se spolužáky nevycházel právě nejlépe. Otec s matkou toužili, aby se stal „někým“, což v jejich představách znamenalo ozdobit se doktorským nebo inženýrským titulem. Uwe neměl odvahu jim odporovat a podřizoval se

85

jejich radám.

Po maturitě vyměnil malé město poblíž Fuldy za obrovský Frankfurt nad Mohanem, kde navštěvoval vysokou školu technického směru. Bylo to pro něho takovým utrpením, že po třech semestrech studium ukončil a vrátil se domů, kde byl klid a ticho. Rodiče se s tím po měsíci smířili, nic jiného jim ani nezbý

valo.

Uwe Kohler byl maturant, proto mu nikdo nenabídl splnění jeho dětského snu a nezaměstnal ho jako obyčejného dělníka, možná i proto, že on sám se o to nepokusil ani požádat.

Vykonával různé střední technické funkce, což nebylo nic obtížného, a vyrovnával se s tím ke spokojenosti zaměstnavatele.

Problémy však měl se spolupracovníky, všichni mu připadali strašně hluční. Chtěl mít vlastní kancelář, stranil se jich a oni ho neměli rádi a dávali mu to občas i znát. Několikrát změnil místo, ale nepomáhalo to, pořád měl dojem, že na něj všichni jen křičí a šikanují ho. A když se objevila možnost, že by se mohl stát vedoucím menšího kolektivu, vystrašil se až k smrti. Tolik odpovědnosti! A jistě i tolik rozhodování! A snad ještě víc závisti!

Druhý den podal výpověď.

Rozhodl se, že bude pracovat sám a začne podnikat. Vzal si půjčku, ale pak měl co dělat, aby ji splatil. Záměr se mu nevyvedl a Uwe Kohler dospěl k závěru, že už nikdy v životě nepřijme sám rozhodnutí, které by mohlo znamenat sebemenší riziko.

Jestliže v profesní činnosti neměl Uwe právě na růžích ustlá

no, potom v soukromí se mu nedařilo o nic lépe, spíš naopak. S

první ženou se rozvedl po necelých třech letech, s druhou sice zůstával ve svazku manželském, ale nežili spolu. Nelze se proto příliš divit, že neúspěchy, které se na něj valily za všech stran, přivedly třicetiletého muže do složitého psychického stavu. Byl stále nervóznější a stačilo už jen málo, aby pocítil hrozný vztek na sebe, své nejbližší, na celý svět.

Věděl, že by měl vyhledat lékařskou pomoc, ale bál se toho kroku. Na malém městě se přece nic dlouho neutají a Uwe ne

86

chtěl, aby o něm všichni říkali, že je blázen. To by už asi neunesl. Rozhodl se, že si pomůže sám. Nakoupil odbornou literaturu, důkladně ji prostudoval a pak začal načerpané teoretické poznatky uplatňovat v praxi. Cvičil, provozoval jógu, změnil životosprávu ale výsledky se stále nechtěly dostavit.

Když mu jednou matka starostlivě řekla, že se jí nelíbí, jak v poslední době vypadá a žije, svěřil se jí: „Nějak si neumím poradit se životem, mami. To, čemu se jiní smějí, je pro mne obrovským problémem. Strašně moc bych to chtěl změnit, ale nedaří se mi to. I když se opravdu snažím ze všech sil.“

Nejraději seděl o samotě a snil o tom, že je někdo jiný.

Úspěšný mladý muž, kterému se daří, snadno navazuje kontakty, má radost ze života a nepřestává se usmívat. Tento vysněný svět, který pro něj stále více představoval jediné místo, kde se mohl cítit alespoň chvíli šťastný, však měl k tomu skutečnému hodně daleko. Uwe se mu snažil unikat a nechtěl ho dokonce ani vidět. Proto se jeho obzor nejprve smrskl na jednu jedinou ulici a později na jediný dům. Všechny lidi na světě mu zastupovali dva otec s matkou.

Domov pro něho znamenal jedinou enklávu klidu a ticha, kde se cítil bezpečný. Netušil, že už zanedlouho se i ona začne měnit v peklo.

V březnu roku 2003 začali v ulici, kde bydlel Uwe Kohler se svými rodiči, pokládat novou kanalizaci. Klidná vilová čtvrť se změnila ve staveniště se spoustou prachu, bláta a především hluku, který byl všudypřítomný a pronikal i zavřenými okny.

Uwe z toho byl nešťastný, ale říkal si, že práce dříve nebo později musí skončit a potom se zase vše vrátí do normálu. Byl ochotný ten čas nějak přetrpět, třeba i ve sklepě, kam lomoz ze stavby přece jen tolik nedoléhal.

Snad byl vinen špatný projekt, snad nedbalá práce, ale jednoho dne se sesula zemina do výkopu kanalizačního vedení k sousednímu domu. Spadl i plot, který dělil oba pozemky. Proto

že sousedé si dělali přípojku k zahradnímu altánu sami a na vlastní náklady, museli nejen odstranit havárii, ale také zaplatit 87

stavbu nového plotu. Cítili se tím ukřivdění, padla zlá slova, nejprve z jedné a potom i z druhé strany, a hranice mezi dvěma vilkami se změnila ve frontovou lini nevypovězené války.

Kohlerovi dlouho snášeli schválnosti Schrankových bez odpovědi, ale nakonec sáhli ke stejné zbrani, protože zloba sousedů se stále stupňovala. Obě rodiny si začaly vzájemně škodit a volily stále nevybíravější způsoby.

Uwe se snažil držet od konfliktu co nejdál.

„Nejlepší by bylo si jich nevšímat,” říkal rodičům. „Takhle jen přiléváte olej do ohně.“

„A to si máme nechat všechno líbit?“ nesouhlasil otec. „Když se nebudeme bránit, budou si dovolovat stále víc. Kdepak, budou mít, co chtěli.“

„Na hrubý pytel patří hrubá záplata,“ dodávala matka. „My to nezačali.“

Nenávist mezi rodinami byla den ze dne větší a brzy o ní vě

děla celá ulice, která se rozdělila na dva tábory. Jeden kladl vinu Schrankovým, druhý byl přesvědčený, že za vše mohou Kohlerovi, kteří ze spadlého plotu dělali zbytečný problém. A našli se i tací, kteří obě strany sousedského sporu naváděli k ještě větší neústupnosti.

Uwe se snažil, aby se do gradujícího konfliktu nezapojil. Od dětství nesnášel hádky, a když na sebe jeho rodiče se sousedy křičeli přes plot, zacpával si uši a utíkal co nejdál. Jeho naděje, že po skončení prací bude mít zase svou enklávu klidu, ticha a bezpečí, se zhroutila. Bylo to dokonce ještě horší, protože konec sousedského sporu byl v nedohlednu.

„Chodil jsem kolem jejich domu skrčený a co nejrychleji, aby si mě nevšimli a nezačali mi nadávat,“ vypověděl později při vyšetřování. „A když se mi nepodařilo nepozorovaně proklouznout, dělal jsem, že nic neslyším, i když na mne křičeli moc ošklivá slova. Měl jsem z nich strach. Hlavně ze sousedky, která měla strašně pronikavý hlas. Když začala křičet, myslel jsem, že omdlím. Bylo to jako vodopád, který vás sráží stále hlouběji.

Buší vám do hlavy jako nějaká palice a jeho údery jsou stále

88

silnější. Zacpal jsem si uši a utíkal, abych byl co nejdál a nesly

šel tu hrůzu. Postupně jsem ale začal myslet na to, že jí jednou odpovím úplně stejně. Ale strach mi to nedovolil.“

Zatínal zuby a unikal sousedce skoro tři měsíce, ale pak už to nevydržel. Vykřičel před domem Schrankových všechno, co v sobě tak dlouho nosil, a na hrubý pytel dal možná ještě hrubší záplatu. Sousedka z toho byla v takovém šoku, že utekla do domu. Uwe celou noc nespal a bylo mu na umření, ještě nikdy v životě se tak nerozčílil. Ale všechno špatné je

i pro něco dobré, utěšoval se. Teď už mu určitě ta hrozná baba dá konečně pokoj.

Ale mýlil se. Nenávist Schrankových se teď přenesla na něho a získala dokonce ještě na intenzitě. Kdykoliv procházel kolem jejich domu nebo se objevil na zahradě, začali ho sousedka i její manžel zahrnovat přívalem nadávek, na které odpovídal stejným způsobem. A stejně tak reagoval na schválnosti Schrankových když hodili přes plot chcíplou kočku, vysypal na jejich pozemek odpadky z popelnice. Na utrženou dopisní schránku z vrátek odpověděl v noci hanlivými nápisy.

Ale ať vymýšlel cokoliv, úlevu nikdy nepocítil.

„Byl jsem ve stále větším stresu,” vzpomínal později. „Na nic jsem se nemohl soustředit, pořád jsem musel myslet na to, co jim vyvedu. Přitom jsem věděl, že tím nic nevyřeším. Nechtěl jsem nijak moc, jen klid a ticho. Aby to zase bylo jako dřív. Ale věděl jsem, že už to takové nikdy nebude.“

Toho čtvrtka uprostřed září v roce 2003 potkal souseda před domem. Neměl náladu na hádku, od rána ho bolela hlava, sna

žil se rychle projít kolem něho, ale Schrank ho chytil za rukáv a začal na něho chrlit nadávky smíšené s výhrůžkami. Stáli proti sobě jako dva kohouti, rudí vzteky a připravení se na sebe vrhnout. Naštěstí se objevila Uweho matka a na poslední chvíli je rozdělila. Odvedla syna domů, dala mu prášek proti bolesti hlavy a Uwe si lehl ve svém pokoji na válendu. Zavřel oči a snažil se usnout, ale nemohl. Všechno v něm vřelo, měl dojem, že se mu rozskočí hlava.

89

A pak uslyšel sousedův hlas, který pronikal zavřeným oknem.

Schrank stál na zahradě a volal na něho, ať vyleze a rozdá si to s ním jako chlap s chlapem. Ať se neschovává za tu čarodějnici, co si říká jeho máma.

Uwe si přetáhl přes hlavu polštář, aby ten hrozný křik nesly

šel, ale nebylo to nic platné. Už to nešlo vydržet, něco musel udělat, aby ten strašný hlas ztichl. Křičel, aby přehlušil nadávky a výhrůžky doléhající zvenku, a křičel stále víc. Jako kdyby se opravdu pominul. Ale když vyčerpáním na chvíli přestal, uslyšel sousedův hlas znovu. To už bylo moc.

Vyskočil z válendy a rozběhl se ven. Přeskočil nízký plot a ocitl se tváří v tvář sousedovi, kterého v té chvíli nenáviděl až k smrti. Schrank byl mnohem silnější než Uwe a chtěl se na něho vrhnout, ale mladý muž popadl vidle opřené o plot a zapíchl mu je do stehna. Soused vykřikl bolestí a na jeho kalhotách se objevila krev. Utíkal k domu a Uwe mu byl v patách. Už ho nemohlo nic zastavit.

Než Schrank stačil zavřít domovní dveře, vrazil mezi ně Uwe vidle. Dveře se rozletěly a nepříčetný mladý muž se dostal do předsíně. A tam uslyšel ten strašný hlas sousedky, která stála ve dveřích do kuchyně. Kolikrát bodl, to sám nevěděl, a kdyby se neobjevil otec, který mu vytrhl vidle z ruky, bodal by dál s výkřiky vzteku do těla ležícího na podlaze, kolem kterého se rozlévala kaluž krve.

Pak přijela sanita a za ní policie. Zraněného souseda odvezli do nemocnice, u jeho ženy mohl lékař konstatovat už jen smrt.

Uweho Kohlera odvezla policie.

„Nechtěl jsem jim ublížit, opravdu ne,“ řekl Uwe Kohler u soudu. „Ale už toho na mne bylo moc. Kdyby toho včas nechali, dali mi pokoj a stále mě neprovokovali, určitě bych nic takového neudělal. Moc mě to mrzí a raději bych byl mrtvý sám. Opravdu jsem nechtěl nikomu ublížit, chtěl jsem jen konečně ticho. Alespoň trochu ticha…“

Soud po zvážení všech polehčujících okolností vynesl poměrně mírný rozsudek: dvaatřicetiletý Uwe Kohler stráví za

90

mřížemi tři roky.

I. M. Kusta

Smrtelné svědectví

Starý Prokopec neměl nedělní odpoledne rád. Prakticky tomu tak bylo od dětství. Jako školák už musel myslet na pondělí a nudnou školu. Později na fabriku a svůj soustruh, u kterého si musel každý pracovní den odstát plných 510 minut.

Teď už je sice pátým rokem v penzi, nikam nepospíchá, pondělí je pro něho jako každý jiný den, a přesto ze sebe ten podivný pocit nemůže setřást.

Manželku pochoval před dvěma roky a v domku, který pomalu, ale jistě chátral, žil nyní sám. Jediným věrným přítelem se mu stal zlatavý kokršpaněl Frigo.

I

nyní se lísal o jeho nohavice a chtěl si tak vymámit pánovu pozornost.

Jenomže ten měl teď jiné starosti.

Řeknete v jeho věku, ale který chlap, pokud se zrovna neválí na smrtelné posteli nebo v rakvi, odmítne pohled na krásnou mladou ženskou. Ta, která se právě brouzdala neposekanou loukou kousek pod Prokopcovou chalupou, stojící skoro celý kilometr nad vesnicí, za to stála!

Její nádherná postava se smyslně vlnila jako rozpustilá mořská vlna. Sundala si boty a držela je v levé ruce.

Prokopce napadlo, že ty její pestré květované šaty jsou až nestydatě krátké. Tak nestydatě, až se mu z toho začaly potit dlaně.

Frigo se rozštěkal, protože si pánovy nervozity povšiml.

Poznal, že má strach, a chtěl jej alespoň povzbudit.

Objevila se matná vzpomínka stará několik desítek let.

Také byla hezká. I když neměla tak nádherné šaty. Také je mě

la delší, až po kolena. Byla to tehdy sobotní romance.

Jó mládí to se nevrací…

Neznámá dívenka se najednou uprostřed louky zastavila.

Dala si pravou dlaň na krk a pomalu s ní sjížděla dolů. Přes

91

prsa až ke klínu.

Přesně v té chvíli starého muže napadlo, že to všechno je divadlo pro někoho!

Ale pro koho?

Prokopec se začal rozhlížet.

U lesa si povšiml nějakého pohybu.

Mezi stromy někdo stojí.

Stojí a dívá se na tu rozpustilou dívku. A ona to ví…

Ještě chvíli se neznámý schovává, pak ještě jednou zaváhá, aby se k ní nakonec rozběhl.

Když ho uviděla, přidala do kroku i ona.

Nebyl to ale útěk, jenom se smíchem na rtech chystané milostné laškování.

Dokonce na něho zavolala jménem a velkým obloukem se k němu vracela.

Konečně si padli do náruče. Líbali se a Prokopec jim záviděl.

Jeho znal, aleji ne. Snad i proto jej tak přitahovala. Byla to cizí kráska, dráždící i jeho nezkrotnou zvědavost.

Postupně ale začíná mladý muž stále více naléhat. Jenomže narazila kosa na kámen.

Děvče bylo proti!

Ještě chvíli ji přemlouval, ale pak začal uplatňovat svoji fyzickou převahu.

Chtěla volat o pomoc, ale on jí k tomu nedal příležitost.

Prokopce dokonce napadlo, že by jí měl nějak pomoci. Nakonec to zavrhl. Na to byl přece jenom příliš zbabělý… Telefonát, že se něco stalo na Jelení pasece, kousek za Drnovcem, asi osmnáct kilometrů od Jítravy, byl anonymní. Přesto jsme tam poslali okrskáře. Ozval se až za dvě hodiny, ale stálo to za to: „Pane kapitáne, tam jste mě posílat neměli!“ vychrlil dmovecký policista. „Našel jste něco?“ „Leží tam mrtvá ženská!“

„Hlídá tam někdo?“

„Musel jsem vám jít zatelefonovat. Kousek nad loukou bydlí nějakej Prokopec. Volám od něho a na tu louku vidím!“

„Okamžitě se vraťte na místo!“

92

„To na mně nechtějte! Já nejsem žádný velký hrdina.“

Naštval mě: „Tak, aby bylo mezi námi jasno, mazejte okamžitě k té mrtvé. Objímat se s ní nemusíte, ale jestli tam nebudete, najdu si vás a na místě vás potrestám!“

„Provedu!“ spíše vykoktal a zavěsil.

Nejvíce mě zajímalo, kdy neznámá mladá žena zemřela.

Doktor to odhadoval na tři až čtyři dny. Těšil jsem se na fotbalovou středu a místo toho máme na krku vraždu.

O

tom, že nezemřela hladem, se nedalo pochybovat. I když už tělo prošlo změnami, fialové otisky po prstech na krku byly zjevné.

Někdo tu nešťastnici uškrtil a podle polohy těla i znásilnil.

Znovu jsem si vzpomněl na ten telefonát proč se volající nepředstavil?

Byl to vrah, nebo svědek?

Pokud telefonoval vrah, mohl mít jediný důvod vadilo mu, že se o jeho bestiálním činu neví.

To by byla nadějná stopa.

Jenomže bylli to svědek, mohl mít důvodů, proč zůstat v anonymitě, celou přehršli.

A to příliš dobré nebylo.

Tohle všechno jsem si probral, než jsem došel k samotě nad loukou. Sotva jsem otevřel vetchá, vrzající vrátka, rozštěkal se někde blízko pes. Neviděl jsem ho, a proto jsem zůstával ve střehu. „Pojďte dál, pane. Frigo jenom tak straší.“

Uvěřil jsem a za chvíli si už potřásal rukou s příjemně vyhlížejí

cím staříkem, který říkal: „To je hrozný, viďte?!“

„Jsem na to zvyklý!” vytahoval jsem se.

„Rozumím, ale to přece neznamená, že je to normální?!“

„Vy jste nám nevolal?” obrátil jsem list.

„Nerozumím.”

„Nějaký muž nám volal, že na louce leží mrtvé tělo. Jinak bychom o ničem nevěděli.”

Okolo nohou se mi pořád točil Frigo.

„Pane, tedy… Abych pravdu řekl, nevím, jak vás titulovat…”

93

„Třeba kapitáne,” navrhl jsem nej ednodušší řešení.

„Pane kapitáne, prý tam leží nějaké děvče. Co se mu stalo?”

„Vidíte, pane Prokopec, na to jsem se právě přišel zeptat já vás.”

Vyděšeně trhl hlavou: „Vy si myslíte, že…”

„Ano! Já si opravdu myslím, že byste o tom mohl něco důležité

ho vědět!” souhlasil jsem. Vypadalo to, že se mu trochu ulevilo.

Jako by čekal i ostřejší formulace.

„Už jsem měl strach, že mě podezíráte.“

„Vraťme se k otázce víte něco, co by nám mohlo při pátrání pomoci?!“

Zavrtěl hlavou: „Chápu vás, ale já neviděl vůbec nic! Nestojím celý den u okna.“

„Chodíte na procházky?”

„Dvakrát do týdne jdu do vesnice na nákupy.“

„Kdy?“

„V pondělí a ve čtvrtek.“

„To znamená, že když jste byl v pondělí nakoupit, už tam musela ležet!“

„Myslíte, že jsem si jí měl všimnout?“

„To snad ani ne. Z cesty na ni vidět nebylo, ale co ten váš pes?“

„Když jdu nakoupit, mám ho na vodítku. Víte, pane kapitáne, já Friga tak trochu rozmazluju, když jsme tady většinou sami, a on pak neposlouchá!“

„Jak jste se dozvěděl, co se děje na louce?“

„Od toho vašeho vyděšeného kolegy. Když telefonoval, řval na celý dům!“

„Kdy jste tady měl naposledy nějakou návštěvu?“

„Pokud nepočítáte pošťačku, která mi nosí, když nejdu do vesnice, noviny a taky důchod, tak jste tu první dobře po půl roce!“

„Co pořád děláte?“

„Koukám na televizi a hodně čtu.“ Na důkaz svých slov otevřel dveře do obývacího pokoje. Prakticky tři ze stěn byly schovány za knihami…

94

První otázka je jasná kdo je obětí?

Na odpovědi jsme se příliš nenadřeli. V sousedním Děčíně postrádala jistá paní Straková svoji dceru Marcelu. Jedenadvacetiletou laborantku.

Když jsme jí ukázali dívku nalezenou na Jelení pasece, bezmocně se rozplakala.

Musel jsem si počkat tři hodiny, než jsem si s ní mohl začít povídat.

„Paní Straková, alespoň pár otázek,“ vemlouval jsem se protivně.

„Nezlobte se, pane kapitáne, já vím, že to myslíte dobře, ale pochopte i vy mě!“

Pohladil jsem ji po šedivých vlasech: „Musíme to dát spolu ně

jak dohromady.”

Trochu se uklidnila: „Marcelka byla z mých tří holek nejmladší.

A také nejhezčí.”

„Měla nějakou vážnou známost?”

„Snad ano. Alespoň v posledních týdnech se mi zdálo, že ně

koho má. Ale nikdy jsem ho ani okem nezahlédla.”

„Ani vám o něm nic neříkala?”

„Jednou jsem byla zvědavá a začala se vyptávat. Nic konkrétního jsem se ale nedozvěděla.”

„Vůbec nic?”

„Říkala, že se potkali na nějakém školení nebo semináři… Příliš se v tom nevyznám.”

Ještě hodnou chvíli jsme klábosili, ale nic nového jsem se už nedozvěděl. Zřejmé bylo jenom to, že k vraždě muselo dojít v neděli. To byla Marcela Straková viděna naposledy živá. Na autobusovém nádraží v Děčíně. Čekala na nástupišti, odkud jezdí autobusy k nám do Jítravy. Bylo krátce po poledni, z čehož jsme usoudili, že jela spojem v 12.50.

Řidič autobusu si pamatoval na ni i pár dalších cestujících. Lidé se tady prostě znají, s tím nic nenaděláte. „Určitě jela sama, ale něco mně napovídá, že v Jítravě na ni někdo čekal,“ vzpomínal urputně řidič. Konečně jsme se pohnuli z místa…

95

Prokopec vraha poznal už v neděli. Občas ho potkával v hospodě. Marcel Burián byl sice velice pohledný mládenec, ale na druhé straně se už kdekdo z jeho okolí v minulosti přesvědčil, že je to velmi prchlivý muž.

Starý chlapík ze samoty mu nejprve poslal dopis, to hned v pondělí, a pak mu dvakrát zatelefonoval. Chtěl na vrahovi sto tisíc korun za mlčení!

Schůzku si domluvili na neděli.

Sedm dnů po vraždě!

Prokopec se na setkání připravoval pečlivě. Dokonce vylezl na půdu, kde už nebyl léta. Z dob, kdy bylo v pohraničí nebezpeč

no, schovával za mohutným trámem pistoli. Ponořil ji tehdy do plechového kýblu vazelíny, a tak předpokládal, že bude k použití.

Byla.

I náboje našel. Bylo jich jedenáct, ale to vrchovatě stačilo. Dů

chodce se rozhodl, že si třikrát cvičně vystřelí, a zbytek je akor

át do jednoho zásobníku…

Vyšel si do lesa. Na větvičku nevelkého modřínu zavěsil papír s kroužkem uprostřed a pečlivě si odkrokoval deset metrů.

Všechny tři rány našly terč.

Prokopec byl spokojený. Ani ve snu jej nenapadlo, že není v lese sám.

Frigo neštěkal, tak proč se vzrušovat?

Přesto měl tento soukromý střelecký kurz náhodného diváka.

Byl jím lesník Saska.

Nemohl uvěřit vlastním očím, co viděl dalekohledem, asi dvě stovky metrů před sebou. Nechápal, k čemu je to dobré…

Trápil se tím až do večera. Když nic nevymyslel, zavolal na policii. Byl pátek večer a Marcel Burián se cítil hodně mizerně.

Ten Prokopec mu dává co proto! Byl přesvědčen, že tím neznámým vyděračem je právě dědek ze samoty. Komu má teď vysvětlovat, že Marcelu zabít nechtěl. Chodili spolu pár týdnů, a tak mu připadalo normální, že se s ní bude milovat. Navíc jej to nedělní odpoledne provokovala už od samého příjezdu z Děčí

96

na. Nezvládl to, a když se začala bránit, zazmatkoval. Nyní měl sehnat sto tisíc. Věděl, že je to pro něho nesplnitelný úkol.

Za mříže se mu také nechtělo, a tak musí zabít ještě jednou.

Tentokrát promyšleně. O to bude všechno těžší. Místo, kde se mají sejít, je hodně opuštěné…

Burián dokonce počítal i s tím, že bude Prokopec ozbrojen.

Jenomže je třikrát mladší, tak si troufá! Zpráva o střelecké exhibici pana Prokopce se ke mně donesla velmi rychle. Že se blízko jeho obydlí odehrála vražda Strakové, kterou vyšetřuji, věděl samozřejmě každý policista. Zajímavé bylo, že když jsem se na něho začal mezi lidmi vyptávat, dozvěděl jsem se překvapivé věci.

Především bydlel na samotě proto, že se s lidmi špatně sná

šel. Málokdo ze vsi s ním neměl rozpory.

O jeho manželství se také vyprávěly legendy. Jeho žena si prý užila svoje a mnozí ji za ten očistec na zemi litovali.

Nikdo se jí ale nikdy nezastal. Za problémy s Prokopcem to nikomu nestálo.

Já si z toho udělal závěr, že se musím na místo činu ještě jednou vrátit. sobotu ráno jsem nechal samotu hlídat.

Zůstávali tam stále dva muži, kontaktovaní vysílačkou. Střídali se po čtyřech hodinách.

Jediným výsledkem, který mi v neděli po obědě ohlásili, bylo, že Prokopec se jednou, asi na půl hodiny, objevil na zahrádce.

O

dvě hodiny později jsme však už byli na nohou. Prokopec se vydal na cesty. Sešel dolů do vesnice a zastavil se v hospodě. Dal si u výčepu panáka na posilněnou a pokračoval dál.

Okolo hřbitova do skoro už zapomenutého lomu.

Připadali jsme si jak v blbém ruském válečném filmu. Lezli jsme po čtyřech, skákali přes potoky a hlavně si dávali pozor, aby nás nezahlédl.

V

lomu si starý muž sedl na velký balvan uprostřed a čekal.

Asi po deseti minutách se objevil druhý. Ten se samoty zpozorněl: „Koukám, že na sebe necháš čekat.“

„Věděl jsem, že to budete vy!“

97

„Tím lépe.“

„Dřív mi to nevyšlo, starouši!“ omlouval se příchozí.

„Nic na mě nezkoušej, Buriáne! Jsem sice starej chlap, ale ne blbec!”

„Především jste hajzl! Parádní hajzl!“

„Na to, že můžeš bejt za hodinu zavřenej, seš dost drzej spratek!” nechtěl zůstat mladšímu muži nic dlužen Prokopec.

„Vy můžete jít sedět taky! Už tejden vodíte policajty za nos a mě sprostě vydíráte!” „Mně dají rok, ale tobě nejméně deset!“

„Máte to špatně spočítaný, stařečku! Vy dostanete alespoň pět a je otázkou, zda to vůbec přežijete!”

To už bylo na Prokopce příliš. Vytáhl pistoli: „Chceš říct, že těch sto tisíc pro mě nemáš?”

„Kde bych je sebral? Dám stěží dohromady blbých pět tisícovek.”

„Tak padej! Půjdu tě prásknout!”

Nyní vytáhl zpoza kabátu zbraň i Burián. Byla to brokovnice s upilovanými hlavněmi: „Mně už je to jedno. Jedna vražda nebo dvě…”

Dál už jsme se na to nečinně dívat nesměli.

Vtrhli jsme mezi ně, odzbrojili je a každého odvezli do jiné policejní kanceláře.

Oba odpovídali jako našprtaní studenti.

Měli jsme z toho dobrou náladu, i když to jejich povídání příliš radostné nebylo.

Hlavně proto, že už jsme nemohli pomoci zpátky na svět krásné Marcele Strakové.

Do té chalupy na samotě jsem musel ještě jednou. Pro Friga.

Hlady a osamělostí tam už žalostně vyl dlouhé hodiny. Chlapi dole v hospodě si ho vzali na starost. Slíbil jsem mu, že se na něho přijedu brzy podívat…

Marek Valina

Dobročinnost

Příšeří chrámu slabě vonělo kadidlem. Ve čtvrtek dopoledne,

98

mimo hlavní turistickou sezónu, byl kostel opuštěný.

Alžběta Konvičková klečela na klekátku před vedlejším oltářem Panny Marie Sedmibolestné a probírala prsty růženec. Těžko říci, zda se modlila, spíš jí do modliteb vnikaly rozličné úvahy a rozmluva s manželem, který zemřel už před mnoha lety. Navštěvovala jej i na hřbitově, ale do kostela to měla blíž.

„Tak vidíš, Václave, mladí se pustili do stavby. Škoda že ses toho nedožil, byl jsi šikovnej tesař, byl bys na stavbě co platnej.

