Noční touhy Kolektiv autorů

Nepohodlná milenka

Jmenuji se Jaroslav Zahrádka a v době, kdy píšu tyto řádky

mi bylo dvaaosmdesát let. Což zdůrazňuji proto, že doba, kdy

jsem jako vyšetřovatel oddělení násilné trestné činnosti čistil, a údajně vyčistil, Prahu od vrahů, jak napsal před nedávnem jeden deník o mně a o mém kolegovi Miloslavu Nečáskovi, už přece jenom minula. Do důchodu jsem odešel jako major v

roce 1976 a potom jsem ještě nějaký čas pomáhal jako policejní důchodce…

O některých svých případech, i když já vždycky říkám, že

vyšetřování je dílo kolektivní, v němž jedinec sice může zna—

menat hodně, ale nikoli všechno, jsem mluvil už v knize Smrt

přichází bez pozvání, která vyšla před několika lety ve Vydavatelství Víkend, o jiných vyprávím v Levných sešitech detektivek. Pořád jich však dost zbývá vždyť jsem se v životě setkal s tolika vraždami, že by se daly počítat na stovky!

Jestli byly jiné než ty dnešní? Řekl bych, že vražda je vždycky stejná v tom, že jeden člověk připraví o život druhého. Nebo jedna skupina lidí druhou. Vždyť i motivy se neustále opakují: nenávist, msta, peníze, láska a žárlivost, opilecký zkrat to jen tak namátkou. A pak kombinace toho všeho…

Ale nechrne úvah v teoretické rovině. Život sám je daleko zajímavější. Byť absurdita mého postavení spočívá v tom, že já

se svými kolegy nastupoval tam, kde něčí život právě vyhasl…

Bylo druhého ledna 1952. Na policejní oddělení v Krakovské

ulici v Praze přišla mladičká zdravotní sestra a rozhlížela se, koho oslovit. „Přejete si, slečno?” zeptal se jí jeden z policistů, když si všiml, že neví, do kterých dveří vejít.

„Ztratila se mi kamarádka,” prohlásila příchozí.

„Na silvestra?” zkusil to policista s úsměvem. „To ona se jistě vrátí,” uklidňoval ji.

„Ne,” podívala se na něho málem zle. „Odjela devětadvacá

tého prosince a měla se ještě týž den objevit znovu v Praze.

Čekala jsem na ni. Bydlíme spolu na ubytovně. Je nás tam

spousta, ale my s Maruškou jsme dostaly docela hezký pokoj v

mansardě jen pro dvě. Možná i proto, že už nikoho nemáme.

Myslím rodiče…”

Po tomto sdělení byl policista o poznání pozornější: „Já jenom žertoval, slečno. To víte, my si tu občas vyslechneme věcí…”

vedl ji k sobě do kanceláře. „Tak když už jste tady, tak to s vámi sepíšu. Každopádně se po vaší spolubydlící poohlédneme. Když budete tak laskava a řeknete mi její celé jméno…”

„Marie Štorková, dvacet jedna let, telefonistka v nemocnici.

Tedy ve fakultní nemocnici v Praze dvě,” zdůraznila.

„A vy jste?“

„Anna Maršíková. Taky dvacet jedna roků, pracoviště a bydliš

tě tamtéž. Já jsem ale sestra. Diplomovaná,” bylo vidět, že je na své povolání pyšná.

„Tak jak to bylo s tou vaší přítelkyní?” přešel policista k věci.

„To je delší historie,“ špitla Maršíková. „Nebýt toho, že jsme s Maruškou nejenom společně bydlely, ale byly jsme i skutečné kamarádky, které si toho hodně řeknou, asi bych vám moc nepomohla. Naštěstí… Asi takhle,“ poposedla si dívka na židli.

„Ona měla Maruška vážnou známost. Nějakého Jirku Farajzla

z Českých Budějovic. Když s ním začala chodit, to bylo už před víc než rokem, tak ještě nevěděla, že tam bydlí. On sloužil v Praze jako voják a seznámili se při nějaké májové veselici…

Jenomže jemu teď v říjnu vojna skončila, vrátil se domů a Marušku s sebou nevzal.”

„A měl by?“ zeptal se policista.

„Já bych řekla, že ano. Maruška s ním čekala dítě!“

„Věděl to?“

„Ano.“

„A co on na to?“

„Aby si řekla doktorům o prášky nebo o injekci, když pracuje v nemocnici.”

„Udělala to slečna Štorková?”

„O tu injekci si řekla. Nezabrala. Ale doktor jí vysvětlil, že jestli je doopravdy těhotná a nejde jenom o poruchu cyklu, pak žádná injekce nepomůže. Taky to tak dopadlo. Nechala se prohlédnout a bylo to jasné. Teď už je přes čtyři měsíce v jiném stavu…”

Policistu to zajímalo čím dál tím více: „Podívejte se, třeba jsou teď ti dva spolu někde v cukrárně,” chtěl říci v hospodě, ale pak si uvědomil, že pivo by si Štorková asi nedala, „ona je štěstím celá bez sebe, domlouvají svatbu a ona v tom shonu zapomněla zavolat do práce a říci si o dovolenou,” mínil policista dobrácky.

„Tak to rozhodně ne,” ostře protestovala Maršíková. „Já jsem zašla za děvčaty na telefonní ústřednu, myslím na naši, v nemocnici, a volali jsme Farajzlovi do Budějovic do práce. A víte, co nám řekl?“

„To doopravdy nevím,“ přiznal policista.

„Že Maruška do Budějovic nepřijela. Proč by prý také měla!”

„Ona tam jela jen tak, aniž by se domluvili?“ nezdálo se to

muži v uniformě.

„Ale kdež,“ opravila ho Maršíková. „On jí napřed poslal dopis, že ji čeká pátého prosince u rychlíku, v deset dopoledne. A prosil ji, aby o tom nikomu neříkala ani slovíčko, že to má být pro každého překvapení. Jenomže Maruška byla v prosinci samá nedělní služba. Brala je za vdané kolegyně s dětmi, ona je to fakt moc hodná holka… A tak jí Jirka poslal telegram, ať přijede dvacátého devátého prosince. Maruška mi to samozřejmě všechno řekla, my před sebou nemáme tajnosti, a odjela ranním rychlíkem. Nebrala si s sebou nic na víc dní, měla jen to, co si oblékla na sebe, a v ruce kabelku.“

„Popište mi, jak vypadá, a taky oblečení, ve kterém odjela.“

Policistovi bylo jasné, že tohle není jen tak samo sebou, aby se dospělá mladá ženská vypařila kdesi na cestě mezi hlavním městem a Českými Budějovicemi.

„Podíváme se na to,“ ujistil ji, když dopsal, co potřeboval.

Ještě týž den šla z Prahy na jih Čech žádost o vyslechnutí

Jiřího Farajzla. A k tomu všechny informace, které se policista v Krakovské ulici dozvěděl od Anny Maršíkové.

V Budějovicích se rozhodli, že bude lepší, když Farajzla na čtyřicet osm hodin zajistí a v klidu ho vyzpovídají. Vždyť ono to pomalu vypadá, že by ve zmizení Štorkové mohl mít prsty.

Dívkám z pražské nemocnice do telefonu tvrdí, že neví, proč

by za ním měla Štorková přijet, přitom jí píše dopis a pak ještě posílá telegram, nechce, aby o tom někdo věděl…

Jenomže Farajzl stále trval na svém. Neustále opakoval, že

jeho pražská známost nepřijela. Byl na nádraží u tří vlaků,

vidělo ho tam několik lidí, ale pokaždé odešel sám. Štorková

zkrátka nedorazila. Kdo ví, jestli vůbec opustila Prahu!

Po čtyřiceti osmi hodinách byl propuštěn s tím, že nebylo

prokázáno, že by se s Marií Štorkovou v Budějovicích sešel.

Na konci přípisu byla vyjádřena pochybnost, kterou jako první vyslovit Farajzl: „Odjela mladá žena vůbec z Prahy?”

Když to bylo takhle, dostal jsem ten případ na stůl. I když to nebyl přímo můj chlebíček. Pohřešování osob měli v referátu jiní. Jenomže tady to bylo nějak dopředu cítit smrtí. A tak to dostala na krk mordparta, jmenovitě já a Míla Nečásek. Když jsme si přečetli výpovědi z Krakovské ulice i z Budějovic, rozhodli jsme se nejprve zajít za Aničkou Maršíkovou. Možná bude vědět ještě něco víc, co předtím neřekla, protože to nepovažovala za důležité, doufali jsme společně.

A měli pravdu. V prvé řadě jsme ale v mansardovém pokojíku ubytovny pro zdravotní sestry v ulici U nemocnice zajistili dopis a telegram z Budějovic. A pak jsme poslouchali povídání pozorné Aničky. Lze říci, že tahle dívka nám velice pomohla.

Už proto, že si s Maruškou skutečně všechno říkaly, a ona si

důležité věci navíc dobře pamatovala!

„Marušku si vzít nechtěl“ překvapila nás hned první větou.

„Říkal jí, že se nechce ženit hned jak přijde z vojny. Tak po čtyřech letech nejdřív! Prý ať si sežene nějaké prášky, co po nich potratí,“ pokračovala dívka vzrušeně. „Taky když na konci září v Praze skončil, nedal Marušce svoji budějovickou adresu!

Nevěděla ani, kde pracuje…“

„Tak jak jste mu tedy mohly volat do práce?“ divil jsem se.

Anička se trochu nervózně pousmála: „To víte, ženské. Když

je to zapotřebí… Jedna z nás byla v Lucerně, když se kluci na velké tancovačce loučili s vojnou a s Prahou. Marušku tam Jirka taky zval, ale ona odmítla… A tak se zcela náhodou stalo, že ta dívka tancovala s klukem, který sloužil prvním rokem v těch samých kasárnách jako Jirka. Občas se s ním pak ještě sešla, ale rychle to skončilo. Když ale bylo zapotřebí, tak do těch kasáren zaběhla, nechala si toho kluka zavolat, slíbila mu asi kdovíco… Zkrátka vojáček odešel z návštěvní místnosti, za půl hodiny se vrátil a měl v ruce Farajzlovu adresu domů i do práce a telefonní číslo navíc,” vysvětlila nám Anička a já musel v duchu ten kriminalistický manévr jak se patří ocenit.

„Nevím, jestli to víte,“ vyprávěla dál, „ale před nějakými třemi měsíci, možná čtyřmi, zkrátka stalo se to krátce o tom, co se Maruška dostala do jiného stavu a řekla o tom Jirkovi, zavraždil jeden voják svoji těhotnou dívku. Utopil ji ve Vltavě…”

Věděl jsem o tom. Sám jsem toho kluka vyšetřoval. Z mého

hlediska to byl snadný případ. Přiznal se při prvním výslechu.

Ta jeho milá byla v jiném stavu a on si ji rozhodně nemínil

vzít… Tak jsem to Aničce potvrdil.

„Byla to totiž sestra od nás z nemocnice,“ dodalo děvče, což

jsem rovněž věděl. „Tím pádem se tady okolo toho hodně mlu—

vilo. Maruška to pověděla i Jirkovi. Od toho okamžiku ji začal vodit na schůzky zásadně k vodě. Do Braníka a na Střelecký ostrov… Maruška neuměla plavat a nejednou se mi s obavami svěřila, že má strach, aby ji nakonec Jirka taky nechtěl uto— pit…“

„Tak proč s ním pořád chodila? Ona ho tak milovala?“ zeptal

jsem se.

„Ráda ho měla, to ano,“ potvrdila mi Anička, co jsem si myslel. „Ale nechtěla Jirku mermomocí cpát do chomoutu. Ona mu

dokonce navrhovala, aby se v tichosti vzali a jen co se dítě

narodí, hned se rozvedou. Slojí zkrátka o to, aby malé mělo v křestním listě napsáno, že pochází z manželství a má pořádného tátu…“

Tohle už na nás bylo trochu dost. A tak jsme poděkovali šikovné Aničce, vrátili se k nám na oddělení a dali kolegům z

Budějovic vědět, že s tím Farajzlem potřebujeme mluvit, že pro něho posíláme eskortu. V Praze jsme si pak zařídili, že když nám na jeho výslech nebudou stačit dva dny, podepíše prokurátor vazbu pro podezření z vraždy.

Druhý den seděl mladík před námi. A čím déle mluvil, tím si

byl jistější. K čemuž musím dodat, že já osobně jsem nikdy ani na nejsprostšího vraha nevztáhl ruku, protože to zkrátka neodpovídá mojí povaze. A Míla Nečásek sice občas pouštěl na vyšetřované slovní hrůzu, ale jinak byl v tomhle směru stejný jako já. Farajzlovi bylo hned jasné, že nějaké nebezpečí takří kajíc fyzického rázu mu nehrozí, a začal být ještě silnější. Myslel si, že na něho prostě nemáme a mít nebudeme.

„Proč jsem říkal do telefonu, že nevím, kvůli čemu by za mnou Marie jezdila?” divil se naší otázce. „Co jsem jim měl říci? Těm ženským do toho nic nebylo!”

„Proč jste ji vůbec zval, když jste se s ní v Praze ani pořádně nerozloučil? Zejména když víme, že jste si ji nechtěl vzít?” dali jsme se do něho.

„Chtěl jsem jí to jenom zopakovat. Aby měla jistotu, že aniž

bych se ohlížel na city, neměním svoje rozhodnutí neženit

se…”

„To jste jí řekl několikrát. A mohl jste jí to i napsat. Tak proč jste ji zval?”

„Když ona ale stejně nepřijela!”

„Jak to toho dne bylo? Od rána, povídejte!”

Otázka stíhala otázku. Farajzl popisoval, kde byl a co dělal po celý den, až najednou prohlásil: „V devět hodin večer jsem přijel na kole k Milušce. Chvíli jsem se bavil s jejími rodiči, pak jsem šel do Miluščina pokoje, tam jsme byli asi do jedné, na zbytek noci jsem potom odjel domů. Ráno jsem totiž hrál za náš klub hokej, na oběd jsem byl opět u Milušky a jejích rodičů, potom…”

„Moment,” zarazil jsem ho. „Kdo je to ta Miluška?” Tušili jsme už s Mílou, jak se věci mají.

„To je moje snoubenka,” přiznal po chvíli ticha Farajzl. „Chodíme spolu už od dětství. Na jaře se budeme brát.”

Neřekl to rád, ale věděl, že se tomu nevyhne, že musí. „Já

bych Marii na to dítě platil,” dodal rychle, když si všiml, že ticho, které se v kanceláři rozhostilo, je už příliš dlouhé.

„Věděla vaše snoubenka o tom, že máte jinou dívku v jiném

stavu?”

Mlčel.

„Tak znovu,“ povídám. „V kolik hodin přijela Marie Štorková do Budějovic?“

„Po obědě,“ řekl. „Já ji poslal z nádraží napřed, že si ještě koupím cigarety, takže nás spolu nikdo neviděl. Pak jsme jeli trolejbusem až skoro k nám, bydlíme na kraji města, já jí ukazoval náš dům…“

„Kde je?“ věděli jsme všichni tři, o kom je řeč.

„Pánové,” rozhodil rukama, „vy mi to nebudete asi věřit, ale já když jsem jí znovu potvrdil, že šiji nevezmu, ona spáchala sebevraždu… Šli jsme zrovna po mostě přes trať a ona najednou skočila dolů, nemohl jsem jí v tom zabránit!“

Měl pravdu. Nevěřili jsme mu to. Ale nehnuli jsme brvou. „Vy

jste ji nechal ležet na kolejích? To by ji někdo našel,“ divili jsme se.

„To ne,“ pochopil, že musí pokračovat, čímž se samozřejmě

dostával tam, kde jsme ho chtěli mít. „Já se bál, že by si někdo mohl říkat, že jsem jí snad zabil, a tak jsem ji odvlékl kus dál, na skládku popela, kam se vozí smetí z celého města, pořád tam něco kouří, takže jsem nemohl být nápadný… Zkrátka na tom popelišti jsem ji spálil…“ tvrdil přesvědčivě. „Popel jsem

“

zahrabal.

„I le

“

bku?

„Jak lebku?“

„Lebku jste přece nemohl spálit v doutnajícím popelu, ani když jste přikládal suchým dřevem. Tak jak to bylo?“

Pochopil, že prohrál. „Zabil jsem ji,“ řekl potichu. „Já ji chtěl zabít už v Praze. Utopit ji. Neuměla plavat. Stačilo by strčit ji ze břehu do vody. Zvlášť když už nosila podzimní plášť… Nikdy jsem to nedokázal.“

„Ale teď ano.“

„Já ani tak moc nechtěl… Tedy chtěl, ale zase na druhou

stranu… Víte, ona to byla vlastně tak trochu náhoda. My jsme šli podle trati, pohádali jsme se, to ano, a já zrovna držel v ruce takový šroub, kterým se přichycují koleje k pražcům. Ten jsem po ní hodil, ji to praštilo do hlavy a bylo po ní. Odtáhl jsem ji na to popeliště, došel si domů pro rýč a zahrabal jsem ji.“

„Tak se tam pojedeme podívat,“ rozhodli jsme se, i když se

nám to nějak nezdálo. Do Budějovic se s námi vypravil i takře

čený pražský Maigret, tehdy štábní kapitán Kalivoda. U takovýchto věcí nechtěl nikdy chybět. A díky němu jsme dostali od kolegů z Budějovic vynadáno, až to hezké nebylo. Podle všech předpisů jsme se totiž měli hlásit, že operujeme v jejich rajónu.

Ale když jsme s sebou vezli velitele pražské bezpečnosti, tak jsme se na to, jak se lidově říká, vykašlali. Jenomže ono to na nás prasklo: Kalivoda měl být to odpoledne oficiálně uveden do funkce ministrem vnitra a on nikde! Tak se volalo do Budějovic, že se má okamžitě vrátit do Prahy, ti se divili, co by tam dělal… Zkrátka když nás našli na popelišti, jak se špinaví přehrabujeme ve vrstvách popela a odpadků, vynadali nám, co se do nás vešlo…

Marii Štorkovou jsme našli ležet tam, kde Farajzl ukázal. Byla zasypána asi půl metru pod povrchem navážky. Poznali

jsme ji hlavně podle oblečení a řetízku na krku. Popis, jak ho dala Anička, byl dokonalý.

S obličejem to bylo horší. Už se na něm projevily posmrtné

změny. Navíc tu bylo od neustále hořícího popelu dost teplo.

Ale i přesto nám s Nečáskem neuniklo, že děvče má modřiny

na krku a vlasy slepené krví. Rychle provedená pitva nám pak

prozradila víc. Dívka měla dvakrát proraženou lebku předmě

tem, který by mohl mít podobu kladívka, navíc pak byla škrcena. Zemřela udušením, to ano, ale nikoli na následky onoho

škrcení, ale až později, po zasypání…

Farajzl pohřbíval svou milenku ještě živou!

„Nevěděl jsem to,“bránil se. „Zkoušel jsem jí tep a žádný

jsem nenahmatal… Ano, zabil jsem ji, tedy myslel jsem si, že ji zabiju, kladívkem, které jsem si s sebou přinesl. Ale napřed jsme šli do tamhleté boudy,“ ukázal na kraj popeliště, „a tam jsme se pomilovali… Když vycházela ven, uhodil jsem ji. Pak ještě několikrát. Ale zdálo se mi, že pořád dýchá, tak jsem ji chvíli škrtil. Když bylo podle mého po všem, šel jsem domů pro rýč a zahrabal jsem ji… Já sejí musel zbavit, když byla tak tvrdohlavá. Dělala v nemocnici a nedokázala si po “

radit? řekl

vyčítavě na její adresu. „Já bych tu jinak nevydržel. Nemohl

jsem Milušku jen tak nechat! Ani jsem nechtěl… Ostatní už

víte.“ Měli jsme vraha i s přiznáním a důkazy. Jenomže podle

místa spáchání trestného činu by měl případ připadnout budě

jovickým vyšetřovatelům a kriminalistům. Co ale s ním, když

byl v podstatě hotov? Domluvili jsme se následujícím způsobem: My v Praze dokončíme s Farajzlem přípravné řízení,

soud bude v Českých Budějovicích. Vyhovovalo to tak všem

zúčastněným stranám, jak se v diplomatické mluvě říká.

Jak u budějovického soudu mladý vrah Farajzl dopadl, nevím. Před čtyřiceti roky bych to věděl přesně. Ale dneska…

Dobře však jistě neskončil. To si troufám říci zcela určitě…

Jiří Vlk

Honička Wolkerovým údolím

Ačkoli je Ústí nad Orlicí městem průmyslovým, těží z pří

hodného umístění na březích Tiché Orlice v malebném podhůří

Orlických hor. Navíc zdejší průmysl je převážně textilní a životní prostředí přece jen nezatěžuje tak jako hutě nebo válcovny, takže procházky po okolí jsou příjemné.

Důchodce Karel Wenzig měl několik tras, na nichž si podle

příruček a rad v sobotních přílohách novin upevňoval zdraví,

ale nejraději měl park Wolkerovo údolí.

Jednoho červnového dne 1973 vyrazil jako každý den po

krátkém odpoledním šlofíčku a vychutnával sluníčko, které už

kolem druhé hodiny pěkně připalovalo. Byl proto rád, když

dorazil do příjemného stínu stromů. Pošilhával po lavičce a

myslel na svou višňovou špičku a krabičku startek v kapse.

Mohl by si chvíli sednout a dát si půlčíka. Jednak ze šetrnosti, jednak kvůli zdraví si cigarety půlil a kouřil je ze špičky. Věděl, že by neměl kouřit vůbec, ale měl za to, že v pětašedesáti už to za to nestojí. Snažil se proto aspoň tímto způsobem kouření omezovat. Dvacítka mu vydržela na tři dny. Kdyby zhřešil teď, procházkou by si vyvětral nikotin i dehet z plic a navíc by si ušetřil vyčítavý pohled své ženy, kterým ho stíhala, kdykoli si zapálil po večeři.