Ale co já, stará ženská? Aspoň bych Šárce nějakou korunu měla dát, ale co já z toho důchodu ušetřím.

Kdyby ses tak, svátá Panno, přimluvila,” změnila adresáta svých polohlasných promluv, „třeba bych k nějakým penězům přišla. Kdyby mě aspoň to revma přestalo trápit, třeba bych mohla aspoň poklízet nádobí. Ptala jsem se tuhle v Koruně, prý nikoho nepotřebujou… Škoda, to víš, ty jsi světice, ty jíst nemusíš, ale pro důchodce je taková práce v bufetu požehnání. Plat je malej, ale člověk se zadarmo nají a přinese i domů… Matko boží, přimluv se za mě..probíraly se její prsty kuličkami růžence.

Sklopila přitom kajícně hlavu k zemi, a proto postřehla, jak se s jemným zašustěním snesla k jejímu klekátku bílá obálka. Nebyla zalepená, jen její chlopeň byla zastrčená dovnitř.

Ohlédla se. Jakýsi vysoký muž v dlouhém tmavém kabátě, příliš těžkém na roční období, ale přiměřeném do kostelního chladu, se kvapně vzdaloval.

„Pane!“ zavolala a její hlas se rozlehl chrámovou lodí a vracel se ozvěnami, až se polekala a ztlumila volání do hlasitého šepotu: „Haló, pane, něco jste ztratil!“

Muž se ohlédl a na chvíli se zastavil. Konvičková měla revmatická kolena ztuhlá dlouhým klečením, byla by ráda rychle vstala a rozběhla se za ním, ale zahlédla, že muži ve výstřihu kabá

tu bíle září kněžský kolárek.

Muž se také zastavil jen proto, aby udělal ve vzduchu velké znamení kříže.

„Bůh ti to požehnej, dcero,“ řekl muž. „Patří ti to právem.“ Pak se kvapně otočil, přidal do kroku a zmizel za prosklenými dveř

99

mi zádveří před kostelními vraty. Přes skleněnou vitráž viděla Konvičková už jen siluetu postavy v záblesku březnového slunce v otvíraných kostelních vratech. Aby neznámého dobrodince dohonila, na to nebylo pomyšlení.

Otevřela obálku. Uvnitř se objevila povědomá zeleň, v níž byla vyvedena silueta Pražského hradu. Hradčana! V padesáti stejných kopiích.

„Pět tisíc! Panenko Sedmibolestná, pět tisíc! Děkuji ti, děkuju ti nastotisíckrát.” Klesla opět na klekátko a vzhlížela k Bohorodičce, jejíž jemný, měkký úsměv se jevil povznesen nad její radosti i starosti.

Zhruba ve stejné době, kterou můžeme datovat na přelom sedmdesátých a osmdesátých let, si major Hrubý ze Správy vyšetřování VB hlavního města Prahy lámal hlavu nad výsledky kriminalistického zkoumání archivovaných sázenek.

Byla to doba, kdy podnik Sazka zjistil, že bezpečnostní systém, chránící sázenky proti podvodu, je značně nedokonalý.

V druhé polovině sedmdesátých let vyšel najevo případ označený „Petráš“. Topič a údržbář podniku přišel na to, že když si najde známou na poště, která mu orazítkuje vyplněnou a prázdnou sázenku Matesa stejným číslem paginovacího razítka, a on pak v neděli vleze do trezoru, kde jsou příslušné díly skladovány, a vymění podanou sázenku s náhodnými čísly za tu, kterou vyplní čísly správnými, může z toho profitovat… Profitoval téměř dvěma a půl miliony.

Zaměstnankyně Sazky, která přišla na to, že může sázenky (nebyly ještě propisovací) vyplňovat inkoustem a u třídicího stroje si tu „svou“ sázenku najít, vyzmizíkovat a vyplnit opět vyhrávajícími čísly, si koupila z ničeho nic dům na Bohdalci za 800 000 korun.

Koledoval si o průšvih, ale majoru Hrubému nezbylo než nechat prověřit tisíce a tisíce archivovaných sázenek, protože paní Sázavská (ta s tím domem na Bohdalci) si pamatovala jen matně, kolikrát na záchodě zmizíkovala.

V Kriminalistickém ústavu měli pochopitelně radost. Za

100

prášenou sázenku dát pod křemíkovou lampu, zjistit, zda je v pořádku, podezřelou podrobit dalším chemickým zkouškám…

„Práce pro vraha,” nadávali odborníci z oddělení zkoumání pravosti dokumentů.

Hrubému však přinesli posudek. Sázavská zmizíkem: tolik a tolik. Další sázenky byly vyplněny tmavou tužkou, tuha pochází z Kohinooru v Budějovicích, neboť zkoumání složení tuhy (které bylo určováno z vygumovaných zbytků!) chromatografickou analýzou zjistilo pojivá nepochybně československého pů

vodu, navíc tuha pocházela dílem z Cejlonu (Srí Lanky), dílem z tuhových dolů v Domoradicích u Českého Krumlova, protože právě v té době se děly pokusy ušetřit devizy za drahý dovoz.

To bylo všechno hezké, zpráva byla impozantní a jistě dala chlapcům v laboratoři zabrat, až na to, že Sázavská trvala tvrdošíjně na svém: „Já jsem sázenky jenom zmizíkovala. Tužkou jsem je nevyplňovala nikdy!“

Když ne ona, tak kdo?

Bylo jasné, že gumování sázenek bylo možné jen v budově Sazky. Sázenky se shromažďovaly v centrále v krabicích, srovnané podle jednotlivých pošt nebo sběren a podle čísel. Dávaly se do automatického třídicího stroje, který označoval vyhrávají

cí sázenky a ty, „které nepřečetl”. Ty se pak třídily ručně. A prá

vě při vkládání do stroje a třídění sázenek by byla možnost je vyměnit. Proto se také pracovnice na jednotlivých úsecích stří

daly, ale v průběhu doby, kdy se sázenky třídily, měla vlastně ke každému pracovišti přístup každá.

Sázavská byla ve vazbě, dalo se věřit tomu, že k inkasování výher používala jen jedné metody. Další pachatelka pravdě

podobně odolá pokušení získat další výhru, takže bude nutné prověřit všechny ženy, které třeba i brigádně u třídicího automatu pracovaly.

To není práce pro vyšetřovatele, ale operativce, tedy v klasickém slova smyslu pro detektivy. Bylo nutno prosít minulost každé ženy, která se okolo podniku Sazka kdy jen otřela.

Tohle pátrání v minulosti, po sousedech, zjišťování majet

101

kových poměrů, toho, co si kdo většího koupil či zda moc neutrácí, je a bylo součástí policejní rutiny, únavné, někdy Špinavé, v každém případě nijak vzrušující.

Ovšemže bylo zjištěno několik mimomanželských poměrů, byla objevena místa schůzek tzv. „poledních milenců“ scházejí

cích se ve vypůjčeném bytě o polední pauze. Ale s případem to nesouviselo a tyhle informace jsou předmětem služebního tajemství.

Nejslibnější se majoru Hrubému zdála jistá Kundrátová.

Anastázie Kundrátová.

„Tedy, ne že by byla bůhvíjak zámožná. Spíš naopak. Podle ženských je šetrná až lakomá. K svačině chleba s pomazánkovým máslem, na obědy nechodí, aby ušetřila… A děsně pobož

ná. Ona se modlí i před tím, než se zakousne o přestávce do toho chleba,“ referoval majorovi poručík Kácha.

„No a co? Náboženské zanícení ještě není důvod k podezření. Naopak, když se podíváš na statistiky kriminality, tak okresy s vysokou religiozitou, jako třeba Uherské Hradiště, mají nízkou kriminalitu. Tam se lidi bojej aspoň Pána Boha, když kradou. Protože tolik se ho zase nebojej, aby přestali krást úplně,“ zafilozofoval si major.

„No jo, ale ona podle ženskejch odpykává nějakej starej hřích. Má kluka, už je mu přes třicet. Měla ho za svobodna, prej snad s americkým vojákem. Chtěla ho dát na kněžskej seminář, ale to víte, v týhle době,“ pokrčil poručík rameny. „A on sám asi taky dvakrát nechtěl. Je na ženský, nechal jsem ho prověřit…“

„Sutana. No právě. Ta Kundrátová šmejdí furt po kostelích.

A stýká se s nějakým Soukupem. On je to vysvěcenej kněz, ale od padesátých let má zákaz. Jenomže nosí furt košili, co vypadá jako kolárek, a lidi mu pořád říkají velebnej pane. To by jistě nebylo nic tak zvláštního, ale on pracuje někde jako skladník. Plat má nic moc. A jezdí ve Fordu Cortina.“

„Třeba jsou věřící soucitný,” zadýmal major mocně z cigarety.

„Má to z darů…“

„Nemá. Naopak, sám rozdává. Předloni uspořádal zájezd pro

102

oddané věřící do Říma. Najal autobus, zprostředkoval ubytová

ní přes Čedok a nějakou vatikánskou agenturu a poplatek, kterej od účastníků vybíral, byl spíš symbolickej! Pět set! Za to bych taky jel do Říma.”

„Neříkej!” projevil zájem major. „A jaký je jeho vztah k té naší Kundrátové?”

„No právě,” triumfoval poručík. „Já bych řekl, že intimní. Podle sousedů u ní dost často přespává. Zvlášť, když je mladej pryč.

Mají nějakou chatičku na Sázavě, po dědečkovi, ještě z první republiky, mladej tam jezdí, ale Kundrátová ne. A v neděli ráno chodí oba, Kundrátová i Soukup, na první ranní mši. Už po šesté. Brr,” otřásl se mladík, „to by se mi chtělo, když nemusím!”

„Co ty víš? Třeba musí. Chodí se vyzpovídat… Ona na panu faráři, který je jí důvěrníkem, nejspíš úplně visí. Možná by pro něj byla schopná krást, co myslíš? Pro každý případ, oťukni mi styky toho faráře a ji samozřejmě necháme sledovat.”

„Tak jsem obešel kostely, kam Soukup nejčastěji chodí. Je to štědrej pán, říkali všichni kostelníci. Ale jeden kostelník se mi svěřil s něčím zvláštním. Samozřejmě žádají věřící o příspěvek a nějaká Konvičková, sama vdova, s dvěma vnoučaty na krku a synem v emigraci, dala pět tisíc.”

„Třeba jí poslal syn…”

„Ale kdepak, ten je už hezkých pár let nezvěstnej. Nepíše, nic neposílá, ona podporuje ta vnoučata, jak může, mladí začali stavět. A ona najednou dá pět tisíc. Kostelníkovi. Ten samozřejmě nevydržel a zeptal se, proč tolik peněz. Jestli třeba vyhrála nebo co.

A ona že se prej modlila k panence Marii a Bůh jí tu obálku seslal prostřednictvím neznámého kněze. Necítila se prej oprávněná si ty peníze nechat. Tak je dala na kostel.“

„A podařilo se ti ji ztotožnit?“

„Samozřejmě. Tedy… náhodou zrovna ten den měla do kostela přijít, chodívá pravidelně, tak jsem si na ni počkal. Bába nemůže na nohy, ale v hlavě to má srovnaný. A oči má jako rys, na to, že je v kostele šero… Ten neznámej dobrodinec jako by z

103

oka vypadl našemu páteru Soukupovi.“

„No, tak myslím, že je na čase trochu si promluvit s paní Kundrátovou,“ vstal major a ze skříně vyňal ošoupaný baloňák. Vě

děl, že jeho mužstvo mu díky tomuto plášti přezdívá Colombo, ale nevadilo mu to. Měl ten plášť zkrátka rád.

„Byla to Boží vůle,“ sevřela přísně rty Kondrátová. Seděla před vyšetřovatelem upjatě, ve vzpřímené poloze, s pevně sevřenými koleny, na kterých třímala rozměrnou kabelu jako štít.

„Panu faráři tenhle režim ukřivdil. Je to svatej člověk. Chtěl pomáhat, kázat Boží slovo a oni,“ pozvedla oči směrem ke stropu, ale níž, než měla vyhrazeno pro náboženské vytržení, aby bylo jasné, že tohle tedy Boží vůle nebyla, „mu to znemožnili.

Musel tedy konat dobro jinak. Dohodli jsme se na tom, že já budu jeho nástrojem. Vymyslel to celé on. Psal sázenky černou tužkou a vždycky jich podal několik najednou. Mezi tím byl vždycky sloupec nebo dva vyplněný jen obyčejnou tužkou. Na poště si toho nikdy nevšimli. Navíc jsme jezdili na různé pošty a sázenky nám podávali i bratři v Kristu. Nedělali to zadarmo… Já jsem pak vždycky našla příslušnou sázenku a na záchodě jsem čísla vygumovala a napsala tam správná. Nevím, kolik jsme takto získali. Já z toho neměla téměř nic. Jen ledničku mi pan farář koupil. Dost často se u mě stravoval, tak abych měla kam dávat potraviny… “

Kundrátová připustila, že zpráva Kriminalistického ústavu, podle níž byly padělány sázenky za více než půldruhého milionu korun, odpovídala skutečnosti.

Po zatčení faráře Soukupa se začali trousit věřící. Křesťanský dobrodinec chodil po kostelích a rozdával obálky, v nichž byly částky od dvou do deseti tisíc korun. Ačkoli se lidé modlili i o peníze, nikdo se právě tyhle peníze neodvážil utratit. Nezdály se jim. Připadaly jim podezřelé. Takové jakési nekřesťanské.

Kdoví, zda ne provokace… Ale v žádném případě ne poctivé.

Vrátilo se tak téměř osmdesát tisíc.

Pan Soukup pod tíhou důkazů přiznal, že částka může souhlasit. Provozoval tuto hru ovšem i v době, za kterou byly sá

104

zenky skartovány. Možná tak získal další miliony…

„Šlo o křesťanskou dobročinnost,“ hájil se před soudem a trest pokládal za nespravedlivý. To byla přece jen rezerva na dobro

činnost. Kundrátová svůj trest přijala.

105

Jiří Soukup

Smrt bez pomoci

Bylo pět minut po půlnoci, když se toho dne ozval telefon na jednom z policejních oddělení. Policista zvedl sluchátko, ale muž na druhém konci se nepředstavil. „Nestojím o žádnou popularitu a v případu, který vám chci oznámit, už vůbec ne,“ sly

šel mladý policista. Musel se spokojit s tím, co mu chlapík právě oznámil. „Před několika minutami našli u nás ve vsi mrtvého Karla Proholu. Ještě večer v hospodě byl samá řeč a legrace a teď prý leží doma v kuchyni bez známek života. Nejsem sám, komu se to nějak nezdá, ale nepředstavím se, nechci, aby se potom po vsi říkalo, že jsem někoho udal,“ řekl muž a vzápětí zavěsil.

Dva muži v uniformách vyjeli k oznámenému případu a hned poté, co zjistili, že anonym nelhal, informovali o případu kriminalisty z okresu. Kapitán Jindra, který právě velel výjezdové skupině, vyrazil na místo činu se svými kolegy bez dalšího otá

lení. Když se objevil v chalupě Proholových, skláněl se nad bezvládným tělem pohotovostní lékař. „Ohledal jsem celé tělo, ale viditelné stopy po nějakém násilí jsem nenašel. Zatím bych se přiklonil k tomu, že muž zemřel na akutní otravu alkoholem,”

slyšel z jeho úst Jindra. Popravdě řečeno, takových případů již ohledával hodně a přítomnost kriminalistů jej hodně překvapila.

Raději ještě jednou tělo nebožtíka prohlédl, aby něco případně nezanedbal. Snad proto upozornil šéfa kriminalistů na skuteč

nost, že více určí až nařízená soudní pitva. Sám Jindra hleděl na mrtvého v ošumělém oděvu a přemýšlel o informaci od toho anonyma. Jeho kolegové společně s policisty z obvodu měli co dělat, aby vytlačili několik desítek zvědavců ze dvora u domu Proholových. Zatímco policejní technik se pustil do ohledání místa činu, další kriminalisté chtěli zjistit co nejvíce informací k zemřelému. A od hloučku lidí, postávajících u branky stavení, se mnohé dověděli. „Byl to starý ochmelka, hospodu a chlast miloval nade vše. Nepatřil ale k těm, kteří by se v opici měnili v agresivní neurvalce, když byl v náladě, rozhodně nevyhledával

106

spory,“ slyšeli od sousedů. Jindra zatím hovořil s čerstvou vdovou. Paní Marie potvrdila, že její manžel dost často trpěl srdeč

ními záchvaty. „Pořád jsem mu říkala, aby s tím chlastem přestal, že mu to doktor zakázal, ale říct si nedal,“ dodala žena.

I pohotovostní doktor se poté přiklonil k tomu, že Prohola mohl zemřít v důsledku srdečního infarktu podpořeného množstvím vypitého alkoholu. Jindra neváhal a řekl doktorovi z pohotovosti celou pravdu. „Nejsme tu náhodou, máme své informace, které stojí za prověření. Nechci, abych se musel na místo vracet až poté, co nám ukáže pitva,“ vysvětloval lékaři. V dalším šetření mezi lidmi z obce se potvrdilo staré známé. Každý z těch obyvatel doslova vidí jiným do talíře, ale když by měli v tragickém případu pomoc, nikdo si na nic nevzpomíná. Proto šéf vyšetřovacího týmu dál trval na důkladném ohledání místa činu i jeho okolí. Nechtěl se dožít toho, že ho sem jeho šéf požene zítra s výtkou znovu.

Ještě před odjezdem z vesnice si Jindra poněkud podrobněji promluvil s Marií Proholovou. Chtěl vědět o jejím muži víc, stejně jako o jejich společném soužití. „Jsme spolu již sedmnáct let a na rovinu vám říkám, že po celou tu dobu byly s manželem problémy kvůli ukrutnému pití. Postupně se nám narodily čtyři děti a já jsem si při každém porodu říkala, že to muže musí přece jen změnit k lepšímu. Opak byl ale pravda. Manžel pil stále víc a víc, v hospodě dokázal utratit i celou výplatu během dvou dní. Potom chodil za mnou a žádal, abych mu jeho lásku k chlastu sponzorovala. Když jsem se pak od doktora dověděla, že má nemocné srdce, znovu jsem uvěřila v obrat. A zase jsem se pořádně spletla. Neustále jsem mu opakovala, že ho to nemocné srdce jednou zabije, ale on si říct nedal. Dokonce se ani neléčil, marně byste hledali nějakou zdravotnickou dokumentaci. Stále opakoval, že nejlepším lékem na nemocné srdce je pivo a rum,“ slyšel Jindra. Její slova byla pro něho jistě zajímavá, ale kriminalista musel počítat i s verzí, že se na smrti své

ho manžela mohla podílet nějakým způsobem i ona. Ne, z místa činu kriminalisté rozhodně nepospíchali. Šéf týmu nechal

107

ženu vydechnout a chtěl pokračovat v jejím výslechu, lidé z jeho týmu pak kontaktovali několik místních obyvatel, zejména ty z nejbližšího sousedství domu Proholových. Úkolem kriminalistů bylo zmapovat poslední období v opilcově rodině, včetně posledního večera. Podle znalců místního prostředí, kteří byli přece jen ochotni promluvit, permanentní krize v rodině vyvrcholila asi před třemi týdny. To došlo u nich doma k po

řádně ostré hádce, když se Karel objevil doma ve stavu kruté opilosti. Dokonce se do sporu připletl i osmnáctiletý syn Marie z prvního manželství Tomáš. Právě tenhle mladík byl podle svědků znám svojí výbušnou povahou a při zmíněné hádce došlo kromě ostřejších slov i na facky. Pan Karel se rozzuřil natolik, že svoji ženu i s jejím synem vyhnal z chalupy. Ona jeho verdikt přijala překvapivě klidně. Sbalila pár věcí všem svým dětem a nastěhovala se do malé místnosti na druhém konci dvora. Nesnažila se v dalších dnech o návrat, ba naopak. Přesvědčila se, že i v malé místnůstce se dá žít, hlavně když se denně nemusí starat o svého opilého manžela. Uklidnily se i děti, které těm mnoha výstupům byly často přítomny.

Ještě než Jindra pokračoval ve výslechu paní Marie, provedli jeho kolegové šetření v hospodě. „Odcházel, až když jsem zaví

ral, a doprovázel ho jeho asi poslední kamarád ve vsi, nějaký Jarda Frhol.“ Promluvit s panem Frholem nebyl problém. „Já jsem ho skutečně doprovázel až k brance u jejich domu. Měl jsem co dělat, abychom došli. Karel byl včera opravdu hodně opilý, prý zapíjel smutek, že zůstal v celém baráku sám. Přiznal, že svoji ženu z domu vyhnal a ta se usídlila v nějaké komůrce na druhé straně hospodářské budovy. Když otevřel dvířka, zamířil jsem domů. Nic víc vám k tomu nepovím, nikoho jsem v jeho okolí neviděl,“ nechal zaprotokolovat Jaroslav Frhol. Nezdálo se, že by právě on měl na smrti Prohola nějakou vinu, ovšem Jindra jej upozornil na to, že ho ještě kriminalisté mohou potřebovat. Výslech paní Marie pokračoval a vše nasvědčovalo tomu, že nemá zájem lhát či překrucovat fakta a skutečnosti.

108

„Ten večer jsem tím malým okénkem ve světničce viděla, že se vrací domů zase pořádně opilý. To nešlo přehlédnout, dělal při tom strašný hluk. Viděla jsem, že vešel do světnice a sedl si ke kuchyňskému stolu. Pak jsem ho již nesledovala a šla jsem si lehnout. Probudil mě až návrat nej staršího syna z kina. Všimla jsem si, že se v kuchyni u manžela stále svítí. Neda lo mně to a šla jsem se podívat, co se vlastně děje. Spatřila jsem oknem, že Karel leží v kuchyni na podlaze. Nic zlého jsem si s tím nespojovala, protože podobným způsobem si ustlal již mnohokrát předtím. Vrátila jsem se pro syna s tím, že manžela uložíme do postele. Uvnitř jsme ale zjistili, že Karel nedýchá.

Poslala jsem kluka, aby ihned telefonoval pro doktora,“ uvedla v závěru své výpovědi Proholová. Sanitka prý přijela během ně

kolika minut.

Přes veškerou snahu nenalezli technici v domě nic podezřelého a také všechny zajištěné daktyloskopické stopy patřily zemřelému, jeho ženě a dětem. Kapitán Jindra s o to větší netrpě

livostí čekal na výsledky soudní pitvy. Další den ráno se mohl seznámit alespoň s předběžnými výsledky. „Sliznice a prů

dušnice zemřelého je zarudlá, stejně jako jícen.

V žaludku jsme našli bělavě šedý obsah, který výrazně páchl po lyzolu. Požití značného množství tohoto dezinfekčního prostředkuje také zcela jednoznačnou příčinou jeho smrti,“ slyšel Jindra od soudního lékaře. Tedy žádný infarkt, žádný alkohol.

Šlo tedy o nešťastnou náhodu? Mohlo jít o sebevraždu? Jenže v místě úmrtí nezůstala po lyzolu jediná stopa. Kapitán Jindra musel vzít v úvahu jako další verzi dobře promyšlenou vraždu.

Pro rozuzlení případu se znovu vrátil do malé obce. Kriminalisté opět zamířili pro podrobnější informace do místního hostince.

„Seděl tu již od odpoledne. Vypil asi dvě piva a tři sklenky rumu a po páté v podvečer odešel. O necelé dvě hodiny později již ale u svého stolu seděl znovu.To už mu společnost dělaly i jeho dvě dcery, tříletá Vanda a dvanáctiletá Karolína. Starší z děvčat vypila limonádu a odešla, zato ta mladší dál sledovala, jak do otce padá jeden panák za druhým. Kolem osmé večer se tu

109

objevila i jeho žena a po chvilce nechutných dohadů si malou dcerku odvedla. Ona mu vyčítala chlast, on jí zase to, že je samý chlap. Myslím, že zatímco ona to s tím chlastem mínila dob

ře, nikdo tady neví o tom, že by se jeho manželka tahala s ně

jakými muži,“ slyšeli kriminalisté od hostinského a nutno dodat, že ve stejném duchu vypovědělo i několik štamgastů, kteří v té době v hostinci také seděli.

Ve prospěch paní Marie svědčilo hned několik sousedů a jejich synů. Podle tohoto svědectví se s dcerkou z hospody vrátila třicet minut po osmé hodině večer. Ukázalo se, že zejména šestnáctiletý Jirka měl ke svému otci svůj vztah. Proto se jeho výpovědi věnoval Jindra důkladněji. „Přesně si nepamatuji, za jak dlouho přišel po mámě domů i táta. Zavolal si mě přes dvůr k sobě do světnice. Sliboval, že kdyby se k němu matka vrátila, že by se polepšil. Posílal mě za ní, abych jí to vyřídil a přemluvil ji k návratu. Chtěl jsem mu vyhovět. Vrátil jsem se k matce a všechno jí řekl. Ona ale

o něčem takovém nechtěla slyšet, prý už mu dala příležitostí víc než dost. Vrátil jsem se k němu a vyřídil mu pouze to, co mně matka řekla. Bylo vidět, že je mu to moc líto. Řekl, že ho tím matka zabila. Začal brečet a prosil, abych přivedl všechny děti. Chtěl jsem mu to splnit a máma mi v tom nebránila. Když jsme se u něho usadili u stolu v kuchyni, měl před sebou nějakou láhev. Popřál nám, abychom se měli dobře, podal nám každému ruku a dodal, že příští týden bude mít pohřeb. Pak jsme od něho odešli a všechno řekli matce,” dodal Jiří. Kapitán Jindra se pochopitelně zajímal o to, kde skončila láhev, kterou měl otec v době jejich rozhovoru před sebou. „Když jsme to řekli mámě, povídala, že to bude nějaký jed. Znovu jsme se šli podívat k oknu jeho kuchyně. Z láhve již byla polovina upita a otec měl hlavu položenou na kuchyňském stole. Vešli jsme do kuchyně a tu láhev jsme mu vzali. Odnesli jsme ji k mámě a ta řekla, abychom ji vhodili do uhláku. Víc neřekla a o nic se nezajímala. Pak jsem za okamžik viděl oknem, jak táta padá ze židle. Máma, která to také viděla, jen řekla, že to už udělal několi

110

krát, a poslala nás spát. Sama zůstala stát u okna,“ vypověděl Jiří.

Kapitán Jindra stál před problémem, jak dál vést vyšetřování.

Nevlastní syn zemřelého měl alibi, byl skutečně s partou kamarádů v kině. Mohl stíhat paní Marii pro vraždu? To by bylo až příliš kruté při vědomí všeho, co od nehodného muže zkusila, navíc se nedalo prokázat, že by osudnou láhev právě ona podstrčila svému opilému manželovi… Naopak, láhev od lyzolu v uhláku zůstala a technik na ní zajistil daktyloskopické otisky, které po vyhodnocení patřily zemřelému a synu Jirkovi. Kriminalisté vycházeli z předpokladu, že synové zemřelého, zejména pak Jiří, nelžou. O vysvětlení se pokusila

i Marie Proholová. „Tu dezinfekci si manžel přinesl a já ani nevím odkud. Když jsem viděla, že se z láhve napil, úplně jsem se celá otřásla. Jenže za ta léta útrap už mně byl tak odporný, že jsem mu v sebevražedném úmyslu nezabránila. Pouze jsem sledovala, jak umírá. Viděla jsem, jak padá ze židle. Přiznávám, že v těch chvílích jsem byla ráda, že se ho konečně zbavím.

Vím, že je to hrozné, ale takový pocit v tom okamžiku ve mně prostě byl,“ dodala Proholová.

Vyšetřování ukázalo, že o vraždu skutečně nešlo. V úvahu připadal trestný čin neposkytnutí pomoci. Ovšem Jindra chtěl od znalců vědět, zda by včasný zákrok mohl Proholovi život zachránit. Znalci uvedli, že muž požil smrtelnou dávku lyzolu.

Ta podle nich způsobila otravu takovou rychlostí, že nikdo ani nezaznamenal příznaky, jakými jsou v takových případech zvracení či křeče v břiše. „Nelze vyloučit, že v tomto případě sehrál svoji roli i požitý alkohol. Za daného stavu by byla jaká

koliv pomoc, a to i kvalifikovaná, zbytečná,” uvedli znalci v zá

věru svého posudku. Právě po tomto stanovisku se životem těžce zkoušená žena zodpovídala pouze z pokusu trestného činu neposkytnutí pomoci a soud ji „ocenil” krátkodobým podmíněným trestem odnětí svobody.

111

Josef Kratochvíl

Lidské je odpouštět

Přesně ve třináct čtyřicet osm začal vyzvánět jeden z telefonů horké linky 158. Když nadporučík Červenka zvedl sluchátko, začal se automaticky hovor nahrávat na magnetofonový pásek.

„Linka 158, nadporučík Červenka.“

„Chci vám oznámit vraždu,“ ozvalo se. „Jirasová Dana, ulice V

Poušti číslo 186.“

„Kdo volá?“

„Tady Pokorný. Já jsem její druh.“

„Odkud voláte?“

„Z bufetu „Svačinka“. Je to ve stejný ulici.“

„Dobře, zůstaňte na místě, hned přijedeme.“

Netrvalo to ani deset minut, když před bufetem zastavilo auto motorizované hlídky. Vystoupili dva vysocí, štíhlí policisté bez čepic. Široká ramena, úzké boky, na pravé straně pouzdra s pistolí, hned vedle se klimbal černý pendrek. Do třicítky jim ješ

tě pár let chybělo.

Před bufetem byly dva stoly z hrubých, skoro neohoblovaných prken sešroubovaných do rámu z úhelníku a stejné lavice připevněné napevno k zemi. U jednoho ze stolů seděli dva muži.

Každý měl před sebou do tří čtvrtin vypitou láhev piva, z okna bufetu vyvalovala oči prodavačka.

„Který z vás je Pokorný?“ zeptal se jeden z policistů a upřel na dvojici sedících mužů oči. Byly slídivé a vyčkávavé, studené a opovržlivé. Oči policisty poznamenané několika lety služby na ulici. Vlasy na skráních měl prošedivělé, levá ruka se lehce dotýkala pendreku, stál v mírném předklonu připraven kdykoliv zasáhnout.

„Já,“ řekl menší z dvojice a vstal. Trpaslík, asi sto padesát centimetrů, se zlýma očima alkoholika a tváří rozbrázděnou množ

stvím vrásek.

„Hlásil jste vraždu?“

„Jo. Tadyhle kamarád zabil mou družku.“

„Co to kecáš, ty vole,“ zaječel sedící muž a vyskočil. „Ne já, ale 112

tys ji zabil.“ Pak se obrátil k policistovi. „Von lže, já to neudělal.

Von s ní táhnul, jemu se kurvila.“

„Píchali jsme ji vobá,“ řekl Pokorný, „ale tys nemohl přenést přes srdce, že brousila ještě jinde.“

„Tak dost,“ řekl rázně policista. „Půjdeme se podívat na mrtvolu a chraň vás pánbů, jestli si děláte srandu.“

Do čísla 186 došli pěšky. Od bufetu to bylo jen pár kroků.

„Odemkněte,“ přikázal neadresně policista, když stáli před zamčenými dveřmi.

Žádný z mužů se k tomu neměl, nakonec Pokorný řekl. „Já nemám klíče, nevzal jsem si je, když jsem ráno odcházel, ale Koudelka je určitě má.“

„Ty svině,“ řekl oslovený a byt odemkl.

Oba muži s jedním policistou zůstali stát přede dveřmi, druhý policista šel dovnitř. Za pár minut byl zpátky.

„Ruce,“ řekl a vzápětí zaklapl oběma oznamovatelům z bufetu pouta.

Takový případ vraždy, abych měl hned dva vzájemně se obvi

ňující pachatele, jsem ještě neměl.

„Musel to udělat Koudelka,“ řekl mi Pokorný při krátkém předběžném výslechu. „Ráno jsme odcházeli spolu, já si klíče nebral, protože jsem věděl, že Dana bude doma. Vrátil jsem se krátce po jedné, zazvonil a přišel mi otevřít Koudelka. Kde je Dana?, povídám a on, že eště leží. Jenže měla deku přetaženou přes hlavu, a to ona nikdy nedělá, tak jsem ji stáhl a ona tam ležela s rozseknutou hlavou. Cos to udělal? říkám Koudelkovi, ale ten jen blekotal, tak jsme se nakonec dohodli, že to ohlásíme na policii.“

„Odešli jsme spolu,“ začal Koudelka, kterému nervy pochodovaly a nemohl udržet ruce v klidu, „a já šel prohlídnout popelnice. Vrátil jsem se kolem jedné a za malou chvíli zvonil Pokorný. Stáhl deku z Dany a řekl mi, že ji zabil, že půjdeme do bufetu a zavoláme na stopadesátosmičku. Tak jsem šel s ním, koupil dvě piva a on telefonoval. Pak když přišli policajti, tak najednou řekl, že jsem ji zabil já, ale to není pravda. Von s ní táhl, já 113

ne.“

Dali jsme je do oddělené separace a jeli na místo činu.

Ulice V Poušti byla na okraji poloprůmyslové čtvrti města a skutečně to tam jako v poušti vypadalo. Byla vydlážděná velkými kostkami, které se místy propadaly, a vzniklé díry byly zalepeny nánosem asfaltu. Po stranách pěti, šestipatrové činžá

ky, které obývaly nejméně majetné vrstvy obyvatelstva.

Dům číslo 186 mi připomněl stavbu těsně před demolicí. V

přízemí byla drátěná výtahová klec bez ovládacích tlačítek, v průjezdu několik otlučených popelnic, stropní svítidla bez žárovek. Dveře Koudelkova bytu v druhém patře byly otlučené a nesly známky, že se do nich kdysi někdo dostával pomocí šroubováku nebo páčidla.

Pach špíny, potu a lidských sekretů mě praštil přes nos hned, jak jsme vešli do bytu. Malá chodba, kuchyň, pokoj a záchod.

Dana Jirasová ležela na zádech, měla na sobě podprsenku a kalhotky, ruce sevřené v pěsti podél těla. Přes temeno hlavy a čelo, téměř až k nosu, měla hlubokou sečnou ránu. Na polštáři krev a malé částečky vyhřezlého mozku.

„Chci detail hlavy, rukou a prádla,“ řekl jsem technikovi, který začal cvakat aparátem. Pak jsme si stoupli stranou a k mrtvému tělu přistoupil doktor.

Prohlédl prsty, ruce, podíval se na krk, do očí. „Smrt nastala okamžitě,” řekl, když skončil s ohledáním. „Rána byla vedena velkou silou z pravé strany postele. Nemá zranění na rukou, útoku se nebránila, řekl bych, že byla usmrcena ve spánku.“

„Kdy?“

Chvíli přemýšlel. „Dnes, tak kolem desáté dopoledne. Přesněji to určí pitva.“

„Útočná zbraň?“

„Rozhodně sekera, komisaři, nic jiného to nemohlo být.“ Pohřebáci uložili tělo do rakve a odešli. Životní pouť pětatřicetileté Dany Jirasové byla u konce. Její tělo převezlina patologii, muselo ještě vydat svědectví, které nám v pátrání po vrahovi mohlo pomoci.

114

V chodbičce na botníku, plném starých bot, jsme nalezli velkou sekeru, která se používá na štípání špalků. Čepel byla od krve a na topůrku mohly být daktyloskopické otisky. Uložili jsme ji do igelitového pytlíku, připevnili visačku a tím ji připravili na biologickou expertizu a poté na prověření daktyloskopických stop. V

kabelce zavražděné byl svazeček klíčů, druhý visel na věšáku na stěně za vstupními dveřmi.

„Je to domácí vražda,“ řekl mi Rubeš, když jsme s ohledáním skončili. „Trojúhelník a jednomu se to přestalo líbit.“ „Ale které

mu?” řekl jsem.

„Oba odešli po osmé hodině z bytu současně,” uvažoval Rubeš.

„V tom se shodují, ale jeden se musel vrátit. Jirasová spala, vzal sekeru a jednou ranou ji zabil. Když odcházel, položil sekeru na botník. Když tam budou otisky, máme pachatele.”

„Jestli se jeden z nich vrátil, mohl ho někdo z domu vidět,” řekl jsem.

„To je pravda,” souhlasil kolega a pokračoval. „Pitva určí dobu vraždy. Ten z nich, který nebude mít na inkriminovanou dobu alibi…” „A co motiv?” „Jak říkám trojúhelník. Nic jiného to nemůže být.”

Dům číslo 186 měl přízemí a čtyři patra. V přízemí byly dva byty, v každém patře čtyři, což dohromady činilo osmnáct partají. Rubeš šel seshora, já z přízemí, dohodli jsme se, že druhé patro uděláme společně.

V prvém přízemním bytě bydlel důchodce Skobík, který se mnou mluvil přes zavřené dveře a na žádný pád jsem ho nepřiměl k tomu, aby otevřel.

„Všechno je podvod,” prohlásil. „Na mě si jen tak nikdo nepřijde, já bejval průvodčí na tramvajích a černý pasažéry jsem poznal na kilometr daleko.”

Ještě než jsem stačil zazvonit u vedlejšího bytu, otevřely se dveře. Ve dveřích babka, tak sedmdesát. Bělovlasá, přihnutá, malá, ale v očích jiskru. Na dveřích vizitku nadepsanou roztřesenou rukou. Bělavá.

„Dědek je pomatenej,” řekla. „Pořád mluví jenom o tramvajích, 115

nic jiného neví. Pojďte dál.”

Moc čisto v bytě neměla a o pořádku se nedalo mluvit vůbec, ale zato povídala a povídala a nedala se jen tak zastavit, ale přece jen sebepodrobnější kádrový posudek na jednotlivé lidi v domě by vypadal vedle jejích informací jako tlachání vrchního eunucha o jeho milostných dobrodružstvích se sultánovou favoritkou.

„Ta Jirasová, tak vona už je po smrti, dej jí pánbů věčnou slá

vu, to byla, mladej pane, šlapka. Taková ta druhořadá, moc si nevybírala, tady v baráku před ní žádnej mužskej, kdyby se sotva držel na nohou, nebyl jistej. Ta po nich jela jako litá, to teda nevím, co na tom některý ženský vidí, já byla taky mladá, ale…“

„A co ti dva její komplicové, jak s nimi bydlela ve druhém pat

ře?”

„Vožralkové. Vobá. Přitáhl ji ten mrňavej, víte, von Koudelka byl kdysi slušnej člověk, ale když mu žena utekla, tak se mu to nějak hnulo v hlavě. Přestal pracovat, vybírá popelnice a pije, i Alpu…“

„Kdo ji mohl tak nenávidět, že ji zabil?“

„Mužský jsou šupáci všichni, já s tim mojim jsem si taky užila, ale nejspíš ten Hromádko z druhýho patra. Je to takovej oulisnej had, samá zdvořilost, dělá, že každýmu jde na ruku, ale jak se vohlídnete, hned vám podrazí nohu. No nedivte se, je nějakej študovanej, nitka v něm není plechá.“

Vstal jsem a přistoupil k oknu. „Máte pěkný výhled na ulici, byla jste dnes dopoledne doma?“ „Odešla jsem před devátou do konzumu. Pro mlíko…“ „Když jste šla nakupovat a pak se vracela zpět, nepotkala jste v domě někoho? Nebo na ulici, před domem?“ Zavrtěla hlavou. „Ne. A měla bych někoho potkat?“ Když za mnou zapadly dveře, byl jsem rád, že jsem venku. Vzpomněl jsem si na svoji tetičku, vdovu, která žila sama a neměla si s kým popovídat. Vždy, když jsem ji přišel navštívit, dvě hodiny bez přestání mluvila a ani nečekala, že se na něco zeptám.

Když dopověděla jednu vzpomínku, řekla, to máš jedno s dru

116

hým, a bez nadechnutí začala s tím druhým. Za dvě hodiny jsem odcházel s hlavou jako nafouknutý balon neschopný si cokoliv zapamatovat.

Hromádko doma nebyl, nebo nám neotevřel a u těch partají, kde jsme se zeptali, jsme nepochodili. Pokorného ani Koudelku dnešního rána nikdo neviděl.

Biologická expertiza byla jasná. Krev na čepeli sekery byla shodná s krví zavražděné. To jsme předpokládali a o to víc nás zajímaly otisky prstů na topůrku.

„Jsou Koudelky,” řekl nám technik.

„Tak je to jasný,” zareagoval František.

„Počkej, uklidni se,” zarazil ho expert na daktyloskopi . „Je tam jenom pravá ruka, a to až u konce násady.”

„No a co má být?” reagoval podrážděně Rubeš.

„Je to velká sekera, ta se drží oběma rukama, ne jen jednou.

Otisky druhé ruky tam nejsou.”

„Nějak to komplikuješ,” zavrčel kolega, který neměl rád nepředvídané překážky. „Sekeru měl v ruce, tak co.”

„Počkáme na výsledek pitvy a znova je vyslechneme,” rozhodl jsem. „Moc mě zajímá, kde byli v době spáchání vraždy.”

Pitevní protokol konstatoval, že smrt nastala poškozením mozku, a jako vražedný nástroj označil sekeru zajištěnou v bytě.

Dobu smrti patolog určil mezi devátou až desátou hodinou.

„Byt byl zamčený, když Koudelka a Pokorný v doprovodu policistů přišli k bytu,” začal shrnovat fakta Rubeš. „Klíče měl jen Koudelka, Pokorný ne a o Koudelkovi víme, že v bytě byl. Sám to potvrdil. V kolik přišel, jsme nezjistili. To jenom říká, že přišel po jedné.“

„Ale Pokorný v bytě byl také, i když ho tam pouštěl Koudelka.

Klíče mohl mít, a když se Koudelka nedíval, tak je pověsil na věšáček. Tohle nic neznamená, Františku. Přece jen zkusíme jejich alibi na dobu mezi devátou až desátou a pak se podívá

me na motiv. Říká se dvakrát měř a jednou řež. Co ty na to?“

„Jo,“ zavrčel. „Také se říká třikrát očuchej, než jednou počurneš. Mně to připomínat nemusíš.“

117

Koudelkovi bylo sedmačtyřicet a vypadal na šedesát. Ošuntělý, zarostlý, řídké vlasy prošedivělé, modré vypité oči a v obličeji plno vrásek. Měřil přes sto sedmdesát a vážil tak šedesát kilo.

„Já to neudělal,” řekl, když se posadil na židli a upřeně pozoroval Rubeše, jak si zapaluje.

„Na závěry je ještě brzo,“ řekl mu kolega a poučil ho podle ustanovení trestního řádu o povinnosti vypovídat pravdu a nic nezamlčet.

„Tak, pane Koudelko,” začal jsem klidným, nevzrušeným hlasem. „Ráno jste odcházel společně s Pokorným. Kde jste se rozešli?”

„Hned před barákem. Já šel na svou trasu, on povídal, že se povohlídne, jestli někde neležej nějaký peníze.”

„Jak to myslíte někde neležej nějaké peníze?”

..No… von občas kouká vyfouknout nějakou tu peněženku.”

Chtěl jsem postupovat pomalu, probrat hodinu po hodině až k jeho návratu, ale František neměl trpělivost.

„Tohle teď přeskočíme a vrátíme se k tomu až později. Teď nám povězte, co jste dělal, když jste se vrátil, kolem jedné, jak říkáte, do domu.“

„No… vyšel jsem do patra a šel do bytu.“

„Počkejte,“ převzal iniciativu Rubeš. „Než jste tam došel, potkal jste někoho z domu?“

„Ne.“

„Takže jste se dostal před dveře, aniž by vás někdo viděl.“

„Jo. Nikdo tam nebyl.”

„Stojíte přede dveřmi. Co bylo dál?“

„Šel jsem dovnitř,” řekl a klepal se jako ratlík v třicetistupňovém mrazu.

„Jen tak jste šel dovnitř, ano?“

Zarazil se, chvíli vyvaloval oči a pak řekl. „No odemknul jsem.

Bylo zamčeno.”

„Na jeden západ, nebo na dva?“

Zase si to nechával projít hlavou. „Asi na jeden. To nevím.“

„Kdo zamykal, když jste ráno odcházeli?”

118

„Já”

„Na kolik západů jste zamkl?“

Začal kašlat, až se chvílemi dusil. „Najeden nebo na dva, já na detaily nejsem.”

„Co bylo dál?“

„Vešel jsem do bytu.” František chtěl opět položit otázku, ale já mu rukou naznačil, aby to neudělal.

„Povídejte vlastními slovy, jak to všechno bylo. V klidu, nespě

chejte, vždyť vy si vzpomenete. Tu máte, zapalte si.” Několikrát lačně zatáhl, pak chvíli kašlal, ale přece jen se uklidnil.

„Když jsem byl uvnitř, tak jsem si chtěl ohřát polívku. Ničeho jsem si nevšim. Na posteli Jirasový a Pokornýho byla deka, nic mi nebylo nápadný. Vona se takhle povalovala pořád. Pak zazvonil Pokorný, chvíli vokouněl a pak šel k dece, stáhl ji a řekl mi, že ji zabil, že to půjdeme vohlásit. Tak jsme šli k nejbližšímu telefonu do bufetu. Já koupil pivo a Pokorný volal na stopadesátosmičku. Co říkal, to nevím, ale když přišli policajti, tak řek, že jsem ji zabil já.“

„Dobře, pane Koudelko, ale proč to Pokorný udělal?“

„Vona se mu kurvila a celej minulej tejden byla pryč. To ho do

žralo. Pak přišla jakoby nic, hloupě se chichotala a nechtěla mu říct, kde byla. Tak jí nafackoval a pak se v posteli udobřovali.”

„Vy jste s ní také udržoval poměr?” vmísil se Rubeš.

„No… někdy, když byl Pokorný pryč, tak na mě vlítla. Vona to musela mít. Vždycky se po tom otřepala jako ratlík a hned chtě

la znova.”

„A Pokorný věděl, že s ní souložíte?”

„Věděl to, von neni pitoměj, ale to bylo v rodině. Nájem mi neplatili, tak byl zticha.”

„Dobře,” řekl František. Pak se na Koudelku zadíval a řekl. „A ta sekera, co byla v bytě, ta byla vaše?”

„Jo ta sekera,” reagoval Koudelka. „Když jsem vodemknul byt a vešel do chodby, tak ležela hned za dveřma. Vzal jsem ji a postavil na botník. Jo, je to moje sekera eště z dřívějška.”

V tom okamžiku náš korunní důkaz zmizel jako sirka z klozeto

119

vé mísy odplavená proudem vody.

„Nelžete,” řekl František Koudelkovi. „Jestli ta sekera skutečně ležela za dveřmi na linoleu, tak tam budou stopy po krvi. My jsme tam nic neviděli.” „Ležela tam,“ odpověděl Koudelka a vypoulil na mě své alkoholické, krví podlité oči.

„Lže,” řekl mi František, když Koudelku odvedli. „Nic tam nebylo, to si vymyslel. Zajedu do bytu s technikem, provedeme zkoušku na krev a uvidíš, že si to cucá z prstu.“

„Udělej to, Františku, ale Koudelka mi nepřipadá jako někdo, kdo by tohle dokázal vymyslet.“

Roman Pokorný byl zamračený jako obloha před letní prudkou bouřkou. Byl malý a vychrtlý a uši měl tak velké, že vypadal jako taxík s otevřenými dveřmi.

„Držíte mě tady neprávem, budu si stěžovat.”

„To jistě můžete,” řekl jsem, „ale teď tady spolu dáme dohromady, co jste dělal potom, když jste ráno odešel s Koudelkou z bytu.”

„Já nemusím nic vypovídat,” zavrčel mužík a tvářil se, jako by polkl jedovatého hada a jed se mu rozlil po celém těle.

„To nemusíte,” řekl jsem, „ale v tom případě napíšeme do protokolu, že odmítáte vypovídat, a stanete se okamžitě podezřelý.”

„Tak dobře. S Koudelkou jsem se rozešel před barákem. On šel po popelnicích, já jezdil po městě, pak jsem zašel do bufetu u hlavního nádraží a pak jel domů. Na Koudelku jsem zazvonil, protože jsem neměl klíče, a to ostatní už víte.”

„V kolik hodin jste byl v bufetu?”

„Nevím. Nějak dopoledne. Čas pro mě nemá cenu.”

„Viděl vás tam někdo?”

„Hadimrška a Slepejš.”

„To jsou jména?”

„Asi ne, ale takhle jim říká každý.”

„Vy jste na Jirasovou žárlil?”

„Prosím vás,“ řekl znechuceně. „Vždyť to byla šlapka. Proč bych žárlil ?“

120

„Ale když byla minulý týden pryč, tak jste jí nafackoval“

„To je normál. Ženská potřebuje dostat sem tam po hubě, aby věděla, kdo je doma pánem.“

Bezdomovce, kteří byli známí pod jmény Hadimrška a Slepejš, se nedařilo najít. Kámen úrazu spočíval v tom, že žádný z jejich kolegů a kolegyň nebyl ochoten spolupracovat, zato výsledek zkoumání krevní stopy v chodbě Koudelkova bytu byl pozitivní.

Ta stopa pod světlem ultrafialové lampy se objevila a svým tvarem připomínala čepel sekery. Koudelka nelhal, ale ani tato skutečnost Rubeše nepřesvědčila.

„Mohl to narafičit,” trval na svém. „Vrátil se do bytu, Jirasovou zabil, z násady otřel otisky, sekeru položil na zem a pak ji vzal do jedné ruky a dal na botník.“

„Možné to je,“ připustil jsem reálnost jeho úvahy, „ale na něj se mi to zdá trochu složité a navíc, co když mluví pravdu?“

Znova jsme ho předvedli k výslechu.

„Pane Koudelko, pokusíme se zjistit přesně vaši cestu, když jste vybíral popelnice,” začal jsem. „Krátce po osmé jste se s Pokorným rozešli. Kam jste šel?“

„No… já mám svou trasu. Jezdím dál na sídliště, protože u nás je velká konkurence. Začal jsem ve čtvrti Na Vejpichu.” Chvíli přemýšlel. „Nedali byste mi moji tašku? Já bych si líp vzpomněl.” „Jakou tašku?” zeptal se Rubeš.

„No… tu tašku, do který si dávám věci…, když něco najdu.”

Byla v bytě. Sice neunikla naší pozornosti, ale žádnou váhu jsme jí nedávali. Koudelka ji rozevřel a jednotlivé věci rozložil před sebe na stůl. Dva obrázkové časopisy, sklenice do poloviny naplněná sádlem se škvarkama, jablka, kus tvrdého chleba, ohmataná kniha, vydulá plechovka s ananasem, docela zachovalé pánské kotníčkové boty…

Bral jednu věc za druhou a říkal, kde ji nalezl a kolik asi tak mohlo být hodin.

„Tudle knížku jsem vzal z kontejneru na sídlišti, Vápenec, to bylo tak v devět až deset hodin. Tak nějak.“

„Jó?“ řekl Rubeš a vzal knihu do ruky. „Thalassa,“ přečetl ná

121

zev. „A hele věnování. Pavle Rejchlové k narozeninám Hubert. Takže vy jste mezi devátou a desátou byl na sídlišti ,Vápenec‘?“

„Jo. To sem byl. V tudletu dobu.“

Trval na svém a během pětihodinového výslechu svou výpověď nezměnil.

„Stále si myslíte, že Jirasovou zavraždil Pokorný?“ zeptal jsem se ho.

„Jo. Jinej to udělat nemohl.“

„A proč?“

„Měla jiný chlapy a Pokorný je strašně mstivej a zákeřnej. Von jí nafackoval, pak dělal jako nic, ale bylo to v něm. Promyslel si to a teď to chce hodit na mě.“

„Jestli to udělal Pokorný, tak se musel do baráku vrátit, zabít ji a teprve potom se mohl sejít v bufetu u nádraží se Slepejšem a tím druhým, aby si udělal alibi,“ řekl jsem Františkovi. „Potřebovali bychom na jedné straně vyloučit Koudelku a na druhé straně dokázat, že Pokorný mezi devátou a desátou v domě byl.“ „A nebo naopak,” reagoval František. „Vezmu si tu knížku a pokusím se najít Rejchlovou. Nic si od toho neslibuji, ale co když…

Ty můžeš rozbít alibi Pokornému, jestli to dokážeš.”

Zápach v domě byl stále stejný, dokonce se mi zdálo, že poně

kud zesílil. Za oknem důchodkyně Bělavé se pohnula záclona.

Babka je na stráži, pomyslel jsem si a vešel do domu. Čekala mě mezi dveřmi.

„Tak už jste to vyšetřili?” řekla jedovatě. „Chtěla jsem vám říct, že ten Hromádko to nebyl. Von je už měsíc v nemocnici, asi se upil vožrala jeden.”

„Vidím, že jste, paní Bělavá, pátrala na vlastní pěst. No a zjistila jste něco?”

„To víte, že zjistila,” řekla povýšeně. „Mluvila jsem o tom se Skryjovou, to je naše pošťačka, ta tady Pokornýho viděla a teď čeká, až za ní přijdete.”

„Opravdu,” řekl jsem překvapeně. „Nepletete si den?”

„Hm,” uchichtla se. „To teda nepleteme. Musíte se ptát správ

122

ných lidí. Se mnou jste nepochybil, to jo, ale Elišky jste se měl zeptat taky. Já bych to bejvala udělala.”

Pětatřicetiletou poštovní doručovatelku Elišku Skryjovou jsem zastihl na poště. Byla to blondýna se vším, co k pěkné ženě patří. Ta kdyby doručovala na hřbitově, mrtví by vstávali a pískali na ni.

„Pokornýho z druhého patra jsem viděla. Šel po ulici asi třicet metrů přede mnou. Já zrovna vyšla z konzumu za jeho zády, když zabočil do baráku. Možná že mě i viděl, ale tvrdit to nemohu. Bylo pár minut před devátou nebo devět.”

Vzal jsem ji na služebnu a připravil rekognici. Pět různých mužů a Pokorného jsem postavil do řady a z druhé místnosti jsem přivedl k jednostranně průhlednému zrcadlu Skryjovou. „Označ

te mi muže, kterého jste viděla vcházet do domu.“ Neváhala ani vteřinu. „Ten čtvrtý zleva,“ řekla. „Ten vcházel do domu. Je to Pokorný, bydlí u Koudelky ve druhém patře.“

To byl úspěch, ale stále nebylo nic vyhráno. František se vrátil za čtyři hodiny a tvářil se vítězoslavně.

„Tak ten halama Koudelka je z toho venku,“ řekl. Rejchlovou jsem našel, knihu hodila do kontejneru o půl desáté, když šla do práce.“

„No dobře,“ řekl jsem, „ale Koudelka ji mohl vzít třeba ve dvanáct. To není alibi, které by prokazovalo, že nemohl být mezi devátou až desátou ve svém bytě.“

„Ale je,“ řekl František vítězoslavně. „Dojel jsem si na podnik Očista města a zjistil jsem, že kontejner vysypali a odvezli v deset hodin. Vyslechl jsem i popeláře. Takže Koudelka to nebyl.“

„Já jsem také nedopadl špatně,“ řekl jsem jakoby mimochodem.

„Našel jsem svědkyni, která viděla Pokorného, jak v devět hodin vchází do domu.“

„Jó,“ řekl František překvapeně. „Tos na tu svědkyni kápl sám?“

„No sám… sám. Tak se to přesně nedá říct, ale jak se říká chytrému napověz a…“

Byl to prcek v ušmudlaných šedivých kalhotách, modré košili z

123

rifloviny a jednořadým sakem se širokými klopami, které byly moderní tak před patnácti léty. Zapadlé oči, tenké rty a široké nosní dírky, do kterých by hravě vlezla nepříliš vypasená myšice polní. Ksicht, který by lovec lebek z Afriky nepochybně rád zařadil do své sbírky. Bez řečí se posadil na židli a pokradmu nás pozoroval.

„Vy jste nám neříkal pravdu, pane Pokorný,“ řekl jsem tiše.

„Tak mi teda řekněte, jak to bylo,“ odsekl zvýšeným hlasem.

„Řeknu. Odešel jste z bytu s Koudelkou, počkal jste, až zmizel, a pak jste se vrátil. Klíče jste si nezapomněl, ty jste měl u sebe.

Tiše jste odemkl byt, vzal sekeru a Jirasovou jste ve spánku zabil. Pak jste ji přikryl dekou, násadu sekery jste otřel a položil ji těsně před dveře. Počítal jste s tím, že ji Koudelka vezme do ruky a dá stranou. To se konečně také stalo, ale i kdyby to neudělal, nic by to neznamenalo. Jenom jste chtěl, aby jeho otisky byly na topůrku. Pak jste z bytu odešel, zamkl a jel si dělat alibi.

Věděl jste, že se Koudelka vrací kolem jedné. Čekal jste, a když jste ho viděl vcházet do domu, dal jste mu pět minut. Pak jste zazvonil. Když vám otevřel, klíče jste dal nepozorovaně na vě

šák, utřel krevní stopu z lina a šel jste „objevit” mrtvolu. Koudelkovi jste opravdu řekl, že jste ji zabil, a přesvědčil ho, že to půjdete spolu ohlásit. Když přišli policisté, označil jste za vraha jeho.”

Malé oči mu divoce svítily jako zlostnému a zákeřnému orangutanovi.

„Můžete to dokázat?!” zaječel.

Mlčky jsem přikývl. „Máme svědka, který vás viděl krátce před devátou vcházet do domu. Prokázali jsme, že Koudelka v době vraždy byl na druhém konci města. Slepejš a Hadimrška…”

„To ta pošťačka, ta svině udavačská. Myslel jsem, že si mě nevšimla. No tak dobře, udělal jsem to, zabil jsem tu kurvu, která mi pila krev, ponižovala mě a myslela si, že jí to projde. Já ji miloval, všechno jsem jí dal, ale nikomu neodpouštím. Nikomu.