Zápasil sám se sebou a nakonec se rozhodl, že ujde ještě

aspoň kilometr, a pak se uvidí. Spokojen s tímto kompromisem

přidal do kroku a umínil si, že až vyjde mírné stoupání, spočítá si puls, jak četl právě minulou sobotu v příloze Svobodného slova.

Na kopečku ale rázem na své předsevzetí zapomněl. „Pomoc! Pomoc!“ uslyšel zoufalý ženský hlas z místa, které od něj bylo odděleno skupinou vzrostlých stromů. Nechal své zdravotní pozorování stranou a dal se do běhu šikmo přes trávník.

Za pár minut uviděl scénku, která se mu vryla do paměti na

zbytek života. Kousek od cesty směřující k ubytovně n. p. Perla uviděl mladou ženu v bílém svetru, zápasící v nějakým mužem v modré košili. Bil ji do zad.

„Okamžitě ji pusť!” zakřičel a ohlížel se po nějaké zbrani. Nikde nic. Měl bych s sebou nosit hůl, pomyslel si Wenzig a v tu chvíli uviděl kus suché větve, spadlé ze stromu. Vypadala dost křehce, ale lepší něco než nic. Popadl ji a hnal se na pomoc.

Ale to už žena ležela na zemi a bílý svetr sejí barvil krví.

Chvíle zaváhání využil útočník k tomu, že se dal na útěk.

„Stůj!“ volal za ním Wenzig, ale muž se vzdaloval.

Starý pán se dal do běhu, ale věděl, že nemá šanci. Vyběhl

na cestičku a rozhlédl se. Není tu někdo, kdo by mu šel na

pomoc? Vtom uviděl chlapce, který přijížděl na tříčtvrtečním

kole. Naštěstí ho znal, byl to kluk ze sousedství, chodil do šesté třídy.

„Marceli,” zavolal na něj udýchaně. „Vidíš tam toho chlapa?

Jeď za ním a neztrať ho z očí. Je to zločinec, ublížil tamhleté paní,” ukázal na postavu zhroucenou na trávníku.

„Ale buď opatrný, nepřibližuj se k němu, mohl by ti také ublí

žit. Jen ho sleduj, já zavolám bezpečnost. Je to…“ měl na jazyku slovo „vrah“, ale nechtěl chlapce zase příliš vystrašit. Ale to už Marcel Sovák viděl krev a oči se mu rozšířily vzrušením.

„On ji zabil?“

„Ne… vlastně nevím. Nezdržuj se, jeď už!“

Chlapec naskočil na kolo a ujížděl. Tohle až bude vyprávět ve škole! Pronásleduje opravdického zločince! Pan Wenzig ho o to požádal! Má kolo, ten chlap běží směrem do města, určitě mu neuteče.

Šlapal do pedálů a vzdálenost mezi ním a prchajícím se zmen

šovala. Marcel si uvědomil, že ten chlap zatím neví, že ho pronásleduje. Měl by mu nějak nadejet.

Vtom proti němu vyjel o rok starší kamarád ze sousedství,

rovněž na kole, ale lépe vybaveném, s přehazovačkou. „Zdeň

ku,“ zastavil ho Marcel, „pojeď mi pomoct. Tamhle ten chlap,“

ukazoval na prchajícího, který teď už přešel do rychlé chůze,

„zabil nějakou paní, tamhle výš, v parku. Je tam pan Wenzig,

dává jí první pomoc nebo co, nemám ho prý ztratit z očí. Zabil ji asi nožem, viděl jsem to,“ přibásnil si trošičku Marcel.

„Kecáš,“ opřel se nohou o zem Zdeněk.

„Fakt, nekecám. Pan Wenzig říkal, že se nemám přibližovat, že je to zločinec. Mám ho prý jen stopovat. Fakt!“

Zoufalá naléhavost v Marcelově hlase Zdeňka přesvědčila.

„Tak jo, jedem!“

Obrátil kolo a společně jeli za mužem.

Ten se obrátil a pochopil, že ho oba chlapci sledují. Byl v nevýhodě. Blížila se mu šedesátka a nebyl v nejlepší kondici.

Uvědomoval si, že nesmí běžet po cestě, na které proti mladým hochům na bicyklech nemá žádnou šanci. Uviděl ploty

zahrádkářské kolonie. Tady je setřese!

Plot byl nahoře lemován ostnatým drátem. Ještě kousek, ještě

padesát metrů. Viděl branku. Tu se mu snad podaří přelézt.

Píchalo jej v boku, pokoušel se ještě o běh, ale sotva popadal dech. Konečně. Stoupl na kliku branky a překulil se přes ni.

Teď se těch harantů zbaví!

Kluci se na chvíli zastavili. Co teď? Ale probuzený stopařský instinkt jim velel, aby nepolevovali. Jedno z kol použili jako opěrku, druhé položili do trávy u plotu. Za chvíli byli za brankou.

Pronásledovaný viděl, že je nesetřásl.

„Parchanti mizerný! Koukejte zmizet! Běžte si po svých,” zahrozil na ně a dal se znovu do klopýtavého běhu.

„Ne tak blízko,“ chytil Zdeněk Marcela za tričko. „Kdyby se

obrátil, musíme mít náskok. Co kdyby nám něco chtěl udělat?“

„Pojď, schováme se tady za chatičkou,“ vydechl Marcel, „bude

si myslet, že jsme to vzdali.“

Muž se ohlédl. Konečně jsou pryč. Zastavil se, opřel se v předklonu o kolena a zhluboka vydechoval. Pak se dal znovu do rychlé chůze.

Kluci udržovali vzdálenost přibližně padesát metrů, snažili se být neviditelní. Zahrádkářská kolonie jim k tomu dávala dost možností.

Muž se vyšplhal na násep železniční trati, kterým kolonie kon

čila. Tady už možnost skrýše není, mají to risknout?

Prchající se otočil a své pronásledovatele opět uviděl za sebou.

„Zmizte! Zmizte, nebo vás taky zabiju!“ Sehnul se do kolejiště a sebral několik velkých kusů štěrku.

„Mně je to už jedno, vy hajzlové,” rozběhl se chlapcům naproti a začal po nich házet kameny. Neměl příliš přesnou trefu, ale oba hoši dostali strach.

Ustoupili. Muž po nich ještě několikrát hodil, zařinčelo sklo parníku.

Chlapci se obrátili na útěk a muž opět změnil směr. Přešel trať a vnikl do lesa, který se rozkládal nad kolonií. Neotáčel se už, neviděl, že obě chlapci leží na zemi za rohem chatky a sledují jeho postavu mizející mezi stromy.

„Musíme zpátky na bezpečnost. Říct jim, kde se schoval,“ rozhodl Zdeněk, a oba se tryskem vydali ke svým strojům.

Karel Wenzig mezitím otočil ležící ženu na záda a podložil jí hlavu. Povšiml si německé dýky, kterou pachatel odhodil poblíž. Krev téměř zakrývala nápis Alles fur Deutschland, ale Wenzig si na podobné dýky pamatoval.

Žena, vlastně mladá dívka ještě dýchala, snad ji bude moci

ještě zachránit.

K vrátnici internátu to bylo snad tři sta metrů, překonal tuhle vzdálenost za tři minuty.

„Volejte policii a doktora. Tamhle nahoře v parku zabili nějakou holku. Tak dělejte,” obořil se na vrátnou, která třesoucí se rukou vytáčela potřebná čísla.

„Máte tu nějakou lékárničku nebo něco? Pojďte se mnou, krvá

cí…” rozhlížel se po vestibulu.

Z kanceláře vyběhla vedoucí s brašnou první pomoci, zastavily se asi dvě dívky, které se vracely ze směny. Pak se tato skupinka kvapně vydala na místo činu.

„Ale to je přece Alena Horáková!“ zvolala překvapeně vedoucí

ubytovny.

„Bydlí u nás asi tři měsíce, taková hodná tichá holka… Kdo jí to mohl udělat?”

Skupinka přikročila blíž, ale Wenzig je zadržel.

„Jděte k ní jen vy, s tou lékárničkou. Nesmíme pošlapat stopy.”

Vedoucí s brašnou popošla tři čtyři kroky a přiklekla k tělu.

Sáhla na krční tepnu. Žádný puls. Měla kurs první pomoci,

zkusila reakci zorniček. Nulová.

Přikryla si rukama obličej a rozplakala se.

„Jéžišmarjá, ona je mrtvá,” pobledly dvě mladé dívky, které na místo hnala zvědavost.

Wenzig vážně přikývl.

Ale to už se od silnice ozval jekot sirén a objevil se modrý majáček sanity, která přijížděla současně se služebním vozem bezpečnosti.

Lékař potvrdil, že tady je každá pomoc mamá.

Německou dýkou s dvojitým ostřím bylo zasazeno nejméně

osm ran do zad, nejméně tři z nich byly smrtelné.

„Vy jste ho viděl?” obrátil se nadporučík Král na Wenziga.

„Viděl,” přikývl tázaný. „Takovej… střední postavy, už v letech, mezi padesáti a šedesáti, prošedivělé vlasy, měl světle modrou košili, lehkou bundu a tmavě modré kalhoty. Takové… jako od uniformy. Víte, hasič, letec, ajznboňák. Tak něco.” „Tak to byl její otčím. Tedy mohl být,“ opravila se jedna z dívek.

„Já jsem s Alenou bydlela. Věra Simotová se jmenuju. Vím, že

na intr přišla kvůli tomu, že doma měli nějaké neshody. Máma

byla znovu vdaná a ona se s otčímem nějak nesnášela… “

„Víte o tom něco bližšího? Neshody v rodině jako důvod k

vraždě? To se mi moc nezdá,“ bručel nadporučík.

Pak se znovu obrátil k Wenzigovi: „A kam běžel?”

„Tamhle,” napřáhl ruku směrem k městu tázaný. „Jo, a musím vám říct, pokoušel jsem se běžet za ním, ale mám už léta…

Zkrátka, potkal jsem sousedovic kluka na kole, tak jsem mu

řekl, aby se ho držel, aby ho neztratil z očí. Marcel. Marcel Sovák. Ten vám určitě řekne, kam běžel.”

„A kolik mu je?”

„No… řekl bych, že asi tak dvanáct.”

„Člověče! Máte rozum? Poslat dvanáctiletého kluka za vrahem,” obořil se nadporučík na Wenziga, který teprve teď ucítil bodnutí u srdce. Je to pravda, vždyť to dítě vystavil skutečné mu nebezpečí.

„Já… řekl jsem mu, ať se nepřibližuje. A pak, přidal se k němu nějaký kamarád. Byli dva, kteří jeli za ním.”

V policejním autě se ozvala vysílačka.

Nadporučík se natáhl po sluchátku.

„Rozumím. Ano. Dva muže nechám na místě do příjezdu krajské výjezdovky, sám jedu na označené místo.”

Vrátil se několik kroků zpátky a řekl Wenzigovi: „Máte štěstí.

Těm klukům utekl přes zahrádkářskou kolonii a naštěstí jim nic neudělal. Schoval se prý v lese na Kubincově kopci. Ti kluci ho pozorovali.”

„Já říkal, že jsou šikovní,” rozzářil se důchodce.

„Praporčík Šubrt se mnou. Vy dva tu zůstanete, než přijedou z Hradce. Teď potřebujeme každou nohu, musíme pročesat les.“

Všechny dostupné síly okresu byly mobilizovány pro pátrací

akci. Náčelník okresního oddělení bezpečnosti povolal

i

posily z blízkého Rychnova. Pátrací akce v lesním prostoru

je náročná věc, pachatel by mohl snadno proklouznout.

Nejprve je nutno obsadit přístupové cesty, pak průseky. Pso—

vody nasadit ze směru, odkud do lesa vnikl pachatel. Muži

chápali vážnost situace. Pachatel sice bodal dýkou, kterou

odhodil, ale to neznamená, že nemá další zbraň.

Mladí strážmistři, pro které tohle byla první „horká akce“, nervózně ohmatávali pouzdra pistolí.

„Ne aby vás napadlo střílet! Jen při napadení,” napomenul je jeden ze starších důstojníků.

Určení muži sotva začínali zaujímat postavení, když z lesa

vyšel mladý pár. Chlapec a dívka.

„My jsme Novákovi. Manželé Novákovi,” hrdě dodal mladík.

„Byli jsme na procházce a stala se taková divná věc. Jdeme po cestě a najednou vidíme, že tam leží chlap. Přímo na cestě, ne někde v trávě nebo tak, když si chce odpočinout. Taky ležel tváří k zemi.

Ptali jsme se, jestli mu něco není, on vstal a vrávoral kasi dvacet metrů, a pak znovu padl. Z rukou mu crčela krev…”

„Co měl na sobě?”

„Takovou modrou košili, bundu, modré kalhoty. Starší člověk,

tak asi pětapadesát,” uvedla dívka.

„Můžete nás tam dovést?”

„Ale jistě, není to daleko.“

Mladý pár, doprovázený čtyřmi policisty, znovu vešel do lesa.

Na místě, kde jej opustili, ležel sedmapadesátiletý Ferdinand Cvach, zápěstí pořezána žiletkou. Nebyl ani v bezvědomí.

Zranění byla povrchní, takže po ovázání a podání léku proti

bolesti byl schopen výslechu.

„Zabil jsem ji. Musel jsem to udělat… Já ji nenáviděl. Já ji miloval…,” zněla dost zmatená první slova.

Po několika hodinách výslechu a obstarání materiálů od šum—

perské bezpečnosti dostala tato slova potřebný smysl.

Ferdinand Cvach se oženil s matkou Aleny Horákové v době,

kdy děvče vstupovalo do puberty. Snažil se nevlastní dceři

přiblížit, ale nedařilo se mu to. Pak jej začalo vzrušovat pomyš

lení na mladou dívku, snažil se chodit za ní do koupelny „mýt jí záda”, ohmatával ji, využíval toho, že její matka mívala odpolední, a konečně se mu podařilo násilím zlomit její odpor.

Znásilněná dívka se svěřila matce, tají ale dílem nevěřila, dí

lem nechtěla ztratit partnera, takže mlčela a nezasáhla. Alena musela být otčímovi po vůli ještě několikrát, pak se věřila sousedce a ta učinila trestní oznámení.

Jakmile začalo vyšetřování, měla Alena doma peklo. Otčím i

matka na ni naléhali, aby svou výpověď odvolala, ale ta odmítla. Čekala na chvíli, kdy jí bude osmnáct, utekla z domova, našla si práci i ubytování, domů nepsala ani se neozývala.

Otčím byl mezitím odsouzen k třem a půl roku nepodmíněně.

Rozsudek nebyl dosud pravomocný.

„Rozhodl jsem se, že se jí pomstím. Já ji opravdu měl rád,

nechtěl jsem jí ubližovat, a ona… Kvůli ní mě měli zavřít…

Jsem železničář, mám volnou jízdenku, tušil jsem, že šla do

některé z okolních textilek. Tak jsem o volných chvílích jezdil po okolí a všude se na ni vyptával.

V Perle mi řekli, že tu dělá. Že bydlí na ubytovně. Rozhodl

jsem se, že na ni počkám, že ji přemluvím, aby aspoň u krajského soudu výpověď odvolala, a když odmítne, tak… Vzal

jsem s sebou dýku. Odmítla. Tak jsem ji bodl. Nevěděl jsem,

co udělám. Pak mě pronásledovali ti kluci, bylo mi jasné, že

mě najdete…“

Ferdinand Cvach byl za vraždu nevlastní dcery odsouzen

ke čtrnácti letům odnětí svobody, s přihlédnutím k tomu, že

postupující sklerotické změny měly vliv na jeho příčetnost. S

dosud neodpykaným trestem za pohlavní zneužívání tedy celkem sedmnáct a půl roku. Na svobodu se již nedostal.

M. Jedlička

Noční touhy

Kalendář ukazoval třetího dubna, nebo snad už čtvrtého,

krátce a dobře přihodilo se to uprostřed noci. Taková noc zkraje jara není ještě zvlášť stvořená k tomu, aby člověk s děvou svého srdce dlouho vysedával na lavičce v parku, ale naproti tomu, kdo může spí alespoň při otevřeném okně. Až na rev— matické babičky, rozumí se. Anebo na ty, jimž okna přízemní

ho bytu vedou přímo na ulici, protože člověk nikdy neví.

Pokud ale bydlíte v prvním nebo ve druhém patře, jaké

pak strachy, že by vám v noci, když spíte, vlezl někdo do bytu.

Nesmysl, že? Totéž si vždycky myslel muž, který onoho časného rána přiběhl na policii v Ostravě a sypal ze sebe nesou—

visle jakousi neuvěřitelnou historku.

Podívejte se, uklidňoval ho chlapík ze stálé služby, tak

pěkně pomalu a jedno po druhém. Jmenujete se… bydlíte…

povolání… a tak dále.

Ten návštěvník se opravdu zklidnil, a pak vyprávěl příběh

trochu podivný.

V noci na čtvrtého dubna spal, jako když ho do vody hodí. Vedle leží manželka, snad usnula dřív než on, to se neví, je to možné, ale koneckonců ta věc sem nepatří. Spal tedy horník Holčík a spala manželka, v hezky zařízeném dvoupokojovém bytě ve druhém patře se ozývalo v duetu pravidelné oddechování, pootevřeným oknem se dral dovnitř chladný vzduch, ně kde v dálce od bohumínské tratě zahoukal vlak. Klid. Pohoda.

Pojednou výkřik. Gusto! Ježišmarjá! Gustave, slyšíš…

Zloděj! Křičí manželka z plných plic. Muž si sedá na posteli, rozespale si mne oči. Co to povídáš? Co blábolíš? Něco se ti zdálo, ženská.

„Nezdálo… Gustave! Šmatal po mně nějakej chlap… Zlý

chlapisko. Máme tady zloděje!

Gustav rozsvěcuje lampičku na stolku, zívá, drbe se ve

vlasech, ale už uvažuje. Nesmysl. Kde by se tu vzal zloděj!

Bydlí ve druhém patře, dveře jsou zamčené, stará měla živý

sen, to se tak někdy stává. Ale manželka trvá na svém. Musí

tady být zloděj!

Co dělat. Gustav mrzutě vstává, ale přece jen svědomitě

prohlédne byt. Tak podrobně, že by musel objevit i kočku. Ale kdepak. Samozřejmě! V bytě nikdo není, dveře jsou zamčené.

Vidíš, to se ti zdálo, huhlá a leze do peřin. Avšak žena si

nedá říct, horlivě znovu a znovu vykládá, jak ta cizí ruka na ni necudně sahala, ale to už Gustav zase dávno spí. Ženské se něco zdá a pak fantazíruje, člověka by zjevila. Zloděj! Pito— most!

Ráno manželka triumfovala a ještě jednou si zopakovala

celou tu hrůzu. To když zjistili, že jim někdo v noci sebral z kredence přes osm tisíc korun. O tom nebylo pochyb. A tak přišel pan Holčík na policii. Je to fakt, teď už musím ženě věřit.

Ale jak se k nám ten chlap mohl dostat? A co když se objeví

znovu?

Jak se k vám mohl dostat, opakovat muž v uniformě. Oknem, uvidíte, že vám to kriminálka potvrdí. Otevřené okno ve

druhém patře pro toho chlapa nic neznamená. To víme. Je to

náš starý známý.

Jestli to dozorčí přesně tak řekl, to jistě nevím, ale náš

známý to skutečně byl, tvrdí major Josef Škoda. Vlastně byl a nebyl, upřesňuje své prohlášení. Nešlo o jeho první případ, o existenci toho chlápka jsme už cosi věděli. Pohříchu jsme však neměli ani potuchy, o koho jde. Ale snad abychom to vzali od začátku. Známý neznámý dal o sobě poprvé vědět koncem listopadu v OstravěZábřehu. Lezl v noci oknem do bytů, choval se tak tiše, že nikoho nevzbudil, sebral peníze a sem tam o nějaký šperk. A jak přišel, tak zase zmizel oknem.

Nijak mu nevadilo, že okno bylo v prvním nebo ve druhém patře, šplhal po drátech hromosvodů a po okapových

rourách jako akrobat anebo nějaký lupič z detektivek. Někdy si také vypomohl lešením. To se ví, v listopadu nemají lidé okna už tak často otevřená, ale to mu nevadilo, stejně dával přednost oknům do spíže. Asi proto, že se mu to zdálo jistější.

Během zimy se objevil ještě několikrát. Ale šlo opravdu

jen o pár krádeží. Buď byl zimomřivý, nebo to spíš zavinilo

zavírání oken. Zato zjara to pěkně roztočil, a brzy už měl na kontě dvě desítky případů. Někdy dokonce i několik za noc.

A nebyly to jen samé menší škody. Kolikrát se zmocnil

zlatých šperků, hodinek, valut, jednou dokonce odnesl celou

tržbu, kterou vedoucí kadeřnictví už nestačila večer odevzdat.

Současně trochu rozšířil profesi. Snad na něho tak půso—

bilo jaro fakt je, že se nyní zajímal nejen o peníze, ale také o ženy. A jeho drzost rostla. Už mu ani nevadilo, že vedle ženy spal její muž, začal ji ohmatávat, líbat, využívat jejího rozespá ní.

Někdy došlo k situacím, které nemají daleko ke grotesce.

Tak třeba ve Vítkovicích spali v obývacím pokoji manželé. Muž měl, jak někdy bývá zvykem, zpod pokrývky vystrčenou nohu a v polospánku najednou cítí, že mu někdo po ní šmátrá takovými neobvyklými, mohlo by se říct milostnými

pohyby.

Manžela na chvíli popadl strach, že snad jeho padesátiletá žena… ale pak usoudil, že to není možné, posadil se a

nevěřil vlastním očím. U gauče vidí přikrčeného chlapa. No

tohle se mi jistě nezdá! S pokřikem Co tu děláš, prevíte! hnal se po návštěvě víc než podivné.