Ničeho nelituju a udělal bych to znova.”

Krajský soud odsoudil Romana Pokorného za úkladnou vraž

124

du k sedmnácti letům odnětí svobody do věznice s ostrahou.

Trest přijal, aniž by hnul brvou, a neodvolal se.

„Nevěřím tomu, že ji miloval,” řekl Rubeš. „Věděl přece, že je to šlapka, že život bere jinak a jiná nebude a ani nechce být.

Byl uražený, chtěl se pomstít. Zahořel v něm plamen nenávisti.

Zabil ji ve spánku, nedal jí nejmenší šanci a přitom jí to mohl tolerovat, mohl se s ní rozejít, mohl jí odpustit kdyby, jako člověk, na to měl.”

„Máš pravdu,” řekl jsem. „HUMAN AMARE EST, HUMANUM

AUTEM IGNOSCERE lidské je milovat, ale lidské je také odpouštět. Jenže Pokorný na to neměl.”

Antonín Jirotka

Loupežníci

C Co jste dělal v noci ze čtvrtka na pátek?“

Žádná odpověď.

„Jak dlouho znáte Karla Velebila?“

František Klikar mlčel.

„Kdo přišel na ten nápad s loupeží?”

Nic. Ticho v místnosti bylo takové, že bylo slyšet tramvaje jezdící pod okny a tlumený hovor z vedlejší kanceláře. Na stole voněla káva a pomalu osychalo pár obložených chlebíčků. Hodiny utíkaly jedna za druhou, zatím zcela bez výsledku, jen čas od času vyšel někdo z policistů na chodbu, aby se protáhl nebo si zakouřil. A pak znovu stejné otázky.

„Odkud jste vzal peníze, které jsme našli u vás v pokoji?“

Zamčená ústa a pohled namířený do podlahy. Venku se už dávno setmělo, město svítilo výbojkami a neony, lesklo se v drobném jarním dešti.

„Tak dost,” prohlásil major Kudláček vstávaje. „Musím vás znova upozornit, že přiznání může být u soudu bráno jako polehčující okolnost. Vaši společníci toho dávno řekli víc, než si myslíte.

Tohle nikam nevede. Kdybyste si to přeci jen rozmyslel, můžete všechno hezky popořádku sepsat.”

125

Služba odvedla Františka Klikara zpátky do vyšetřovací vazby.

Major si oblékl kabát a vypravil se domů. Šel pěšky, přestože pršelo, pomalu kráčel poloprázdnými ulicemi, déšť si nechával dopadat do obličeje a stékat po vlasech.

Minul dům, kde se Klikar narodil a bydlel šestadvacet let.

V malém bytě ve třetím patře dosud svítilo okno. Chudák, napadlo majora, ale vůbec tím nemyslel mlčenlivého mládence, nýbrž jednu starou paní, která dnes už třetí noc nemůže usnout.

Napsat, to je pravda, že to můžu napsat, ono je to koneckonců mnohem jednodušší. Snad to jen o něco dýl trvá, ale to je dobře, člověku zatraceně pomalu utíká čas, když kouká ven přes okno, ve kterém jsou mříže. Je to trochu jako u dětí. Kdesi jsem četl, že pro malý děcko je týden mnohem delší než pro dospělého člověka, a docela tomu věřím. To teprve po dvacítce máte pocit, že roky prchají jako splašený, předtím se to vleklo docela jinak. Taková druhá nebo třetí třída, to byl kus života, dodnes si pamatuju na všechny spolužáky i na dřevěnou desku lavice, kde jsme odškrtávali dny, chybějící do začátku prázdnin.

Nebo na školní výlety, na to, jak jsme jednou jeli se třídou na Karlštejn, a když nám ujel vlak, museli jsme víc než hodinu čekat na břehu Berounky. Sluníčko svítilo a naše učitelka nám vysokým hlasem zpívala Osiřelo dítě. Na mě to tehdy hrozně zapůsobilo, skoro se mi chtělo brečet, ale protože jsem se styděl, pronesl jsem pár vtipů. Asi to nic moc chytrýho nebylo, učitelka se rozzlobila a na konci roku jsem měl sníženou známku z chování.

To, co píšu, vlastně s příběhem vůbec nesouvisí, jenom mě napadlo, kolik lidí se staralo, aby ze mne vyrostlo něco pořádného. Nebožtík táta, který nenáviděl detektivky a nutil mě číst klasiku, máma, co po jeho smrti táhla celou domácnost sama, nebo i ta učitelka, která svou pochmurnou písní chtěla zapůsobit na pár rozdováděných děcek. Zkrátka, nakonec se všechno nějak nepovedlo a je mi z toho smutno. Kolik mi vlastně bude let, až zase vylezu na svobodu? Tak nějak ke čtyřicítce.

Všechno začalo zřejmě tou hospodou, kam jsem poprvé přišel

126

tak před dvěma roky, tenkrát jsem byl velice nešťastný kvůli jedné holce, ale v lokále mi to nepřišlo, šumělo tam pivo, vyprá

věly se anekdoty, někdy se objevil harmonikář a hrál prastaré pražské písničky. Máma se trochu zlobila, ale já tam chodíval rád a bylo mi tam dobře. Časem jsem poznal Karla a Jirku, proflámovali jsme spolu nejednu noc, těch ostud bylo nepočítaných, jenomže vždycky u toho byla legrace. Žádné hádky nebo rvač

ky, jak to často v hospodách bývá. Kdo přišel první na nápad s pokladnou? To už vážně nevím, jednou jsme prostě seděli a povídali si o kriminálním Hlmu, kde zloděj všechno zpackal jenom proto, že nějakej pitoměj chlapeček považoval za nutný zapisovat si čísla všech automobilů parkujících v ulici. Karel tenkrát usoudil, že takový dítě se může narodit jenom na celuloidovým pásku a jeho existence je jasným důkazem bezradnosti scenáristy, který si vymyslel pár lupičů a nemá nejmenší tušení, jakým způsobem je dopadnout. Kromě toho poznamenal, že kasařina má už odzvoněno, peníze se na noc stejně ze všech malejch podniků svážejí do centrálního trezoru a chudinka umordovaný zloděj najde v kase po několikahodinový dřině jen pár lejster a zapomenutou svačinu účetního.

Já s tím ovšem moc nesouhlasil. V cizích účtárnách se sice moc nevyznám, ale u nás ve fabrice je v pokladně pravidelně dvakrát do měsíce pořádnej balík, nasáčkované výplaty pro všechny zaměstnance.

„Pánové,” prohlásil jsem, „v takovýhle putyce bysme to utráceli několik let, a to by se klidně mohla pít třeba skotská.”

Číšník nosil na stůl jedno pivo za druhým a my se tak docela akademicky dohadovali o tom, kolik asi peněz může ; v trezoru skutečně být, jestli to dělá víc o zálohách nebo při dobírkách, a co by se asi stalo, kdyby jednou ráno přišel pokladník do práce a dveře kasy byly dokořán.

Mám dojem, že to původně nikdo z nás nemyslel ani trochu vážně. Brali jsme to jako hříčku nebo rébus, hledali překážky a vymýšleli způsob, jak je odstraňovat.

„A co strážný?“ povídal například Jirka. „Pan Vrána,” já na to, 127

„z toho přece nejde strach. Pravda, má sice služební pistoli, ale na nikoho by nevystřelil ani za milion. Je to moc mírnej člověk.

Jasně, musel by se svázat, ale je to sušinka a myslím, že by to tak velkej problém nebyl.”

Nebo namítl Karel: „Otevřít takovou kasu určitě není jen tak, to se přece musí umět.”

Připadal jsem si jako znalec prostředí a navíc otrlý profesionál.

„Pochopitelně, hasákem a ruční vrtačkou jako ve dvacátejch letech, to by určitě nikdo z nás nezvládl. Jenže, kamaráde, o patro níž je zámečnická dílna. A v ní mimo jiný autogen. Pancíř se možná řeže dost blbě, ale to by v tom byl čert, abychom se dovnitř nedostali.”

Na tácku přibývalo čárek a my si vyprávěli, jak opatrně se musí ukradené peníze utrácet, kdepak žít nad poměry, to se musí pomaloučku polehoučku čekat, až uplynou týdny a měsí

ce. Ale potom hurá do toho. Riviéra, Monte Carlo, šampaňské u Maxima. Barvili jsme si ten zbohatlický život nesmírně růžově, a teprve inkasující číšník nám připomněl, že takových devadesát pět korun a třicet haléřů jsou vlastně taky peníze. Uteklo pár týdnů, ale pořád mi to vrtalo v hlavě.

A kamarádům asi taky, i když jsme o tom už dál mluvili málo.

Představoval jsem si, jak by bylo všechno jednodušší, kdybych měl nějaké peníze, a v duchu jsem si s myšlenkou na loupež pořád pohrával. Když se jednou Karel zničehonic zeptal: „Tak co, jdeme do toho?,“ okamžitě jsem věděl, o čem mluví. A řekl jsem, že jdeme.

Stejně však, i v době, kdy jsme si šili masky na obličej, sháně

li rukavice a učili se sikovkama rozlamovat patentní zámky u dveří, pořád jsem si uvědomoval, že se ještě dá couvnout.

Pak jsme najednou lezli přes tovární teď, byla jasná hvězdnatá noc, prodírali jsme se skladištěm kolejnic a trámů, abychom se zezadu dostali k zářícímu oknu vrátnice. A já si stále říkal, že se zatím ještě moc nestalo, třeba se klimbající strážný probudí a spustí poplach, my utečeme a všechno bude jako

128

dřív…

Tiše jsme seděli, opírali se zády o zeď a kouřili cigarety. Starý Vrána byl přesný jako hodiny. V půl dvanácté vyrazil na obchůzku. Dlouho budu vzpomínat, jak se protahoval ve dveřích a zíval s hlavou obrácenou k obloze. Karel na něj hodil deku, to už šlo ráz na ráz, za pár minut byl svázanej jako balík slámy.

Pořád se snažil křičet, rozhodně se nevzdával snadno, teprve kapesník nacpaný do pusy ho trochu umlčel. A já v tom okamžiku pochopil, že všechno začalo doopravdy a zadní vrátka jsou definitivně zavřená. Už se dalo jít jenom dopředu a doufat, že některá z těch hvězdiček, co blikají na obloze, je moje a že bude šťastná. Je to možná trochu absurdní, ale ulehčilo se mi a měl jsem bláhový dojem, že nejhorší mám za sebou. Zdálo se mi, že se všechno odehrává mimo mne, jako třeba ve filmu, kde hraje někdo jiný. Vzpomínám na vylomení dveří kanceláře, na to, jak jsme po žulových schodech táhli flašky s plynem, i na malý oslnivě bílý plamínek, který se se syčením zakusoval do dveří starého trezoru. Nic víc. Tmavé brýle ponořily celý okolní svět do tmy, jen občas jsem zaslechl kluky, kteří zrovna v tu chvíli neměli nic na práci.

„Kolik je vlastně hodin? Dělej, sakra, páráš se s tím, jako bys měl autogen v ruce poprvé.“

Plamen se sunul náramně pomalu, pak páka zazvonila o železo, na zem se sypal popel a já se rozkašlal. Karel radil jakoby odkudsi zdálky: „Teď opatrně, kamaráde, nebo všechno shoří a budem namydlený.”

Trvalo to pořádně dlouho, dobře přes tři hodiny, vlastně se už blížilo k ránu, když konečně poslední plát železa povolil a do kasy vedla temná díra. Jirka chvatně vytahoval peníze a cpal je do kabelky, trochu se při tom pořezal o ostrý horký plech, Karel kontroloval, jestli jsme někde přes všechnu opatrnost nenechali nějaké stopy.

O patnáct minut později jsme už seděli v auťáku a měli báječ

nou náladu. Sláva, tak jsme to přece jen dokázali! Městské ulice pomalu ožívaly, svět nám v tom časném ránu připadal neu

129

věřitelně krásný. Ještě než se rozednilo, zajeli jsme na nábřeží a pytel s maskami a montérkami hodili spolu s několika dlažebními kostkami do Vltavy. Potom jsme se rozloučili s tím, že se večer sejdeme u Jiřího.

Já se vydal do práce pěšky, jenže to už byla euforie ta tam, a když jsem ve vrátnici viděl srocení lidu, sevřela se mi duše.

„Co se stalo?”

„Vrána je mrtvej!”

Nemohl jsem tomu uvěřit, ale bohužel bylo to tak, brzo přijel pohřebák a já se dozvěděl, že se svérázný strážný nejspíš udusil. Padla na mě těžká vlna děsu a dostal jsem strach. A strach je hrozná věc, nikdy bych nevěřil, co dokáže z člověka udělat. Zdály se mi úzkostné sny, křičel jsem ze spaní, máma z toho byla celá vyděšená, posílala mě k doktorovi, jako by se na to, co jsem udělal, mohl najít nějaký lék. Jestli bylo klukům lip, to nevím, od chvíle, kdy jsme si rozdělili peníze, jsme se přestali scházet. Byl bych dal všechny poklady světa, kdyby se dal čas posunout o pár týdnů zpátky a já mohl v hospodě říct kaš

leme na to, pánové, v tomhle podniku nejedu. Jenže zázraky se nedějí a já to tu nepíšu proto, abych plakal nad rozlitým mlíkem.

Vím, o co jde, našel jsem si to v trestním zákoníku. Odnětím svobody na deset až patnáct let bude pachatel potrestán, způ

sobíli činem uvedeným v prvním odstavci škodu velkého rozsahu nebo smrt.

„Co je ti?“ pořád se ptala máma a já jen říkal: „Nic, maminko, nedělej si starosti.”

Pak se dole v ulici objevil takový obyčejný automobil, jel pomalu, jako když řidič sleduje domovní čísla, a já v tu chvíli přesně věděl, že to je policie a že přijeli pro mě. Slyšel jsem, jak dole v chodbě vrzly dveře, kroky na schodech i zařinčení našeho zvonku.

A to byl konec, já věděl, že je to konec, a když jsem se snažil u výslechu mlčet, tak jen proto, abych nějak hloupě neshodil kamarády. Jenže to bylo stejně nakonec zbytečný…

Účinná lítost, to je takovej termín z novinářskýho soudního

130

zpravodajství, stejně nikdo neví, jak se pozná účinná od ne

účinné. Ale mně to líto je, a strašně, tak líto, že bych se radši neviděl. Kvůli tátovi, který si chudák myslel, že někdy třeba vystuduju vysokou, kvůli mámě, co se pro mě tolik nadřela a natrápila, a hlavně kvůli starýmu Vránovi, kterej i když byl svá

zanej, tak se vůbec nebál, že ho můžeme zabít, a hulákal na poplach. Dokázal, že má v sobě mnohem víc odvahy než my tři dohromady. Major Kudláček pomalu dočítal poslední stránky výpovědi, když do místnosti vstoupila stará šedovlasá paní.

„Můj syn to neudělal, to přece není možný, aby to udělal můj syn!“

Major si prohlížel límec dávno nemoderního kabátu, dosud vlhký od neutuchajícího deště, zarudlá víčka a vrásky v obličeji.

„Tak řekněte něco, ježíšmarjá. František to přece nemohl udě

lat. Každýmu dosvědčím, že byl celou noc doma.“

Major Kudláček srovnal svazeček rukou popsaných papírů a přistrčil jej k utrápené matce.

„Můžete si to přečíst,” řekl potichu.

Pak dlouho mlčky stál u okna, pozoroval šedivou ulici, auta rozstřikující kaluže a deštěm umyté stromy v nedalekém parku.

Pupeny hlásily blížící se jaro.

Milan Dušek

Výstřel na rozloučenou

Olovnaté mraky klesaly pod tíhou vody a shlukovaly se nad horským údolím, jakoby přitahovány stuhou silnice, která vedla nepřehlednými masivy lesa. Chvílemi už poprchávalo, bylo otázkou času, kdy se rozprší naplno. A bude to sakramentský plavák napadlo urostlého pětatřicátníka, co pospíchal po levém kraji nepříliš široké asfaltky. Černý gumový plášť mu byl úzký v ramenou a nemohl ho dopnout, cítil se v něm značně nesvůj, proto ho chtěl už několikrát svléknout a hodit někam mezi smrčky za příkopem, ale vždycky se podíval k zasmušilé obloze a představil si, jak by vypadal, kdyby ho to chytlo pouze v košili.

131

Mračil se a častoval se zpočátku v duchu a teď i nahlas těmi nejhoršími jmény. Proč se vydal pěšky na tak dlouhou cestu?

Nepříliš trénovaný v chůzi a ke všemu v tak nejistém počasí?

Jako kdyby neznal rozmary přírody v podzimním období… Zachoval se jako hlupák! Jako člověk, který se ocitne v těchto končinách poprvé. Ze nechtěl riskovat jízdu autobusem nebo vlakem, aby se třeba nesetkal s někým známým? I takhle riskuje, a možná ještě víc, v každém projíždějícím autu už může sedět někdo, kdo si ho pamatuje. A ke všemu je tak pomalý.

Bude moc rád, pokud dorazí k cíli před devátou. Ale co když se přihodí něco nepředvídaného?

Až do chvíle, kdy opustil ve chvatu městečko, se mu dařilo všechno podle předem promyšleného plánu. Zdokonaloval jej spoustu dnů, nešel mu z hlavy ani v noci. Ve svém záměru předpokládal, že se ocitne v blízkosti onoho stavení ještě před setměním, aby se tam porozhlédl a získal jistotu, že nebude překvapen. Tohle se mu už asi nepodaří, bude improvizovat.

Nejdříve spoléhal na nějaké auto, jehož řidič se nad ním smiluje, ale silnice byla dokonale pustá, a jak přibývaly kilometry, naděje mizela. Přesto se ohlížel, ale registroval jen ticho krajiny, která jako by oněměla v očekávání těch záplav shůry.

Pak si uvědomil, že je blízko Kubovy Hutě. Může to risknout a projít za světla? Chodil sem na zábavy, zná ho tu kdekdo. Neměl by obejít vesnici lesem? Ale to by znamenalo další zdržení!

Než se rozhodl, co podnikne, zaznamenal jeho sluch vzdá

lené pobrukování automobilového motoru. Zvuk rychle sílil, brzy ho dojíždělo modré embéčko. Pozvedl levou ruku, pravou vsunul do gumáku. Když vůz zastavil, nahlédl do starého vozidla.

Řidiče nikdy neviděl, navíc byl sám.

„Kampak to bude?“ zeptal se ho muž v lesáckém kabátu.

„Do Lenory, ale jestli jedete na druhou stranu, stačí, když mě vezmete do Vltavice. Z ní to už mám, co by kamenem dohodil.”

„Máte štěstí, pádím do Volar. Nasedněte.” Řidič se sehnul, otevřel dvířka. Stopař sklouzl na sedadlo, aniž by vytáhl ruku z kapsy.

132

„Ujel mi autobus a pak jsem nevydržel čekat.”

„A už jste jistě zalitoval…,” usmál se řidič a kývl k čelnímu sklu. „Za moment bude pořádná čina.”

Jenom abys nelitoval ty, že jsi zastavil pomyslel si stopař, ale mlčel. Přes Kubovu Huť předstíral, že ho svědí pravá tvář.

Když míjeli poslední chalupy, najednou se téměř setmělo. Déšť bičoval stromy podél silnice a zabušil do asfaltu takovou silou, že to vypadalo, jako by se prášilo. Stěrače kňouraly, nestačily na ty přívaly vody.

„A rádio hlásilo pouhé přeháňky…řidič rozsvítil reflektory.

„Vy nejste v tomhle kraji moc dlouho, že?“

„Připadám vám jako zelenáč?“

„Neznám vás, a jsem místní.“

„Už skoro rok jsem ve Vimperku. Teď právě vypomáhám druhý měsíc na Volarsku. Jednou až dvakrát za týden jezdím za rodinou. Tahle kára dostává zabrat,“ zasmál se.

Přehnali se další křižovatkou. Světla blýskla po oknech chalup, zalévaných silným deštěm, přeběhla po jeřábech za příkopem.

„Zastavte!“

„Tady…? Ale vždyť jste říkal, že…“

„Nerozumíte česky? Dupněte ihned na brzdu!“ přitvrdil hlas stopař a vytáhl pistoli.

„Pane, s tímhle se nežertuje,“ zamumlal pobledlý řidič.

„Drž hubu, na srandu nemám čas,“ prohlásil stopař, rozmáchl se a udeřil muže za volantem pažbou zbraně mezi oči. Vystrčil bezvládné tělo z vozidla, přelezl si k volantu. Zacouval k opač

né straně vozovky a rozjel se zpátky k Vltavici.

Když dorazil k místu, kde musel odbočit, přestávalo pršet. Po chvíli zajel s embéčkem do houštiny, vystoupil a prodíral se k pěšině, která ho měla dovést až k vytyčenému cíli. Z větví padaly spršky téměř ledové vody. Teprve nyní ocenil, že se tam, na silnici, ovládl a nezahodil plášť někde do mlází.

Rychlým krokem, ale velice obezřetně se přibližoval k okraji lesa. Opatrnost se mu vyplatila. Závan větru k němu náhle donesl útržky slov. Přimkl se k nejbližšímu kmenu a čekal. Mohli

133

to být dřevaři z Vltavice, které tu překvapil déšť, ale mohla to být i policie. Jistě už vědí o jeho útěku. Aby ne, od včerejšího odpoledne, kdy se mu podařilo přelstít mladého strážného, který ho vedl z jejich pracoviště, uplynula spousta času. Toho naivního chlapečka uspal tvrdou ránou na bradu a vzal mu jeho služební zbraň. Samozřejmě udělají všechno, co je v jejich silách, aby ho znovu dostali za mříže.

S tímhle ovšem počítal, produmal všechno do nejmenších podrobností, než se k útěku odhodlal.

Ti dva kdesi před ním hovořili dál a on pochopil, že tudy se k chalupě nedostane. Nevadí, zkusí to z opačné strany, a pokud na ně narazí i tam, počká, až je to přestane bavit!

Vracel se krok za krokem a zrychlil, teprve když měl jistotu, že ho zřejmě policejní hlídka nezaslechne. Narodil se tu, znal lesy kolem jejich samoty jako sám sebe.

Za půl hodiny už sestupoval úzkou skalní průrvou k místu, odkud bude mít stavení jako na dlani. Docela se setmělo a na obloze nebyla snad jediná hvězda, začínala nepříliš teplá a tmavá noc.

Usedl na balvan, rozmělňoval zbytek chleba a shlížel k září

cím oknům chalupy. Neviděl ani neslyšel nic podezřelého, přesto však nepospíchal, život ho naučil nespoléhat na první dojem.

Už se chystal vstát, že sestoupí dolů, když tam vrzly dveře a na zápraží stavení se objevila tmavá postava muže. Vzápětí vyšlehl plamínek překrytý dlaní. Z toho mála, co zahlédl, se neodvážil určit, o koho šlo.

Cestou k vozidlu ho napadlo, jestli by neměl přece jen zamířit rovnou k hranicím, udělat za svým zdejším životem tlustou čáru a začít někde jinde, pokud možno co nejdále odtud, úplně znovu. Ne! Nesnesl by pomyšlení, že se tady budou pelešit dál.

Věděl, že tím, co hodlá učinit, riskuje, že zachytí jeho stopu a půjdou po ní jako ohaři, ale to přece ví od začátku. A mohli najít toho lesníka za Horní Vltavicí. Asi udělal chybu, že ho neumlčel navždycky. Nesmysl. Dělá si zbytečné starosti, všechny jeho stopy smyl prudký déšť, navíc je noc, budou čekat na ráno.

134

Ulehl na zadním sedadle embéčka a zavřel oči, ale spánek nepřicházel.

Vybavil si, jak za ním poprvé přijela do věznice Růžena. Musel by být úplně slepý, aby nezaznamenal, že je těhotná. A to byl už rok zavřený… Udeřil na ni, s kým si to upletla. Rozplakala se a vykládala, že nebýt jeho mladšího bratra, který se jich ujal, dávno by se oběsila. Pouze díky jemu překonali tuhou zimu, třeba i týden se nedalo vyjít z chalupy. Ta čubka! Sotva ho tenkrát odvezli, vlezla si do postele k Rudolfovi. I ona by zasluhovala potrestat, ale kdo by se staral o děcka? Strčili by je někam do děcáku. Když setne milence, Růžena uschne jako břízka bez vláhy.

Ráno se cítil všelijak. Ponechal plášť ve vozidle, aby mu nepřekážel. Druhý den na útěku, druhá noc téměř bez spánku.

Pálily ho oči, mrazilo v zádech, potil se a těžce se mu dýchalo, les byl plný lepkavé a špinavé mlhy.

Ale on by našel skrýš i poslepu.

Dlouho naslouchal, než odstranil prkna pokrytá mechem a celými trsy borůvčí, než pak sáhl dovnitř, aby se dostal k balíku.

Vyňal jej na světlo a teprve teď se uklidňoval. Už v noci ho napadlo, že ho mohl předejít Rudolf, dělali tenhle úkryt spolu, vynaložil spoustu úsilí, aby nevstal a nerozběhl se sem ihned.

Dlaní polaskal pažbu kulovnice, která mohla být jeho chloubou, kdyby ji nezasvětil své vášni pytláckému lovu… Jen žádnou sentimentalitu! Vykoná, co je nutné, a půjde, kam ho oči povedou. Nahmátl krabičku s náboji. Každý pečlivě otřel, naplnil zásobník, zasunul do pušky, natáhl závěr, zajistil a sevřel zbraň oběma rukama.

Došel k místu, které vybral jako nejpřirozenější. Hodinky neměl a mlha mu zabraňovala v rozhledu. Víc tušil, než věděl, že se přibližuje jeho čas.

Na chvilku se pod ním objevila stezka. Než ji znovu pohltila vířící mlha, určil si bod, k němuž nechá Rudolfa dojít. Ale co když ho varovali, anebo chodí do lesa raději jinudy než dřív?

Může být i nemocný…, nervózněl. Že se mohlo změnit více dří

135

ve zaběhaných věcí, na to ve vězení nepomyslel. To ho rozčilovalo. Ke všemu mlha neklesala, ani se nezvedala. Pak se mu dokonce zdálo, že je hustší, než když sem dorazil.

Konečně zaznamenal dole pohyb. Pak rozeznal i siluetu člověka. Tak se ti uráčilo vyhrabat se z Růženiny postele?

Když se pak mlha naplno rozevřela, po stezce kráčel urostlý muž v gumáku a za kloboukem se stříškou do očí mu z batohu trčela zubatá lišta motorové pily.

Připravil si kulovnici, odjistil ji. Rudolfe, blíží se tvá poslední vteřina. Škoda že o ní nemáš tušení. Mrzí mě, že si nevychutnám tvůj strach, že tě nespatřím klečet a neuslyším tvé prosby o milost. Proč jsi mi to provedl? Vlastnímu bratrovi?! Bratrovi, který vzal i tvou vinu na sebe! Tenkrát stačilo jediné slovo, a vzali by i tebe. Takhle jsi se mi odvděčil?

Pak se mu mihla před očima matka. Vískala malého Rudolfka ve vlasech a hovořila k němu velice láskyplně. Vzápětí se rozkřikla vztekle na něho. Rudolf byl vždycky ten hodnější, neschopen lži a špatného činu, zatímco on byl ďáblem rodiny a strůjcem všeho zla. Co by řekla maminka dnes?

Dost! Kousl se do rtu, aby smazal vidiny, které rozmělňovaly jeho soustředění, a pozvedl kulovnici. Nepochyboval, že trefí napoprvé. Na žádný kus vysoké nikdy nepotřeboval víc než jednu ránu… Ale tohle je přece… Zase nerozhodnost? Tenkrát zaváhal jen na okamžik, hajný se dostal z jeho dostřelu, on pak putoval za mříže!

V posledním okamžiku zvedl hlaveň k obloze. Houkl výstřel a muž na stezce se zastavil. Střelec odhodil zbraň, přeskočil balvan porostlý šedým lišejníkem a zmizel ve skalách.

Jiří Soukup

Smrtelné rány

Mladý policista právě řešil na jednom z policejních obvodů drobný přestupek, když se ozval zvonek od vstupních dveří do budovy. Bylo krátce před třiadvacátou hodinou a policista tušil, že jeho dnešní služba bude víc než náročná. Seběhl ke dveřím,

136

ale nikoho neviděl. Pomyslel si něco o hloupé legraci opilců, kteří se vraceli z nedaleké hospody, a podíval se, zda případně neuvidí prchajícího. Vzápětí ale zjistil svůj omyl. Kousek od vchodu spatřil ležícího muže, který byl celý od krve. Tenhle chlapík se musel ke dveřím doplazit, nebo ho sem kdosi dovlekl, zazvonil na službu a poté utekl. Policista se snažil se zraně

ným komunikovat, ovšem poté, co se dověděl jeho jméno a adresu bydliště, stav zraněného se zhoršoval. „Napadl mě ně

jaký chlapík nožem. Předtím seděl ve stejné hospodě jako já, chtěl asi moje prachy,“ těžce ze sebe soukal napadený a krátce poté upadl do bezvědomí. Od tohoto okamžiku Karel Prolda nepromluvil. Další policista již zavolal záchranku, na místo dorazila motorizovaná policejní hlídka a přes centrálu byli vyrozuměni i kriminalisté z okresu. Pohotovostní lékař byl na místě v několika minutách. „Zranění jsou velmi vážná, ošetřil jsem ně

kolik bodných ran a muž musí okamžitě do nemocnice,” slyšel policista od doktora. Podle něj směřovaly rány do oblasti břicha a krku. Přesné místo napadení policisté z obvodu zatím neznali a čekali na příjezd kompletní skupiny kriminalistů, kterou přivedl major Kalina. Ten se bleskově seznámil se základními informacemi k případu a hned poté se s kolegy pustil do práce.