Vetřelec však přiskočil k otevřenému oknu, byt byl v prvním patře, a začal se soukat ven. Manžel za ním, a měl štěstí, chytil ho za ruku. Už tě mám, hajzle, zajásal, ale jeho radost byla předčasná. Chlap se vysmekl a hup dolů. Ten si musel pořádně natlouct, napadlo muže a ve tmě uháněl před dům.

Jenže tam nikdo.

Prosím tě, co děláš? vítala ho rozespalá žena. Vyprávěl

jí, co a jak samozřejmě si pomyslela, že měl nějaký živý sen.

Myslela si to ale jen tak dlouho, než seznala, že jí někdo vyfoukl z kabelky peníze na činži a ze zásuvky zlatý náramek po tchyni.

Ten chmaták musel mít z pekla štěstí. Předpokládalo se,

že si asi pořádně namlel, pátralo se po nemocnicích a ordinacích, jenže nikde o něm nevěděli; zřejmě se mu opravdu nic

moc nestalo.

No, a zlodějen přibývalo, ale pokaždé v jiné části Ostravy.

Zejména Zábřeh, Hrabová, Vítkovice, Radvanice a Mari

ánské Hory, to byl rajón člověka, který si už vysloužil titul fantom Ostravy.

Lezl dál oknem do bytů v patrech, kradl, obtěžoval spící

ženy, docela mladá děvčata i jejich matky, líbal je na chou—

lostivých místech, docházelo ke všelijakým komickým, ale také vážným situacím.

Například z bytu dispečera Falty odnesl přehrávač, zatímco vedle v pokoji rodiče s dětmi znuděně civěli na televizi.

Dlouho se pak navzájem podezřívali, kdo z nich má vlastně

celou tu věc na svědomí.

Jindy vylezl po trubkovém lešení až do čtvrtého patra,

aby několikrát políbil dívku spící vedle mládence. A když Vylekaná slečna začala křičet, dal se na rychlý ústup. Ale projevil se jako otrlý cynik. Ještě předtím totiž stačil milenecký pár uzamknout v ložnici nepřítomných rodičů.

Dvanáctého srpna ve Vítkovicích rozespalou ženu surově

znásilnil. To byl už otřesný případ a všechna legrace šla stranou.

Tehdy vnikl svým osvědčeným způsobem do bytu, kde

byla pouze šestatřicetiletá vdova. Probudil ji podivný šramot a pak zahlédla v zasklených dveřích stín muže. Úzkostně vykřikla, ale v mžiku měla na ústech cizí ruku. Mlč, nebo tě uškrtím!

Vedral se k ní do lůžka, ženu přinutil, aby se před ním

zcela vysvlékla a byla mu po vůli. Zůstal u ní dvě hodiny a

potom uprchl.

Kriminálka byla rychle na místě, pes sledoval stopu k autobusové zastávce a tam všechno končilo. Popis neurčitý: štíhlý mladý člověk v riflích, mluvil hrubě, ale ne zdejším nářečím.

Co s tím? Podobných lidí jsou na Ostravsku tisíce.

Šlo do tuhého. Znásilněná paní v šoku, s podlitinami a

četnými škrábanci, si poležela několik dnů v nemocnici. Už

tohle vybízelo, aby byl pachatel co nejdříve dopaden. Jeho

otisky nebyly v evidenci, popis neurčitý, vlastně žádný oč se potom pátrání mělo opřít? Vědělo se jen, že je to mladý člověk, hbitý jako lasička. A jako lasička se taky chová.

To se potvrdilo i v Porubě. Po hromosvodu vylezl na bal—

kon ve druhém patře a pootevřenými dveřmi vklouzl do ložnice.

Minul manželský pár oddychující na gauči pod oknem a dostal

se do vedlejšího pokoje.

Chvíli tam slídil v zásuvkách, bez povšimnutí nechal sbírku starých mincí i dvě vkladní knížky až objevil peníze. Zalíbila se mu obálka s dvaceti tisíci, připravenými na zájezd do Chorvatska. Jako opravdový hamoun ještě sebral z odložené kabelky peněženku s několika stovkami a teprve pak se v tichosti odporoučel. Dveře pohodlně odemkl klíčem ponecha— ným v zámku. Na krádež se přišlo až odpoledne.

Přibývaly další případy. Jako třeba ten z Hrabové. Man

žel byl na noční, ale paní Jiřina se najednou probrala ze spánku. To když si vedle ní lehl muž a začal ji hladit. Samozřejmě se domnívala, že se manžel vrátil dřív ze šichty. Objala ho kolem krku ale teď ať ji nechá, až ráno. A jak ho tak hladí, náhle si uvědomila, že nemá pod rukou vlasy svého manžela ostříhané na ježka, ale dlouhé vlasy jiného muže.

V tu ránu z ní spánek načisto spadl. Jiřina prudce rozsví

tila a vidí vedle sebe neznámého člověka. Stačila zoufale vykřiknout, začala ho prosit, bránit se, škrábala, bila kolem sebe pěstmi. Nepomohlo to. Hrozil, že ji uškrtí.

Vetřelec si počínal v bytě docela suverénně, byl tu jako

doma. Pustil si rádio, zapálil cigaretu, usadil se do křesla a ironicky pozoroval mladou ženu, napůl šílenou strachy. Stejně tě dostanu! vysmíval se jí. Nešťastnice najednou vyskočila, vyběhla a stačila se zamknout v koupelně.

Jiřina si užila svoje, na ten zážitek asi do smrti nezapomene, ale pro vyšetřovatele byl k něčemu dobrý. Konečně

získali popis ostravského fantoma. Asi sto pětasedmdesát

centimetrů vysoký, pětadvacetiletý až třicetiletý mladík s

kaštanově hnědými vlasy, štíhlý, ostře řezaná tvář, orlí nos, mozolnaté ruce, hnědý svetr, modré džíny.

Potom už dostaly události spád. Bylo to dvacátého listopadu, skoro rok poté, kdy se noční akrobat poprvé objevil. Půl hodiny po půlnoci vnikl v Zábřehu do obývacího pokoje, kde spala osmnáctiletá studentka. Vrhl se na ni a pokoušel se ji znásilnit. Na její pokřik přiběhla z vedlejší místnosti matka… a zločinec uprchl.

Kriminalisté se právě vraceli od tohoto případu a asi tak o

půl kilometru dál je zastavil energicky vyhlížející muž, pan Zá

ruba.

Před malou chvílí k němu do bytu vlezl chlap, dovoloval

si na manželku, ale on ho dostihl, zrovna když se spouštěl z

okna, a stačil mu ještě uštědřit ránu popelníkem do hlavy. Musí být zraněn, tvrdil pan Záruba. A opravdu pod oknem objevili krev.

Okamžitě se přivolaly další vozy a po stopě se dal slu

žební pes. Zavedl policisty do Místecké ulice, kde byla svobodárna mladých dělníků. Vypadalo to, že by pachatel mohl být v některém pokoji.

Na válendě ležel mladý chlapík, pod hlavou čerstvě zakr—

vácený ručník, dělal, že spí. Byl to šestadvacetiletý strojní zá

mečník Igor Hartl. Spadla klec, řekl mu policista. Počítal jsem s tím, že mě jednou chytíte, odpověděl cynicky.

Ráno začal podrobný výslech. Něco doznal hned, něco

až později. Ostatně usvědčovaly ho nejen otisky prstů, ale také ukradené hodinky a šperky, které se našly v jeho věcech. A několik přepadených žen fantoma poznalo. Celkem měl za sebou za ten rok návštěvy šestašedesáti bytů! A skoro do

všech se dostal tím svým akrobatickým způsobem. Vypovídalo

proti němu na osmdesát svědků.

Samozřejmě šel na zkoumání duševního stavu. Znalci

ale potvrdili, že žádnou chorobou netrpí. Reference ze zaměstnání o něm hovořily jako o dobrém a svědomitém pracovníku s nadprůměrný výdělkem. Už ne tak příznivé zprávy o něm přišly z jeho dřívějšího bydliště na Chomutovsku,

kde mu před časem uložili podmíněný trest. Ukájel se tam při

pohledu na svlékající se ženy a některé i opakovaně obtěžoval.

Nu, na čas ho teď všechny roupy přešly. Noční akrobat si

vykoledoval šest let.

Josef Kratochvíl

Malovaný hrníček

Ležela spodní částí těla pod stolem vedle staré kuchyň

ské židle. Na temeni hlavy měla hlubokou sečnou ránu, na

odkrytém lýtku levé nohy se už zřetelně rýsovala červeno—

fialová posmrtná skvrna, část hlavy byla ve sražené krevní

kaluži. V levé ruce držela kávovou lžičku a na prsteníku se

blyštěl do úzkého proužku ošoupaný zlatý snubní prsten. Její

malá udřená postava budila dojem opotřebované hračky, kterou její majitel zahodil.

Na čistém kuchyňském stole stál malovaný hrníček s vy—

obrazením mladé ženy oblečené do dlouhé modré sukně a

bíločervené halenky s nabíranými rukávy. Dívka na hrníčku

držela v levé ruce rozevřený vějíř, na kterém bylo ozdobnými

číslicemi docela malé, nenápadné datum 20. 2. 1929.

Všechny tři místnosti malé chaloupky byly pečlivě ukli—

zeny a bylo zřejmé, že stará paní, která před třemi lety ovdově

la, stále dbala na pořádek a čistotu. Nikdo zde nic nehledal, nevypáčil zásuvky a skříně a nevyhazoval jejich obsah na podlahu.

Rána na hlavě byla hluboká, s ostře ohraničenými okraji,

což svědčilo o tom, že použitá zbraň byla ostrá. Nejspíš sekera. Smrtelná rána byla vedena zákeřně. Zezadu a velkou silou.

„Měla tři děti,“ řekl Rubeš. Držel v ruce svazek dopisů.

„Mezi sourozenci to trochu skřípalo,” klepl do obálek. „Hádali se, kdo zdědí chalupu.” „To už tak bývá,“ řekl jsem, ale pak jsem zpozorněl. „Snad si nemyslíš, že…“ Pokrčil rameny.

„Nevím, ale bez nich nezjistíme, co se tady vlastně ztratilo.“

Nejstarší syn Martin bydlel ve velkém průmyslovém městě na západě Čech, prostřední Václav žil a pracoval v Praze,

nejmladší Helena se vdala do sousední vesnice. Byla nejblíž,

tak jsme ji přivezli. Bledá v obličeji, vyděšená, oči plné slz.

„Maminko…“ Hladila mrtvé ruce. „Kdo ti to udělal?“

„Neztratilo se nic,“ řekla, když otevřela malou dřevěnou

krabičku, ve které bylo pár cenností. Pozlacená brož, řetízek s křížkem, snubní prsten a staré kapesní hodinky s prasklým sklíčkem, které patřily dědovi. I pár stokorun leželo ve starém kredenci v sešitu, kam si hospodyně zapisovala výdaje a recepty.

„Loupež to tedy nebyla,“ řekl Rubeš a obrátil se k paní

Heleně. „Nějaká pře, nenávist…“

„Ne,“ vrtěla hlavou. „Maminka se nikdy nehádala, lidé z

vesnice ji měli rádi.“ Přestala mluvit a nerozhodně se na mě

podívala.

„Vzpomněla jste si na něco?“

„Já nevím,“ rozpačitě si promnula ruce. „Snad starý Hoff

“

man…

„Jen to dokončete,“ povzbudil jsem ji. „Jestli je nevinný,

tak mu neublížíte.“

„Víte, chodil za maminkou. Pořád, že on je sám a ona prý

také, že by si jako pomáhali ve stáří.“ Tady náhle skončila své vyprávění a pátravě nám hleděla do tváře. Kdyby tak znala náš názor, hned by sejí lépe pokračovalo.

„No a co z toho?“ nevydržel Rubeš.

Musela se rozhodnout. „Jako kdybych se o mámu dost

nestarala. Nepotřebovala přece nějakýho starýho dědka, když

měla mě.“

„To se nikdy neví, kdo koho potřebuje,” nesouhlasil Rubeš. „Vy myslíte, že Hoffman…“

„Ne, já nevím nic.” Najednou dostala strach., Jenom, že

jste se ptali. Matka ho odmítla, on dost naléhal, dokonce byl za mnou, abych mámu přesvědčila, že to pro oba bude lepší.”

„Jo tak,” pochopil Rubeš a okamžitě přesedlal na jiný

problém. „Jak to bylo s chalupou? Kdo ji měl dostat?”

„Chtěl ji Martin, je z nás nejstarší. Václav a já také, ale

maminka ještě nebyla rozhodnuta.”

„Proč vy?” řekl jsem. „Bydlíte jen pár kilometrů odsud.”

„Manžel ji chtěl pro svého známého,” řekla plaše. Chtěla ještě něco dodat, ale pak se zarazila a mlčela.

Chalupa Cyrila Hoffmana stála hned vpravo od silnice na

návsi se špinavým kačákem uprostřed. Typické zemědělské

stavení se zpustlou zahrádkou před okny, velkými vraty a vysokým kamenným zápražím. Přivítal nás čistě vyhlížející děda

s fajfkou až do pasu, modrýma důvěřivýma očima a tři dny

neholeným strniskem bílých vousů.

„Jejího Matěje jsem znal dobře, byli jsme spolu na vojně

v osmatřicátém.” Děda ztichl a upřel na mě pomněnkové oči.

„To Helena, viďte?” Nebyla v tom ani špetka ironie nebo zloby.

„Myslel jsem si, že bysme dožili spolu, jako s Anežkou, ale

Heleně se to nelíbilo. Anežka se styděla, potřebovala mít

schválení dcery, ale tají to rozmluvila, tak mi řekla, že už jsme moc staří…” Odmlčel se a po chvíli dodal: „Staří. Mohl jsem se starat o ni a ona o mě, kdyby rok, dva, možná i tři… Už víte, kdo to jako… “

Děda si nedokázal vzpomenout, kde byl a co dělal, když

vrah napadl spolužačku ze školy, děvče, které proháněl při

tancovačkách, ženu jeho přítele, matku, babičku, s kterou chtěl dojít na konečnou. Ani mi to nevadilo, protože jsem si ho jako vraha nedokázal představit, i když mít fantazii a jen tak nevěřit patřilo k základnímu popisu mé práce.

Martin Koudela. Elektroinženýr s dobrým postavením.

Vysoký, štíhlý, pěkně oblečený. Suverénní a sebejistý. Seděl

přede mnou a tvářil se sveřepě.

„Co jste dělal ve čtvrtek?“ zeptal jsem se. Podíval se na

mne úkosem.

„Byl jsem v práci.“

„To jste řekl doma manželce, že jdete do práce, ale měl

jste celý den dovolenou. To nějak nesouhlasí, pane inženýre.“

Na malý okamžik znejistěl.

„Jdete po mně? Já jsem přece vlastní matku nezabil.“

„Ale… Já nic takového neříkám. Chci jenom vědět, kde

jste byl. To je běžná praxe.“ Díval se mi do očí a neuhýbal.

„Jsem trochu přetažený, tak jsem si vzal auto a jezdil po

Šumavě. Sem a tam. Bez cíle. Sám, s nikým jsem nemluvil. To

je pro mne špatné, co?“ dodal ironicky, ale ve tváři se ani neušklíbl.

Vzal jsem mapu. Tak kudy? Kde jste zastavil? V kolik

hodin? Tam jste nemohl jet, je tam objížďka… Lhal. Suverénně, přesvědčivě, ale lhal. Když byl přistižen, změnil výpověď.

„Třeba jste zajel na samotu, třeba jste se nepohodli…“

„Ne,“ vykřikl. „Co si to dovolujete?”

„Zavražděná byla vaše matka,” řekl jsem klidně. „Snad

můžeme očekávat vaši pomoc a spolupráci…”

Sklonil hlavu a mlčel.

„Nebyl jste za někým, koho nechcete prozradit? Třeba se

obáváte indiskrece, mohu vám zaručit, že všechno zůstane

jenom mezi námi.” Mlčel. „Pochopte, jde mi o čas, nerad bych ho s vámi zbytečně ztrácel.”

„Jezdil jsem různě,” řekl. „A u matky jsem nebyl.” Tvářil se nepřístupně a uraženě mlčel.

Věděl jsem, že lže, že se vykrucuje, že něco tají. Okatě

dával najevo své sebeovládání a vnitřní disciplínu, která mu

nedovoluje se zeptat, jak to bylo s jeho mámou, jestli trpěla nebo ne, neuniklo mu ani slovíčko, které by vyjadřovalo, že má cit, že měl svoji mámu rád, že smrt blízkého člověka je přece jen něco jiného než prohraný fotbalový zápas jeho favorita.

Cynický inteligentní chlap, který si hraje na něco nepochopitelného a jde mi na nervy. Sakra, jak ten mi jde na nervy…

„Tak vy mi neřeknete, kde jste ve skutečnosti byl, přesto

že vám dávám slovo, že…”

„Slovu policajta já nevěřím.”

Je moc těžké nevstat a nepokračovat se stejnou arogan—

cí, je těžké nezneužít svého postavení a nezamávat s ním jako s hadrem. Je to zatraceně těžké.

„Dobře,” řekl jsem klidně, ale slova mi zamrzala v ústech.

„Domluva není možná, v tom případě se obrátím na vaši ženu,

vyslechnu vaše kolegy a podřízené v práci, třeba bude někdo z nich vědět, kde jste mohl cel^ den být.”

Zrudl, pak se mu krev z obličeje zcela vytratila. „To je

podraz.“

„Pátrám po vrahovi vaší matky. Podraz je, když její vlastní syn nechce pomoct. To je pro mě podraz, pane inženýre.”

To jméno mi řekl a zároveň mě úpěnlivě prosil o diskrétnost. Doma i v práci. Samozřejmě že bych ho neprozradil,

protože s kým líhá je jenom a jenom jeho věc, a že líhá kdekdo s kdekým, pro mě nebyla žádná novinka, před kterou bych se křižoval.

„Synátor z Prahy má alibi,” informoval mě Rubeš, „ale

manžel dcery není pevný v kramflecích. Je to pijan, rváč a

surovec. Trestán za ublížení na zdraví. Tu chalupu chce na

kšeft, aby bylo na truňk. Co kdyby právě on…“

„Tak kde jste byl, pane Bašto,” řekl jsem zamračenému

chlápkovi, který si nás nenávistně prohlížel. Byl vysoký, silný, ruce jako lopaty. Vykrmený řimbaba s podezíravým pohledem.

Na tváři rudé fleky, pod očima alkoholické pytle.

„Nikde. Ňák se nemohu upamatovat.”

„Měl jste z nádraží odvážet hnojivo,” připomněl mu Rubeš, „ale na tři hodiny jste zmizel. Kdepak jste byl?”

„Asi jsem odpočíval.” Začal se šťourat malíčkem v uchu a pak si chvíli prohlížel, co vydoloval.

„Kde?” vyštěkl Rubeš. „A nechte na chvíli tý údržby. Až

skončíme, tak se škrábejte a dloubejte kde chcete, ale teď se račte věnovat nám. Tak kde jste byl?”

„Někde u lesa. Zastavil jsem a chvíli si dáchnul.”

„Kde u lesa?”

„To už nevím a dejte mi pokoj. Zena je k ničemu, doma

mám kreténa a ještě vy. Nevím, kde jsem byl, ale bábu jsem

nezabil. Běžte si na synáčky, tam možná pochodíte.”

„Kde u lesa?” trval na otázce Rubeš. „Jestli si myslíte, vážený pane Bašto, že si budete povídat, co vám slina na jazyk přinese, tak to tedy ne. Kde u lesa a přesně a půjdeme se na ten váš důlek podívat. Třeba tam zajistíme vaši pachovou stopu, když jste si tam dáchnul, jak tvrdíte.”

To bylo na Baštu moc. „Byl jsem v Ratajích na pivě. Chtěl

jsem to zatlouct, když jsem pak jezdil, abych neměl průser.”

„Průser byste měl, kdybyste mlčel nebo lhal,” řekl Rubeš a už se tvářil docela přátelsky. Tohle si prověřit nebude problém. Stačilo zvednout telefon a Bašta z toho byl venku.

Když přijel Václav se svou ženou a dcerou, měl jsem pocit, že mladší syn smrt své matky nese velmi těžce.

„Martin to neudělal,” řekl okamžitě, když vycítil, že náš zájem se točí kolem jeho osoby. „Doma už mu to pár let neklape, určitě má nějakou ženskou a hraje si na hrdinu. To odpoví dá jeho romantické představě o cti. Asi bude vdaná a on ji

nechce vystavit vašim dotazům.

Bašta? To je pijan, neumí se ovládat, snad i hrubec, ale…

Ne, nevěřím. Zabít starou ženskou? Ne. To ne.

Helena? Ta měla mámu ráda. Byla poslední, to víte, mazánek. Rodiče těžce nesli, že se tak špatně vdala. Každou

chvíli tady byla i s Pavlem… to je jejich syn. Je debilní. Hledali útočiště, když měl Bašta kvartál a nevyšel z opice.”

„Neztratilo se něco?” zeptal jsem se jich. Prošli jsme celé stavení.

„Snad sekerka,” připustil Václav, ale dvanáctiletá Monika nesouhlasila.

„Chybí jeden hrníček. Ten malovaný, co byl dědy a babička ho vždycky dávala na stůl, když pila kávu. Říkala, ať je tady děda s námi.“

„Jaký hrníček?“ řekl jsem. Přinesla malovaný hrníček s

krásnou mladou ženou.

„Tenhle je babičky, děda měl jiný. S vojákem na koni a

šavlí.“

„Táák… hrníček,” řekl jsem zklamaně.

„Moc se líbil Pavlovi, ale babička mu ho nepůjčovala. Bá

la se, že ho rozbije.” Podíval jsem se na Rubeše.

„A sakra,” řekl. „Tohle nás nenapadlo.”

„Chceme si promluvit s vaším synem,” řekl jsem Heleně

Baštové.