Policejní psovod se pokusil o nasazení psa na stopu, ale příliš neuspěl. Německý ovčák se několikrát zatočil kolem místa, kde byl Prolda nalezen, ale tím jeho účinkování v této záležitosti skončilo. Technik se snažil zajistit co nejvíce stop, ale hned od počátku vyšetřování bylo zřejmé, že k napadení došlo na jiném místě, nikoliv před policejním obvodem. Major Kalina ještě jednou podrobně vyslechl policistu, který muže nalezl, a vyslechl vše o tom, co se muž v uniformě dověděl těsně předtím, než zraněný upadl do bezvědomí. Nikdo jiný s napadeným nemluvil, v době příjezdu záchranky stále zůstával v bezvědomí a nekomunikoval ani s lékařem během převozu do nemocnice. Skutečnost, kde k napadení muže došlo, museli kriminalisté zjistit.

Úlohu jim usnadnila informace o bydlišti poškozeného. Dva muži z Kalinova týmu se vydali po této trase až na ubytovnu,

137

kde Prolda bydlel. Právě tady se chtěli dovědět o zraněném další informace, případně zjistit jeho styky, kamarády, známé či spolupracovníky. V takových případech je nejspolehlivější osobou recepční takových zařízení, který mívá o ubytovaných dokonalý přehled. „To víte, vždyť to dobře znáte, jak to na takových ubytovnách chodí. Přijdou z práce, trochu se opláchnou, na chvíli se natáhnou a potom míří do některé z místních restaurací. Rodiny mají zpravidla daleko, o těch svobodných ani nemluvím. Je to tady jejich jediná zábava,” vysvětloval recepč

ní. Ovšem hned vzápětí dokázal, že o ubytovaných má skuteč

ně dokonalý přehled. Jako z rukávu sypal jména těch, kteří se na ubytovnu vracejí hned po večeři, těch, kteří přijdou později, a nakonec hovořil konkrétně o těch, kteří se vrací až pozdě v noci. Někteří z nich ve stavu notné opilosti. „To víte, jsou tu bez ženských, a tak si užívají,” dodal recepční.

Podle jeho informací ovšem Prolda nepatřil k těm, kteří se vracejí mezi posledními, a dokonce nepatřil ani k těm, kteří valnou část své výplaty propijí v místních lokálech. Spíš se o něm vědělo, že si rád zahrál karty a podle znalců místních poměrů býval v hazardních hrách velmi úspěšný. Jedna ze skupin Kalinova týmu, který byl na základě dosavadního šetření patřičně posílen o další muže, se právě pustila do šetření v místních hospodách. Nebylo problémem zjistit, do které z nich chodil napadený. A právě v tomto lokále se podařilo kriminalistům získat další velmi cenné informace. „Včera se tu sešlo osazenstvo z různých podniků ve městě. Chodí sem prakticky denně.

Jsou to stálí hosté, nechají tu i dost peněz, ale nemám s nimi žádné problémy. Včera jich tu byla plná hospoda, říkali, že cosi slaví. Já se ale na podrobnosti neptám, hlavně že mám kšeft,”

vysvětloval hostinský a přidal k dobru několik jmen štamgastů včetně Proldova. Některé z hostů znal ovšem pouze podle jmen, některé vůbec ne. „To jsou ti, kteří sem nechodí tak často, nebo jde o zcela nové tváře, které ve městě nejsou dlouho,”

dodal hostinský. S takovou informací se dalo dál pracovat, a tak skupiny kriminalistů pátrali po mužích, kteří kritického večera

138

prokazatelně v šenku seděli. Díky znalostem hospodského se to celkem dařilo a muži byli ihned vyslýcháni. Někteří z nich potvrdili, že mnozí sem chodí pouze proto, aby si zahráli karty.

„Hraje se tu každý den a docela o slušné peníze,” shodovali se ti, kterým tenhle lokál přirostl k srdci, takže zde byli denními hosty.

Včera se podle znalců hrálo oko. „A právě včera zde došlo k menší nepříjemnosti,” prozradil jeden ze štamgastů něco, o čemž se hostinský ani slůvkem nezmínil. Tenhle svědek viditelně nestál o žádnou publicitu, ale přesto se od něho kriminalisté dověděli, že právě Prolda měl toho večera jeden ze svých šťastných dnů. „Vyhrál slušnou sumu, naopak další dva muži, jistí Horgal a Slotovec, prohráli úplně všechno. Dokonce dopadli tak, že neměli ani na zaplacení útraty. Chtěli, aby jim Prolda nějaké peníze půjčil. Ten odešel k šenku, rozměnil nějakou bankovku a skutečně jim vyhověl. Pak se k té společnosti připojil muž, kterého jsem tu snad ještě neviděl. Karty sice nehrál, ale stále se točil kolem toho stolu karbaníků a hru pečlivě sledoval. Jen jsem si všiml, že se ten neznámý vybavoval s Jirkou Bloudou. Nevím ale, jestli to byla náhoda, nebo se skutečně znali,“ vypověděl důležitý svědek. Po této informaci vyjeli kriminalisté do místních fabrik, aby předvedli k výslechu Horgala, Slotovce i Bloudu. Byla tu naděje, že se od těchto mužů mohou dovědět další konkrétní informace i o tom neznámém muži, kterého svědek neznal. Pro první dva jmenované museli kriminalisté přímo na ubytovnu, kde vyspávali před odpolední smě

nou, Bloudu si vyzvedli přímo na jeho pracovišti. Všichni tři muži dávali nepokrytě najevo své překvapení nad tím, že se o ně zajímá policie. „Nic jsme neudělali, peníze jsme si od Proldy opravdu vypůjčili, ale slíbili jsme mu, že o výplatě dostane vše do poslední koruny. On s tím přece souhlasil, nakonec nebylo to poprvé, co jsme si od něho půjčili. On byl v kartách velmi úspěšný a zrovna včera jsme se domluvili, že už s ním raději hrát nebudeme,” vypověděl Horgal a naprosto stejně okomentoval situaci z předešlého večera i Slotovec. Podle jejich slov se 139

zdálo, že o přepadení Proldy vůbec nevědí.

V opačném případě by šlo z jejich strany o dokonalé divadelní představení. Major Kalina se ale zajímal zejména o výpověď Bloudy, který sice zraněnému nic nedlužil, ale kolem karbaníků se pravidelně točil a jejich zápolení sledoval. Podle slov obou vyslechnutých odcházel právě Blouda z hospody ve společnosti muže, který hru sledoval, ale jeho jméno tito dva karbaníci neznali. Jenomže ani třetí z vyslýchaných si na příjmení toho mu

že nemohl vzpomenout a pouze věděl, že jde o jistého Richarda. Šéf vyšetřovacího týmu dal Bloudovi čas na přemýšlení.

Jeho kolegové zatím předvedli i jistého Zdeňka Jabroně, mu

že, který kritického večera byl v lokále a také se točil kolem stolu karbaníků. Patřil ke stálým hráčům, ale tentokrát velmi brzy peníze prohrál, a tak další dění mohl pouze sledovat. Navíc se ukázalo, že jde o chlapíka v minulosti již šestkrát soudně trestaného zejména pro majetkové a násilné delikty. „Já jsem všechno prohrál během necelé hodiny a nikdo mně nechtěl další prachy půjčit, i když zítra beru výplatu a slíbil jsem vše vyrovnat. Nevydržel jsem ani do konce hry a odešel jsem na ubytovnu. Byl jsem rád, že mně zůstalo na zaplacení útraty.

Dnes jsem se v práci dověděl, že v noci někdo přepadl Proldu.

Samozřejmě že vím, že hodně vyhrál, ale já s tím přepadením nemám nic společného. Z hospody jsem šel rovnou na ubytovnu, mluvil jsem dole i’s recepčním,” hájil se Jabroň. Nebylo velkým problémem jeho slova prověřit a skutečně se potvrdilo, že v době napadení Proldy byl vyslýchaný již nejméně hodinu na ubytovně. Dosvědčil to nejen recepční, ále i jeho spolubydlící.

Velkou naději vkládal Kalina do zjištění totožnosti zatím neznámého Richarda. Chtělo to čas, i na Bloudu působila v kanceláři kriminálky nervozita. Nakonec si vzpomněl, že jde o jisté

ho Richarda Meloníka. „Teprve nyní si dávám vše do souvislostí. Byl to právě on, kdo přesvědčoval Horgala a Slotovce, aby se s ním ihned vyrovnali. Teprve nyní mě napadlo, jak to asi myslel. Cestou z hospody se od nás nejprve odpojil Prolda a najednou jsem postrádal i Meloníka. Byla tma jako v ranci a já

140

jsem si myslel, že si někam pouze odskočil. Chvilku jsem čekal, ale když se neobjevil, zamířil jsem na ubytovnu. Od té doby jsem ho neviděl,” nechal zaprotokolovat Blouda.

Pro tým kolem Kaliny to znamenalo jediné. Vypátrat a zadržet Richarda Meloníka. Zatímco pátrači vyrazili do terénu a doslova pročesávali město, ubytovny a hospody. Kalina listoval v minulosti hledaného. Ukázalo se, že byl již desetkrát soudně trestán, ve většině případů pro násilnou trestnou činnost. Vyšlo také najevo, že v současnosti se o něho zajímají policisté z místního obvodu, neboť je podezřelý z krádeže peněz svých kolegů pří

mo na pracovišti. Brzy se ale ukázalo, že Meloník není k zasti

žení ani na ubytovně, ani na pracovišti a podle svědků patrně odcestoval mimo město. Zdálo se, že kriminalisté jdou po správné stopě, a Kalina nařídil ubytovnu, kde občas hledaný pobýval, střežit. Mezitím zajel Kalina do nemocnice, aby se informoval na stav zraněného Proldy. „Musel být okamžitě operován. Před operací nám pouze řekl, že jej na ulici napadl muž, který byl v restauraci. Chtěl na něm peníze a nejprve jej dvakrát bodl nožem do břicha, a když se rozhodl mu peníze vydat, bodl ho i do krku. Peníze mu sebral a utekl. On se prý doslova doplazil k policejnímu obvodu, kde si přivolal pomoc,“ sděloval ošetřující lékař a zároveň kategoricky odmítl případný výslech zraněného. „To nepřipadá v současné době v úvahu a mám obavy, že se k němu hned tak nedostanete, jeho stav je stále velmi vážný,“ dodal doktor.

Střežení ubytovny pokračovalo nepřetržitě. Dvojice kriminalistů nemohla přehlédnout přicházejícího muže, který se velmi podobal popisu hledaného. Když policisté přistoupili ke kontrole totožnosti, ukázalo se, že jde skutečně o Richarda Meloníka.

Když jej vyzvali, aby je následoval do služebního vozidla, Meloník se začal bránit a nakonec se dal na útěk. Kriminalisté jej pronásledovali až k zástavbě rodinných domků, kde Meloníka zadrželi. Schoval se před pronásledovateli za jedno ze zaparkovaných aut. „Nic jsem neudělal, to holt ta moje minulost. Když je nějaký problém, hned jdou policajti po Meloníkovi,“ reagoval

141

na své zadržení. Jenomže velmi brzy bylo jasné, že přepadení Proldy má na svědomí právě on. Když byl obviněn z trestného činu loupeže, začal Kalinovi vyprávět, jak k celé události došlo.

Svoje přiznání opakoval i při dalším výslechu, aby při tom třetím v pořadí vše odvolal s odůvodněním, že byl k přiznání donucen.

Bohužel, také stav zraněného Proldy se nelepšil, spíš naopak.

Jeho výslech byl stále nemožný, nedalo se uvažovat ani o pří

padné rekognici s obviněným Meloníkem. Lékaři po několika dnech označili stav zraněného za kritický a v tomto stadiu vy

šetřování povolili jeho výslech, který Kalina pořídil na magnetofonový záznam. Bylo to obezřetné rozhodnutí, neboť Proldova výpověď byla velmi cenná. Bohužel, po dvanácti týdnech boje s vážným poraněním se ozval Kalinovi lékař z nemocnice se smutnou zprávou, podle které Prolda před několika minutami následkům zranění podlehl. Podle výsledků soudní pitvy byl příčinou smrti pacienta hnisavý zánět pobřišnice. Smrt podle znalců byla v příčinné souvislosti s bodnými ranami do tenkého a tlustého střeva. Bodné rány do břicha pronikly šatstvem až do střev a byly podle lékařů vedeny větší silou.

Major Kalina uvažoval i o změně kvalifikace trestného činu loupeže na trestný čin vraždy. Překvapení ale nebyl konec. Najednou se přiznal k činu jistý Evžen Zedař, který byl Meloníkovým spoluvězněm. „Měl jsem z něho strach a musel jsem mu slíbit, že to vezmu na sebe. Já jsem v tom městě ale nikdy ani nebyl,“ vysvětlil nakonec Zedař. Zadržený Meloník se podrobil během vyšetřovací vazby i zkoumání duševního stavu. Znalci u něho nezjistili žádnou duševní chorobu ani poruchu. I nadále ovšem setrvával na tom, že se činu nedopustil, ale byl usvěd

čován dalšími důkazy. Případem se zabýval krajský soud, který jeho čin posoudil skutečně jako vraždu a poslal jej na osmnáct let do kriminálu. Proti rozsudku se Meloník okamžitě odvolal, a tak se případem zabýval soud vyšší instance. Ten odvolání zamítl s tím, že soud nižší instance při posouzení činu nepochybil.

142

Jiří Bílek

Vražda na prodej

Když nejstarší obyvatelé městečka Lochem ve východním Nizozemsku procházejí kolem domu JanaAntona Nieuwenhuysena, nejeden z nich si jistě alespoň občas vzpomene na jeho předčasnou tragickou smrt. Ale jsou to jen vzpomínky bez emocí, které konečně až na výjimky chyběly už tehdy. Šéf pošty nebyl nijak oblíbený za svého života, proč by ho měli milovat po smrti nebo nějak zvlášť litovat? Mohl si za to navíc přece sám.

Stačilo jen, aby tolik nepil. Jeho náhlá smrt 8. února roku 1955

byla však nepochybně šokem pro jeho ženu Marieku a nevlastního syna Otto Veenhovena, kterému bylo dvacet let.

Nieuwenhuysen ho vyženil před deseti lety a nikdo nemohl říci, že by se k němu choval špatně nebo se o chlapce nestaral.

Ten den v únoru před padesáti let byl nepříjemný. Už od rána padal studený déšť provázený poryvy větru. Zkrátka počasí, do kterého se nemá vyhánět ani pes. Bylo půl deváté večer, když k místnímu doktorovi přiběhl udýchaný a vyděšený Otto Veenhoven.

„Táta spadl ze střechy a teče z něho krev!“ křičel jako pominutý. „Honem poběžte, jinak umře!“

Lékař se ihned vydal do patrového rodinného domu z červených cihel, stojícího hned vedle budovy místní pošty, kde byl JanAntoon Nieuwenhuysen obávaným šéfem. Jeho dva podří

zení ho neměli ani trochu rádi pro jeho pedantství spojené s arogancí. Vždy muselo být všechno tak, jak si usmyslel, nějaký odpor či jen náznak pokusu o něj nesnášel. Pro tvrdé slovo nešel nikdy daleko.

Když přišel lékař, ležel poštmistr Nieuwenhuysen na podlaze v jídelně. Měl zakrvácenou hlavu, ale ještě dýchal. I když se doktor snažil ze všech sil, muž pět minut po jeho příchodu zemřel.

„Moc mě to mrzí, Marieko, ale opravdu jsem víc udělat nemohl,“

řekl plačící čtyřicetileté ženě. „Upřímnou soustrast.”

Začal si skládat věci do doktorské kabely.

„Musím jeho smrt oznámit policii. Je to povinnost. Každá smrt,

143

která není přirozená, se musí hlásit,“ vysvětlil.

„V tomhle případě to ale bude jen formalita.“

Do úmrtního listu napsal příčinu skonu: proražení lebeční kosti, které vyvolalo silné vnitřní krvácení. Stopy násilí způsobeného druhou osobou na těle mrtvého nenašel.

Policie nechala JanaAntoona Nieuwenhuysena odvézt na patologi , aby byl názor místního lékaře potvrzen odborníkem, a začala vyslýchat Marieke Nieuwenhuysenovou a jejího syna Otta.

„Nějak mi nebylo celý den dobře,“ vypověděla žena. „Po večeři jsem si šla lehnout do ložnice v prvním patře. Když jsem odcházela, manžel seděl u stolu a pil svůj oblíbený gin. Syn sklízel ze stolu a chystal se mýt nádobí. Popřála jsem jim dobrou noc a zamířila do koupelny. Z ní jsem šla rovnou do ložnice. Mohlo být kolem půl sedmé. Rychle jsem usnula a probudila se až ve chvíli, kdy přišel pan doktor…“

Marieke Nieuwenhuysenová se rozplakala. „Co teď s námi bude?“ zeptala se.

Její otázka zůstala bez odpovědi, protože to policista zcela jistě netušil.

Otto Veenhoven uvedl, že otec se po večeři z ničeho nic rozhodl, že opraví střechu. Bouřka, která se přihnala předchozího dne, shodila několik tašek.

„Věděl jsem, že nemá cenu mu to rozmlouvat. Stejně si vždycky dělal, co chtěl. Otec odešel, já domyl nádobí a šel do jídelny. Chtěl jsem si pustit televizi tam a ne ve svém pokoji, který sousedí s ložnicí rodičů, abych nevzbudil matku. Nebylo jí dobře a šla si lehnout. Ale ještě jsem televizi ani nestačil zapnout, když se ve dveřích objevil otec. Vrávoral a byl celý od krve, která mu tekla z hlavy. Chtěl mi něco povědět, ale nevyšel z něho už ani hlásek. Jenom se svezl na podlahu a já se rozběhl pro našeho pana doktora. “

Prohlídka domu nepřinesla žádné překvapivé zjištění, které by mohlo verzi o nešťastné náhodě zpochybnit. Vikýř na střechu byl otevřen a pod ním bylo připraveno několik tašek, které

144

měly nahradit ty chybějící, ležící rozbité na zemi před domem spolu s utrženým kusem okapu. Promáčklá půda pod oknem ukazovala místo, kam dopadl JanAntoon Nieuwenhuysen, a krev na kamenech patřila prokazatelně jemu.

Co se stalo, nebylo těžké uhodnout: poštmistr se rozhodl opravit střechu, na mokrém povrchu uklouzl a spadl ze šestimetrové výšky. Možná k tomu přispělo i to, že onen večer vypil během večeře a po ní pět sklenek ginu. Lézt v takovém stavu a počasí na střechu mohl jen blázen nebo opilec.

Na smrti JanaAntoona Nieuwenhuysena opravdu nebylo nic divného, a tak bylo po dvou týdnech vyšetřování ukončeno s tím, že poštmistr z Lochemu spadl ze střechy bez cizího zavinění.

Na Nieuwenhuysena začali lidé rychle zapomínat. Jeho žena se synem se kamsi odstěhovali, protože dům připadl dcerám zemřelého, a neoblíbeného poštmistra připomínal už jen jeho hrob na místním hřbitově.

V roce 2003 se na pultech nizozemských knihkupectví objevila kniha s názvem Sunny Home neboli Sluneční dům. Ani fotografie Nieuwenhuysenová domu z červených cihel, jméno autora či děj detektivního příběhu nepřivedly obyvatele Lochemu k tomu, aby knihu spojili s tragickou smrtí svého bývalého poštmistra. Možná i proto, že naprostá většina o existenci Slunečního domu neměla ani potuchy a vidět v ní nějaké konkrétnější reminiscence mohli už jen pamětníci. Vždyť od února 1955 uběhlo celých osmačtyřicet let a i ti, kterým tehdy bylo deset, se blížili k šedesátce.

Kniha se příliš dobře neprodávala, většina výtisků zůstávala bez povšimnutí v regálech knihkupectví. To bylo hlavním důvodem, proč jednoho dne zazvonil v redakci regionálního deníku Gelder Dagblad telefon a mužský hlas žádal, aby si mohl promluvit s nějakým zkušeným redaktorem.

„Jmenuji se Otto Veenhoven,“ představil se. „Je mi šedesát osm, žiju v Zutphenu a nedávno mi vyšla kniha.“

„Co pro vás můžeme udělat?“

145

„Moc věcí. Ale pro začátek postačí, když si moji knihu přečtete.“

„Mohl bych vědět, kterou a proč?“

„Jistě. To, co v ní popisuji, se opravdu stalo. Před téměř půlstoletím jsem spáchal dokonalý zločin. Došlo k tomu v Lochemu, který leží dvanáct kilometrů odsud,“ řekl muž.

„Myslím, že by to mohlo vaše čtenáře zajímat. Až si knihu pře

čtete, můžeme si o ní spolu popovídat. Uvidíte, že se vám bude líbit. A že vás jistě napadne plno otázek, na které vám rád odpovím.”

Příběh Slunečního domu není složitý v poválečných letech žije v nejmenovaném nizozemském městě dvacetiletý Peeter se svou matkou ve velkém Slunečním domě patřícím muži jmé

nem Siem. Matka se za něj provdala poté, co ovdověla a bála se, že nedokáže jedinému synovi zabezpečit slušný životní standard. Proto kývla řediteli místní pošty, který byl také vdovcem. Jeho děti už dospěly a rozběhly se do světa, on pojednou pocítil samotu.

Peeterův život by neměl jedinou chybu, kdyby nebylo alkoholismu jeho nevlastního otce. Jindy milý a hodný muž se po několika skleničkách mění v agresivního a nejen ve slovech.

Peeter se už jako chlapec stal několikrát svědkem toho, jak nevlastní otec jeho matku ponižuje a dokonce bije. Ale ani když dospěje, nedokáže ji před otčímem bránit. Siem je mnohem silnější, což mladý muž dobře ví. Jeho nenávist k nevlastnímu otci narůstá každý den a stále častěji myslí na to, jak by Siema zabil a současně to udělal tak, aby sám nestanul před soudem.

A pak ho napadne plán, který vypadá složitě, ale ve skutečnosti je strašně jednoduchý. Vyžaduje jen trochu odvahy a rozhodnosti, ale těch má Peeter na rozdávání.

Jednoho zimního večera Siemovi nechutná večeře a zmlátí za to svou manželku tak, že žena nemůže chodit. Tehdy se Peeter rozhodne, že otčíma další večer zabije. Už ví, jak to udělá, a navíc má celý den na to, aby vše ještě promyslel a hlavně se připravil.

146

Když se druhý den Siem vrací z práce, je překvapený: v jídelně na něho čeká prostřený stůl, z kuchyně se linou přímo bož

ské vůně.

„Je načase skončit s hádkami a neshodami,“ říká mu nevlastní syn. „Odteďka budu vařit já. A uvidíš, že všichni tři budeme spokojení.“

K večeři je cibulová polévka, pečené kuře s brambory a pikantní zelný salát, na závěr servíruje Peeter moučník a kávu.

Otčímovi moc chutná a je nadmíru spokojený, a aby mu lépe trávilo, dopřává si několik sklenek ginu.

Po umytí nádobí navrhne Peeter nevlastnímu otci, že mu vetře do vlasů březovou vodu. Siem neskrývá, že je po dlouhé době opravdu spokojený.

„Rodinný život může být velmi příjemný,“ říká a myslí to nepochybně upřímně.

Cítí se tak skvěle, že ani nekomentuje, když Peeterovi vyklouzne lahvička s březovou vodou z ruky, spadne na podlahu a rozbije se. Kde by otčíma napadlo, že mladík v té chvíli začal uskutečňovat svůj plán! Když se sehne, aby posbíral sklo, vytáhne zpod stolu sekeru, kterou si tam schoval. A než se otčím naděje, zasazuje mu Peeter tou sekerou ránu do hlavy. Siem padá na podlahu a mezi bolestivým skučením nevlastnímu synovi chvíli vyhrožuje a chvíli ho prosí o pomoc. Jako kdyby se pomátl. Peeter ho ještě několikrát sekne do hlavy a Siem ztrácí vědomí.

První část plánu dopadla podle očekávání, teď je třeba co nejrychleji uskutečnit i tu druhou. Peeter schovává sekeru do tajné skrýše pod podlahou. Vyleze na půdu, shodí několik střešních tašek (ty určené údajně na opravu si nanosil pod vikýř již odpoledne) a strhne kus okapu. Pak přinese několik kamenů, namo

čí je do krve, která vytéká z otčímovy hlavy, a přenese je na udupané místo. Pak mrtvého posype pískem s hlínou. Nezapomene ani na takový zdánlivý detail, jako sundat otčímovi boty. „Otec byl velmi čistotný,” řekne vyšetřovatelům. „Dokonce i když vlastně už umíral, snažil se nenosit do domu bláto a další

147

špínu.”

Boty hodí do kamen, ale plastická hmota špatně hoří, proto je později policisté najdou. Peeter běží pro doktora, jemuž Siem zemře v náručí. Lékař nemá žádné podezření na násilnou smrt a vystavuje úmrtní list.

„Byl to opravdu dokonalý zločin,” tvrdí Otto Veenhoven novináři, který sedí proti němu. „Nenašli vražedný nástroj, i když po něm pátrali dost dlouho a na těch nejnesmyslnějších místech.

Všechno, co jsem napsal, se opravdu stalo 8. února roku 1955

a oním zavražděným poštmistrem byl JanAntoon Nieuwenhuysen. Pokud mi nevěříte, můžete se 0 tom jít přesvědčit. V Lochemu ještě žijí lidé, kteří si to budou pamatovat. Teď se po letech konečně dozvědí, jak to doopravdy bylo…”

Novinář z Gelder Dagblad se do Lochemu opravdu vydal. V té době již byl důchodce Otto Veenhoven, který zdaleka nevypadal na svůj vysoký věk, mediální hvězdou: o rozhovor s ním měl zájem nejen tisk, několikrát promluvil

1 do televizní kamery. Následkem toho se prodej jeho knihy prudce zvýšil. Není divu, že většina novinářů dospěla k závěru, že se ke starému zločinu přiznal hlavně a jen z tohoto důvodu.

Novinář, který zajel do Lochemu, zjistil, že místní a především pamětníci událostí před téměř půlstoletím Ottovi Veenhovenovi nevěří.

148

„Víte, ona to Marieke opravdu neměla s Nieuwenhuysenem lehké a sladký život to rozhodně nebyl, ale nikdy si nestěžovala.

Určitě ji nebil, to ne. Pro chudou vdovu s desetiletým klukem byl starší v

a bohatý muž, který si ji byl ochoten vzít, hotovým darem

z nebes,“ řekl jeden z těch, co všechny hlavní aktéry příběhu dobře znal.

„Je to nesmysl, všechno si to vymyslel,” byl ochoten přísahat další z pamětníků. „Kdyby Otto opravdu Nieuwenhuysena praš

til sekerou, určitě by hned neběžel pro doktora. Počkal by, až Nieuwenhuysen bude mrtvý. Vždyť nemohl vyloučit, že mu tak zachrání život. A co by potom následovalo, to vám snad říkat nemusím.”

„Nevěřím tomu,” sdělila novináři žena, která patřila k pří

telkyním Marieky Nieuwenhuysenové. „Marieke moc dobře vě

děla, že po manželovi nic nezdědí, dohodli se tak předem. A určitě to věděl i Otto. Kdyby otčíma zabil, nic by tím nevyřešil, právě naopak. A tak se to taky stalo museli se vystěhovat z domu, kde jim nic nechybělo, protože ten připadl Nieuwenhuysenovým dcerám z prvního manželství.”

Marieke se synem se krátce po poštmistrově smrti přestěhovali do Zutphenu, kde dřeli bídu s nouzí, protože z manželství s bohatým mužem si jeho druhá žena opravdu nic neodnesla. Po dvou letech strádání onemocněla, a když bylo Ottovi Veenovenovi patnáct, zemřela. Chlapec zůstal sám a protloukal se životem všelijak jezdil s cirkusem jako dělník, vypomáhal sedlá

kům na polích i v chlévě, pět let pracoval jako truhlář, delší čas byl prodavačem a skladníkem. Ze Zutphenu až na výjimky nevytáhl paty, nikdy se neoženil a bydlel v malém Pronajatém bytě. Neměl ani žádné přátele.