„Ježíši Kriste,” zalomila rukama. „On nic neudělal, nikdy…”

„Ten debil,” řekl Bašta. „Já věděl, že to jednou takhle dopadne.”

Na čtrnáct let byl veliký a silný. Seděl před námi na krajíčku židle a s nedůvěrou si nás prohlížel.

„Jsi už velký kluk,” řekl jsem.

„Jsem,” odpověděl. „Za tři roky půjdu na učení.” Podíval jsem se na Rubeše. Mlčky přikývl. Neměl chuť se do toho mí

chat.

„Co máš nejraději?” zeptal jsem se.

„Maso,” odpověděl bez váhání.

„To já taky,” řekl jsem. „A čím chceš být?”

„Námořníkem. Chtěl bych vidět moře.”

„To ale budeš muset z domova odejít.”

„Odejdu. Táta nás bije.”

„Ale bude se ti stýskat.”

„Bude,“ připustil.

„Po kom nejvíc?“ „Po mámě.“

„Po kom ještě?“

„Po babičce.“

„Byla na tebe babička hodná?“

„Byla, ale někdy tady ne.“

„Nechtěla ti dát hrníček, viď?“

„Nechtěla.”

„Tak sis ho vzal.“

„Vzal.“

„Taky jsi ji uhodil, viď?“

„Jo.“

„Čím?“

„Sekerkou.“

„Kde máš ten hrníček?“ „Schovanej na půdě.“

„Přines nám ho, Pav

“

le, ano? Přikývl a běžel na půdu. Za

malou chvíli byl zpátky. Držel ho oběma rukama a opatrně ho

postavil na stůl.

Malovaný hrníček. Voják na koni v červené dragounské

uniformě s vytasenou šavlí, na které bylo napsáno ozdobnými

číslicemi datum 20. 2. 1929.

Vzal si ho s sebou do ústavu. Jedinou památku na babičku, kterou měl rád.

Zdena Košťálková

Tiché místo v parku

Výčitky svědomí, to je mizerná záležitost, uvědomil si Milan, když finišoval po cestě na místo schůzky. Ještě že mu

nedává tak často příležitost, aby se ozývalo. Dnes také nic

hrozného neudělal, ale přece jen nechal Alici čekat. Sám vy

žadoval dochvilnost, nebylo to tedy fér. Jinak věděl, že Alice od něj vysvětlení, proč se zdržel, určitě přijme. Na tom, že si dal pivo se známými, které už léta neviděl a teď je náhodou potkal na autobusovém nádraží, není nic špatného, nemohl to předem vědět.

Lavičku, na níž se obvykle setkávali, viděl už zdáli. Jak to

že je prázdná? Podivil se. Doběhl k ní a rozhlédl se. Alice nikde. Ani ve stínu, ani na sluníčku. Trochu ho to dožralo. Přece neodešla! Podíval se na hodinky. Přišel přesně o třicet minut později. To je sice hodně, počkat však mohla. Ale Alice by přece neodešla, uvažoval. Spíš sejí stalo něco jako jemu a záhy dorazí.

Sedl si na lavičku a sledoval dění kolem. Bylo to obdivu—

hodně tiché místo v parku. Málokdo sem zavítal. Ostatně právě proto měli ten palouk rádi.

Rozhodl se jít Alici naproti, nebavilo ho nečinně sedět.

Pod nohou mu zaskřípalo sklo. Rozbitá láhev myslivce.

V trávě kus vedle si všiml další. Někdo tu měl mejdan.

Nevybral si špatně, pomyslel si Milan.

Pocítil účinky vypitého piva, tak zašel do křoví, aby nedo—

padl jako Tycho de Brahe. Když se vracel na cestu, zahlédl

mezi větvemi cosi oranžového. Zvědavě přistoupil o krok blíž.

Zůstal stát jako opařený. Vždyť to byla Alice! Ležela na

zádech, s otevřenýma očima a naprosto nepřítomným pohledem. Je mrtvá! napadlo ho. Nemohl poznat, co se jí stalo. Její roztrhané svršky byly rozházené kolem, tělo samý šrám. Zůstala ležet v pozici, v níž ji násilník opustil.

Dostal nepředstavitelný vztek. Hlavně na sebe. Kdyby

přišel včas, nic sejí nemuselo stát! Vzal ji do náruče. Teprve teď poznal, že Alice ještě žije. Byla sice úplně bezvládná, ale dýchala. Zabalil ji do bundy a běžel s ní ven z parku.

Nebyl schopen logicky uvažovat, přemýšlet o tom, co bude dělat. Nerozhodně se zastavil u silnice. Zaslechl zaskřípění brzd. Přímo před ním zastavilo auto.

„Co se stalo? Nepotřebujete pomoc?“ ptal se ochotný řidič. Nezmohl se na odpověď, ale řidič si prohlédl jeho břemeno a pochopil. Otevřel mu zadní dveře.

„Nasedněte, odvezu vás k lékaři.“

Milan poděkoval a nasoukal se s Alicí na sedadlo.

„Mám známého na gynekologické klinice. Bude nejlíp,

když pojedeme rovnou k němu,“ rozhodl řidič. Milan si vděčně

uvědomil, že bez něj by byl úplně ztracen. Hladil Alici, která byla stále v bezvědomí, a ani nezaregistroval, že auto zastavilo.

„Zůstaňte zatím v autě. Zařídím, aby přišli s nosítky.”

Lékař se nevyptával a rovnou vzal Alici do ordinace. Milan neměl vůbec představu, jak dlouho seděl v čekárně. Když

si ho doktor zavolal, měl velmi vážný výraz.

Ta dívka je pořádně zmordovaná,” použil srozumitelný

výraz. „Nadiktujte mi základní údaje.”

Milan hovořil jako stroj. Odpovídal bez přemýšlení, stále

měl před očima tu strašnou scénu, jak Alici našel v křoví. „Po

čkejte tu ještě chvíli, musím to oznámit policii. Chceteli informovat její rodiče, můžete použít telefon.”

Milan přikývl, ale neměl se k tomu, aby zvedl sluchátko a

vytočil známé číslo. Lékař si povzdechl. „Počkejte si venku,

zavolám jim sám.”

Milan seděl u okna jako tělo bez duše. Nevnímal dění kolem sebe, vůbec si neuvědomil, že muž v civilu oslovil právě

jeho. Teprve když mu položil ruku na rameno, zvedl k němu

oči. „Pojďte, pojedeme k nám. Budeme tam mít víc klidu pro

rozhovor. Nebo chcete ještě počkat na příjezd jejích rodičů?”

Jeho pokrčení rameny si mohl vysvětlit, jak chtěl. Milan se

však zvedl a mechanicky kráčel ke dveřím. Mátový čaj, který

mu policista v kanceláři nabídl, vypil tak rychle, že si musel spálit ústa. Netvářil se však, že by si to uvědomoval.

Odpovídal jednoslabičně, stále se toulal myšlenkami ně

kde jinde.

Policistovi bylo jasné, že se v tuto chvíli moc nedozví.

„Víte co, jděte se domů vyspat, lékař vám prý dal nějaký prá

šek. Popovídáme si až zítra. Ale ještě teď bych potřeboval,

abyste mi ukázal místo, kde jste Alici našel. Auto je připravené, můžeme vyrazit. Pak vás hned odvezeme domů.”

Milan přikývl.

Venku už byla tma, ale palouk, který si s Alicí tak oblíbili, hy našel vždycky. Jenom se nemohl odhodlat a dojít až ke křoví, kde Alici našel.

Zválená tráva a cáry dívčích šatů dosud ležely na místě,

kde se odehrála tragédie.

„Přijďte ráno, hned jak vstanete, ano?“ požádal policista

Milana, když ho vedl k autu. „Čím dřív budeme vědět všechny

podrobnosti, tím větší máme šanci násilníka dostat.“ Jakmile

Milan přijel domů, zapil prášek a lehl si. Měl pocit, že stejně nikdy neusne, že ho bude stále pronásledovat ta příšerná vidina. Chudák Alice, co všechno asi musela vytrpět. A jen kvůli němu.

Otevřel oči a zjistil, že je světlo. Nemohl si vzpomenout,

co se stalo, co je právě za den, zdaje ráno nebo večer. Jen

pomalu se probíral k plnému vědomí a postupně si vybavoval

události předešlého dne.

Podíval se na hodinky. Půl osmé.

Ještě skoro hodinu se mátožné pohyboval po bytě. Uvě

domoval si, že na něj vyšetřovatel určitě netrpělivě čeká, ale nešlo to. Dobře deset minut seděl u telefonu a odhodlával se zatelefonovat do nemocnice. Nakonec přece jen vytočil číslo, které mu lékař včera dal, ale jakmile uslyšel jakýsi ženský hlas, rychle sluchátko položil.

Policista, který ho už očekával, okamžitě pochopil vý

znam jeho tázavého pohledu.

„Ano, hovořil jsem s ošetřujícím lékařem. Žádné potěšující zprávy… Alice se ještě neprobrala k vědomí. Leží na chirurgii. Zatím k ní nikdo nesmí.“

Milan schoval obličej v dlaních.

„Za všechno můžu já!“ vzlykl. „Kdybych přišel včas, nic

by se nemohlo stát. Teď už ho určitě nedostanete.“ Vyprávěl

pak, jak přišel pozdě a našel Alici. Nic podstatného vlastně

nevěděl. Když dorazil na palouk, bylo po všem, nikoho tam

neviděl.

„Zjistili jste už něco?“ zeptal se takřka bez naděje v hlase. „Pátrání se samozřejmě hned rozběhlo. Našli jsme tam

spoustu použitelných stop. Především otisky prstů na láhvích

od alkoholu. Byla jich tam spousta láhví i otisků. Šlo zřejmě o tři muže a jednu ženu. Právě její otisky máme v evidenci. Teď ji hledáme všude, kde lze předpokládat, že by mohla být.“

„Žena?“ zděsil se Milan.

„Zní to sice neuvěřitelně, ale je to tak. Má už u nás pár

vroubků, s oblibou se věnovala sexuální výchově nezletilců…

Ale nikdy ještě nezašla tak daleko. Ostatní otisky v evidenci nemáme.”

„Já to vůbec nechápu…“

„Nebojte se, jakmile ji vyslechneme, budeme vědět, kdo

jsou ti další. Ale zkuste si ještě vzpomenout, jestli jste náhodou někoho nepotkal, když jste přicházel na palouk.“

Milan nešťastně zavrtěl hlavou.

„Víte, Alice mohla docela klidně přijít mnohem dřív, než

jsme měli rande. Dělávala to, když měla volno. Četla si na

lavičce, nebo se jen tak opalovala… Myslíte, že to byla náhoda, nebo že si ji někdo vyhlédl?“

Vyšetřovatel pokrčil rameny.

„To by byly předčasné úvahy. Ale nepředpokládám, že by

ji tam někdo úmyslně čekal. Řekl bych, že tam ta čtveřice vy—

datně popíjela a využila toho, že byla Alice po ruce. Prostě

nešťastná souhra náhod.“

Milan setřásl předchozí apatii, popadl ho šílený vztek.

„Kdyby se mi dostali do ruky, tak bych je…“

Nestihl dopovědět, ale i tak bylo jasné, co má asi na mysli. Policista zvedl sluchátko hned po prvním zazvonění.

„No výborně, čekám,“ řekl stručně a zavěsil.

„Tak vám zatím děkuji. Z celého srdce vám přeji, aby va

še dívka přežila.”

To přání sice skutečně znělo srdečně, ale Milan přesto

vycítil z policistova tónu, že už má rychle odejít, předchozí přátelský rozhovor skončil.

Zvedl se tedy a už s rukou na klice se váhavě zeptal: „A

dáte mi, prosím, vědět, jak pokračujete?”

„Samozřejmě,” přikývl vyšetřovatel. „Kdyby nic jiného,

dozvíte se to u soudu. Ale spolehněte se, že vás nenechám

tak dlouho čekat.”

U výtahu se Milan setkal s nehezkou pětačtyřicátnicí, kterou vedli dva muži. Byla neupravená, měla váčky pod očima.

Venku by o ni pohledem nezavadil. Teď si ji však důkladně

prohlédl a ještě se za ní otočil. Nemýlil se. Policisté ji vedli do kanceláře, kterou právě opustil.

Tak to je ona, pochopil. Od takové ženské by Alice skutečně těžko mohla čekat pomoc.

Vyšetřovatel splnil svůj slib. Zatelefonoval Milanovi už za

dva dny. Mezitím se oba dozvěděli, že Alice na následky zranění zemřela.

„Všechno je v podstatě jasné. Jestli máte chvíli čas, mů

žeme se sejít.”

Milan pochopitelně souhlasil. Jediný cit, který si po všech

těch událostech zachoval, byla touha po pomstě.

„Zavřeli jste ji?” zněla jeho první otázka.

„Je samozřejmě ve vazbě. Vůbec nezapírala, že na pa—

louku odpoledne byla. A s ní tři kluci. Narazila na ně v aleji za školou, když tam v době vyučování kouřili. Tak jim nabídla ještě kořalku, aby si užili. Potom je odvedla do parku. Cestou koupila další láhve. Nejdřív se snažila tvrdit, že ty mládence nezná, ale nakonec přece jenom prozradila jejich jména. To už jsme stejně věděli, kdo byl zrovna za školou. Samozřejmě také prohlašovala, že neví o žádném brutálním znásilnění… Nejmladšímu klukovi bylo třináct.“

„Cože?!“

„Ano, třináct. Tomu se udělalo špatně, takže se jen koukal. Byl první, kdo promluvil. Popsal, jak je nutila pít, potom svlékat, jak se objevila Alice a ona je hecovala, aby se měli k činu, jinak že nebudou vědět, co je život. Když se zdráhali, sama Alici chytila a svázala, předvedla jim, co a jak, protože ještě neměli vlastní praktické zkušenosti. A protože se Alice stále snažila bránit a volat o pomoc, začala ji mlátit kamenem do hlavy a kopat… Ani ji nepřekvapilo, že Alice zemřela. Hájí se tím, že byla opilá, protože ji zklamal život, opustil partner.“

Milan se z toho nemohl vzpamatovat. Vůbec to nechápal.

„A co ti kluci?“

„Nejmladší vlastně skoro celou dobu zvracel. Zbývající

dva se nechtěli nechat zahanbit, tak dělali, co jim ta ženská nařídila. Už s nimi mluvil psycholog. Říká, že se asi na přísluš

nice opačného pohlaví hned tak nepodívají…”

František Bukvář

Pán s divnýma ušima

Dvacetiletý Karel Beran vyběhl po schodech do druhého

poschodí a ani se nezadýchal, přestože bral schodiště doslova útokem. U studenta fakulty tělesné výchovy a sportu se tomu ostatně nebylo co divit. Před půlhodinou vystoupil z autobusu, který ho přivezl z Prahy, aby se po měsíci podíval nejenom na matku, ale i na její dvacetiletou podnájemnici. Jiřina byla téměř na den stejně stará jako on, rozdíl jednoho týdne zde nehrál žádnou roli, ale když se ji onehdy rozhodl políbit, zatočila se mu doslova hlava ze zjištění, co vůbec může takový polibek obsahovat.

Karel byl pohledný chlapec, ale už od patnácti let, kdy se

kluci zajímají o děvčata ve zvýšené míře, trávil naprostou vět

šinu svého volného času na škvárovém oválu místního stadio—

nu, aby si při nekonečných vyklusávačkách a intervalových

sprintech nechal zdát nikoli o něžném pohlaví, ale o pořádném tartanu a přinejmenším ligovém stánku, odkud by jednou vedla cesta do reprezentace a pak třeba i na mistrovství světa a olympiádu. Odmaturoval ještě jako panic, což samozřejmě

nikomu nepřiznal, přestože to nejedna spolužačka stoprocentně předpokládala, aby několik týdnů poté na prázdninové bri—

gádě prožil neslaný nemastný románek s jistou studentkou

střední ekonomické školy, která si stejně jako on chtěla trochu užít a opět jako on nevěděla, jak na to…

Jiřina, to bylo něco úplně jiného. Ta se na člověka jenom

podívala a už začínal mít měkká kolena. Matka se s ní sezná

mila v Karlových Varech. Obě tam byly na léčení a nejenom že

jim byl přidělen společný pokoj, nýbrž si padly tak dokonale do noty, že matka nabídla Jiřině, aby se přestěhovala do jejich města a přímo k nim do bytu. Laborantka s chemickým vzdělá ním zde najde místo velice snadno, to pozná sama. Ještě se o

ni fabriky poperou…

Tak se nakonec stalo. Jiřina zdomácněla v Karlově pokoji

a ten při svých návštěvách u matky spával na gauči v obývacím pokoji, spokojen, že ještě před nějakým časem zatrpklá

matka začala znovu žít a je veselá a spokojená, jak od rozvodu, k němuž došlo před pěti lety, nebyla. Sám jí to předtím

dokonce vyčítal: „Rozvedla ses v pětatřiceti, to přece neznamená, že nastal konec světa!”

S nastěhováním Jiřiny bylo i u nich veselo. Sám to sice

nezažíval, ale všímal si: v lednici se většinou chladilo víno, v baru byly láhve s tvrdým alkoholem, matka se začala pořádně oblékat a líčit, večer si ke kávě zapálila cigaretu, což bylo asi jediné, co by jí Karel vyčetl, ale mlčel i k tomu, neboť byl rád, že matka není už tou zapšklou a neustále čímsi uráženou ženskou, nesnášející svoje okolí.

Zazvonil na zvonek, ale nikdo nepřicházel otevřít. Bylo

mu jasné, že Jiřina musí být ještě v práci, je teprve poledne, ale matka, když spolu telefonovali, říkala, že má týden dovolené… Sáhl do kapsy pro svazek klíčů a odemkl. Překvapilo ho, že není zamčeno, nýbrž jenom zaklapnuto. Když matka odcházela z bytu, pečlivě otáčela zámkem na dva západy.

Bála se zlodějů jako čert kříže…

Když vstoupil do místnost, aniž by se v předsíni přezul,

bylo mu podezřelé, že dveře z obýváku do ložnice jsou otevřené. Ani tohle u nich doma nebylo zvykem. Postavil se do

dveří a chtěl pozdravit, protože viděl matku ležet v posteli.

Náhle však nebyl schopen vypravit ze sebe jedinou hlásku.

Díval se do nehybných a vytřeštěných očí, uvědomoval si nepřirozenou polohu hlavy a divně otevřená ústa, nepřehlédl, že matka má na sobě svetřík, ale od pasu dolů je nahá, nehýbe se, nemluví, nedýchá…

V šoku se dopotácel k telefonu a vytočil trojmístné číslo. Později si nebyl jist, zda se dovolal k lékařům, na policii či k hasi

čům. Každopádně za několik málo minut zastavila v ulici dvě

auta s rozsvícenými modrými majáky: sanitka a policejní vůz.

Doktor ze záchranky vyklidil kriminalistům pole velmi

rychle: „Tady už nemám co zachraňovat,” zvedl se od mrtvé.

„Je to jasné udušení z uškrcení. Poloha těla,“ pokrčil rameny,

„co vám budu povídat. Tomu rozumíte víc než já,“ mluvil, jako by se omlouval. „Znásilnění, nejspíš. Nebo alespoň silou vynucený pohlavní styk, i když…“

„Co máte na mysli, doktore?” zajímalo majora Vránu.

„Nikde na těle nevidím žádné pohmožděniny a další stopy, které jsou při znásilnění běžné. Na stranu druhou je mrtvá…”

„Musela být znásilněna,” ozval se najednou hlas za jejich zády. Otočili se a uviděli mladou ženu, která si otevřela byt vlastními klíči. „Já se jmenuji Jiřina Jirsová,” podávala jednomu z uniformovaných policistů občanský průkaz. „Já tu bydlím na podnájmu,” hájila se. „Čtyři nebo pět měsíců… Úředně jsem zde přihlášená,” bránila se, aniž by ji kdo obvinil z něčeho nekalého či nesprávného.

„To je v pořádku,“ odtušil major Vrána. „Ale jak můžete s

takovou určitostí tvrdit, že došlo k něčemu, čeho jste nemohla být svědkem?“

„Já jenom mohu říci,“ podívala se Jiřina na Karla, sedí

cího beze slov a jakoby bez účasti v nízkém křesle, „že co se mužů týče, byla paní Beranová velmi…,“ zarazila se a hledala vhodný výraz. „Ctnostná,“ pokračovala po odmlce. „Ona zkrátka na muže moc nebyla, tak je to. Ale ani na ženské,“ dodala rychle, když si všimla divného pohledu v očích jednoho z kriminalistů.

„Tak jak to s ní tedy po téhle stránce bylo?“ zajímalo Vrá

nu.

„Jak?“ znovu se Jiřina podívala na Karla. „Ženská bez

velkého zájmu o sex. Je na tom snad něco tak nepochopitelného?“

„Není,“ řekl major. Když o tři hodiny později provedli jeho

lidé všechny potřebné úkony a tělo bylo odvezeno na patologii k pitvě, opustil dům v Havlíčkově ulici. „Je tu pěkný bordel,“

ulevil si na chodbě poté, co byl nucen překročit hromadu vy—

bouraných cihel.

„Dům je v celkové rekonstrukci “, řekla Jiřina a slíbila, že

pokud by si na něco zajímavého vzpomněla, přihlásí se sama

a bez dalších vyzvání a obsílek.

„Hele, majore,“ naklonil se k vyšetřovateli v autě kapitán

Brýl. „Nechci nikomu sahat do svědomí, nejmíň té hezké holce, ale moc věcí tady nesedí. Já jsem poctivě proběhl celý barák partaj po partaji. Ne všude byli doma. Ale od důchodců jsem se dozvěděl, že taková, jakou ji líčila Jirsová, byla Beranová před tím, než se slečna Jiřinka nastěhovala do podnájmu. Od té doby se prý u nich v bytě dveře netrhly.