K tomu, že svého otčíma zavraždil, se mohl přiznat už po osmnácti letech, protože taková je v Nizozemsku promlčecí lhůta na vraždu. Ale udělal to až po dalších třiceti rocích jako důchodce, který měl plno času a málo peněz. Většina je přesvědčena, že si svou knihou a především hodně opožděným přiznáním k dokonalé vraždě chtěl hlavně vydělat. Nebo oprav

149

du napsal to, co se před půlstoletím stalo?

To už se asi nikdy nedozvíme, protože nizozemská policie nebude případ vzhledem k jeho promlčení přešetřovat…

J. Vaněk

Noční host

Šéfe, to je pro vás,“ podal kuchař Budínský sluchátko vinárníku Palizovi.

„Chlap? Ženská?“ otázal se čistě ze zvyku Paliza: i kdyby volala třeba siamská dvojčata, stejně by telefon vzal, protože když jednou člověk podniká v pohostinství, musí být pořád v pozoru a úslužnost sama ježto neví, kdy volá zákazník, jenž dohodí recepci pro sto osob…

„Vinárna U Tří kocourů, Paliza,” řekl do sluchátka a zaposlouchal se do hlasu z dáli.

„Mám pro vás nabídku,” řekl nějaký chlápek, který se zapomněl představit jak slušně vychovanému vinárníkovi neušlo, nicmé

ně kulantní obchodník nevychovanost neznámého velkoryse přešel.

„Poslouchám vás, pane,“ řekl vlídně a jenom skutečně dobrý posluchač by postřehl za tím pane pauzičku: pro příjmení, jež neznámý telefonující opomněl sdělit.

„Koupím ten váš podnik,“ řekl muž suverénně a neméně samozřejmě dodal: „Za rozumnou cenu uvidíte, že se dohodneme!“

„Vážený pane,“ usmál se vinámík Paliza. „Taková transakce je sice možná, nicméně vyžaduje v zásadě dvou aktérů: jednoho, jenž kupuje, a druhého, který prodává. V našem případě je zde ten první, tedy vy, ale o druhém nevím: nepodal jsem s> inzerát, že vinárnu prodám, ani jsem se nikde nezmínil, že bych snad měl něco takového v úmyslu. A tak se obávám, že marníme čas vy můj a já váš Jestliže vedeme tuhle debatu

150

o obchodě, který se neuskuteční. Nicméně děkuji za zájem, a pokud vás k němu vedl fakt, že jste byl naším hostem a zalíbilo se vám v mém lokále, pak doufám, že nezanevřete na Tři kocoury ani v budoucnu…, hezký večer přeju, pane…“

Vinámík Paliza zavěsil a zamnul si ruce: hovor ho docela pří

jemně naladil, jestli chce někdo kupovat hospodu, pak dozajista nikoli proto, že by ho fascinovala její mizerná pověst, nýbrž prá

vě naopak. A dobrá pověst vinárny, již zbudoval ze špinavého skladiště, byla páně Palizovou pýchou a radostí.

Telefon se vzápětí rozezněl znovu a tentokrát ho zvedl automaticky vinárník sám, neboť stál nejblíž aparátu.

„Zastavím se osobně,“ řekl bez úvodu muž na druhém konci linky, „a věřte, že se dohodneme…“

Paliza ještě chvíli mluvil do sluchátka, ale pak si uvědomil, že už ho nikdo neposlouchá. Tentokrát zavěsil ten druhý dřív a bez rozloučení.

U Tří kocourů zavírali ve dvě hodiny po půlnoci, a než personál vypakoval poslední hosty, poklidil a pozamykal zásoby, bylo půl třetí. Vrchní významně zacinkal klíči, většinou zamykal on, ale tentokrát mu majitel svazek vzal a pravil, že se ještě chvíli zdrží.

„Nechce se mi spát a už se dlouho chystám udělat pořádek v papírech,” vysvětlil zaměstnancům, kteří zívali a toužebně koukali na dveře. „Kdyby zas přišli z berňáku… Radši nedomyslet!”

Řekli mu „dobrou” a vypadli. Paliza pozhasínal v lokále, vypnul ventilaci, zkontroloval, jestli jsou všechny lednice a chladicí pulty pořádně zavřené a pak se usadil v kumbálku za kuchyní, který sloužil vinárně jako cosi mezi příručním

kladem a kanceláří: každý metr musel být využitý, protože s

každý stál měsíčně peníze na nájemné.

Paliza měl rád tyhle chvilky, kdy vinárna utichla, a staletým domem se rozhostil klid. A vzpomínal, kterak do zpustlého skladu kdysi přišel, a zatímco se všichni křižovali hrůzou, on už viděl špínu vymetenou a vlhké zdi vysušené, klenuté stropy čistě nabílené a stinná zákoutí vybavená pohodlným a elegantním nábytkem.V zákulisí kmitali kuchaři v bílém a na plače vrchní v žaketu: nikoli ve fraku, ale v žaketu, snil budoucí viná

mík Paliza. A když se to všechno po nesčetných útrapách stalo skutečností, vzpomněl si majitel domu, který napřed nasliboval nájemci hory doly, že by vlastně radši vinárnu „ve svém vlastním přízemí” provozoval sám, a když neuspěl, začal šroubovat nájemné, aby Palizu otrávil a vyštval. Jenomže zapomněl, že dobře sepsaná smlouva platí deset roků a podobnou zvůli jaksi vylučuje předem. A pan domácí zuřil, protože si myslel, kterak by ze zavedené vinárny plynul do jeho kapsy potůček, a dělal nájemci schválnosti, štval na něj hygieniky a berňák a obchodní inspekci, a když žádný kontrolor nic nenašel, rozhodl se možná pro nový úskok. Paliza nepochyboval, že za podvečerním telefonátem neústupného kupce” najde dozajista baziliščí škleb pana domácího a už se ani nerozčiloval: pociťoval spíš jisté pobavení a hlavně únavu.

A říkal si v duchu, jestli by nebylo lepší se na všechno vykašlat, za dva roky provozu mu podnik už pomohl splatit úvěry a dluhy a teď už docela slušně vydělával, ale kdyby vinárnu dal přece jen domácímu a ten mu zaplatil prokazatelné >nvestice a vybavení, jak zaručovala smlouva, měl by solidní kapitál a mohl by se odstěhovat na venkov.

Vinárníkovi před rokem zemřela žena a jediná dcera se vdala do Kalifornie a on najednou ztrácel motivaci k dalšímu

usilování; jako kdyby zhasl motor, který ho v posledních letech poháněl kupředu a dál, přes všechny výmoly a strázně života.

Mohl by se třeba odstěhovat na venkov a koupit si tam nějaký hotýlek, pokud by chtěl mermomocí zůstat v branži anebo se doopravdy na všechno vykašlat, koupit vilku někde u lesa, chodit se psem na houby a už jenom žít. Žít…

Paliza zvedl hlavu. Ne, nezdálo se mu to: u zadního vchodu, jímž přes den doručovali dodavatelé zboží, někdo ťukal, tiše, ale vytrvale. Vinámík pohlédl na hodiny: ke třetí hodině ranní chybělo pár minut. Někdy se v tenhle čas domáhali vstupu rozkurážení štamgasti, pokud zahlédli, že se ještě v lokále svítí, a dostali chuť na šláftruňk, a když měl Paliza dobrou náladu, pustil je dovnitř, protože sám poslední dobou trpěl nespavostí; ale dnes přece vinárenská okna dávno potemněla a o zadním vchodu věděl jen málokdo: z hostů snad žádný…

Palizu na vteřinu napadlo, že když zůstane potichu, noční ná

vštěvník nejspíš odejde s nepořízenou. Pak si ale pomyslel, že může jít o zloděje: když nabude dojmu, že ve vinárně nikdo není, vypáčí dveře a…

Vinámík se rozhodl, že otvírat zrovna nemusí, ale rozhodně se může aspoň zeptat, kdo je za dveřmi a oč mu jde. Vstal od stolu a vydal se k bytelně oplechovaným dveřím.

„Mrzí mě, že jsem se zpozdil,“ řekl hlas zpoza dveří, „telefonovali jsme spolu navečer, jenže já volal z mobilu a v tu chvíli jsem teprve vyjížděl z Bratislavy, cestou jsem měl ještě jednání v Brně… Zkrátka, zrovna jsem přijel a zkouším, jestli vás ještě nechytnu v podniku. Co kdybychom si pohovořili?“

Vinárník Paliza vzdychl: ten chlápek má ale nápady, říkal si v duchu, ale zároveň jeho přístup oceňoval. Když člověk o něco v podnikání stojí, má za tím jít opravdu tvrdě: Paliza měl vlastně podobnou buldočí náturu. A současně ho napadlo, že by to byl vlastně fór, kdyby se najednou na Prahu opravdu vykašlal a přitom by jeho vinárna nespadla do klína číhajícímu domácímu, ale její nájem by odkoupil někdo jiný! Smlouva, již mu kdysi sestavil drahý, ale mazaný právník, takový převod na třetí osobu umožňovala, a kdyby nabídka toho chlápka za dveřmi byla skutečně lukrativní…

„Vydržte chvilku, musím najít klíče,“ řekl Paliza a měl pocit, že z něj najednou spadla únava a ospalost. Kdyby nic jiného, tak se aspoň dobře pobaví, říkal si a cinkal mohutným svazkem, hledaje ten správný klíč od bezpečnostního zámku. Vchodové dveře i okna byly navíc sice spojeny s poplašným zařízením, jež by vyvolalo alarm na pultě jedné bezpečnostní agentury, ale to vypínat nemusel: spouštělo se až těsně před odchodem posledního člověka, a ráno měl zase první, kdo odemkl, pouhých třicet vteřin na vypnutí skrytého kontaktu.

Než otevřel, ještě na okamžik zaváhal a zalitoval, že ve dve

řích zadního vchodu není žádná špehýrka: ale pak usoudil , že hlas nočního hosta zní kultivovaně a přátelsky, a když člověk za vším hledá nebezpečí, je na nejlepší cestě stát se paranoikem.

„Pojďte dál,“ řekl a s nepříjemným překvapením zaznamenal, že návštěvník, asi padesátník nepříliš urostlé postavy, není v průjezdu sám. Provázeli ho dva nemluvní ramenáči, a než stačil Paliza zaprotestovat, nahrnuli se mu do dveří

taky.

Vinárník rozsvítil lampu u jednoho ze stolků v Konšelské síni, jak se nazýval jeden z menších vinárenských salonků, a zapnul kávovar. Návštěvník představil se jako doktor Emil Bystrický

se uvelebil v koženém křesle, zapálil si dobrý doutník z vlastních zásob a coby pozornost podniku si dal nalít jednu irskou.

Jeho nemluvný doprovod se uvelebil na barových židličkách a spokojil se s pivem. „Slyšel jsem, že máte problémy,“ vypadlo z návštěvníka, sotva se k němu vinámík Paliza usadil. „Nevychá

zíte dobře s majitelem domu, třikrát za rok jste vyměnil personál, hostů prý máte jako šafránu…“

„Nevím, kde berete tyto informace,“ nadýchl se Paliza a upil sodovky.

Alkohol pil jen výjimečně a rozhodně ne ve vlastním podniku: jak sám žertem říkal, neměl sice mnoho zásad, ale nějaké si pěstovat musel.

„Ale ať už vás informoval kdokoli, neudělal svou práci dobře,“

pokračoval vinámík zdvořile. „Poslední měsíce už míváme plno, stůl si musíte raději rezervovat. Personál jsem vyměnil, ale to je v pražských restauracích běžné: sehnat kvalitní a hlavně poctivé lidi je těžké. Ti poslední jsou u mne půl roku a zdá se, že už zůstanou; oni se tváří spokojeně a já s nimi spokojen jsem. A co se týče vztahů s panem domácím… No, láska nehněvaná není milovaná znáte to přísloví? Měli jsme nějaké třenice, ale řekl bych, že se věci zklidnily. Za osm let, až smlouva doběhne, uvidíme: do té doby zůstanu. Ledaže byste mi učinil nabídku, kterou bych nedokázal odmítnout… “

Doktor Bystrický pakliže to bylo jeho pravé jméno se zakřenil. Chrup měl tak dokonalý, že Palizu automaticky napadlo, jestli nejde o protézu.

„Nepochybně, drahý pane Palizo, nepochybně,“ řekl mile.

„Připravil jsem vám všechno písemně stačí přečíst a podepsat.“

„Tak?“ opáčil vinámík. „Jen jestli jste takovou přípravou darmo nemarnil čas! To by musela být opravdu tučná částka, abyste mě přesvědčil…”

„A víte, že ani ne?“ opřel se návštěvník.

Vyhlížel spokojeně a svěže a nepochybně se celou situací výborně bavil. Paliza zvedl ze složky papírů vrchní list a přiblížil ho k očím: v salonku svítila jen zelená lampa nad jejich stolem a její záře byla vpravdě intimní, ale číst se při ní moc nedalo.

Avšak částku, uvedenou hezky výrazně vprostřed stručného a úhledně upraveného textu, přečetl Paliza naprosto jasně a v první chvíli nevěděl, jestli se rozesmát, anebo začít soptit.

„Vy jste buď blázen, nebo vtipálek,” řekl vinámík Paliza tiše.

„Ale tak či onak, já pro tenhle způsob jednání nemám valné pochopení: ani v pravé poledne, natož pak ve tři hodiny ráno!

Dopijte si, děkuji za návštěvu, sbohem!”

„Proč tak zhurta?” optal se doktor Bystrický a už se neusmíval.

„Zdá se, že vám z té nabídky zřejmě vypadla nula,” usmál se chladně Paliza.,Pokud byste mi nabízel dvacet milionů, možná že bych o prodeji uvažoval. Ale tady čtu dva. Dva…!“

„Někdy se vyplatí prodat i se ztrátou,” pomalu řekl doktor Bystrický a Paliza ucítil jakýsi závan: ohlédl se a zjistil, že dva tiší doktorovi nohsledi opustili svou pozici u baru a stojí mu za zá

dy. Na dosah…, zamrazilo ho.

„No,” řekl vinámík pomalu, „možná bude přece jen lepší, když si pročtu ty vaše návrhy důkladně! Ale na to si musím vzít brýle, když dovolíte…”

Vstal a vydal se dozadu, přes kuchyň do skladu, kde opravdu prve nechal brýle na psacím stole. Hlavou mu blesklo, že by mohl využít zadního vchodu a vyběhnout na ulici: ale když se ohlédl přes rameno, zjistil, že ho jeden z nemluvných hromotluků s jistým odstupem tichounce sleduje. Než by Paliza odemkl dveře klíče se svůdně houpaly v jejich zámku, ale bylo zamčeno , určitě by mu v útěku stačil zabránit. Zbývala jediná možnost: vinárník došel ke stolku ozářenému stolní lampou, a třebaže dobře věděl, kde brýle má ležely pod hromádkou faktur, které na ně prve roztržitě položil , začal je jako by hledat, brumlaje si cosi pod nos. Otevřel zásuvku, pak druhou: tu, v níž

měl schovanou pistoli.

Koupil si ji kdysi a dokonce s ní několikrát byl i na střelnici, aby si ověřil, jestli se ještě dokáže strefit do terče. Dokázal: ale v hloubi duše nevěřil, že by zbraň někdy opravdu potřeboval.

Teď tedy nadešla její chvíle.

„Pracky nahoru,“ řekl tiše vinárník Paliza a pistoli třímal v rukou pevně a jednoznačně. „A drž hubu, mladej, nebo. Mladík zjevně vinámíka podcenil: nešel za ním do skladu, zůstal lelkovat v kuchyni a zbraň ho zřetelně zaskočila. Neochotně zvedl ruce a ušklíbl se: pak pomalu vykročil před vinárníkem kupředu, k lítačkám a závěsu, jež oddělovaly kuchyni od lokálu vinárny.

„Pomalu a hezky klidně,” velel Paliza a srdce mu tlouklo až v krku.

Napadlo ho, že měl asi využít situace, že svůj doprovod drží v šachu, a nevracet se do lokálu, ale naopak urychleně utéci z podniku a někde sehnat pomoc, jenže dobré nápady člověka napadají většinou, až když je pozdě.

Vstoupili do vinárny a mladík hned za dveřmi zahnul doprava, kolem barového pultu ke vchodu do Konšelského salonku. S

rukama nad hlavou vešel otevřenými dveřmi do salonku, následován vinárníkem: Paliza doufal, že druhý z mlčenlivých mladí

ků bude s doktorem uvnitř a tím pádem bude mít pod kontrolou všechny tři, když ho neviděl u baru, ale štěstí ho opustilo. Za stolem nad rozloženými lejstry seděl jen doktor Bystrický sám a užasle hleděl na dvojici, jež se zjevila ve dveřích.

„Ale pane Palizo,“ řekl pobaveně, „taková proměna? Myslel jsem, že jdete pro brýle a teď na mne s pistolí… “

V té chvíli ucítil vinárník rýpnutí do žeber: když se ohlédl, zjistil, že za ním stojí druhý z doktorových nohsledů a šťouchá mu do zad dlouhou hlavní velikého lesklého revolveru.

„A šance jsou vyrovnané,” zasmál se doktor Bystrický. „I když asi ne tak docela: musím vás upozornit, že ten pán za vámi ještě před rokem sloužil u naší elitní vojenské jednotky a se střelnými zbraněmi dovede hotová kouzla… Takže jestli můžu radit, pistolku si zase schovejte a zasedněte k jednacímu stolu.

Vyjasnili jsme si stanoviska, takže už, myslím, zbývá jenom podepsat…”

V té chvíli se Paliza odhodlal k poslednímu zoufalému pokusu: uskočil stranou, protáhl se kolem pistolníka a třemi skoky se ocitl za barovým pultem. Stačil se ještě skrčit pod ním a vzápětí ho zasypalo sklo: výstřel, jenž zahřměl temnou vinárnou, roztříštil sklo za barem a vzápětí i nějaké láhve. Vinárník se vztyčil a vypálil směrem k salonku, pak ještě jednou. Takový kravál přece musí někoho přivolat, pomyslel si ještě. A v té chvíli ho do prsou zasáhla kulka a mrštila jím dozadu, mezi láhve v regá

lu.

„Nestřílet, sakra,“ ječel doktor Bystrický, „potřebuju jeho podpis!” Ale když Palizu zvedli z podlahy, byl už mrtvý: doktorův bodyguard střílel opravdu až příliš dobře.

„Zatraceně,” ulevil si doktor, „padáme odsud! Takhle to zpackat, sakra!”

Teprve na odchodu mu druhý z jeho mládenců sdělil, že také vinámík měl střelecké štěstí: jedna z jeho střel zasáhla jeho rameno. A když vyklouzli na ulici a spěchali k autu, z vedlejší ulice se vyřítil hlídkový forman: někdo opravdu zaslechl výstřely ve vinárně a zalarmoval policii. Než se ale stačila hlídka zorientovat, trojice zmizela za rohem a řidič, jenž na ně čekal ve voze, nastartoval.

„Padáme odtud,” sykl doktor. „A pěkně pomaloučku, ať nebudíme pozornost…”

V deset ráno našel mrtvého šéfa kuchař, když dorazil jako první do vinárny, a místo toho, aby se pustil do vaření, musel volat policii. Doktor, jenž dorazil vzápětí, už jenom konstatoval smrt.

Na snímání otisků v lokále kriminálka rezignovala, ale ty z kuchyně a skladu přece jen zajistit zkusila. A když vyloučila daktylky mrtvého a jeho zaměstnanců, našly se ještě jedny: díky počítači v Kriminalistickém ústavu se jejich majitel našel dosti svižně. Jistý mladý muž, jenž už dvakrát seděl a živil se zřejmě nekalými způsoby i nadále.

Dva měsíce ale trvalo, než se ho podařilo najít. A když vysvětloval, kterak se jeho palečky dostaly na rám dveří mezi skladem a kuchyní vinárny U Tří kocourů, kam údajně jakživ nevkročil, rozpovídal se posléze zgruntu a docela ochotně. Navíc proti němu svědčila i krevní skupina: ta jeho se totiž shodovala s krevními stopami z lokálu. Třebaže zranění se mu už stačilo zahojit, jizva zůstala… Policie si pak dojela pro druhého mládence málomluvný byl zřejmě proto, že coby Ukrajinec nedovedl ještě česky i pro doktora Bystrického. Mimochodem, měl skutečně doktorát… Když viděl, že opravdu spadla klec, po delším zapírání prozradil, že na noční akci U Tří kocourů si jeho malou, leč prosperující firmičku „práce všeho druhu” objednal Palizův pan domácí.

Jeho touha po zisku byla silnější než strach: a když stanul před trestním senátem, měl v očích jediné. Nenávist…

Přemysl Liška

Onkl Alois

(Případ z roku 1946)

Pomoz Pán Bůh. Kdepak máte manžela, Ciesariková?“

„Dejž to.“ Upracovaná žena se s námahou narovnala, otřela si čelo. Nedala najevo leknutí, ale určitě neměla tušení, že ji při kopání brambor už celé dvě hodiny pozoroval ze stráně od lesa.

„Jo to jste vy,“ spíš jen konstatovala. „Starej je na Slovensku, má se vrátit až zítra, v úterý.”

„Já jen že jsem vám sehnal tu látku na šaty. Mohli bychom pro ni dojít. Nejlíp hned teď. Je to jen přes kopec do Koruny. Můžete tady zatím nechat děti samotné?”

„Ale to víte, chvíli vydrží. Kluk už přijde každou chvíli… A co to bude stát, kolik si mám vzít s sebou?” vzpomněla si ještě u dve

ří do stavení.

„Asi tisícovku.”

„Tak tady chvilku počkejte, já si dojdu pro peníze a hodím něco na sebe.”

Netrvalo jí to ani pět minut a objevila se ve „svátečním”. Přes květované šaty černá zástěra a šedozelený kabátek, na nohou místo zablácených holínek černé šněrovací boty, květovaný šátek na hlavě. V ruce nesla už ne nejnovější plátěnou tašku.

„Nikam nechoď, Aničko!” ještě zavolala zpátky ke stavení. „Po

čkej na Mirka a řekni mu, že jsem za hodinu zpátky.”

„Tak už pojďte, Ciesariková!“ Najednou byl netrpělivý. „Nemám moc času, až to vyřídíme, musím ještě dál.“

Mlčky stoupali polní cestou k lesu. Oba tu cestu dobře znali.

Nahoře, to už byli v lese, opět beze slova odbočili doleva na pěšinu ke Koruně. Les nebyl hustý, ale stezka se tu klikatila mezi vysokými smrky, takže už nemohli jít vedle sebe. Muž zůstal o krok pozadu. Takový náfuka a jak je najednou galantní. To byla poslední myšlenka čtyřicetileté Anny Ciesarikové.

Znenadání jako by se jí rozsvítilo v hlavě, vzadu za očima, vzá

pětí prudká bolest a potom už jen černá tma. Ani si neuvědomila, že jí taška vypadla z ruky, že sama klesá dopředu na tvář.

Příštího dne před polednem, bylo to v úterý 17. září 1946, na

šel třebářovský hajný Karel Vaněk mrtvé ženské tělo nějakých deset metrů od lesní pěšiny. Ani se moc nepolekal, v životě už toho viděl dost. Zvedl pár větví, kterými byla mrtvola nedbale přikrytá, a přes zohavený obličej ji okamžitě poznal. Jak by ne.

Potkával Ciesarikovou téměř každý den ve Slováckém Údolí, to je jen pár stavení, osada nebo spíš polosamota nad Třebářovem. Ciesariková se mu líbila, třebaže nebyla nejštíhlejší a už také ne nejmladší. Ten její byl věčně někde na cestách. Kolikrát uvažoval, že se tam jednou musí zastavit. Tak to už určitě nestihne… Pokřižoval se.

Za pět minut byl dole u chalup a bouchal u Ciesariků na dve

ře. Ale Ciesarik nebyl doma. Když mu otevřely jen dvě vyplašené děti, jedenáctiletý Mirek a sedmiletá Anička, Vaněk se radši obrátil a běžel dál z kopce na třebářovskou stanici SNB.

Tenhle případ vlastně od samého začátku převzala brněnská kriminálka, i když úřadovna byla také v okresním městě.

Nebyl to případ ledajaký, v širokém okolí vzbudil veliký rozruch.

Většina území tehdejšího okresu Moravská Třebová, kam patřil

i Třebářov s osadou Slovácké Údolí, spadala za okupace k Říši.

Teď byl v plném proudu odsun německého obyvatelstva, zatímco do uprázdněných usedlostí se stěhovali lidé z vnitrozemí, z Čech, z Moravy i ze Slovenska, ale usídlovali se tam i navrátilci a reemigranti z jiných zemí. Někteří přišli s nadějí, že konečně mohou poctivě hospodařit na svém, jiní se chystali jen rychle zbohatnout za každou cenu. Lidé se zatím málo znali, jeden se bál druhého, a všichni dohromady se báli Němců, kterým odsun pochopitelně nebyl po chuti.

Třebářovská vražda byla potvrzením nejčemějších představ nových obyvatel vesnic v širokém okolí. A majitelé všech šesti chalup ve Slováckém Údolí dokonce podlehli všeobecné hysteri natolik, že nechali hospodářství hospodářstvím, vzali rodiny a odstěhovali se do nedaleké osady Neustift, kde postavili hlídky a chystali se ke společné obraně před neznámým nepřítelem.

Na místě nálezu mrtvého těla kriminalisté jako obvykle udělali fotografickou dokumentaci, nakreslili plánek to tehdy ještě bylo povinné ale jinak toho moc nezjistili. Ciesariková byla zřejmě zavražděna na nedaleké pěšině, odkud ji pachatel odtáhl za nohy kousek stranou. Při tom se oběti vysoko vyhrnuly šaty i zástěra nenašlo se nic, co by nasvědčovalo sexuálnímu motivu činu. Vedle těla ležel kostýmový kabátek a také plátěná taš

ka se dvěma jablky a zápisníčkem. Nic jiného u sebe oběť neměla. Vražedný nástroj ani žádné další stopy na místě činu nebyly. Vedoucí brněnské skupiny JUDr. Alois Přikryl si ještě na místě svolal kriminalisty ke krátké poradě. Už se stmívalo.

„Tak co teď? O pachateli nevíme vůbec nic, ani přes motiv k němu nemůžeme, když nevíme, proč ji zabil. Hádka, pomsta, loupež… Takže to uděláme jako obyčejně. Kdo je nejčastěji pachatelem vraždy?” položil řečnickou otázku, protože všichni to věděli stejně dobře jako on. „Podíváme se v první řadě na manžela, potom jestli měla nějakého milence. No a samozřejmě oznamovatel, ten hajný. Třeba ví víc.“

„Pane doktore, toho manžela asi můžeme vynechat,” přihlásil se jeden z dvojice místních detektivů. „Už jsem se na něj ptal.

Nějaký Ondřej Ciesarik, pětačtyřicet let. V sobotu odpoledne odjel k příbuzným na Slovensko a od té doby ho tu nikdo neviděl. Ale má přijet dneska večerním vlakem.“ Vytáhl kapesní cibule. „Vlastně za hodinu.”

„Kde je tady nádraží?” ověřil si Přikryl.

„V Krasíkově. To jsou tak asi čtyři kilometry, musí jít pěšky.”

„Tak tam jeďte a počkejte na něj! Když se objeví, řekněte mu o tom a hned ho trochu oklepněte. Přivezte ho potom na okres… A my ostatní si to rozdělíme.” Přikryl se obrátil k okolostojícím. „Já půjdu k pitvě, někdo musí vyslechnout děti a sousedy. Ostatní necháme na zítřek.”

Jak se to tehdy ještě občas provozovalo, policisté nechali mrtvé tělo naložit na žebřiňák a odvezli je do márnice na třebářovském hřbitově. Už dřív zavolali soudního lékaře a ten tam pozdě večer jen za mdlého svitu petrolejek mrtvolu prohlédl a udělal v primitivních podmínkách soudní pitvu. Nebylo mnoho co zjišťovat. Anna Ciesariková byla zavražděna opakovanými údery neurčeným „tupým předmětem” do temene. Smrt nastala roztříštěním lebky a krvácením do mozkových plen. Malé odřeniny na krku, na levé ruce a na levé noze byly čerstvé a mohly vzniknout, když se oběť bránila vražednému násilí.

Podrobným prověřováním všech časových a místních souvislostí byli Ondřej Ciesarik i hajný Vaněk jako možní pachatelé vraždy vyloučeni. Oba měli na dobu činu skálopevné alibi a o nějakém milenci Ciesarikové nevěděli ani oni, ani nikdo jiný.

Sousedi takovou možnost vylučovali. Malá Anička Ciesariková věděla jen to, že za maminkou přišel nějaký pán. Neznala ho, byl prý mladý. Maminka se oblékla a odešli spolu přes kopec.

Její starší bratr mohl jen doplnit, že v pondělí odpoledne přišel domů asi v pět hodin. Podle Aničky chvíli poté, co máma ode

šla. Ale ukázalo se, že kluk měl přehled. Podíval se prý do taš

ky, kam rodiče dávají peníze, a bylo tam jen pět set korun, zatímco v poledne tam ještě máma měla osmnáct set.