Pořád tam hrála muzika, jistě se tam pilo a tancovalo,

chlapi, které předtím nikdo neviděl, courali po schodech nahoru a dolů, Beranová začala vysedávat po hospodách a vinárnách, samozřejmě s tou Jiřinou, a domů jakživa nepřišla před půlnocí a nikdy ne sama. Vždycky alespoň s jedním chlapem, občas i se dvěma… Samosebou Jiřina byla pořád při tom…“

„Tak ji předvolej,” nařídil major. „Kdyby nám tohle chtěla říci, už by to udělala. Nemůžeme čekat, až se uráčí…”

„Já bych to odhadl tak, že brala ohledy na mladého Bera—

na,” upozornil vyšetřovatele kapitán Brýl.

„To je možná pravda,” souhlasil s ním Vrána, „tím víc bychom se ovšem od ní mohli dozvědět bez přítomnosti syna mrtvé a mnoha jiných svědků.”

Jiřinu Jirsovou pozvali hned na druhý den. Zpočátku se

tvářila, jako kdyby neuměla do pěti počítat, ale pak rozvázala, i když jí předtím museli sdělit, co se dozvěděli i bez jejího přičinění.

„Potkaly jsme se v lázních,” začala nakonec od začátku,

„a hned první den se mě zeptala, jestli budeme chodit tancovat a bavit se, že ona žije už pět let hůř než vdova, že jestli se v jejím životě něco nezmění, pomátne se na rozumu, zkrátka že takhle už dál žít nemůže, zejména teď, když už je její syn dva roky z domova… Potřebuje, aby ji někdo pohladil, řekl jí hezké slovo, projevil o ni zájem. Pak by jí bylo lip. Já ji upozornila, že mám dojem, zda si to nelakuje moc narůžovo, že i když je o dvacet let starší než já, vím toho o chlapech jistě nejmíň tolik co ona, a navíc jsou to čerstvé zážitky.”

„Na co jste ji upozornila?” poprvé ji přerušil major.

„Na to, že žádný chlap ji nebude hladit a sentimentálně

cokoli blábolit, aniž by si představoval, že na konci večera

skončí v její posteli. Ona na to, že by to snad bylo jedině dob

ře. Tak jsme si žily v lázních a ona mě pozvala, abych se k ní nastěhovala. Přijala jsem to. Dva roky na ubytovně se společ

nými sprchami a záchody člověka naučí vážit si příležitostí. A takový zapadákov tohle město také není. Líbí se mi tu a Karel říkal, že můžu zůstat…”

„Znaly jste všechny pány, které jste si přivedly domů?”

„Až na výjimky všechny,” odpověděla Jiřina. „Ne že by se pospíchali představovat, ale my jsme to z nich většinou nějak vymámily nebo jsme se jim podívaly do občanských průkazů, když si odskočili třeba na záchod.”

„A do peněženek a do kapes,” přidal vyšetřovatel.

Jiřina sebou škubla, ale mlčela, a on věděl, že když se

sama nepřizná, krádeže jí nedokáže. „Někteří ale žádné doklady neměli. Nám to bylo jedno. Nejsme hotel… Taky jsme s

každým nespaly. Třeba s tím divným chlapem s takovýma

hrozně odstálýma ušima. Jenomže tomu to ani nešlo,” zasmála se. „Byl trochu opilý, tak se začal svlékat, že nám něco předvede. Příroda mu nadělila mírou přímo vrchovatou. Jenomže co naplat, když s tím nic nesvedl… 1 když se snažil, jestli mi rozumíte.”

Rozuměli.

„Poslední otázka,” mračil se major, kterému bylo jasné,

že dvě ženy udělaly z bytu když už ne přímo hampejz, tak ně

co velice se bordelu blížícího. Nemohl jim prokázat, že by braly od mužských peníze, ale byl přesvědčen, že si alespoň nechá

valy platit večeře a útraty a že žádnou z těch lahví a drahých konzerv s nejrůznějšími delikatesami nekoupily ony samy v Tuzexu či v Esu. „Proč jste si tak jistá, že paní Beranová musela být znásilněna?”

„To je jednoduché,” odpověděla Jiřina. „Já o tom nechtě

la mluvit před Karlem, protože on takhle matku jistě nezná. Ale jde o to, že paní Beranová, když se s někým chtěla pomilovat, natahovala přes prostěradlo hebkou přikrývku. Zejí to víc vyhovuje. Navíc se nenechávala od pánů odstrojovat, ale svlé kala se vždycky sama a oblečení pečlivě skládala. A viděli jste, kde měla sukni, kde punčocháče a kde kalhotky? Přikrývka na posteli také žádná…,” loučila se s nimi Jiřina.

Na alibi bylo prověřeno nejméně dvacet mužů z těch, na

které si Jiřina vzpomněla. A pak také sexuální devianti a mnoho dalších osob. Ale na nikoho nebylo možné ukázat prstem a vyřknout podezření. Uplynuly měsíce, pak rok, druhý… Několik stop, podle nichž by bylo možné ztotožnit pachatele, odpočívalo pomyslně na dně trezoru. Uběhly další tři roky a už se zdálo, že případ nebude nikdy vyřešen, když v sousedním okresním městě došlo k uškrcení čtyřicetileté ženy, která byla nalezena ve svém bytě přítelkyní. Ležela na podlaze zcela nahá a roztrhané prádlo se povalovalo okolo ní.

„Ona byla rozvedená,” vykládala přítelkyně kapitánu Doš

koví. „Jednu dobu měla nějakého strojvedoucího, teď zedníka.

Mašinfíra se mi líbil, ten zedník ne. Byl takový divný… Ale Evička,” mínila mrtvou kamarádku, „říkala, že to není zlý člověk. Chodí k ní často, takže ona nemá pocit samoty, je to po řádný kus chlapa, takže si docela užijí, ona se nemusí bát, že přijde do jiného stavu, protože kvůli tomu, že nemohla mít děti, od ní bývalý manžel odešel, občas jí přispěje i na nájem a na domácnost, když je u ní tak často, zkrátka ona s ním byla spokojená. Sice zpočátku tvrdila, že má strach z jedné jeho divné vlastnosti, ale pak si zvykla i na tu.“

„Z jaké?“ zajímal se kapitán.

„Vždycky, než se měli začít milovat, tak jí tak tiskl prsty

kolem krku, jako kdyby ji chtěl uškrtit. Během milování to udělal pokaždé alespoň jednou nebo dvakrát. Ale když sebou začala škubat, ihned toho nechal. Mně by ale snad ani tohle nevadilo tolik jako jeho uši,“ vydechla kamarádka zavražděné.

„Uši?“ zbystřil i tak napjatou pozornost kapitán. „On měl

něco s ušima?“

„To snad nebyly ani uši, ale karfióly,“ zakroutila žena hlavou. „To byste musel vidět.“

„Znáte ho jménem?“

„Aby ne,“ divila se takovému dotazu. „František Lédl.

Bydlí tady ve městě. Ale pozor na to, je ženatý. Údajně už ale se svou ženou nespí nejmíň deset let.“

Kapitán Došek poslal pro Lédla hlídku z oddělení a pro—

hraboval se policejními Věstníky. Tohle jsem přece už někde

musel číst nebo slyšet, říkal si a zastavil se v listování starých ročníků až po několika hodinách, když našel, co potřeboval.

Sexuální vražda v Pálkově, nepodařilo se zjistit muže s údajně hroznýma ušima a velice nadprůměrným pohlavním orgánem…

Vražda byla spáchána dne… v Havlíčkově ulici…

„Ono už je to pět let,“ řekl nahlas a šel se podíval na Lédla. Uši měl horší než špatný profesionální boxer na sklonku

kariéry.

„Znal jste Evu Kývalovou?“ zeptal se kapitán.

„Dobře,“ nezapíral Lédl. „Vy to přece víte. Jinak bych tu

nebyl.”

Na dotazy odpovídal bez zaváhání. Věděl přesně, kdy

byl u Kývalové naposledy, kdy přišel, v kolik odešel… Samosebou s její smrtí nemá co společného, ale častokrát ji varoval, že nechávat neustále odemčený byt by sejí mohlo nevyplatit.

„Kde jste sloužil na vojně?” odbočil najednou kapitán.

„V Chebu,” odtušil Lédl a divil se, proč to kriminalistu zajímá.

„Co jste dělal potom?”

„Nějakou dobu jsem stavěl paneláky v Ostravě,” začal

vyprávět Lédl a veden kapitánovými otázkami postupně probral

všechna svá pracoviště za posledních patnáct let.

Když odešel, zvedl kapitán Došek telefon a začal si

Lédlovy údaje ověřovat. Až najeden byly správné. Zapřel pouze tři roky, během nichž pracoval na rekonstrukci bytů v Pálkově. Dělalo se to za provozu. Osm měsíců zedničil v domě, kde žila a byla zavražděna paní Beranová!

Došek se spojil s majorem Vránou a dali hlavy dohromady.

V Havlíčkově ulici byly před pěti lety zajištěny kvalitnější stopy než nyní. Bylo by proto dobré začít s dokazováním té starší vraždy.

Když přivezli Lédla do Pálková, vydržel zapírat jen slabé

dvě hodiny. Tvrdil, že v bytě Beranové nikdy nebyl, ale nedokázal vysvětlit, proč se tam našly otisky jeho prstů. Pak se

nadechl a spustil: „Bydlí tam ještě Jiřina?”

Řekli mu, že ta zmizela několik týdnů po smrti paní Beranové, přestože tvrdila, že zůstane.

„Tak u ní to začalo,“ povzdechl si Lédl. „Já makal v tom

baráku a ona se mi moc líbila. Ta starší taky, neříkám, ale

Jiřina víc. V tu dobu jsem už doma s manželkou nespal. Nešlo

mi to. Rád bych, ale byl jsem dost vedle. Já s tím měl vždycky potíže. Jednou mi moje manželka řekla, že kdyby tušila, jak dopadnu ve třicítce, vzala by si raději chlapa s miniaturou, ale fungující,“ málem se u toho červenal. „Tak jsem si řekl, že bych to měl zkusit někde jinde… Že by to snad šlo. Když ty ženské chodily okolo mě, pozval jsem je na flám. Peněz jsem měl plné kapsy. Pak mne vzaly do bytu a já hodil pětistovku do prasátka. Na běžná vydání, měly na tom prasátku napsáno.

Chtěl jsem tu Jiřinu, ta starší to pochopila a šla spát. Jenomže ono mi to zase nešlo… Tak jsem se naštval a chtěl

jsem rozbít to prasátko, abych si vzal zpátky, co mi patří, když k ničemu nedošlo. Jiřina ale začala vyvádět, že na pokladničku ani nesáhnu, já ji popadl, zmáčkl jsem jí jednou rukou krk, a víte, co se stalo?“

Věděli to víc než dobře.

„Najednou to šlo. Měl jsem je ten večer obě. Pak jsem

tam chodil nějakou dobu a bylo mi jedno, která mě vzala do

postele. Až ten poslední den… Jiřina byla pryč. Beranové se nechtělo, jenomže já jak jsem jí trochu zmáčkl krk, tak jsem mohl a musel. Rvala, že mě udá za znásilnění, tak jsem ji mačkal víc, trhal jsem z ní oblečení, pak s ní praštil do postele… Bylo to krásné,“ vzdechl při té vzpomínce. „Přitom jsem ji pořád přiškrcoval… Až bylo po ní.“

„A co Kývalová,“ zeptal se Došek.

„V podstatě to samé,“ odpověděl Lédl. „Většinou chtěla a

najednou, že ne. Jenomže já jak už jsem se dotkl krku…“

Mysleli si, že je to všechno, co se od něho dozvěděli,

alespoň to nejdůležitější, protože v příštích týdnech a nejspíš měsících bude následovat nespočet výslechů, během nichž se vše upřesní do posledního detailu. Takže otázka, kterou nakonec položil major Vrána, byla spíš zkusmo vypálenou střelou: „A co ta další žena?“

„To byla stopařka,“ odpověděl Lédl a oni měli co dělat,

aby zakryli svoje překvapení. „To je před půl rokem. Zamávala na mne, žádná mladice, snad padesát let, a jestli bych ji nesvezl. Cestou si začala sama, že prý by nepohrdla sexuální zastávkou. Tak jsem zabočil do lesa a chtěl jí vyhovět. Jenomže ono to šlo zase až tehdy, když jsem ji vzal u krku. Napřed se jí to náramně líbilo. Jenomže já to pak s tím mačkáním nějak přehnal. Když bylo po všem, koukám, že je po ní…“

Zahrabal ji pod vrstvu hlíny a jehličí a našli ji přesně na

tom místě, které napoprvé ukázal.

Když ho odsoudili k tehdy nejvyššímu trestu a odvolací

soud potom rozsudek potvrdil, zdálo se, že se tomu vůbec

nediví.

Jaroslav Zahrádka

Starostlivá matka

Kvůli tomuto příběhu se musíme vrátit někam do roku

padesátého čtvrtého. A hned v úvodu chci zdůraznit, že zločin, o němž bude řeč, nebyl původně plánován, byl spáchán za nesmírně zajímavých okolností a my jsme se o něm dozvěděli až po několika měsících za velice zvláštní situace. Ale abych neprozradil všechno hned v úvodu…

„Flek!“

„Větší a držte si klobouky!“

„Pánové, vy u toho mariáše řvete, jako kdybyste rozbili

bank v Monte Carlu,“ děl v jedné krčské restauraci výčepní a

postavil před trojici karbaníků pivo a malý rum. „Ty jsi dneska při penězích, Čódl?” zeptal se ještě pro jistotu, než dělal tuž

kou čárku a kolečko na keramický pivní tácek.

„Nevidíš?” zasmál se Karel Valášek, muž, jemuž v Krči

nikdo nevykal a nikdo si ho nevážil. „Penízky přišly k tatínkovi,”

hrdě ukazoval na pořádnou hromádku mincí a několik papírových bankovek. „Už mám vyděláno přes tři stovky a to jsme

dneska ještě neskončili!” radoval se.

„Ještě nejdeme domů, Čódl,” upozorňoval Valáška rozdávající Vašek Pilař a další z trojice, Mirek Svačina, nedočkavě hrábl po kartách. Tihle dva byli spořádaní krčští občané. Jednoho platil stát a dojížděl do úřadu v centru Prahy, druhý měl doposud velmi prosperující obchod s potravinami a galanterním a drogistickým zbožím.

Valášek neměl nic. Ani práci, ani živnost, ani plat, ani byt.

Jenom žízeň a občas i hlad. Byl to místní flákač, který ale nepracoval proto, že by se tohoto druhu obživy štítil, ale jelikož to měl tak nějak zakódované v povaze. Říkali o něm, že je to pobuda, ale on si z toho nic nedělal. Neuráželo ho to. Párkrát ve svém životě byl zavřený, ale sám tomu říkával, že si pobyl pár dní v chládku, protože delší to stejně nikdy nebylo… Zvlášť se prý hleděl dostat do vězení pokaždé, když uhodily pořádné mrazy, protože v kriminále musí být teplo, to je nařízené zákonem, ve věznici se musí i třikrát denně servírovat strava a neexistuje, že by se na ně

koho nedostalo…

V tuhle dobu spal Valášek ve stohu. Střechu nad hlavou nikdy

neměl, alespoň ne natrvalo. Nahrazoval si ji hospodou, kam

chodil často a rád, protože když neměl peníze, buď za něho

pivo někdo zaplatil, nebo mu dal hospodský na sekeru, přesto

že měl nad pípou velkými písmeny napsáno: Bez peněz do

hospody nelez!

„A zase to jde za mnou,“ radoval se Valášek a stáhl obo—

lus za vyhraného durcha. „Pánové, kdyby vám náhodou nezbylo na útratu, rád vám půjčím,“ provokoval svoje spolustolovní

ky, kteří, jak už to v podobných případech bývá, neodstrčili

čertovské obrázky daleko od sebe, nýbrž zcela naopak začali

nesmyslně riskovat, aby toho zpropadeného Čódla dostali na

lopatky a svoje peníze zpátky. I když o ně zase ani tolik nešlo, představovaly pro ty dva spíše symbol vysoké prohry než co jiného, zato pro Valáška byla hromádka jistotou, že pokud mu zůstane neztenčená do doby, než všichni společně opustí lokál, nemusí se alespoň čtrnáct dní strachovat, že nebude mít

co jíst a pít, přičemž v obou požitcích byl dosti skromný.

To už stálo okolo jejich stolu kibiců jak namalováno a dí

vali se na Pilaře se Svačinou, jak ve snaze vyhrát co největší částky flekují předem prohrané hry, stejně tak riskují, jdouli do talonu pro dvě karty do betla, když by jich podle listu potřebovali nejmíň šest, a rozhodují se hrát stovku se sedmou a v červených k tomu, i když si nejsou jisti víc než šedesáti sedmdesáti. Podle toho to také dopadlo. Ve chvíli, kdy se výčepní ozval, že kdo má zájem, může dostat ještě poslední pivo, měl Karel Valášek vyděláno skoro pět stovek. A to se v mariáši povede jednou za uherský rok, protože tahle hra, pokud se

hraje normálně a neblázní se, považuje vyhranou či prohranou

stokorunu za večer za událost, o níž se mluví ještě dost dlouho…

„Čódl, nechceš si založit vkladní knížku?“ zeptal se Sva

čina a hospoda se bujaře rozesmála.

Jenom čtyřlístek mladíků u stolu v koutě roztáhl ústa k

úsměvu dosti křečovitě. Hovořili právě o tom, jak Valáškovi od peněz pomoci. Protože oni sami taky, jak se říká, smrděli korunou. Tři z nich se ještě učili. Luďkovi bylo šestnáct a Petrovi s Frantou sedmnáct let. Jenom Břéťa už měl po vojně a chodil do práce, kde ho sice platili, ale zase ne tak dobře, jak by si sám představoval. Zejména když musel část výplaty odevzdat doma, kde ho živili.

„Půjdeme napřed,“ rozhodl Břéťa. „Aby nikdo nemohl ří

kat, že jsme šli za ním a sledovali jsme ho. Stejně moc dobře vím, kam půjde spát. Do stohu, kam jinam. Počkáme, až se tam zahrabe, pak tam vlezeme za ním a obereme ho. On nás v tom chumlu přece nepozná. Navíc, jak to tak vypadá, bude

trochu opilý. Dal si ještě pivo a rum… Sbalíme mu prachy a

zmizíme. On si stejně na to svoje pivo a vuřta s houskou někde vy somruje. Hlady rozhodně neumře…”

Zaplatili a odešli, aby to udělali tak, jak Břéťa navrhl a jak s tím souhlasili.

Počkali, až Valášek zavrtá své tělo do slámy, pak asi ješ

tě půl hodinky, a potom lezli jeden po druhém do tulákem vy—

tvořené spleti chodeb. Nejprve to vypadalo, že spícímu výherci jednoduše vyndají peníze z kapsy oblýskaného tmavého saka.

Jenomže ten se probudil a bránil svoje jmění, jako kdyby šlo o život.

Začali se prát. Sláma lítala na všechny strany, kluci tloukli pěstmi a ani nevěděli, zda se trefili do Valáška nebo do kamaráda. A tak v tom bitevním rozpoložení nějak pozdě přišli na to, že už nejsou uvnitř stohu, nýbrž vedle něho, a že je jasná měsíční noc. „Tak to jste vy, fakani,“ poznal je tulák a jmenoval jednoho po druhém. „Tak to mi tedy zaplatíte,” mínil to spíš obrazně, než že by snad hodlal vydírat. „Řeknu to vašim rodi čům, že jste chtěli okrást chudáka a ještě jste mě tloukli…”

Když tohle vyslovil, ztuhla v mládencích krev. To bude

doma binec! A ostuda po celé Krči!

Do nastalého ticha cosi cvaklo. To Břéťa vytáhl z kapsy

zavírací nůž s pořádně dlouhým želízkem. Pak skočil na Valáškova záda a bodl. Nato ještě jednou.

Vstal, natáhl ruku s nožem a řekl: „Každý si bodne! Jedině tak budeme všichni mlčet!”

Ti tři mladší v žádném případě neodporovali. Když skon

čili svoje hrozné dílo, byl Valášek mrtvý. Obrátili mu kapsy

naruby a připravili mrtvolu o všechny peníze. Kvůli nim přece tuhle výpravu podnikli…

„Tady ho ale nemůžeme nechat,” rozhodl se Břéťa. „Nejlepší by bylo, kdybychom ho někam uklidili.”

„Já bych měl nápad,” ozval se Luděk a vylíčil, co ho prá

vě napadlo. Souhlasili s ním bez připomínek.

Mrtvého Valáška vlekli obloukem pomalu okolo celé Kr

če. Měli namířeno do dvora jedné staré, napůl rozpadlé a nikým neobývané vily. Uprostřed dvora stála studna. Vodu z ní

nikdo nebral už pořádně dlouho. Chyběla i pumpa či rumpál.

Pouze kulatý betonový kryt, rozpůlený, jak to u studní bývá,

odolával neúprosnému zubu času. Odsunuli poklop a hodili

Valáška dolů. Pak studnu opět přikryli. A nad ní si v jakémsi hrůzném rituálu odpřísáhli, že nikdo z nich nikdy nepromluví, že jediné, co budou říkat, kdyby se jich náhodou někdo na Valáška ptal, musí znít: „Viděli jsme ho naposledy, když hrál v hospodě karty!”

S tím se rozešli do svých domovů. Ale ještě předtím hodil

Břéťa vražedný nástroj do vln tudy protékajícího Botiče.

Na Valáška se jich nikdo neptal. Nikomu z Krče nezále

želo na tom, že po mariášnické noci zmizel. „Napakoval se,

tedy na jeho poměry, a třeba si někam vyrazil,” zněla jedna z nadhozených možností, které nikdo neodporoval, protože to bylo každému jedno. Když tu byl, prosím, nic proti němu, zmizelli, je to jenom jeho záležitost. Moc zkrátka lidem z Krče k srdcím nepřirostl. Upřímně řečeno, nebylo také proč. Měli ho zde jako figurku. Rázovitou, neškodnou, ale figurku… A když se neobjevil ani po týdnu, ani po měsíci, ani po půl roce, zapomněli na něho dočista.

„Břéťo, co je ti, nějak se mi už delší dobu nezdáš,” kroutila paní Koudelková hlavou nad synem, který dříve neposeděl doma, hned po práci pospíchal jednou za kamarády, jindy do hospody, ale také dost často za děvčaty, a teď ho najednou

nemůže dostat z bytu ani heverem, ačkoli by potřeboval na

vzduch, protože je pořád bledý jako stěna!

„Nic mi není, co by mělo být,“ odpověděl jí syn stejně jako už pokolikáté. „Pořád se ti něco zdá,“ otočil se na kuchyň

ském kanapi směrem ke zdi a zavřel oči.

Matka Koudelková z toho byla dost špatná. S klukem se

jistě něco děje, poznala naprosto přesně. Jenomže co, uvažovala dál. Že by měl nějakou holku v jiném stavu a bál se mi to říct? Nesmysl, zamítla tuhle možnost. Není mu přece osmnáct, aby se z toho musela dělat tragédie. Tak by se oženil… V tom bude něco jiného! Ale co, to kdyby věděla…

Smůla paní Koudelkové spočívala mimo jiné v tom, že její manžel už před několika roky zemřel a ona se neměla

o své starosti s kým podělit. A tak je předkládala čas od

času lidem, kteří byli ochotni alespoň naslouchat. Jedním z

nich byl i podporučík Jiří Kopretina z policejního oddělení v Michli, který však bydlel v Krči.

„Povídám, sousede,“ vyběhla Koudelková před dům,

když ho viděla kráčet domů. „Já si s tím mým klukem opravdu

nevím rady. Kdyby alespoň táta žil… Ono by to chtělo nejspíš chlapa, aby s ním tak nějak po mužsku, víte, co myslím?”

Kopretina to mohl pouze tušit, protože se matka Koudelková nikdy nevyjádřila přesně, oč jí vlastně jde. Ale když už opakovala svoji prosbu, a tak to začal Kopretina chápat, snad popáté, rozhodl se, že v rámci dobrých vztahů vyhoví: „Pošlete ho za mnou.“

„Ale jak?“ zaskočilo to Koudelkovou. „Když mu povím, že

jsem vás o to požádala, tedy abyste s ním dal řeč, ještě mi

vynadá,“ strachovala se.

„Tak to navlékneme jinak,“ rozhodl se podporučík. „Řekněte mu, že s ním chci o něčem mluvit, ať za mnou přijde,“

navrhl a tím se to pro něho jevilo vyřízené. Alespoň si to myslel. Jenomže hned první Břéťova slova byla pro policistu neskutečným šokem: „My jste toho Valáška zavraždili. Čtyři jsme byli,“ jmenoval svoje komplice. „Hodili jsme ho do studny…“

Naštěstí se Kopretina brzo vzpamatoval z překvapení.

I když najednou neměl příliš dobré svědomí. Pak si ale řekl, že on za to přece nemůže. Koudelková na něho naléhala sama… A pak, on je úřední osoba, takže nemůže mlčet, ani kdyby chtěl.

„Zopakuj mi to,“ dal Koudelkovi šanci ke změně výpovědi.

Sám totiž tomu, co Břéťa řekl, nějak nechtěl věřit.

Mladík to ale zopakoval přesně slovo po slovu. A tak Kopretina sáhl po telefonu.

„Zahrádka,” ozval jsem se, protože jsem byl drnčícímu

aparátu v kanceláři v Bartolomějské ulici nejblíž. Pak už se z druhého konce linky nesla překvapivá informace.

„Nevymýšlí se ten kluk?“ napadlo mě, protože tohle se

občas stávalo.

„Já nevím,“ odpověděl mi Kopretina. „On tvrdí, že všechno je pravda!“

„A ty ses nebyl u té studně podívat?“ zajímalo mě.

„Raději ne,“ dostal jsem odpověď. „Já tu nejsem přes

vraždy. Já jsem jenom takovej obyčejnej…“

Až o několik hodin později jsem byl zasvěcen, jak se Kopretina k případu vlastně dostal. I já měl takový divný pocit, že bych rozhodně nechtěl být v kůži Koudelkovy matky.

Lidi z mordparty ale nemohou být přespříliš sentimentální, to by tuhle práci dělat nemohli. Neříkám, že by jim měl chybět cit, to v žádném případě, mně osobně bylo někdy pachatele i dost líto, samozřejmě že to záleželo na mnoha okolnos— tech, ale nesmělo mi to bránit v tom, abych vypátral, co bylo potřeba, usvědčil ho a sepsal s ním protokol a návrh na konečné opatření pro prokurátora…

Dojeli jsme k té polozřícené vile, odkryli studni… Co vám

mám povídat, Valášek tam byl, ale jak po těch několika měsí

cích vypadal… Pak jsme našli i nůž v Botiči. Koudelka nám

ukázal místo, odkud ho házel do vody.

A nakonec se přiznali ti tři zbývající kluci. Nějakou chvíli

jim to však trvalo. Vzali přísahu skutečně vážně a promluvili až v okamžiku, když poznali, že každé zapírání je marné…

A teď jsem zase u toho, co jsem říkal před chvílí: mně

těch pachatelů bylo líto. Jistě, zabili člověka, ale jestli to tak mohu po těch letech říci, udělali to, protože si najednou nevě

děli rady. Někdo může namítat, že neměli chodit krást a tím by to bylo v pořádku, nebyli by se do krizové situace dostali. Tohle všechno samosebou vím, ale když ti kluci dostali u soudu tresty jako hrom! Všichni byli odsouzeni za vraždu a tři mladiství vyfasovali po deseti letech trestu odnětí svobody. Víc vzhledem k věku ani dostat nemohli.

Nejhůř dopadl Koudelka. Odsoudili ho k nejvyššímu trestu a odvolací soud na tom nic nezměnil. Jeho matka však vyu

žila svého práva a požádala tehdejšího prezidenta republiky o milost. Dlužno říci, že ji Koudelkovi udělili. Což neznamenalo, že by šel Břéťa domů. Brány vězení se za ním zavřely na řadu dlouhých let, ale o krk, jak se říká, nepřišel…

Josef Kratochvíl

Vzkaz umírající ženy

Když Libor Horák poprvé z úst své manželky Simony

uslyšel spodní falešný tón lži, byla to pro něho rána z čistého nebe.

„Někoho má,“ zarylo se mu do mozku a bolelo to jako živý nerv zkaženého zubu. „Patnáct let bylo všechno v nejlepším pořádku… snad jsem ji příliš miloval…“ Proč? Ta otázka pálila jako sůl v otevřené ráně.

„Jsi nějaký zamlklý,“ řekla mu večer Simona. „Nemáš ně

jaké problémy?“

„Mám,“ řekl podle pravdy, „ale ty mi nemůžeš pomoci,“

zalhal vzápětí. Celou noc nespal. Převaloval se na posteli a

ráno vstával unavený, s myslí rozbolavělou a rozbouřenou.

Celý den přemýšlel, jestli se má zeptat přímo, nebo své podezření spolknout a nechat působit toho velikého lékaře, který se nazývá čas. Nakonec se rozhodl, že nastraží past.

„Jedu na služební cestu,“ řekl u večeře a po chvíli lhostejně dodal: „Přijedu až pozdě večer.“ Pozoroval ji, jak bude reagovat, a jeho fantazie, ovládaná nedůvěrou a podezřením, rostla každým okamžikem. Ráno se zavřel do své kanceláře neschopen soustředit se na jakoukoli práci. Před desátou to už nemohl vydržet. Zvedl sluchátko a vytočil číslo k Simoně’ do práce.

„Ne, není tu,“ dostal informaci. „Vrátí se asi tak za dvě

hodiny“.

„Jaruško, ať mne nikdo neruší,” řekl své sekretářce, zavřel za sebou dveře a druhými dveřmi ze své pracovny tiše

odešel. Dvě stanice tramvají. Za patnáct minut opatrně vsunul klíč do zámku svého přízemního bytu.

První, co v předsíni uviděl, byly Simoniny boty a hned

vedle pánské polobotky, které mu nepatřily. Pak uslyšel z lož

nice vzdechy a vrzání postele… Stál za dveřmi bílý jako stěna, srdce mu divoce bilo a po tváři stékaly kapičky potu. Nevěděl, co má dělat, jestli jít dovnitř, nebo potichu odejít. Tolik toužil po pravdě a najednou nevěděl, co si s ní počít. Zvuky za dveřmi ložnice zesílily a vrzání postele dostalo rychlejší spád… Když všechno skončilo, stál nepohnutě na místě, neschopen jaké hokoliv pohybu. Měl pocit, že se udusí, že se mu srdce rozletí na tisíc kousků. Pak jeho mysl ovládla zloba. Vzal z poličky do poloviny naplněnou láhev benzinu, připravil si zapalovač a tichounce vešel do ložnice. Pak to šlo ráz naráz. Několikrát mávl lahví s benzinem, pak škrtl a otevřenou láhev hodil mezi ně. Oheň vzplanul obrovskou silou. Když zavíral dveře bytu, slyšel výkřiky bolesti a volání o pomoc.

Ihned po příchodu do kanceláře otevřel dveře k Jarušce.

Mlčel. Čekal, jestli objevila jeho nepřítomnost.

„Potřebujete něco?“ řekla okamžitě. „Volal Kůrka, vyřídila

jsem to sama.“ Nikdy nezapomněl poděkovat, ženy v podniku, i

ty docela mladé, zdravil jako první. Byl fešák, což příslušnicím slabého pohlaví neuniklo, ale Jaruška, fešná a stále vkusně oblečená třicátnice, okamžitě rozpoznala pracovní zájem a ženskou logikou promyšlený pokus o nějakou koketérii. Za

necelé dvě hodiny právě tato šaramantní a přitažlivá žena mne společně s Rubešem uváděla do pracovny pana inženýra Horáka.

„Ti pánové jsou z kriminálky,” představila nás.

„Kávu?“ zeptal se s nádechem zvědavosti v očích. Pak

nám připálil drahým plynovým zapalovačem.

„V kolik hodin jste přišel dnes do práce?“ zeptal se Rubeš.

„Jako vždy. Pár minut před osmou.“

„Celé dopoledne jste byl tady,“ pokračoval Rubeš, „nebo

jste si třeba jen na chvíli odskočil?“ Zavrtěl odmítavě hlavou.

„Byl jsem tady. Co se vlastně stalo? Proč takové otázky?“

„Může vám to někdo dosvědčit?“ řekl Rubeš, který se tvá

řil, že neslyšel, co inženýr Horák povídal.

„Samozřejmě. Jaruška… chci říci paní Dvořáková, ale

nechápu…“

„Máme pro vás špatnou zprávu,“ řekl jsem. „Ty otázky

jsme museli položit, omluvte nás.“ Zabodl oči do mého obličeje.

„Co se stalo? Dozvím se to konečně?“

„Vaše paní utrpěla popáleniny třetího a čtvrtého stupně

na devadesáti procentech plochy těla. Je v nemocnici, její stav je velmi vážný “.

Vytřeštil oči, jeho tvář začala blednout.

„Musím okamžitě za ní.“ Vstal a vykročil ke svému psacímu stolu.

„Počkejte,“ řekl Rubeš. „Víte, že vaše paní měla přítele?“

V půlce kroku se zarazil, potom se pomalu obrátil.

„Co tím myslíte?“ Bylo slyšet, jak se rozčilením dusí.

„Jenom jsem se ptal, jestli víte, že vaše paní měla přítelé,“ zopakoval Rubeš.

„Nevím,“ řekl najednou úplně sklesle, „a také nevím, jak

to souvisí s jejím úrazem. Myslíte, že zemře?“

„Ten pán byl u toho, proto jsme usoudili, že to byl přítel

vaší ženy.“ Chvíli mlčel a pak dodal: „Třeba se rozhodli společně… “

„Ne, to je absurdní. Proč její přítel? Třeba to byl kolega z

práce nebo známý.“ Chvíli jsme mlčeli, každý z nás hledal

slova, jak říci Horákovi pravdu. Ticho nakonec přerušil Rubeš.

„Stalo se to u vás v bytě,” udělal delší pomlku a pak neochotně pokračoval. „Ve vaší ložnici, proto jsme usoudili, že to byl její přítel.”

Chvíli bojoval, snažil se přemoci okamžik beznaděje a

zoufalství, ale pak se neudržitelně rozplakal. Seděli jsme s

Rubešem tiše na svých místech a já překonával soucit a rozpaky zároveň. Díval jsem se na jeho bolestí zkřivenou tvář a

věděl jsem, že jeho slzy jsou opravdové, že svou ženu miloval.

Václav Kudrna, spoluzaměstnanec a přítel paní Simony,

zemřel ještě týž den, aniž by nabyl vědomí. Simona Horáková

bojovala o život, ale podle sdělení lékařů byla naděje téměř

nepatrná. Druhý den odpoledne jsme s Rubešem skládali mozaiku případu.

„Bude to nešťastná náhoda,” řekl. „Tak předně Kudrna

používal benzinový zapalovač. Asi mu došel benzin, chtěli si

zapálit. Přinesla láhev, pár kapek ukáplo, pak škrtl…”

„To je docela možné,” řekl jsem.

„Důležité je,” pokračoval Rubeš, „že sekretářka Dvořá

ková potvrdila panu inženýrovi alibi. Nehnul se z kanceláře a nikdo jiný nemohl mít zájem. Moment snad jenom Kudrnová, pokud věděla o té nevěře. Se žárlivostí není legrace.“

„Nikdo v baráku Horáka dopoledne neviděl, nejspíš to

opravdu bude nešťastná náhoda, ale pro jistotu jsem nechal v

nemocnici magnetofon, kdyby snad Horáková promluvila,“ řekl

jsem.

„Nezbývá než počkat, jestli se z toho dostane,” uzavřel

Rubeš a já souhlasil.

Alžbětu Kudmovou jsme zastihli doma. V obličeji zeleno—

modrá, opuchlé oči. Kdekdo by si řekl ti policajti nemají kouska taktu, snad by mohli počkat alespoň čtrnáct dnů a teprve potom… Jenže čtrnáct dnů je moc dlouhá doba a naděje na vysvětlení události s každým dnem klesá. Čas je nepřítel kriminalistů.

„Omluvte nás,“ poprosil jsem, „dobře víme, že prožíváte

těžké chvíle, ale potřebujeme pár informací.“

Posadila nás do útulně zařízeného obýváku a uvařila ká

vu. „Děti jsou u mé mámy, nebudou rušit. Já vím, že si děláte svoji práci, nemusíte se omlouvat.“

„Vlastně nás zajímají jenom dvě věci,“ zapojil se Rubeš.

„Jestli jsem věděla, že je manžel nevěrný, ne?“ zeptala

se Kudrnová.

„Ano, to je přesně ono,“ potvrdil kolega. „Věděla jste to?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Nevěděla jsem to, ale i kdybych to

věděla, tak přece nebudu dělat nějaké výstupy a scény nebo

dokonce zakládat požár a usilovat jim o život. Vždyť je to nesmysl.“

„Jak to myslíte? Nesmysl?“ zeptal jsem se.

„Promiňte. Vyjádřila jsem se příliš zjednodušeně. Já vím,

že mě můj Václav miloval, že měl rád i naše děti. On to dokazoval svým vztahem k nim, tím, jak zabezpečoval rodinu…

Vždyť se to může v životě stát, že muž nebo žena potkají ně

koho jiného, který je sympatický, milý a sexuálně přitažlivý.

Přece nikdo nemůže dát za druhého, vlastně v této věci ani za sebe, ruku do ohně. Jestliže někdo říká, mně se to stát nemů

že, pak je to hloupý člověk nebo idealista, který nepoznal život.

Na mě si teď budou lidé ukazovat prstem. Budu pro ně vdova

po tom, co byl na záletech a zaplatil to životem. Tak ať. Já

jsem měla svého muže ráda a jedna hloupá nevěra by nás

nepoložila. Natolik jeho i sebe znám.“

„Máte pravdu,” souhlasil jsem, „ale ne každý to takhle

chápe. Jsou lidé, kteří se domnívají, že sňatkem na toho druhého získali neomezený řidičský průkaz a…”

„Já jsem je nezabila. Kdyby nevznikl takový humbuk s

tím požárem, ani bych nevěděla, jak se to stalo.”

„Dovedete si to nějak vysvětlit?”

Zavrtěla hlavou. „Václav byl opatrný. Nevím.”

„Váš manžel používal benzinový zapalovač?” položil

otázku Rubeš.

Přikývla. „Den předtím, než se to stalo, si jej doplňoval.

Já ráda čichám vůni benzinu.”

„Čím vy vlastně jste, paní Kudrnová?”

„Zdravotní sestra. Pracuji na chirurgii.”

„Už tomu rozumím,” řekl jsem. „Vidíte život i z té druhé strany.”

„Tak ještě jednu otázku,” končil náš rozhovor Rubeš.

„Pro pořádek. Kde jste byla, když se ta věc udála?”

„V práci,” odpověděla bez zaváhání. „Na sále, právě

jsme operovali.”

Třetí den jsem hned po ránu volal nemocnici.

„Paní Horáková v noci zemřela,” řekl mi ošetřující lékař.

„Těsně před smrtí nabyla na chvíli vědomí a řekla pár slov, tak jsem vám to nahrál, ale skoro nic není slyšet.”

Některá slova byla nesrozumitelná, některá nedokázala

vyslovit ne boje nedokončila. Byl to vzkaz umírající ženy…

nechtěla ublížit… odpouštím… štěstí… sbo…

„A nevíme zase nic,” řekl zklamaně Rubeš. „Oba jsou po

smrti a žádný už neřekne, jak to bylo.”

Čtvrtý den jsme případ smrti v plamenech uzavřeli jako

nešťastnou náhodu.

„Nepřehrajeme ten záznam Horákovi?” řekl Rubeš.

„Snad by přece jen…”

„Ano,” souhlasil jsem. „Byla to její poslední slova a určitě byla určena jemu. Má právo je slyšet. Až bude po pohřbu, tak ho pozveme.”

Přišel v bezvadném obleku, s bledými a propadlými lícemi a odevzdanou úzkostí v očích. Beze slova vyslechl naše

závěry a reagoval teprve při zmínce o magnetofonové nahrávce. Když uslyšel zajíkavá a slabě slyšitelná slova své ženy,

vytryskly mu z očí slzy, které nechal volně stékat po tváři. V

očích měl tolik bolesti a žalu, že jsme z toho byli s Rubešem celí nesví a nakonec jsme byli rádi, že odešel. Kopii nahrávky jsme mu dali s sebou a zcela upřímně jsme byli přesvědčeni, že pro nás případ nešťastné smrti v plamenech skončil.

Uběhly dva měsíce, když na moji adresu do práce přišel

doporučený dopis, na jehož zadní straně jako odesilatel byl

uveden Libor Horák. S mrazením v zádech jsem přečetl dopis,

který začínal slovy:

„Jednali jste hluboce lidsky, proto máte právo na pravdu.

Zabil jsem je já. Ze vzteku, uražené ješitnosti a také z bolesti nad velkým zklamáním, které jsem v tom jediném okamžiku nedokázal unést. Mé počínání bylo nesmyslné a hloupé, po chopil jsem to v okamžiku jejich smrti. Svou ženu jsem miloval a nemohu bez ní žít a vlastně také nechci. Odcházím za ní, tím snad přece jen aspoň trochu splatím svoji vinu.“

Dopis jsem dostal v pondělí, v neděli večer spáchal Libor

Horák ve svém opuštěném bytě sebevraždu.

„Stejně to nepochopím,” řekl Rubeš, tentokrát při defi—

nitivním uzavření případu. „Horák byl velmi pěkný chlap, vysoký, štíhlý, měl postavení, lidé ho měli rádi, i ta jeho sekretářka přiznala, že kvůli němu lhala, aniž by ji o to požádal… Proč to Simona udělala, chápeš to?“

„Duše člověka je složitá,” řekl jsem s povzdechem, „a

duše ženy snad ještě víc, protože…”

„No dobře,” přerušil mě přítel. „Ale proč?”

„Chceš vědět odpověď na otázku, na kterou už nikdo odpovědět nemůže, aniž by to byly dohady. Proč? Řeknu ti takové povídání z dob dávno minulých:

Jeden vážený římský občan měl krásnou ženu, která mě

la všechny přednosti a snad i ženské ctnosti, a přesto se man

želé dohodli, že se rozejdou.

Jak jsi to mohl udělat? Zeptal se muže jeho přítel. Nebyla

snad tvá žena cudná, nebyla krásná, bohatá…”

Tehdy sňal manžel ze své nohy střevíc a podržel jej pří

teli před očima.

A co tento? řekl. Není krásný, není nový, není ozdobný?

A víšli ty vůbec, kde mne tlačí?

Rozumíš? Nikdo kromě ní nemůže vědět… Ten případ

jsme zvorali, Františku.”

„To jo,“ přiznal okamžitě. „My jsme zvorali jen případ, ale

oni si zvorali celý život. Pro jednu hloupou nevěru,” dodal tiše.

„Nemyslíš, že je to příliš velká daň?“

I. M. Jedlička

Motivem byla neřest

Ta silnice z Jičínska na Boleslavsko vede z pohádky do

pohádky. Nechává za sebou klenoty Českého ráje jako je

Kumburk, samotný Jičín, Prachovské skály, Trosky, Sobotka,

Humprecht, Kost celou plejádu zkamenělých snů romantika

až po vrch Mužský se skalním hradem Valečovem, Drábský

mi světničkami a tajuplnými hradišti… Ale to už je na dohled Mladá Boleslav s Bezdězem v pozadí, tam začíná jiná pohádka Máchův kraj.