„Jestli je to pravda, tak asi máme motiv,“ zbystřil sluch doktor Přikryl, když mu kriminalisté ve středu večer na okresní úřadovně v Moravské Třebové referovali o výsledcích svého šetření.

„Loupež. U mrtvoly se přece nenašla ani koruna. Pachatel mohl být i cizí, ale pro jistotu se podívejte, jestli někdo z okolí už nemá takový škraloup!“

„Odpoledne se přihlásil na národním výboru v Třebářově ně

jaký Jaroslav Martínek,“ začal z jiného konce další z místních detektivů. „Je domácí, z Třebářova. Říká, že dneska ráno šel jen tak ze zvědavosti do lesa směrem ke vsi Koruně, chtěl se podívat na místo vraždy. Cestou našel v lese sekerku. Napřed myslel, že je sekera od červené barvy, a chtěl si ji nechat. Ale potom ho prý napadlo, že to je krev, a sekeru přinesl. Ukázal mi potom, kde ji našel. Asi tři sta metrů od místa činu.“ Za řeči opatrně rozbalil podlouhlý balíček. „Já si myslím, že to krev je. Má

me vražedný nástroj.“

„To nám potvrdí až v laboratoři, ale asi máte pravdu. Takže se teď zaměříme především na to, jestli by někdo nevěděl, čí ta sekera je,“ chystal se Přikryl uzavřít poradu. Vtom si ještě vzpomněl: „Co vůbec říkají lidé, nepotuloval se tu někdo cizí?

Nevšimli si něčeho zvláštního?”

„Právě jsem o tom chtěl začít. Jsou tu dva svědci, manželé Bauerovi ze Slováckého Údolí. V pondělí pracovali na poli. Ve

čer, bylo asi sedm hodin, viděli nějakého muže vyjít z lesa poblíž místa vraždy. Šel dost rychle a mířil přes pole směrem k Tatenicím. Ale na tu dálku nepoznali, kdo by to mohl být. Spíš asi někdo cizí. Měl klobouk sklopený do čela, jinak ho popsat nemohou.”

Přímá cesta k pachateli vraždy Anny Ciesarikové se začala odvíjet následujícího dne, ve čtvrtek. Kriminalistům, kteří jako vždy rozprostřeli širokou informační síť, se kromě řady neužitečných informací doneslo, že v neděli 15. září si někdo v nedalekém Hofštejně vypůjčil sekeru a dosud ji nevrátil. Zpráva nebyla přesná ani úplná, ale to nemohlo být na překážku. Za hodinu už věděli, že tu sekerku si půjčil sedmdesátiletý Ladislav Chaloupka z Hofštejna číslo padesát sedm. Odpoledne přišel k jeho polorozpadlému domku jakýsi neznámý člověk a rozbitým

oknem světnice na Chaloupku volal, že potřebuje menší sekeru. Prý se mu v lese polámal vůz. Chaloupkovi to bylo jedno a bez dalších řečí mu sekeru přinesl. O vrácení prý řeč nebyla.

„No jo, to je ona,“ prohlásil bez přemýšlení, když mu Přikryl ukázal nástroj, který našel v lese Jaroslav Martínek. „Akorát ta barva na ní nebyla.”

Potom se však jako zázrakem ukázalo, že děda nebyl ke všemu tak netečný, jak vypadal nebo měl aspoň dobrý zrak a výborné pozorovací schopnosti. K všeobecnému překvapení totiž dokázal neznámého muže docela přesně popsat: asi pětadvacet let, hubený, spíš menší, tak sto pětašedesát, bez vousů, tmavý oblek bez kravaty, na hlavě černý klobouk se střechou do čela, ale byly prý vidět tmavé vlasy. Mluvil dobře česky, bez přízvuku.

„Když odcházel, bylo vidět, že má nohy do O. Hodně,“ uzavřel rezolutně Chaloupka.

„Sakra, dědek si z nás dělá srandu!” vybuchl Přikryl, když Chaloupka podepsal protokol a odvezli ho domů. „To není možné, určitě si všechno vymyslel.”

„Ale pane doktore, byl jste přece u toho, když jsme ho zkoušeli nějak splést. Říká to naprosto bezpečně a pořád stejně. A není ani náznak, že by na věci mohl mít nějaký zájem. Všiml si i té drobnosti s kloboukem jako Bauerovi, to se snad ještě nemohl od nikoho dovědět. Je jasné, že viděl pachatele, a nám nezbývá než se toho popisu držet!”

„Vždyť já vím. Já jen že jsem něco takového v životě neviděl.

Vždyť s tím člověkem mluvil dohromady pár vteřin… No nic, pozeptejte se všude, jestli takového chlapa někdo nezná, jestli ho neviděl ještě někdo jiný, třeba i dřív. Co vám mám povídat, vy už budete vědět.”

Všichni už vstávali, když vtom se ozval mladíček z třebářovské stanice SNB, který při takových jednáních a poradách dosud vždy jen uctivě mlčel. Začal zeširoka: „Víte, tady u nás dost kvete černý obchod. Šmelí se se vším možným.”

Jak se tenhle kluk jmenuje, namáhavě vzpomínal Přikryl. Jako

by měl dvě křestní jména. Jo. To je ono Antonín Vít. Znovu se soustředil na nezáživný projev.

„Zkoušeli jsme s tím něco udělat, ale dlouho jsme se nemohli chytnout. To víte, o tomhle každý mlčí, protože snad nikdo nemá čisté svědomí. Přinejmenším si tu a tam něco koupil. Na lístky nedostanete skoro nic.“

„Člověče, o čem to mluvíte?” nevydržel Přikryl. „Nás zajímá vražda a ne ty vaše kšeftíky. Stejně nemůžete zavřít půlku ná

roda.”

„Promiňte, hned se k tomu dostanu,” pokračoval strážmistr nevzrušeně. „Potom jsme zjistili, že se všechno točí kolem ně

jaké Erny Striglové. To byla Němka, asi třicetiletá, tady z Třebá

řova. Číslo 3“,” dodal puntičkářský. „Jenže šla v červnu do odsunového sběrného tábora ve Svitavách, a než jsme se tam za ní vypravili víte, ono je tady pořád co dělat , tak byla v Ně

mecku. Tam už ji nikdo nedohoní.”

„Jasně, ale co nám vlastně chcete říct,” využil Přikryl Vítova nadechnutí, aby věci popohnal.

„Už jsem u toho. Za tou Striglovou chodil nějaký člověk, snad jí dodával zboží, někdy šli spolu po osadách prodávat. Do Koruny, do Slováckého Údolí. Objevil se tady snad dvakrát i později, bez Striglové. I když není starý, říkají mu strejda Alois.

Nebo častěji Onkl Alois… Jenomže my stále nevíme, kdo to je,”

skončil strážmistr v rozpacích. „A čekáte snad, že vám to mordparta bude ve volných chvílích zjišťovat?”

„Asi bude muset,” Vít se poprvé pousmál, snad i trochu vítě

zoslavně. „Víte, on ten Chaloupkův popis nám padne na Onkla Aloise jako ulitý!”

Dělal, že nevidí Přikrylův mrtvičný výraz.

Totožnost záhadného Onkla Aloise kriminalisté zjišťovali jen dva dny. Čtvrtý den po činu, v pátek 20. září 1946, dostal vrah ze Slováckého Údolí jméno.

Několik lidí si povšimlo, že dřív Onkl Alois navštěvoval kromě Striglové také někoho na severním okraji Třebářova, směrem ke Koruně. Stálo tu stranou pět chalup.

„Jo, vždycky když měl co dělat v okolí, tak se u nás zastavoval,“ řekl Přikrylovi v poslední chalupě František Převrátil. „Na skleničku. My se známe od mala, chodili jsme spolu do školy a potom do učení na soustružníka. Je mu třiadvacet, jako mně.“

„Takže víte, jak se jmenuje?”

„No samozřejmě. Alois. Alois Procházka. Je z Újezda u Boskovic.”

„Kde teď bydlí?”

„Tak to vám neřeknu. On je takový…, chvilku tuhle, chvilku tamhle. Většinou u nějaké ženské. Co by taky dělal, je svobodný, rodiče už nemá… Teď už se tady ale přinejmenším měsíc nezastavil.”

Pátrací operace po nezvěstném Aloisi Procházkovi už doktor Přikryl řídil z Brna. Vlastně toho neměl moc co řídit. Alois Procházka sice ještě nebyl trestán, ale policie už po něm pátrala řadu měsíců. Měl na krku zločin dezerce z Československé armády, krádeže, podvody. Zatykač ležel na všech policejních stanicích, kde na něj sedal prach. Ostatně Přikryl si teď vzpomněl, že měl pátrací oběžník už jednou v ruce.

Takže teď jenom zatykač doplnil o podezření z loupežné vraždy a pátrací relaci nechal také uveřejnit v novinách a odvysílat v rozhlase. Bezvýsledně. Přihlásilo se sice na čtyřicet „svědků” z nejrůznějších míst od Aše po Košice, kteří o Procházkovi „zaručeně” věděli nebo ho někde zahlédli, ale po pracném prověření se zjistilo, že to všechno byl – jako obvykle

jen planý poplach. Nad hledaným vrahem jako by se slehla zem, na kriminálce se začaly ozývat hlasy, že už je určitě dávno někde za kopečky…

Ale Přikryl se nevzdával. Napadlo ho, že i když je to málo pravděpodobné Procházka třeba bude chtít někde nastoupit do zaměstnání. K tomu se tehdy musel ohlásit na okresním úřadě ochrany práce, na „pracáku“. Přikryl tedy uvědomil o pátrání po Procházkovi pracovní úřad v Boskovicích a požádal, aby ho hned vyrozuměli, kdyby o Procházkovi dostali jakoukoliv zprávu. Kupodivu, úspěch se dostavil zanedlouho. 19. října

1946 přišel na boskovický pracák dopis, ve kterém Alois Procházka, narozený v Boskovicích, t. č. bytem Vítkov, Bělská č.

333, žádal o zaslání převodky, protože chce nastoupit do zaměstnání ve vítkovské textilce.

Téhož dne večer byl Alois Procházka ve vazbě u soudu ve Vítkově. Nazítří ho přivezli k výslechu do Moravské Třebové.

„Dejte mi pokoj, žádnou ženskou jsem nezabil, tady v okolí ani jinde. Nic o tom nevím,” prudce zareagoval Procházka na nejzávažnější obvinění. „Kdy že to mělo být? 16. září, v pondělí?

Tak to jsem tady nebyl. Byl jsem tehdy od soboty celý týden v Brně, mám na to spoustu svědků.” „Ale my zase máme svědky, kteří vás toho dne viděli nad Slováckým Údolím,” blufoval Přikryl, ale pak se sám před sebou zastyděl za ne právě čistý postup. „Nebo to uděláme jinak. Ten člověk, od kterého jste si v Hofštejně v neděli patnáctého na vraždu vypůjčil sekerku, vás naprosto bezpečně pozná. Chcete konfrontaci?”

„Tu jsem si vypůjčil, ale pro kamaráda.” Procházka už zapomněl, že měl být od soboty v Brně. „Byl tu se mnou kamarád.

Pepík Svoboda. Je z Brna, z Židenic… Určitěji zabil on!“

Tak a podobně se tahali s Aloisem Procházkou ještě dlouhou řadu hodin, až to nakonec vzdal a kápl božskou.

S Annou Ciesarikovou ho seznámila ještě Striglová. Prodali tehdy Ciesarikové nějaké šaty a ona měla ještě zájem o látku.

Slíbil jí, že časem něco sežene.

V době před vraždou se Procházka potloukal po Čechách i po Moravě, sem tam se mu podařilo něco ukrást, ale nakonec se ocitl v Přerově úplně bez peněz. Nedalo se nic dělat. Rozhodl se, že tedy nastoupí do zaměstnání ve Vítkově to mu kdysi nabízela jedna známá z Opavy, u které také mohl bydlet.

Jenže neměl žádné peníze na vlak a tak vůbec, do začátku.

„Tak jsem se rozhod, že ve Slováckém Údolí zabiju tu Ciesarikovou a peníze si vemu od ní.“ Alois Procházka to řekl jako chleba.

Jan Vašek

Zlá předtucha

Nedíval ses včera na televizi? Dávali výborný thriller. Poručík Váňa dopil kávu a zapálil si cigaretu. Když se podíval na svého kolegu, uvědomil si, že se ptá toho nepravého. Nikdy žádnou televizi neměl.

„Promiň, já zapomněl. Já bych bez televize nevydržel.”

„Protože tě ovládá jako heroin drogově závislého člověka. Je to zabíječ času,“ zavrhl ji nadporučík Kubeš. „Vím o lepší zábavě.”

Dopsal na počítači zprávu z posledního případu a vytiskl ji na tiskárně. Papír založil do spisu, který měl před sebou. „A ještě ušetřím za televizní poplatky,” mrkl na Váňu.

„Sto korun by tě nezabilo.”

„To ne, ale nejsem zvědavý na nekonečné novely amerického střihu nebo naše seriály, které je napodobují.”

„A co filmy na Hallmarku nebo HBO? Nemusíš chodit ani do kina.”

„To je bačkorová kultura. Já jsem rád mezi lidmi.”

„Některé programy dávají přírodopisné filmy z celého světa.

Kdy uvidíš egyptské pyramidy, italské Benátky nebo záběry z mořských hlubin? Za pár korun a ještě barevně?”

„Dobře, dobře,” vzdal to Kubeš. Věděl, že Váňu nepřesvědčí a jenom ho dráždí. Ať se dívá na co chce, když ho to baví.

V posledních dnech si televize stejně moc neužil. Dodělávali případ, který byl náročný na čas. Večery trávili ve službě.

„Tak vyprávěj. O čem byl ten thril er?” vybídl ho.

Váňa se na něho nedůvěřivě podíval.

„Opravdu to chceš vědět?”

„Chci. Třeba si televizi nakonec koupím…”

„Je to příběh z budoucnosti. O jasnovidcích, kteří předpovídají vraždu. Dokonce znají pachatele. Dovedeš si to představit, kdybychom měli takovou schopnost? Zachránili bychom lidi, kteří ještě netuší, že se stanou oběťmi.”

Kubeš listoval ve spisu a kontroloval dokumentaci, jestli v ní nic nechybí. Soudce nestrčí do vazby jen tak někoho, kdyby to byl vrah. Důkazy musí mít průkaznou hodnotu, a někdy ani to nestačí…

„Posloucháš mě vůbec?” ozval se Váňa.

Kubeš sebou trhl a podíval se na kolegu. „Fantazie filmařů,”

poznamenal striktně. „Všechno už tu bylo, a tak vymýšlejí scé

ny, kterými chtějí nalákat do kin co nejvíce lidí. Bratr před časem koupil lístky na Texaský masakr motorovou pilou. Moc se mi nechtělo, ale nakonec mě přesvědčil, abych šel s ním. Hrůznější podívanou jsem dlouho neviděl, a to jsem za dvacet let u policie také něco zažil.”

„Film byl natočen podle skutečné události,” informoval ho Váňa.

„To vraždící monstrum opravdu žilo…”

„A proto na plátně teče krev proudem? I smrt si zaslouží úctu a horor s tváří neskrývaného násilí a zohavených lidských těl nemá s uměním nic společného,” kroutil hlavou Kubeš. „Hitchcock by se divil.”

Váňa tušil, jaká bude jeho reakce. Že se vůbec namáhal.

„To jsme zabředli do jiného žánru. Thril er má lidi pobavit a dr

žet je v napětí do poslední chvíle. Ty jsi spíš na komedie, viď?”

usmál se.

„Věštit ze skleněné koule budoucnost je také úsměvné,” oponoval Kubeš.

„Věděl jsem, že to nepochopíš. Jsi velký realista.”

Kubeš si to také myslel. Do chvíle, než zažil něco podivného, co nedokázal vysvětlit…

Než otevřel oči, měl pocit, jako by mu někdo položil studenou ruku na čelo. Byl v pokoji sám, a přece ten pocit byl tak intenzivní, že se rozhlížel kolem sebe a hledal osobu, která ho vzbudila. Koukal jenom do tmy. Rozsvítil lampu na nočním stolku a posadil se. Podíval se na hodinky. Ukazovaly pár minut před dvanáctou. Spal sotva dvě hodiny.

Dosud se mu nic podobného nestalo. Pokaždé usnul, jen co si lehl na lůžko. Ráno často neslyšel ani budík. Pomalu vstal z postele a přistoupil k otevřenému oknu. Venku drobně pršelo.

Upřeně pozoroval hustý porost křoví na nedaleké louce. Sloužila dětem pro zalétávání papírových draků a milencům k randě

ní. Nemohl odtrhnout oči od míst, kde se nyní proháněl vítr.

Ulice pod okny byla opuštěná. Jen se díval, mlčky a nehnuté, s otevřenými ústy. Chtěl křičet, varovat před nebezpečím, ale vydal ze sebe jen několik neartikulovaných zvuků. Pár dešťových kapek dopadlo na jeho nehybnou tvář. Víčka se ani nepohnula, v očích měl nepřítomný výraz. Jako náměsíčný se vrátil do postele, kde se stočil do klubíčka a okamžitě usnul. Když nástěnné hodiny odbíjely půlnoc, Kubeš kovové zvuky již dávno neslyšel.

Ráno na něho čekal v kanceláři major Nesiba. „Koukáš jako vyoraná myš. Co jsi dělal v noci?”

Kubeš si promnul oči. „Necítím se dobře. Bolí mě hlava…”

„Marodit můžeš, až dopadneš vraha. Mám pro tebe nový pří

pad.” „Dejte ho Bártkovi. Už se nemůže dočkat, až povede vy

šetřování. S Váňou jsme realizovali ten smrťák v závodě 2. Pachatel je ve vazbě. Je to údržbář ze stejného závodu. Chodil za ženou jeřábníka, a tak se ho chtěl zbavit. Shodil ho z jeřábové dráhy, když ji opravoval. Dal nám zabrat, než jsme ho usvědčili.

Potřebujeme si vydechnout…”

„Máš ji v rajónu.”

„Koho?” nechápal Kubeš.

„Tu mrtvou ženu. Našli ji v křoví na louce před domem, kde bydlíš.” Kubeše zamrazilo v zádech. To snad není možné.

Vzpomněl si, co zažil v noci…

„Jak se to stalo?” zašeptal.

„Vrah ženu přepadl a zardousil. Lékařskou zprávu máš před sebou,” ukázal major na složku, která ležela na stole. „Mrtvou brzy ráno našel muž, který věnčil psa. Ty jsi v noci nic neslyšel?

Mohla volat o pomoc.”

Kubeš neodpověděl. Co má šéfovi vykládat? Že měl v noci předtuchu, že někoho zavraždí? Myslel by si, že se zbláznil…

Otevřel složku a přečetl si pitevní zprávu, kde byla určena přesná doba smrti. Žena zemřela o půlnoci!

„Jste v pořádku, nadporučíku?” zadíval se na něho major Nesiba. Když něco přikazoval, tak podřízeným vždycky vykal. Na

okamžik zaváhal, jestli si vybral správně, ale Kubeš patřil mezi jeho nejlepší lidi. Den nebo dva dny volna by mu ale prospěly.

Vypadal, jako by měl dostat infarkt.

„Zavolám Bártkovi,” sáhl po telefonu.

„Není třeba,” zarazil ho Kubeš. „Udělám to. Někomu to dlu

žím…”

Sám vraha zatýkal a odváděl na policejní oddělení. Při výslechu pětadvacetiletý Martin Kresta přiznal další dvě loupeže.

Poslední oběť si vytipoval v tramvaji, kde Berta Ančíková cestovala se svým přítelem. Pohádali se a dívka uraženě odešla domů. Sama a bez doprovodu…

Padesát metrů před domem, kde bydlela, si vrah na ni počkal a odtáhl ji do křoví. Bránila se a volala o pomoc. Držel ji pod krkem tak dlouho, až se přestala hýbat. V kabelce našel dvě stě korun a zlatý křížek s přetrženým řetízkem. Peníze a řetízek si nechal, kabelku odhodil na střechu garáže, když procházel kolem ní. Chtěl sejí rychle zbavit, aby se neprozradil. Nevšiml si, že při prudkém pohybu mu z ruky sjel snubní prsten s vyrytým datem svatby a se jménem jeho ženy.

Utekla od něho čtvrt roku po svatbě, když ji často bil a vyhro

žoval, že ji zabije. Proč si nechal snubní prsten, když je rozvedený, nedokázal vysvětlit.

„Je to zlý člověk,” vyprávěla Zita Krestová. „Myslím, že ženy přímo nesnáší…”

„Byl třikrát ženatý.”

„Pokaždé to skončilo katastrofálně. První žena spáchala sebevraždu. Vyskočila z okna, ale moc bych za to nedala, že ji k tomu donutil. Chyběly však důkazy. Na druhou ženu tak žárlil, že ji nikam nepouštěl a zavíral ji doma. Přivazoval ji řetězem k topení. Řešila to i policie, ale když ho pustili, bylo to ještě horší.

Nakonec ji odvezli její rodiče, kteří se na to už nemohli dívat.

Když se dověděla, co je zač, bylo pozdě. Těch několik měsíců společného života bych nejraději vymazala ze vzpomínek. Nerada o tom hovořím…”

Martin Kresta neměl pěkné dětství. V pěti letech ho opustila

matka, která měnila milence jako kapesníky. Skončil v dětském domově, kde si nikdy nezvykl. Utíkal z domova a s partou mladých delikventů vykrádal auta. Později, když se osamostatnil, přepadával náhodné chodce. Většinou ženy, které obíral o šperky a prsteny, s nimiž prý provokovaly okolí. Nakonec vraž

dil…

Znal jediné pravidlo, kterým se probíjel životem zákon silněj

šího. Uplynulých pět roků byl víc ve vězení než na svobodě. Za svůj poslední čin se před soudem dožadoval trestu smrti. Když mu předseda senátu oponoval, že takový trest náš zákon nezná, ušklíbl se a podotkl, že je to jeho problém…

Od vyššího trestu ho zachránil věk a posudky znalců, kteří připustili, že existuje ještě možnost jeho nápravy. Ve vězení měl zůstat deset a půl roku. Zatím se měl modlit k Bohu a prosit oběti, kterým ublížil, aby mu odpustili. Doporučil mu to kněz, s nímž se setkal ve věznici. Asi mu chtěl naznačit, že k záchraně duše není nikdy pozdě.

Martin Kresta mu vzkázal, aby šel do pekla, kde si s ďáblem zahrají mariáš…

Nadporučík Jiří Kubeš seděl před psychiatrem s novinami v rukou. Na čtení neměl náladu. „Věříš na předtuchu?” zeptal se.

Znali se hodně let, a tak se nezdržoval dlouhým úvodem. „Vě

děl jsem, že se stane vražda…!“ vypověděl mu, jak se v noci probudil a jaké měl pocity. „Už je to pár měsíců, ale pořád se z toho nemohu vzpamatovat. Člověče, já se koukal na místo, kde ráno byla nalezena mrtvá žena!“

„Ty jsi viděl, jak došlo k vraždě?“ zeptal se doktor Živný.

„To ne…, spíš tušil…“

„Můžeš být konkrétnější?“ „To nemohu,” kroutil hlavou Kubeš.

„Bylo to ve mně,“ poklepal se na prsou. „Prostě jsem cítil, že někomu hrozí nebezpečí.”

„Všechno je možné,” připustil doktor.

„Jsi přece kapacita ve svém oboru, tak mi to vědecky zdů

vodni,” rozčiloval se Kubeš.

„Vím, že nic nevím,” zafilozofoval si Živný.

„Neblázni, já to myslím vážně.”

„Máš často podobné pocity?”

„Nikdy předtím se mi to nestalo.”

„Asi jsi měl těžký den. Stýkáš se se samými zloději a vrahy.

Vidíš nepříjemné věci, se kterými se musíš vyrovnat. Psychika dostává zabrat…”

„Je to má práce. Už jsem si zvykl.”

„Myslíš? Některé zážitky si člověk přes den ukládá do podvě

domí a znovu vybavuje v noci. Třeba ve snu.”

„Já spím dobře a na sny si moc nepotrpím,” pokrčil rameny Kubeš. „Impulz probuzení byl úplně jiný…”

„Ráno, když ses dověděl, co se stalo, ztotožnil jsi své noční pocity se spáchanou vraždou,” soudil psychiatr.

„Možná, já nevím…”

„Potvrdil někdo jiný, kromě doktora, kdy byla žena zavražděna?”

„Dva svědci, kteří zaslechli volání o pomoc. Mysleli si, že si někdo dělá legraci, a pouze křikli z okna, aby toho dotyčný nechal. Oba bydlí na opačném konci ulice.”

„Mohl jsi je zaslechnout.”

„Vyloučeno. Sám jsem si to vyzkoušel. Navíc spím jako zabitý…,” zarazil se Kubeš. „Hloupé přirovnání, vid?”

Doktor Živný svého přítele nepřestával pozorovat. „Ty se na mne koukáš, jako bych byl cvok,” mračil se Kubeš.

„Slyšel jsem o podobných případech,” nedal se vyprovokovat doktor. „Občas si o nadpřirozených schopnostech lidí můžeš přečíst i v novinách. Někdo tuší katastrofu, jiný vidí přízrak, který stejně rychle zmizí, jak se objeví. V televizi nedávno vysílali pořad Věřte nevěřte. Šlo o tajuplné příběhy, z nichž některé byly pravdivé, jiné fikce. Kdo pořad sledoval, mohl si vybrat podle své fantazie a míry vkusu. Jestli je to tvůj případ, ukáže čas. Od té doby se to už neopakovalo?”

Kubeš zavrtěl hlavou.

„Tak to můžeš být klidný. Každý člověk je jedinečná osobnost s vlastní psychikou, na kterou působí různé vlivy prostředí. Ani

blesk neudeří dvakrát do jednoho místa…“

Kubeš se posadil na posteli. Byl zpocený, v očích měl výraz člověka, který má letět na Měsíc, i když nesnáší cestu letadlem.

Nebyl v pokoji sám. Vedle něho ležela Lucie, s níž se seznámil na oslavě narozenin doktora Živného.

Víc se zajímal o nástěnné hodiny. Za chvíli měly odbíjet pět úderů. Měl dnes volno, mohl si přispat, ale každou sekundu v něm narůstal neklid a strach. Už to jednou zažil a proná

sledovalo ho to jako noční můra.

Už neusnul a přemýšlel nad příjemnějšími věcmi, které ho dnes čekají. Chtěl s Lucií jet na chatu. Musí myslet pozitivně.

Prý to pomáhá a všechny depresivní stavy zmizí. Když se k dívce přitiskl, otočila se k němu a objala ho kolem krku. Cítil teplo jejího těla a vzrušený dech, který ho ovanul vůní šeříku, jenž rostl v zahradě za okny jeho domu.

Když v pondělí přišel do kanceláře, volal mu ředitel věznice.

Oznámil mu, že vrah Martin Kresta se ve své cele oběsil. Udělal to v neděli, v pět hodin ráno…

Jan Stach

Nymfomanka

Ten anonymní telefonát postavil celou policejní stanici na nohy.

Logicky vraždu tady nemají každý den! Alespoň ten neznámý mluvil o násilné smrti.

Policajti naskákali do dvou služebních aut.

Dialog v jednom z aut stojí opravdu za zaznamenání: „Ty vole, kam tak pospícháš?! Chceš se vybourat?” „Čím dříve tam budeme, tím lépe!” mínil řidič.

„Ty už jsi viděl někdy v životě mrtvolu?”

„Nemáš se čeho bát, ta už ti nic neudělá!”

Dům to byl velký, všude se svítilo a na prahu stála dvojice, která příliš sympaticky nevypadala.

„Vy jste nás volali?”

„Tady Světlana,” ukázal prošedivělý chlapík na společnici.

„Co se tady stalo?”

„Počkejte, nejdříve vám musíme říci, že my s tím nemáme nic společného!”

„S čím jako?”

Mladá žena pořád ještě mlčela. „Uvnitř leží mrtvá moje manželka,” vyklopil to rychle on.

„Co se jí stalo?”

„Tak tohle jsem čekal! Vy jste hned hotovi!” vztekal se čerstvý vdovec. „Jak to máme vědět?”

„Můžete mi odpovědět?”

„Co si to o nás myslíte?!”

Jeden z policistů se konečně obrátil na blondýnku. Ten chlapík se mu nelíbil: „Vy jste, prosím vás, kdo?” „Jsem sestra mrtvé.“

„Popište nám, co se tady stalo.“

„Vrátili jsme se s Tondou, teprve když už bylo po všem!“

„Po čem?“

„V patře, v koupelně ve vaně, leží má sestra! Je mrtvá!“

„Z čeho usuzujete, že byla zavražděna?“

„Jděte se tam podívat a uvidíte sami!“

„Máte pro to, co se stalo, nějaké rozumné vysvětlení?“

Oba vyslýchaní si padli do náručí a hlasitě vzlykali.

V té chvíli jsem tam dorazil a vyšetřování převzal. „Kde jste byli celý večer?“ byla moje první otázka.