Není divu, že tou silnicí od Boleslavi do Jičína projíždí

mnoho lovců neobyčejných zážitků a příjemných chvil. Mezi

tyhlety lidi patří i doktor Kreibich. Zvlášť po zimní přestávce čekal netrpělivě na jaro, aby už konečně vyrazil do přírody.

V sobotu měl službu v nemocnici no nevadí, vyjedem si zítra, tou asfaltkou na Jičín. Barometry, meteorologové a revmatici slibovali krásné počasí.

Opravdu. Druhý jarní den byl od rána jako vymalovaný, a

tak lékař s manželkou a vnučkou vyjeli brzy po obědě. Za—

nedlouho sevřel silnici les a Kreibich zastavil na parkovišti při pravé straně. Nechal tam zamčený vůz a všichni tři přešli silnici, ze které o kus dál odbočuje lesní cesta, hrbolatá, v dolících ještě se zbytky tuhnoucího bláta po nedávných deštích.

Cesta se po takových asi sto padesáti krocích měnila v

pěšinu a doktor se rozhlédl.

Podívej, povídá ženě, tamhle, no mezi těmi stromy, vidíš

něco tam je…

To něco bylo velmi podivné.

Mezi silnými kmeny dvou listnáčů leží světlý nepromo—

kavý plášť, ze kterého vyčnívají nahé nohy. Tohle neslibuje

povzbudivý pohled pro vnučku ani pro manželku, a tak je doktor rychle posílá zpátky k autu. Sám pak opatrně kabát nad—

zvedává.

Vidí ženu jen v kombiné, vyhrnutém vysoko ke krku, na

kotníku pravé nohy má zachycené shrnuté kalhotky. Hlava je

rozbitá, v hnědých vlasech zaschlá krev.

Lékař se dívá okem profesionála. Hluboké rány ve spánkové a temenní krajině, modřiny v obličeji; podoba a vůbec

celé tělo je ještě docela Zachovalé, dlouho tady takhle neleží.

Nedá se o tom pochybovat. Násilná smrt. A takový nádherný

den ale ne pro každého… Kreibich startuje a obrací vůz zpátky k Mladé Boleslavi.

Po výjezdovce dorazili na místo další kriminalisté, mezi

nimi skupina specialistů se soudním lékařem. Shodli se, že ta neznámá přišla o život asi tak před čtyřiadvaceti hodinami. Na odpověď ovšem čekají mnohé další otázky.

Štíhlá žena je ještě mladá tedy byla mladá, snad tak třicet, pětatřicet, nejméně půl života měla před sebou. Leží na

zádech v zetlelém listí mezi kmeny dvou starých buků, ruce

podél těla hlava rozbitá.

Vypadá to, jako by byla znenadání napadena zezadu, ale

žádné známky po zápasu tu nezůstaly. Zato se našly jiné stopy: otisky pneumatik osobního automobilu, který přijel až sem, kousek zacouval, obrátil se a stejnou cestou se vracel. Od místa, kde vůz obracel, vedlo ve vlhké půdě směrem k tělu několik šlépějí, stopy nepoužitelné pro bližší identifikaci.

U nohou mrtvé byly pohozeny hnědé lodičky na nízkém

podpatku a hned vedle odložená zelená blůzka se vzorkem.

Chyběla však část šatstva, zbytek prádla a kabelka, v níž mohly být doklady.

Nejzajímavější byla železniční jízdenka v peněžence v

pravé kapse dámského pláště. Jízdenka s číslem 00894, série

C, platila z Trutnova do Prahy. Kromě lístku na vlak v kapsách nic nezůstalo.

To bylo v podstatě všechno, z čeho se dalo ty první hodiny vycházet. Tedy nic moc.

Je evidentní, že tohle místo není totožné s místem zločinu. Právě to by asi napovídalo, kdo je pachatelem, a proto

vrah odvezl mrtvou ženu až sem. Ano, vrah, neboť nešlo o

náhodnou smrt, třeba o oběť dopravní nehody; to vylučovalo

zranění na hlavě.

Zločinec se zde snažil vyvolat dojem, že jde o vraždu ze

sexuálních pohnutek proto ty stažené kalhotky, kombiné vyhrnuté ke krku, poloha těla… ale zároveň téměř složená blůza.

A opravdu, takový motiv zpochybnila předběžná lékařská prohlídka a pak zcela vyloučila soudní pitva.

Vrah patrně počítal s daleko pozdějším nalezením oběti.

Čas by byl setřel nejen stopy pneumatik… jenže najednou při

šly slunné jarní dny.

Kdo však je mrtvá? Jen od ní může vést spojnice k vrahovi. Jde snad o stopařku? Asi těžko. Ani náznak pokusu o

znásilnění a že by ji zabil pro peníze? Kolik u sebe může mít mladá žena, která stopuje vůz?

Spíš známá pachatele. Třeba s ní tajně odjel někam na

víkend, a možná někde v chatě mezi nimi došlo kdoví proč ke

konfliktu s tragickým koncem.

Nebo tu ženu znal důvěrně a z nějakého důvodu se jí potřeboval zbavit. Proto ji po vraždě odvezl z bydliště daleko do lesa a inscenoval jiný motiv. Vzal jí doklady, aby zůstala co nejdéle bezejmenná. Přesto nechal v její peněžence železniční lístek. Ponechal tam tu jízdenku záměrně, ačkoliv peněženku měl nepochybně v ruce, vždyť z ní zmizely všechny peníze a nezbyla v ní nejmenší drobnost.

Tuto domněnku ostatně potvrzovala i samotná peněženka v postranní kapse pláště logicky měla být v kabelce. Proč tady na tenhle jediný doklad vrah zapomněl?

Jenže se našel ještě jiný doklad, o němž pachatel neměl

ani potuchy: ve vnitřním švu levé postranní kapsy byl omšelý

smotek slabého papíru. Když si s ním v laboratoři trochu pohráli, ukázalo se, že jde o útržek lístku nejspíš z nějaké opravny. Podařilo se dát dohromady jméno: Vlasta Herzová.

Ženu toho jména dosud nikdo nesháněl, nikdo ji nepohřešoval, bylo příliš brzo po činu. Tady však pomohly evidence obyvatel: v Praze, ve středních a východních Čechách se podařilo vytipovat přes tucet žen toho jména i příjmení a přibliž ného věku.

Potom co se po nich poohlédli z místních policejních slu

žeben, zůstala jediná z východních Čech. Šestatřicetiletá Vlasta Herzová ze Štěrbova měla v sobotu odjet ke známým do Prahy, dosud se však nevrátila a neomluvila se ani v zaměstnání.

Mladá paní o cestě do Prahy s nikým nemluvila, ani těm

známým v Praze svůj příjezd neoznámila a vůbec se u nich

neukázala. Kromě toho popisem odpovídá mrtvé z lesa u

silnice v katastru Martinovic. Teď už tedy nebylo pochyb: zavražděná je skutečně paní Herzová. A tím se dostalo vyšetřování do další fáze, o které nám poví major Karel Víšek.

Ten případ jsme dovedli do konce, samozřejmě, ale prá

vě na tom konci nás čekalo největší překvapení. Byl to motiv

vraždy. Ale postupně: tak tedy matka zavražděné Alžběta

Vaňková tvrdí, že s dcerou mluvila naposledy v sobotu nave

čer; Vlasta k ní přišla odpoledne na návštěvu, nemají to k sobě daleko.

Hovořily o všem možném, hlavně o dětech, a nakonec se

dohodly, že Vlasta na druhý den, tedy v neděli, přijde na oběd sama. Obě děti, jedenáctiletou Alenu a o tři roky starší Evu, má u manželovy matky v Trutnově. Dcera odešla nějak kolem sedmé, počkejte, bylo to ještě před zprávami v televizi.

V neděli na Vlastu paní Vaňková marně čekala, moc ji to mrze—

lo, připravila roštěnou, tu ona vždycky ráda. Copak jí asi do toho přišlo? Zneklidněné matce to nedalo, a tak se odpoledne za dcerou vypravila. Ovšem zbytečně. Doma nikoho nenašla.

Ne, Vlasta o žádné cestě do Prahy nehovořila, ani slovo

o tom nepadlo. Pokud by měla něco takového domluveno, tak

se o tom jistě zmínila. A vůbec sama by večer nikam nejela.

Ani teď, když už je rozvedená.

Jak to asi bylo mezi Herzovými?

No jak jak tomu bývá mezi dřívějšími manželi. K rozvodu došlo z popudu Vlasty, Herza si snad myslel, že se to

ještě nějak urovná, nechce se mu odejít z bytu, nejspíš kvůli dětem, kdopak ví. Soud totiž přiřkl obě dcery matce, jejich otec to těžce nese.

A co Vlasta neměla nějakou známost? Třeba už z dří

vějška. Tuto možnost paní Vaňková rezolutně odmítla. Kdepak

něco takového! Na nějaké nové manželství dcera vůbec ne—

pomyslela a pak… tolik lpěla na dětech… Vrásčité ruce překryjí tváře smáčené slzami. Kdyby tady nějaký mužský byl, tak bych to věděla v první řadě.

Také další informace potvrzovaly, co říkala matka zavražděné. Mladá účetní byla všeobecně oblíbená, svědomitě

se starala o dcerky i o domácnost, vyprávělo se, že Herza byl její první vážnou známostí. První a tady poslední.

A čím nás teď překvapí on? Přemysl Herza. A kdo to

vlastně je?

Z dávnější minulosti má několik škraloupů a celkem tři

tresty pro krádež, výtržnictví a ublížení na zdraví. Tohle

všechno dokázal absolvovat do svatby. Ale jakmile se oženil,

tak jako když utne. Ta ženská ho dočista napravila, říkalo se.

Avšak povaha mu zůstala. Vznětlivý, doma panovačný,

docházelo k neshodám, ty se stupňovaly, až loni v listopadu je soud rozvedl. K dokreslení obrazu ještě dodejme, že jako dělník v továrně získal pověst svědomitého pracovníka. Neměli s ním žádné problémy, jeho dávná minulost jako by ani pravdou nebyla.

Tak copak nám teď ten třiačtyřicetiletý, udělaný člověk

poví?

S Vlastou mluvil naposledy v sobotu večer, když přišla od

matky. Převlékla se a hned zase odešla, prý musí za Líbou do

Prahy, vrátí se v neděli. Jestli skutečně odjela, to neví, v neděli ráno se rozjel za dětmi k matce, mají jarní prázdniny, přijel až večer. A že se Vlasta dosud nevrátila? Sám neví, co si o tom má myslet.

Jenže tohle nám nehraje. Paní Herzová na nějaké dobrodružství nebyla, do Prahy jet nemínilajinak by si s matkou

nedomlouvala nedělní oběd. A přesto nyní manžel vykládá, že

mu řekla o cestě do Prahy. Jistě lže. Proč? Proč?!

Herza má škodovku a stejný vůz zanechal stopy v lese

u Martinovic. A ještě něco: podle paní Vaňkové zeť usiloval,

aby mladší dcera Alenka odjela za starší Evou k babičce do

Trutnova už v sobotu, sám ji tam dopoledne odvezl. Proč asi

chtěl být v bytě sám? Sám sám s Vlastou…

Dostali jsme souhlas k domovní prohlídce.

Naši lidé našli v bytě Herzových, zejména v koupelně,

zbytky smyté krve. Další stopy objevili v osobním automobilu a do třetice i na kladivu, které zůstalo v garáži. A vždycky šlo o krevní skupinu, jakou měla zavražděná.

Teprve potom Herza kapituloval. V sobotu večer mezi

nimi došlo k hádce ohledně majetkových věcí, v rozčilení dal

Vlastě facku, nešťastně padla v koupelně hlavou na roh pračky a zabila se.

Co teď? Za tmy snesl tělo do auta a uložil je mezi přední

a zadní sedadlo. Cestou zastavil v Trutnově, koupil tam jízdenku a dal ji Vlastě do peněženky. Rozjel se do Prahy, že tam mrtvou položí někde do křovin u Kobylis, dobře to zde zná. A bude tvrdit, že Vlasta odešla z bytu.

Herza potkával cestou autohlídky dopravní policie kontrolovala rychlost vozidel dostal strach, a tak plán změnil a zabočil v noci do toho lesa. Všechno nastrojil tak, aby to vypadalo, že Vlastu někdo cestou do Prahy znásilnil a zavraždil.

Tohle byla ovšem jen část pravdy. Kladivo v garáži svěd

čilo výmluvně o zranění, které podle znalců nemohlo vzniknout pádem na roh pračky.

Zjistili jsme, že Herza už ve čtvrtek, tedy v době, kdy jeho

rozvedená manželka ještě žila, zakoupil na nádraží v Trutnově tu jízdenku do Prahy. A také už ve čtvrtek se domluvil v zaměstnání, že v sobotu nepřijde do služby.

Všechno hovořilo o předem promyšlené a důkladně připravené vraždě. Ale proč, jaký tu byl důvod, když nešlo o hádku ani o majetek, na němž paní Herzová stejně nelpěla?

Skutečný důvod vyšel najevo až v průběhu dalšího vyšet

řování. Herza už druhý rok pohlavně zneužíval Evu, svou třináctiletou dceru. Dozvěděl se, že Vlasta něco vytušila a chce jít s Evou na gynekologickou prohlídku. Všechno ted praskne.

Dostal strach. Musí se rychle zbavit nepohodlného svědka,

musí umlčet Vlastu! A tak si vy spekuloval ten plán. Doplatil na něj patnáctiletým žalářem.

Jaroslav Zahrádka

Případ s mnoha automobily

„To snad není pravda,“ chytil se za hlavu MUDr. Karel

Štádler, když se rozhlížel okolo sebe a viděl všechno možné,

jenom ne svůj automobil. Než by čekal, až mu pošlou sanitku,

přijel do Grégrovy ulice za pacientem svým novým a obdivova—

ným tatraplánem a…

Zmaten tím, že velké a reprezentativní auto s dobrými

zámky zmizí od chodníku za denního světla, namířil si to na

policii, aby jim o svém trápení také něco pověděl. Snad si s tím lidé, kteří jsou za to placeni, poradí, doufal a v tom smyslu se také o několik desítek minut později vyjádřil. Mladý staršina za přepážkou nehnul ani brvou, všechno to s doktorem sepsal a ujistil ho, že jakmile budou cokoli vědět, dostane vyrozumění.

Když lékař odešel, měl staršina pomalu strach zajít s novým protokolem za velitelem, aby ho z toho náhodou neranila mrtvice. Příliš by se mu nedivil. Od června do poloviny září bylo v hlavním městě ukradeno nebo alespoň vykradeno přes sedmdesát automobilů a ohlášená škoda přesahovala už dva

miliony, což v roce čtyřiapadesátém, rok po měnové reformě,

byl jaksepatří pořádný balík peněz.

Auta se ztrácela všelijaká, hodně bylo tatraplánů, tudo—

rů, ale nejčastějším z ukradených byla Škoda Sedan, nová

značka, kterou před nedávnem začali v Mladé Boleslavi vyrá

bět. Vozidlo to bylo hezké, levnější než tatraplán, a tak ho kupovali nejenom organizace, ale i soukromníci, byť těch zase tolik nebylo. Dlužno přiznat, že ti ale nadělali největší křik, jakmile zjistili, že měli auto a už ho nemají. Nikdo se jim samozřejmě nedivil…

„Jestli toho pacholka nechytnete, tak..hřímali na adresu

obyčejných hlídkových policistů jejich šéfové, kterým zase

dělali nohy ještě vyšší, než byli oni sami, a těm zase jiní včetně ministrů, protože spousta aut patřila právě ministerstvům a jejich organizacím, a několik jich mělo jako vlastníka ústřední výbory nejenom jedné strany.

Občas se takové ukradené auto našlo. Většinou odstavené v nějaké velmi zapadlé uličce nebo dokonce za Prahou.

Nemělo kola, zevnitř bylo vymontováno a odneseno, co se

dalo. Od kufříku s pyžamem, jež měl na sedadle sedanu re—

daktor bratislavského rozhlasu, který přijel do Čech natočit

několik reportáží, přes autorádia až po televizor! Ten samosebou nebyl zabudován v autě, ale vezl si ho domů, shodou

okolností v dalším ze ztracených tatraplánů, jistý konstruktér, který přístroj vyhrál v loterii. Byla to velká vzácnost, vždyť televize vysílala teprve něco málo přes rok… Tak se na to také koukali konstruktérovi nadřízení, a když si měl televizi vyzvednout, poskytli mu jako vzornému pracovníkovi na odvoz slu žební tatraplán i s řidičem. Inženýr se chtěl řidiči nějak odvdě

čit, a tak ho pozval na oběd do restaurace ve Vodičkově ulici.

Aby se předtím, než povlečou těžkou bednu do třetího poschodí, trochu posilnili…

Pryč však byl tatraplán i s televizorem!

Kriminalisté, mající na starost pražské krádeže, neměli v

ty měsíce klidné spaní a přibývajícím šedivým vlasům se pranic nedivili. To horší však mělo teprve přijít.

„Stal se nám malér,“ opatrně informovali vedoucí policejní funkcionáře příslušníci jisté ozbrojené složky. „Někdo nám ukradl sedana. Toho by vzal nakonec čert, jenomže…”

Ono jenomže bylo vysloveno tak potichu, že muselo být

zopakováno ještě jednou a nahlas: „V autě jsme měli dvě pistole a dva samopaly. A spoustu nábojů.”

Ticho, které nastalo, bylo hluboké a dlouhé. Ale pak se

kola policejního aparátu roztočila do plných obrátek.

„Vezměte šest našich sedanů,” rozhodl velitel akce, která byla naplánována na dvacátého září, a on sám si mohl klást téměř jakékoli požadavky co se počtu lidí a techniky týkalo.

„Samosebou musejí mít civilní čísla,” dodal rozmrzele na dotaz jakéhosi málo přemýšlejícího důstojníka. „Ta auta se nastraží před některé velké hotely a restaurace. Budou tam přesně v osm večer.”

„Ten zloděj ale krade i ve dne,” ozval se kdosi.

„To ano,” souhlasil velitel akce, „ale většina vozů byla přece jenom odcizena v nočních hodinách. Ke každému autu bude přidělena dvoučlenná hlídka, zálohy budou na každém oddělení připraveny k zásahu. Hlídky se budou po čtyřech

střídat… když se do rána nic nesemele, budou auta v sedm

hodin odvezena a večer opět dopravena na místo. Ale vymění

se, jasné? Sedan, který necháte dneska stát na Příkopech,

bude zítra před Slávií,” dodal raději na příkladu, aby bylo ve všem jasno. Pak se na svoje lidi podíval a řekl téměř otcovsky: „Chlapi, bacha! Nezapomínejte na to, že ten zloděj může mít bouchačku. Dokonce samopal. A nemusí jít sám…”

Všem to bylo jasné. Ale… V roce čtyřiapadesátém neno—

sili příslušníci Veřejné bezpečnosti do služby ani obušky! Pistole sice v pouzdrech na opascích měli a na střelnici si občas i vystřelili, jenomže nikdo z nich nezažil zásah, kdy by proti nim kriminální delikvent použil zbraň, a také oni nikdy na nikoho takového nestříleli.

A tak se stalo to, co se stalo. V půl desáté, možná o ně

jakou tu minutu později, přišla k nastraženému sedanu postavenému před hotelem Esplanade dvojice mladých lidí. A hned

se začali točit kolem auta. Napřed se ale tak nějak opatrně

rozhlédli okolo sebe a pak se jeden z nich už věnoval jenom

zámku na dveřích, jimiž do auta vstupuje řidič.

Dva policisté se na sebe podívali a srdnatě vykročili. Ti u

aut si jich ani nevšimli. Neměli samozřejmě na sobě uniformy..

. Když byli až u sedanu, vytáhl jeden z kriminalistů svůj odznak, představil se a požádal muže o předložení občanských

průkazů.

Ti dva vůbec neprotestovali. Klidně sáhli do kapes, a

když ruce zase vyndali, neměli v nich průkazy, ale pistole. Ten, který se pokoušel odemknout auto a jmenoval se Jaroslav Valchař, nezaváhal ani na okamžik a třikrát po sobě stiskl spoušť. Střílel na vzdálenost snad metru, možná ani ne celého.

Kriminalistu s odznakem trefil třikrát. Jednou přímo do loktu, podruhé do boku a třetí ranou zasáhl jeho nohu.

Kriminalista padl jako podťatý a oba zloději se dali na

útěk. Druhému policistovi pořádně dlouho trvalo, než vylovil

svoji zbraň z podpažního pouzdra. Ale to už Valchař střílel i po něm. Policista střelbu opětoval a poblíž Muzea zněla rána za ranou jako u Verdunu.

Druhý zloděj nestřílel. Ten jenom utíkal a hleděl, aby se z

místa, kde se odehrálo něco strašného, dostal co nejrychleji

pryč.

Přesto byl o několik málo minut později dopaden. To už

se na horní část Václavského náměstí sbíhaly posily…

Valchař, kterému bylo jasné, že druhého policistu už nezasáhl, běžel z místa střetu rovněž pryč a měl namířeno také k Muzeu. Když ale viděl, že jeho kamaráda odvádějí kriminalisté někam ke kinu Blaník, rozhodl se, že mu pomůže na svobodu…

„Jak se jmenuješ!“ vykřikl na zadrženého zloděje starší

policista z Krakovské ulice.

„Antonín Houska,“ vysypal ze sebe.

„A kdo je ten druhý?“

„Jarda Valchař.“

Policisté si oddechli. Když mají jméno, najdou ho, i kdyby

se schovával, jak chtěl.