„Každý někde jinde,“ odpověděl Antonín Dobrovolný.

Můj kolega poručík Sazima se neudržel a zaútočil: „Ale tvrdili jste, že jste sem přijeli spolu?!“

Muž pokračoval: „Přiletěl jsem dnes z Berlína, Světlana chodí do večerní školy, tak jsem se pro ni zastavil.“

„To děláte často?“ začal jsem být opravdu podezíravý.

„Vy si myslíte, že mezi námi existuje nějaký vztah?“ začal se pro změnu ptát čerstvý vdovec.

„Odpovězte mi!“ odmítl jsem takový směr výslechu.

„Než jsem odletěl, tak jsme se, bohužel, se Stáňou, to byla moje žena, pohádali. Poprosil jsem proto její sestru, aby mi pomohla…“

„S čím jako?“ skočil jsem mu do řeči.

„S usmiřováním přece. Mrzelo mě to.“

Když jsem vešel do domu, musel jsem nejprve vyběhnout po točitých schodech do prvního patra. Byla v koupelně. Ležela ve vaně. Vedle ní se tam máčel ještě televizor. Šňůra ale nebyla v zásuvce. Moc mi to nešlo dohromady. Lidé obvykle na televizi ve vaně nekoukají, ale vyloučit se to nedalo. Ohledání místa činu jsem nechal zkušeným kolegům v čele s poručíkem Sazimou. Sám jsem naložil oba svědky. Každého do jiného auta, aby se nemohli domluvit. Hned mi ale blesklo hlavou, že pokud se chtěli na něčem domluvit, měli na to času habaděj…

Jak je mým zvykem, začal jsem tou ženou. Právě v přítomnosti žen se cítím obvykle lépe: „Měla vaše sestra nějaké nepřátele?“

„Já myslím, že ano! Byla novinářkou,” začala upřímně. „Ale vražda, to je silná káva!“ chtěl jsem ji vyprovokovat k tomu, aby se rozpovídala. „Nemohla to být nešťastná náhoda?“

„Bohužel, ta televize stála na pračce, nemohla spadnout do vany náhodně! Musel ji tam někdo hodit!“

„Máte na někoho podezření?“

„Abych vám pravdu řekla, nikdo konkrétní mě nenapadá!“

„Kdy jste s ní mluvila naposledy?“

„Včera večer jsem u ní byla. Její manžel byl na služební cestě, tak mě pozvala. Probraly jsme spoustu zajímavých věcí!“

„Na nic si nestěžovala?“

„Ale ano! Připravovala nějaký důležitý článek. Ten, kterého se týkal, se o tom dozvěděl, a začal se škubat!“

„Co si pod tím termínem mám představit?“

„Vyhrožoval!“

„Kdo to byl?“

„Dělá do politiky. Myslím, že se jmenuje Motyčková.“

„Myslíte inženýrku Motyčkovou,“ byl jsem překvapený. „To je přece paní senátorka!“

„Možná jsem to jméno zkomolila!“ dala se hned na ústup.

Teď důležitá otázka: „Jaký vztah jste měla se sestrou?“ „Já na její smrti rozhodně nic nevydělala. Kdykoliv jsem měla finanční problémy, vždycky mě založila!“

„Copak vy nikde nepracujete?“

„Prosím, hlavně mě teď nemoralizujte!“

„Byla jste překvapená, když pro vás váš švagr přijel?“ „Abych pravdu řekla, tak ano.“

„Popište mi, co bylo potom?“

„Vyzval mě, abych si nastoupila, pak jsme jeli pomalu k jejich domu a on mi přitom vyprávěl, že se s mojí sestrou pohádal, že ho to velmi mrzí a zda bych byla tak hodná a pomohla mu s usmiřováním!“

„Když jste přijeli k domu, vystoupili jste a šli dovnitř?“ „Ne! Ještě chvíli jsme si povídali v autě. Přitom jsme si společně všimli, že někdo vešel do domu!“

„To mi říkáte až nyní?!“

„Odpovídám přece pouze na vaše otázky.“ „Kdo přišel odemknout?“ „Nikdo, bylo odemčene!“ „Poznala jste ho?“

„Já mohu s jistotou říci pouze to, že to byl mladý muž! Ani co měl na sobě, si nevybavuji!“

„Když jste pak šli se švagrem dovnitř, mluvili jste s tím tajemným hostem?“ „Ne, nikde tam nebyl!“

Pan Antonín byl z jiného těsta. „Něco mně ve vašem chování chybí!“ začal jsem proto invektivou.

„Vždyť mě ani neznáte!“

„Na čerstvého vdovce jste až příliš klidný!“ pokračoval jsem.

„Máte pravdu! Já nejsem z její smrti smutný, já jsem zmatený !“

„Jaké bylo vaše manželství?“

„Normální, lidské, občas konfliktní. Mělo lepší i horší období.

Nechci před vámi nic zakrývat.”

„Proč jste se naposledy pohádali?“

„To je na dlouhé povídání. Asi bych to shrnul takhle vadilo mi, že nemá žádné jiné zájmy než práci. Přeháněla to!“

„Já to ještě nevím na sto procent, ale vrah pravděpodobně hodil zapnutou televizi do vany. Otázka zní: ona opravdu měla televizi nastálo v koupelně?“

„Samozřejmě. Nedovedla si představit, že něco prošvihne, zatímco se bude koupat!“

„Pomozte mi ještě s jedním problémem: koho by vaše žena pustila dobrovolně do koupelny, kdyby ležela nahá ve vaně?“

Dobrovolný zalapal po dechu: „Abych vám pravdu řekl, také mě to pořádně trápí!“

„Musel to být přece muž!“ masíroval jsem ho dál.

„Proč myslíte?“

„Šel před vámi někdo dovnitř?“

Plácl se do čela: „Skoro jsem na to zapomněl.“

Tak tohle jsem mu nevěřil. Proto jsem se ptal dál: „Věděla vaše žena, kdy se ze služební cesty vrátíte?“

„Určitě. Nikoho by si proto do domu nepozvala!“

Nechtěl jsem na nic tlačit, připadal mi dostatečně vystresovaný: „Ještě to nemám pohromadě, ale vypadá to, že sama si to neudělala.“

Teď na něho spadl ten správný splín: „Když o tom tak přemýš

lím, podívejte se, jak jsem dopadl?!“

„Cítím s vámi!“ lhal jsem.

„Proč jste na mě pořád tak vysazený?”

„Umím být mnohem nepříjemnější, věřte! Mnohem nepříjemněj

ší!” snažil jsem se ho uchlácholit.

„Tak mám vlastně štěstí!“ šklebil se.

Návštěva šéfredaktora Pivoňky byla nečekaná: „Myslel jsem, pane kapitáne, že za mnou po té tragické události přijdete do redakce, ale protože se tak nestalo, přišel jsem za vámi sám!“

„Mám tomu rozumět tak, že uzávěrka vašeho deníku je na spadnutí?!”

„Vy nemáte novináře rád?“

„Přišel jste mi něco říci ke smrti Stanislavy Dobrovolné?” nasměroval jsem ho, aby se mi příliš nerozkecal!

„Chci vám spíše říci něco o jejím životě, pane!”

„Jaká byla?”

„Moje nejlepší reportérka. Navenek silná, bojovala ráda s celým světem, ale uvnitř velmi zranitelná!”

„Jak tomu mám rozumět?”

„Milovala svou práci, ale neměla žádné zázemí! Já její rodinu

zase tolik neznám, ale tam to nemohlo být dobré. Utíkala do redakce, bylo jí tam lépe.”

„Pracovala sama, nebo měla někoho po ruce?”

„Měla. Pavla Koubka. To je náš elév.”

„Pane šéfredaktore, jaký máte na celou tu událost názor vy?“

„Hledejte vraha v rodině. I její manžel to mohl být!”

„Ano?”

„Je vám snad sympatický?” rozohnil se Pivoňka.

„Promiňte, ale podle toho pachatele hledat nebudu!” zpražil jsem ho. „Jste rozumný člověk, pane kapitáne, tak vám ještě něco prozradím!“

„Jsem jedno ucho.“

„Svému manželovi Stáňa věrná nebyla!“

Takovou informaci jsem rozhodně nepřivítal. Případných pachatelů totiž přibylo: „Pane kapitáne, vy toho vraha najdete !“

Doufal jsem, že má pravdu…

Vypravil jsem se za Pavlem Koubkem. Byl to poměrně vysoký, hezký člověk. O děvčata jistě neměl nouzi: „Už víte, co se stalo?”

„Ano, samozřejmě.”

„Máte nějaké vlastní vysvětlení?”

„Novinařinu měla v malíčku, ale v osobním životě měla bordel!”

„Tak povídejte.”

„Zkoušela to i na mě. Nemohl jsem ji rovnou odmítnout, to by se mi v práci vymstilo, jednou jsem se s ní proto vyspal.”

„No a?”

„Snažila se, jako kdyby jí šlo o život, ale jak bych vám to řekl?

Proč spát se čtyřicítkou, když vám lezou do postele dvacítky?!”

Samozřejmě, jako jeho vrstevník jsem takovému vysvětlení porozuměl: „Co jste dělal ten večer, kdy byla zavražděna?!”

Koubek se zarazil: „To je právě ten malér!”

Tušil jsem převratnou zprávu: „Tak mluvte.”

„Byl jsem u ní v domě!”

Jenomže čeho je moc, toho je příliš: „Cože?”

„Volala mě, abych k ní přišel, že má něco důležitého.

Bylo mi sice jasné, že je to jenom záminka, protože má manžela pryč, ale jak už jsem naznačil, odmítnout jsem nemohl.“

„Opravdu to byla past? O čem jste mluvili?”

„Všechno bylo jinak! Když jsem přišel k domu a zazvonil, nikdo mi nešel otevřít. Bezděky jsem vzal za kliku a ono bylo odemčeno! Vešel jsem dovnitř, ale všude bylo ticho. Vyšel jsem po schodech do prvního patra, tam jsem viděl světlo. Vycházelo z koupelny. Vstoupil jsem dovnitř a ona tam ležela ve vaně. Byl tam také hozený televizor. Vytáhl jsem šňůru ze zásuvky, ale Stáňa se už nehýbala. Chtěl jsem zavolat na policii, ale vtom jsem uslyšel, že někdo vchází do domu. Zpanikařil jsem, vysko

čil z okna na strom a slezl dolů. Pak jsem prachsprostě utekl!”

Tomu jsem mohl věřit, ale také nemusel!

Bylo třeba jít po detailech.

Za člověka, který mi bude chtít pomoci, jsem si vybral sestru oběti Světlanu: „Když jste přijeli k domu, svítilo se uvnitř?”

„Myslím, že ano. Alespoň v patře určitě.”

„Kdo rozsvítil poté, kdy se tam zhaslo?”

„O čem to mluvíte? Svítilo se tam přece pořád!”

„To ale znamená, že ten neznámý, který tam vešel před vámi, vaši sestru zabít nemohl!”

„Tomu nerozumím.”

„Když dopadla zapnutá televize do vody, muselo dojít ke zkratu, který vyhodil pojistky! Vaše sestra už musela být dávno po smrti!”

„Copak vy nevíte od doktora, kdy zemřela?” položila mi Světlana překvapivou, leč poměrně kvalifikovanou otázku.

„Ležela v teplé vodě, ale tu mohl někdo opakovaně dotočit. Tím se doba smrti nedá určit blíže než na rozpětí dvou až tří hodin!“

„Proboha, tak kdo to tedy byl?!“

„Já bych jednoho abonenta měl, ale nevím, jak mu to doká

zat!“ přiznal jsem něco, o čem jsem asi měl mlčet.

„Pane komisaři, já vám přísahám, že jsem to nebyla!“ pochopila to naštěstí sestra zemřelé špatně…

Návštěva Dobrovolného na okresním policejním ředitelství byla

stejně nečekaná jako před třemi dny ta Pivoňková: „Něco jsem se dozvěděl, pane kapitáne!“ šel hned k věci. Byl přitom hodně nejistý.

„Poslouchám vás.“

„Moje manželka měla milence, nějakého Koubka!“ vyhrkl.

„Kdy jste se to dozvěděl?“

„Asi před hodinou. Měl jsem telefonát.“

„To přece nedává smysl?!“ nebyl jsem ochoten spolknout takovou návnadu.

„Já vám nerozumím?!“

„Vy nejprve svou manželku zavraždíte a teprve potom se dozví

te, že vám zahýbala?! Co to je?!“ Zbrunátněl: „Co si to dovolujete?“

„Přestaňte na mě křičet! Vy nejste ten, který by měl lidi okolo sebe napravovat.“ Zmohl jsem se jen na tohle.

„Tak mě neurážejte!“

„Vy jste se z Berlína letadlem v podvečer nevrátil!“

„Co je na tom?“

„Z toho ale vyplývá, že jste měl na přípravu zločinu čas! Vy jste byl poprvé v domě v okamžiku, kdy vaše manželka volala Koubkovi. Ze vzteku jste ji zavraždil, naskočil do auta a jel si pro svědkyni! Vrátili jste se ale rychleji, tak jste si ještě chvíli povídali před domem. Musel přece přijít Koubek! Pak jste ho tam chtěl přistihnout, ale on vám překvapivě zmizel!“

Po chvíli ticha jsem se dozvěděl: „Pane kapitáne, byla to nymfomanka! Kdybych to s ní dělal každý večer, stejně by jí to nestačilo! A když si nabrnkla o dvacet let mladšího kluka, povolily mi nervy!“

S Koubkem jsme to šli zapít.

Josef Kratochvíl

Pomalá spravedlnost

Byl to takový hubený vycmrndlý pišišvor se špičatou bradou, špičatým nosem a tmavě hnědýma očima, které v šíleném tempu přeskakovaly ze mne na Rubeše a zpět. Krysí obličej a také

krysí povaha. Zpovídal se nám z drobných kapesních krádeží, jejichž obětí byli staří nemohoucí lidé nebo ožralkové, kteří byli momentálně v alkoholovém rauši. S dávkou servility, která by rozčílila zcela apatickou sto padesát let starou želvu, se vykrucoval a vylhával, aby postupně přiznal, že peněženky, se kterými byl přistižen, nenašel, ale docela jednoduše je šlohnul.

Když jsme chtěli začít sepisovat protokol, vytasil se s návrhem.

„Tohle jsou prkotiny proti tomu, co vám můžu říct, když to sma

žete a necháte mě běžet.“

„Nevymejšlejte si, Holpuch,“ reagoval kolega. „Nevíte nic a chcete nám pověsit na nos nějakého bulíka.“

„A to teda vím, že ano,“ ohradil se. „Já mám zájem o spravedlnost a rád pomůžu, když teda… jako můžu,“ vemlouval se s nepatrným zaváháním, „ale něco za něco, že ano. Dneska to jináč nejde. Mám hlášku o vraždě.”

„Tak dobře,” souhlasil jsem. „Sepíšeme protokol, vy to podepí

šete, pak nám řeknete ty své zvěsti, my si to ověříme, a když to klapne, tak protokol roztrháme. Souhlasíte?”

„Ale já bych chtěl, pánové, nějakou skutečnou záruku. Jako aby naše domluva byla úplnej sichr.”

„Ty tu nejsi proto, Holpuch, aby sis kladl podmínky,” ukrajoval slova František. „Dostal jsi nabídku. Naše slovo. To je stejné, jako kdyby ti něco slíbil pan farář, tak koukej zpívat nebo to zrušíme a budeš mít po ptákách.“

„Tak teda jo. Vím o vraždě. Skoro před rokem tři parchanti zná

silnili a zabili ženu a pak ji dali na koleje a prošlo jim to. Prej sebevražda.“

„Kde se to stalo?“

„V jižních Čechách, někde na Krumlovsku.“

„Kdo to provedl ?“

„Znám jen jednoho. Nějakej Dymáč. Feťák. Je to šupák, se kterým nikdo nechce nic mít.“ Šéf okresní kriminálky Paclík se tvá

řil mile, ale v očích mu seděla nejistota způsobená naším neohlášeným příchodem. „Zajímá nás sebevražda na kolejích,“

řekl jsem. „Asi před tři čtvrtě rokem v červenci nebo srpnu

minulého roku.“

„Jo, měli jsme tady něco takového. V červenci, zrovna jsem byl na dovolené. Zastupoval mě Zelena, a než jsem přišel, bylo to vyřízené. Skočila pod koleje, nepodařilo se ji identifikovat.“

To nebyl spis, který by s vážností tragédie ukončení lidského života a předpisy stanoveným postupem řádně dokumentoval celou událost. Byla to do nebe volající formalita, která vypovídala o neschopnosti zpracovatele vypořádat se s případem a neponechat nic nevysvětleného nebo dokonce nezjištěného.

Fotografie z místa činu byly udělány tak neobratně, že se podle nich nedalo zjistit, kde došlo k přejetí. Tuto skutečnost nebylo možné zjistit ani z protokolu o ohledání místa činu, nedalo se zjistit místo konečné polohy těla, ani postavení lokomotivy.

Zpracovatel zcela zapomněl na sedm kriminalistických otázek, které si každý policista na místě činu musí klást a také na ně odpovědět. Na tři otázky jsem odpověď neměl.

KDO? Totožnost mrtvé ženy nebyla zjištěna, dokonce nebyla ani zařazena do pátracího oběžníku neznámých mrtvol.

JAKÝM ZPŮSOBEM ZEMŘELA nebylo zjištěno, protože

nebyla provedena pitva, ačkoliv ohledávající lékař ji doporučoval.

PROČ? Motiv údajné sebevraždy nebyl vysvětlen ani slovem.

Lajdácká neprofesionální práce absolutního diletanta. Cítil jsem, jak se mi v krvi vytváří adrenalin a bubnuje do šedé mozkové kůry. Rubeš syčel jako pláty rozžhavených kamen politých vodou. Zkrátka byl to paskvil, pod který se podepsal poručík Zelena. Byl to stokilový ouřezek s hranatou hlavou a ostražitý

ma chladnýma policajtskýma očima. Přišel do místnosti, pový

šeně si nás prohlédl, pak se bez vyzvání rozvalil v křesle, zapá

lil si, vyfoukl kouř a arogantním tónem řekl:

„Tak čemu nerozumíte?”

Chvíli jsem si ho prohlížel. Pak jsem se usmál a klidným, vyrovnaným hlasem, ke kterému jsem se musel moc nutit, jsem řekl. „Já jsem komisař Denk, tohle je můj kolega vrchní inspektor Rubeš. Pro tentokrát přejdeme otázku subordinace a sluš

nosti, ale upozorňuji vás, poručíku, že jenom pro tentokrát.”

Zbrunátněl a téměř zalapal po dechu.

„Ukažte mi na fotografiích z místa činu,” pokračoval jsem, jako kdyby se nic nestalo, „kde se lokomotiva střetla s tělem, jak velkou vzdálenost bylo tělo vlečeno a kde zůstala lokomotiva stát.” Vzal spis do rukou a zíral na fotky. „Tady někde,“ řekl po chvíli.

„Tady někde?!“ zavrčel naštvaně Rubeš. „Vy pracujete, poručí

ku, v pojmech tady někde?”

„Víte to, nebo nevíte? Dokážete to alespoň zjistit?” zeptal jsem se.

„Je to v protokolu,” odsekl.

„No prosím,” řekl jsem. „Ukažte mi to.”

Začal se potit. „Asi to vypadlo,” řekl po chvíli zírání do spisu.

„Co jste udělal pro to, aby mrtvá byla identifikována?”

„Nikdo ji neznal, doklady jsme nenašli, tak co jsem měl dělat?”

odpověděl zvýšeným hlasem.

„Třeba jí sejmout otisky prstů a udělat dotaz v centrální evidenci, třeba pátrat v seznamu pohřešovaných osob, třeba ji zanést do oběžníku pátrání po mrtvolách nezjištěné totožnosti, třeba provést pátrání v nejbližších hotelích, ubytovnách, uveřejnit relaci v rozhlasu, televizi. Vy jste z toho, co jsem vám namátkově vypočítal, neudělal nic. Proč?”

„Nepokládal jsem to za nutné.”

„Prokristapána,” řekl Rubeš a hlasitě povzdychl.

„Případ jste odložil podle § 159 trestního řádu s tím, že se nejedná o trestný čin. Najděte mi ve spise jediné zjištění, které tento závěr opodstatňuje.”

Koukal na mě pohledem naštvaného vola, kterého jeho pán dloubal tyčí do slabin. „Závěr vyplynul ze spisu.”

„To nemá cenu,” řekl František. „Ztrácíme čas.”

Přikývl jsem a Zelenovi pořád tím mírným, nevzrušeným hlasem řekl: „Chováte se, poručíku, mírně řečeno, poněkud podivně. Čekal jsem spolupráci a s ohledem na kvalitu spisu také trochu skromnosti. Příště bych uvítal, až přijdete do místnosti,

že si sednete, až vám řeknu, a zapálíte si, až vám to dovolím.

Většinou se to tak dělá. Teď odejděte a raději nám nechoďte na oči.“

Třásl se vztekem, ale neřekl nic. Jenom se tvářil, jako by mu právě někdo ještě teplým kravským lejnem zalepil oči.

„Já jim to tenkrát říkal,“ reagoval vzrušeně strojvedoucí Josef Rončák. „Ležela na trati, tělo v kolejišti, jenom obě nohy přečuhovaly. Houkal jsem jako divej a použil jsem samozřejmě rychlobrzdu. Vůbec se nehnula a… a vzdálenost byla příliš malá.

Nedalo se to ubrzdit. Našli jsme tam peněženku, měla v ní kolem třiceti korun, doklady žádné.“

„Co si o celé věci myslíte?” zeptal jsem se.

„No… buď spala, ale kdo by usnul na kolejích, že jo, nebo byla namol, nebo byla už mrtvá. Jinak si to nedovedu vysvětlit, a že to byla sebevražda, to se mi vůbec nezdá. Vždyť to byla mladá holka, tak proč by sakra.

V malé nádražní restauraci bylo prázdno. Pár otlučených stolků s umakartovou deskou, hejno odvážných mušáků řezalo

vzduch prosycený pachem spálené cibule, nálevní pult s pípou starou jako lidstvo. Chyběl mi tam obraz c. k. ministra železnic.

Bylo tam útulno jako v čekárně u zubaře, když člověk šílí bolestí způsobenou zánětem okostice.

Asi čtyřicetiletá servírka v černé sukni, modré blůzce a bílé zástěrce s velkou kasírtaškou k nám přišupala s úsměvem od ucha k uchu a vítala nás, jako by očekávala, že uděláme na posezení její týdenní tržbu. Pak přinesla dvě piva a já ji pozval ke stolu.

„Jo, na tu událost si vzpomínám moc dobře. Přišla sem po příjezdu vlaku od Krumlova a asi čekala na přípoj na Planou.

Dala si kolu a pak se mě vyptávala, jestli tu není nějaké koupaliště, kam by se mohla jít opalovat. Tak jsem jí poradila rybník Staňkov. Je to kousek. Zaplatila a odešla.“

„Jak platila?“ zeptal jsem se.

„Normálně. Vyndala peněženku a dala mi dvacetikorunu/4

„Nevšimla jste si, jaké měla v peněžence peníze?“

„Rozhodně tam měla několik stovek, to vím určitě.“

„Jak mluvila?“

,Jak to myslíte?“

„Česky, slovensky, s přízvukem…“

„Česky.“

„Nesetkal se s ní tady někdo?“

„Ne. To jsem neviděla.“

„Byl tu někdo z místních nebo někdo, koho znáte?“

„To si nepamatuji, ale myslím, že ne.“

„Bylo tu hodně lidí?“

„Asi dvacet dětí z nedalekého tábora, pak nějací trampíci…, jo vzpomínám si. Byli tři, ale dali si jen dvě piva.“

„Chovala se ta žena nějak zvláštně? Byla například rozrušená, netečná, zadumaná, roztržitá…“

„To vůbec ne. Normálně vyzunkla kolu a odešla. Jestli čekala na přípoj na Planou, tak měla víc jak tři hodiny času.“

Rybník Staňkov byl od nádraží vzdálen něco přes pět set metrů. Na pravé straně, ze které byl vstup do vody, byl les a ke kolejím, které jej protínaly, to bylo pár desítek metrů.

Tělo ženy přejeté vlakem bylo pochováno na místním hřbitově a já jsem si umanul, že musí, i s odstupem deseti měsíců, vydat svědectví. Byl to pokus napravit to, co bylo zanedbáno.

Vyřídit povolení k exhumaci mi dalo zabrat, ale když jsem prokázal, na základě dobrozdání expertů z Kriminalistického ústavu, že na hřbitově je jílovitá půda s vysokou hladinou spodní vody a tudíž je opodstatněná naděje na zachování ostatků, povolení bylo vydáno.

Byl tam soudní lékař, parta kriminalistických techniků a dokumentaristů z Kriminalistického ústavu, státní zástupce, který se tvářil víc než zdrženlivě, byl tam i šéf okresní kriminálky Paclík. Sluníčko svítilo, ve větvích stromů prozpěvovali ptáci, videokamera bzučela a místní hrobník vyhazoval zem lopatu za lopatou.

Když byla vyjmuta a otevřena rakev, konstatovali znalci, že rozkladný proces probíhal velmi pomalu. Došlo k přirozené

konzervaci těla zmýdelnatění, a to pro pitvu bylo to nejlepší, co jsem si v dané situaci mohl přát.

Závěr znaleckého posudku z provedené pitvy sice jednoznačně neurčil příčinu smrti, ale ve svých podrobnostech mě přesvědčil, že neznámá žena se stala obětí útoku, že zlodějíček Holpuch měl pravdu a tentokrát výjimečně nelhal.

Na horním rtu pitvané ženy byl zjištěn krevní výron, přičemž se pitvající lékaři shodli v závěru, že v žádném případě nemohl být způsoben při střetu těla s lokomotivou, a to ze zcela jednoduchého důvodu. Nestačil by se vytvořit, protože smrt při přejetí vlakem nastává okamžitě. Ani obličejové kosti v místech krevního výronu nevykazovaly úrazové změny, které by svědčily pro násilí značné intenzity, typické pro střet člověka s projíždějícím vlakem.

Abych měl absolutní jistotu, zašel jsem znovu za servírkou z nádražní restaurace.

„Ne. Byla to mladá žena, tak dvacet, pětadvacet let. Žádné modřiny nebo podlitiny neměla. To bych si všimla.“

Policejní psycholog Filip Červenka, specialista na sebevraž

dy, si nechal vysvětlit polohu těla při přejezdu vlakem.

„Sebevrazi, kteří se rozhodnou pro vlak, buď stojí, nebo si lehnou a na kolej položí hlavu nebo krk. Chtějí mít jistotu. Chtě

jí, aby to bylo rychle a bezbolestně, a ve většině případů zanechávají dopis na rozloučenou, ve kterém svůj čin vysvětlují a loučí se.“

Mé ženě z kolejí chyběly peníze, nenašel se žádný doklad totožnosti, nenapsala dopis, měla na těle znaky svědčící o předcházejícím útoku. Byl jsem přesvědčen. Nastal čas zatáhnout síť.

Najít narkomana Dymáče mi pomohli kolegové z protinarkotického oddělení. Trvalo jim to dva dny. Teď tu přede mnou seděla smrdící troska jednadvacetiletého muže. Zapíral, lhal, ale když začal mít „absťák“, všechno přiznal.

„Viděli jsme ji v restauraci, a když šla k rybníku, tak jsme ji sledovali. Tam ji Eber a Zeithamel napadli, zatáhli do lesa a

jeden po druhém znásilnili. Když s ní souložil Zeithamel, tak si myslím, že už byla mrtvá, protože se nehýbala a nebránila.

Eber ji asi uškrtil.”

„Jo, vzali jsme jí asi šest set, drobné a peněženku jsme jí nechali, aby to vypadalo na sebevraždu. Na koleje ji dotáhli oni, já jsem s tím nechtěl mít nic společného.“

„Občanský průkaz měla, ten si vzal Zeithamel, že se mu hodí.

Jmenovala se Kyndlová. Iva.“

Svatopluk Dymáč, Václav Eber a Miroslav Zeithamel byli za loupež, znásilnění a vraždu potrestáni několikaletým odnětím svobody. Spravedlnost, i když pomalá a dlouhou dobu slepá, si je přece jen našla.

Iva Kyndlová měla jenom jednu žijící příbuznou. Sedmdesátiletou babičku. Dívala se na mě s pokorou a bolestí v očích a do poslední chvíle čekala, že jí přece jen neřeknu to nejhorší. Pak sepnula upracované žilnaté ruce v klíně a po tváři jí stékaly slzy.

„Snad tam, kam přišla, jí bude lip. Tam už jí nikdo nebude ubli

žovat. “

Po čtrnácti dnech mi zavolal Paclík. „Chtěl bych vám říct, že Zelena odešel do civilu. Na vlastní žádost. Kdyby to neudělal, stejně bych ho vyrazil.“

„To je dobře,“ řekl jsem, a to byla tečka za případem fingované smrti na kolejích a neschopného policisty, který vraždu zazdil.