Valchař se však schovávat nemínil. Mezibranskou ulicí

se dostal do Žitné, tou zase do Štěpánské a před hotelem

Alcron uviděl zaparkovaného sedana. Napadlo ho, že by měl

auto ukrást a použít ho tak, že najede do policistů, pak naloží Housku…

Měl smůlu, že i tohle auto byla na něj nalíčená past. Ale

uvědomil si to, jakmile zahlédl dvojici mužů, která se k němu blíží. Nestřílel už, ale dal se na útěk. Shodou okolností vběhl do pasáže kina Blaník v okamžiku, kdy končilo představení a lidé vycházeli ven. Housku s jeho strážci neviděl. Kdo ví, kam ho nakonec vedli… Měl před svými pronásledovateli už slušný náskok a říkal si, že po proběhnutí pasáží se někde schová a má policisty z krku. Netušil, že doběhne na konec pasáže a nebude moci dál, protože kvůli nějaké stavební úpravě je pasáž otevřena jen do Václavského náměstí.

A tak mu nezbylo nic jiného než za pozorného dohledu

návštěvníků biografu nastavit ruce a nechat se spoutat náramky, které měl jeden ze dvou pronásledujících ho policistů u

sebe.

„Tak mě máte, a co,“ dovolil si ještě trochu frajeřiny.

„Milane,“ radoval se starší z obou policistů, „já tu s ním

počkám a ty utíkej na oddělení ohlásit, že jsme ho zatkli, ať mají chlapi klid.“ Myslel to spíš, ať se můžeme pochlubit.

Tohle byla toho večera už druhá policejní chyba. První

spočívala v přílišné důvěře v člověka u hotelu Esplanade, druhá přišla nyní.

Jakmile mladý policista zmizel, Valchař strčil do toho druhého, tělnatý tatík se sotva udržel na nohou, a utíkal, jako by mu hořelo za patama. Lidé se jen překvapeně dívali, nikoho nenapadlo zasáhnout. Valchař proběhl pasáží na chodník a na náměstí, okolo sochy svátého Václava jela zrovna dolů devatenáctka, skočil do otevřeného vozu a byl pryč.

To bylo štěstí, že Houska hned promluvil a využíval toho,

že sám se kromě krádeží ničeho horšího nedopustil.

„Kde bydlí?“ ptali se ho, aby nemuseli hledat Valchaře v

evidenci osob přihlášených k trvalému pobytu.

Houska ze sebe vysypal adresu.

A tak tam vyrazili. Přišli zrovna ve chvíli, kdy Valchařova

manželka odložila pilku na železo a její manžel si sundal ze

zápěstí zbytek přeřezaných pout.

„Tak já to balím,“ tentokrát to myslel vážně. „Jak tak na to

nahlížím, nic jiného mi nezbývá.“

Druhého dne ráno, když už bylo zřejmé, že těžce raněný

kriminalista postřelení přežije, byť s rukou už nikdy nebude

moci hýbat tak jako dřív, kohosi napadlo, že když v případu

došlo k pokusu vraždy, musí to celé dát dohromady mordparta.

A tak jsem Valchaře dostal do referátu. Nejprve jsem si

říkal, že to nebude žádný velký problém, vždyť pachatele už

mám, ten ani moc nezapírá, jeho komplic je ještě sdílnější, tak to budu mít za pár dní hotovo. A taky ano. Jenomže pouze co se pokusu vraždy týkalo. Ale já to musel udělat celé! I s ukradenými automobily a dalším majetkem…

„Jdu na to!“ Nezbylo mi nic jiného, ale vzal jsem si k ruce

několik kolegů. Dřeli jsme na případu ještě plné dva měsíce a řeknu vám, že jsem krádežníkům, jak jsme my od násilí říkali kolegům z oddělení majetkové trestné činnosti, jejich práci vůbec nezáviděl.

„Radši bychom dělali tři vraždy, než tuhle piplačku,“ ujiš

ťovali jsme je a oni byli rádi, že máme alespoň pochopení.

Tahle povedená dvojice, tedy Valchař s Houskou, měla u

Mukařova chatu a tam vozila všechno, co nakradla. Nebylo to

jenom z autokrádeží, lezli i do prodejen a hospod! A samosebou si už nepamatovali, kde co ukradli, když spoustu věcí přes překupníka prodali dál. Jenomže my museli každý předmět, i ten nejmenší a bez ceny, někam zařadit, aby se vrátil ke své mu majiteli. A teď si představte, že toho byla dvě plná nákladní auta!

Valchař dostal za pokus vraždy doživotí. Ale se změnou

zákona se změnil i jeho trest, nakonec ho za dobré chování asi po osmi letech pustili. Jedna z jeho prvních cest na svobodě vedla za mnou: „Pane Zahrádko, to jsme si tenkrát u výslechů krásně popovídali! Já vám nic nevyčítám. Udělal jsem nesku— tečnou blbost a vy jste plnil svoji povinnost. Ale elegantně, to vám musím přiznat,“ chválil si mne. Asi proto, že jsem mu, ačkoli sám nekuřák, občas přinesl nějakou tu cigaretku.

„Já už budu sekat latinu, už se sejdeme jenom u piva,

věřte mi to,“ sliboval.

Bohužel, svému slibu nedostál. Za krátký čas byl za ně

jakou jinou lumpárnu znovu zatčen a pak už mi nadobro zmizel

z očí.

Josef Kratochvíl

Snubní prsteny

Když se Tonda po delší známosti rozešel s Janou, choval

se jako furiant a dával každému najevo, že jemu je to volný.

Jana byla dobrá partie. Děvče z vážené rodiny, vzdělaná, pracovitá, a co pro Tondu bylo hodně důležité bohatá. Nejvíc ho štvalo to, že vlastně ona dala kopačky jemu a že to ve vesnici každý věděl.

„Její škoda,“ říkal na potkání. „Takových můžu mít na

každém prstu deset.“ Za pár týdnů za Janou začal dolejzat.

Zpočátku tajně, aby neutrpěla jeho pýcha, potom jí nadbíhal

veřejně, dokonce prosil jako malý kluk, pak se několikrát opil a pěkně vyváděl. Ne že by ji tak miloval, to určitě ne. Byla to jenom uražená pýcha, furiantství a neskonalá ješitnost.

Po nějaké době se Jana začala přátelit s jeho bratrancem

Honzou a od té doby Tondu užírala závist a touha po pomstě.

V bezesných nocích přemýšlel, jak to udělat, aby se pomstil,

aby pokořil tu zpupnou holku, která si troufla ho odmítnout, a donutil ji přilézt po kolenou. Do jeho mysli se vloudila podlost a přetvářka. Vystupoval přátelsky, nekoukal při posezeních v hostinci na korunu a chválil, ale ve skutečnosti trpělivě skládal mozaiku dokonalého zločinu. Chtěl se mstít a trestat. Potřeboval úspěch, zadostiučinění. Myslel si, že je chytrý, všemi mastmi mazaný, chytřejší než všichni ostatní. Myslel si, že vymyslel dokonalý zločin.

Seděli v hospodě U Suchánků a když přišel Honza, pozvali ho

ke stolu.

„Prý se budeš ženit,“ řekl bratranec Tonda a objednal tři

piva a velké panáky rumu.

„Jo,“ přitakal oslovený nesměle. „Snad ti to nevadí?“

„Ale kde,“ mávl rukou Tonda. „Co bylo, je už dávno pryč,

nač o tom mluvit.”

„Měl bys na to něco dát,“ přidal se Luboš, „ale ty jsi drž

grešle, pan Vopatrnej, pro korunu si necháš…”

Odcházeli společně krátce před zavírací hodinou. Byla

krásná teplá letní noc s vykrojeným měsícem, který se houpal

na obloze, obklíčen tisíci velkých, malých a docela maličkých hvězd.

Ležel v předsíni pod schody, které vedly na půdu, obli

čejem do betonové podlahy. Na temeni měl velkou ránu ohraničenou slepencem zaschlé krve. Vedle hlavy sedmdesáti—

centimetrová lešenářská trubka se zbytky krve, vlasů a mozko—

vé tkáně. Surová, bezohledná vražda.

„Rána byla vedena zezadu a velkou silou,“ řekl lékař.

„Podle posmrtných skvrn a ztuhlosti těla usuzuji tak na sobotu, kolem půlnoci, ale přesně to určí pitva.“

„Bydlel tam sám,“ řekla mi sousedka, menší kulatá čtyřicátnice s vypracovanýma rukama. „Jeho rodiče jsou už po

smrti. Honza byl moc pracovitej a šetrnej kluk. Měli jsme ho

tady rádi.“

„Kdo to mohl udělat?“ pokusil jsem se z ní vytáhnout ně

jaké rozumy.

Pokrčila rameny. „Za chvíli půjdu do konzumu, budou

tam ženský. Pak vám povím.“ „Měli jsme se brát,“ řekla mladá

žena, která čekala před domem. „Já jsem Jana…“ Příjmení

zaniklo v pláči, který už nedokázala zadržet.

Zavražděnému Janu Stehlíkovi pachatel ukradl hodinky z

ruky, sedm tisíc korun připravených na svatební výlohy, za—

koupené snubní prsteny a veškeré úspory, které měl připravené do manželství. Podle Jany celých třicet tisíc.

Hospodský Mezera si nás kriminalisty tak považoval, že

dokonce naznačil utření stolu, ke kterému nás posadil. Typická vesnická hospoda s okny na náves a s velkými kamny, ve kterých v zimě jenom hučelo.

„Pivečko a něco k zakousnutí,” prohodil rozšafně Rubeš.

„Pivečko tu bude hned a ten salám bude s cibulí a octem,

nebo jen s chlebem a hořčicí?” Kolik ho chceme, se neptal.

Rozhodnutí o váze pravděpodobně spadalo do jeho kompetence.

„Prý tady byl v sobotu Stehlík,” začal Rubeš.

„Jo. Byl tady.”

„S kýmpak seděl?” pokračoval plnými ústy. „A posaďte

se k nám, pane hostinský.”

„Moment,” řekl a odešel k pultu. Natočil si světlé a posadil se. „Seděl se svým bratrancem, nějaký Krameš, a pak tam byl ještě Gulán. To je takovej vesnickej tajtrdlík, kluk s pěti třídami. Kramešovi dělá kašpara, protože za něj platí.”

„No a co ten Krameš? Co je to zač?”

„No,” protahoval krčmář. „Myslí si o sobě, že je lepší člověk, ale ve skutečnosti je to takovej vesnickej buran, kterej se ani neumí pořádně chovat a inteligence taky moc nepobral. To ten Stehlík, to byl slušnej kluk a měl úctu ke starším. Jejich tátové byli bratři, ale nějak se nepohodli, tedy nevlastní bratří, proto se taky ti holobrádkové jmenují každý jinak. Starý Stehlík, to byl solida, zato Krameš, ten…“

Povídal rád a my jsme byli vděční posluchači. Těžko

jsme mohli najít lepší zdroj informací, vyrovnala by se mu snad jenom sousedka, která slíbila zaskočit do konzumu.

Luboš Gulán se na židli neklidně vrtěl a každou chvíli si

utřel pot z čela.

„Byli jsme v hospodě a zda jsem ho viděl živýho jako poslední, to nevím. Von šel domů a já a Tonda taky.“

„V hospodě jste se hádali,“ poznamenal Rubeš.

„Když von nechtěl nic poručit. Byl na korunu moc vopa—

tmej.“

„Prý jste ho zesměšňoval,“ řekl jsem.

„Byl z tý svý Janičky celej podělanej a na kamarády nemyslel, tak jsem ho hecoval.” Podíval se na velké ruce se špí

nou za nehty. „Von šel domů a my taky.“

„Co jste dělal, když jste se rozloučili?“

„Lehl jsem si.“

„Řekněte nám to pěkně popořádku,“ řekl netrpělivě Rubeš. „Přesně.“

Chvíli o tom uvažoval. „No… přesně jsem si lehl.“

„Snad jste se předtím umyl, ne?“

„Ne. Ešte bych si smyl vospalost.“

„Co dělal pan Krameš?“ zasáhl jsem.

„Pan Krameš?“ Chvíli trvalo, než pochopil. „To jako myslíte Tondu?“

„Byli jste přece všichni tři v hospodě,“ upřesňoval jsem

fakta.

„Jo, to jo.”

„Tak co dělal Tonda?“

„Ten si taky lehl.“ Luboš Gulán si byl vědom své důležitosti. Věděl, že se ho budou sousedé vyptávat. Chtěl být v

jejich očích hrdina, který si jen tak nezadal, proto se křenil Rube šovi do očí a nevědomky ho dráždil.

„Jak to víte?“ zeptal se Rubeš.

Chvíli se na něj mlčky díval. Musel otázku zpracovat, roztřídit, pochopit. „Co by jinýho dělal. Každej člověk v noci spí.

Vy to nevíte?“

Rubešovi naskočily červené fleky. „Každý ne,“ zavrčel

naštvaně. „To se teprve ukáže, kdo spal a kdo vraždil.”

„Na trubce jsou použitelné daktyloskopické otisky čtyř

prstů a dlaně,” hlásil nám technik, celý vyjevený ze svého objevu. „Ten chlap vraždil buď v afektu, nebo vůbec neví, co jsou to daktylky.”

„Gulán,” spokojeně prohlásil Rubeš. „To je přesně typ,

který si myslí, že praotec Čech ještě žije.”

„Kdo že žije?” nepochopil technik.

„Ty ho stejně neznáš,” odsekl Rubeš a obrátil se ke mně.

„Vsaď se, že ty jeho prstíky budou pasovat.”

„Je to moc jednoduchý.”

„On je také jednoduchej, tak nečekej, že vymyslí nějaký

hlavolam. Vezmeme mu otisky a bude po ptákách.”

„No dobře, ale co když nebudou jeho?”

„Vrah se na trubce podepsal. Když nebudou jeho, budou

jiného. Já jsem optimista.”

„To jsi,” přitakal jsem suše a opatrně dodal: „Uvidíme.”

Chaloupka Luboše Gulána byla na samém konci vsi. Nepálené cihly, okýnka jako dlaň, povalený plot a v divoce ros—

toucích kopřivách vyšlapaná cestička ke dveřím, které majitel nikdy nezamykal.

Našli jsme ho na palandě z hrubých nehoblovaných pr—

ken na uváleném špinavém hadru, který kdysi dávno býval

dekou. Hlavu pootočenou vlevo ke zdi, pravá ruka visela volně dolů pár centimetrů od pistole, na jejíž pažbě byla ozdobným písmem vyryta tovární značka Erika. V pravém spánku měl díru po projektilu a mrtvé oči hleděly nehybně někam do stropu.

Bylo to jednoduché. Pod dekou sedm tisíc, v plechovém

hrnku hodinky. Otisky prstů na trubce, kterou byl zavražděn

Jan Stehlík, souhlasily.

„Vražda a sebevražda,” řekl Rubeš. „Tohle by mě nenapadlo, to jsme to ale podělali. Ještě včera…”

Seděli jsme jako zmoklé slepice. Diletanti. Moulové. Kaž

dý nás převeze. S jednou rukou v kapse a druhou…

„Kdyby napsal aspoň dopis,” řekl jsem. „Někde tu musí

být třicet tisíc a prstýnky.”

„Ten by žádný dopis nenapsal,” roztržitě odpověděl Rubeš.

„Taky to neudělal,” souhlasil jsem.

„Proč nepoužil pistoli proti Stehlíkovi?” provokoval kolega. Seděli jsme proti sobě u pokecaného a léta nemytého stolu a v chalupě, kterou Luboš Gulán zdědil po rodičích, na nás koukala bída a zpustlost.

„To nebyl ten typ,” zabručel Rubeš.

„Taky slyším zvoneček…”

„To někdo tam nahoře zvoní hrana, ale tentokrát to není

nám,“ zavrčel Rubeš a tvářil se jako vlčák, kterému nezvaná

návštěva slupla posledního vuřta.

Antonín Krameš patřil k lidem, kteří si myslí, že mají za

ušima. Typ, který vždycky ví všechno nejlíp. Seděl proti mně, pokuřoval cigaretu a ironicky se usmíval.

„Honzu Stehlíka pravděpodobně zavraždil Gulán,“ řekl

jsem opatrně.

„Určitě,“ souhlasil okamžitě. „Když mu došlo, že po něm

jdete, tak se zastřelil.”

„Jak víte, že se zastřelil?” řekl jsem.

Zarazil se. „Vlastně ani nevím, tak mě to napadlo.”

„Na trubce, kterou byl zavražděn Stehlík, byly otisky prstů.”

„Moje ne,” reagoval zbrkle. „Sázím se, že jsou Gulána.”

„To už jste druhý, kdo se chce sázet. Vy jste věděl, že

má pistoli?”

„Ne. V životě jsem ji u něj neviděl.”

„Představte si, že na jednom z nábojů, které byly v zá

sobníku, jsme našli otisk. Jenom na jednom. Kolik byste řekl, že tam bylo nábojů?”

Chvíli se na mě pobaveně koukal. „Myslíte si, že jsem

hlupák?”

„Pro jistotu si ověříme vaše otisky, to víte…”

„Na to nemáte právo,” vykřikl., Já jsem tady jako svědek.

To je omezování osobní svobody. Přišel jsem, abych vám pomohl, a vy…”

„To už jste udělal,” řekl jsem pomalu.

„Jak to myslíte? Budu si na vás stěžovat a vůbec, proč

jste tady sám? Kde je váš kolega?”

„U vás v domě. Hledají třicet tisíc a dva snubní prsteny.“

Nenávist mu zohyzdila obličej. „Musíte mi to dokázat,“

vykřikl hystericky a fasáda sebevědomé jistoty se rozplynula.

S příchodem Rubeše se rozhostilo v kanceláři ticho. Bez

jediného slova si sedl za stůl a upřel oči na Krameše, který

znehybněl ve strnulé poloze. Vytřeštěné oči, na tváři mu vyskočily krůpěje potu.

„Přiznal se?“ zeptal se mě Rubeš.

„Ne.“

„Chcete to udělat?“

„Nenávidím vás,“ zařval nepříčetně.

Rubeš mlčky pokýval hlavou a potom bez jediného slova

položil na stůl igelitový pytlík plný peněz a dva zlaté snubní prsteny. Vzal jsem jeden do ruky. Byly na něm vyryty iniciály JSJK a datum, do jehož naplnění zbývaly tři dny.

Jiří Vlk

Výstřel ve skladišti

Statisticky vzato není pátek odpoledne právě obvyklou

dobou sebevraždy. Nejčastěji lidé bilancují o víkendu a na

život si sáhnou v noci z neděle na pondělí. O tomhle ale mistr pražského stavebního podniku Karel Hovorka nevěděl a ani neměl důvod o něčem takovém vůbec uvažovat.

Zhruba dvacet minut před koncem pracovní doby v pátek

21. ledna 1983 kontroloval pracoviště. S ohledem na ustálené

zvyky pracovníků stavební výroby předpokládal, že v tuto dobu budou všechny kanceláře i dílny zamčené, možná pár opozdilců najde v šatně, ale jinak měl za to, že nenarazí na živou duši. Předpoklad, ověřený dlouholetou praxí, mu samozřejmě vyšel. Rutinně bral za kliky všech dveří. Zamčeno. Jak jinak.

Ještě do vrátnice, aby zkontroloval klíče, a bude to moci také zabalit. Kdo by v pátek odpoledne pracoval déle, než je nutné?

Jenomže na tabuli ve vrátnici chyběl klíč od skladu materiálu.

„To je bordel,“ podotkl k vrátnému, „kolikrát jsem těm

chlapům říkal, aby klíč vraceli. Nevíš, kdo si ho naposledy

bral?“

„Jasně že vím. Já si totiž všecko píšu, právě proto, že tví

chlapi jsou takoví bordeláři,” zalistoval vrátný v sešitě.

„Soumar. Petr Soumar. Že prej jsi ho pustil domů a on

včera nafasoval nějaký jističe nebo co a nechce to nechat válet v šatně. A do skříňky se mu prej nevejdou.”

„No jo, to je pravda. Přišel pozdě a vypadal, jako kdyby

flámoval celou noc. Ale divný bylo, že z něj netáhlo. Byl zelenej jak sedma, měl jsem pocit, jako kdyby měl horečku nebo co.

Řekl jsem si, že asi na něj leze chřipka, tak jsem si myslel, ať se vyleží…”

„No jo,“ namítl vrátný, „ale já ho neviděl odcházet.“

„To ještě nic neznamená. Mohl ses pořádně zakecat, jít

na záchod…“

„Blbost. Od tý doby, co si bral ten klíč, to bylo nějak po

desátý, jsem se odtud nehnul. Píchačky tu nejsou, ale

o lidech mám přehled. Vím například, že jsou tu ještě

Polanský a Kovář od zámečníků, nejspíš si v dílně plichtí nějakou fušku. Jinak se všichni zdejchli. Tak co?“

„Tak já se tam jdu ještě jednou podívat,“ povzdechl si

mistr a vrátil se ke dveřím s plechovou cedulí SKLAD MATERIÁLU. Zacloumal klikou zamčeno. Sehnul se tedy ke klíčové

dírce. Klíč byl zastrčen zevnitř.

Zabušil na dveře pěstí. Snad tam neusnul? Mohlo se mu

udělat špatně. Ale proč se zamyká?

„Petře! Slyšíš? Petře! Otevři!“

Ze skladu žádná odpověď.

Rozčilený mistr zapomněl na to, že je pátek a že chtěl

přijít včas domů. Vrátný má v zapečetěných krabičkách ná

hradní klíče. Kovář a Polanský… Snad ještě neodešli, oba jsou zámečníci, snad se jim podaří dveře nějak otevřít… Běžel zpátky na vrátnici.

„Najdi náhradní klíče od skladu,” křikl na vrátného. „Já běžím do dílny pro kluky. Je tam zamčenej a neotvírá. Vypadal blbě, třeba omdlel nebo co…“

Po odšroubování kliky a krytky zámku se podařilo pooto

čit dózickým klíčem vstrčeným zevnitř tak, že jej bylo možno

vysunout. Když cinkl zevnitř o betonovou podlahu, tři muži za dveřmi vydechli úlevou. Otevřít dveře náhradním klíčem bylo dílem okamžiku.

„Petře..zavolal znovu mistr do ticha skladu a pak všichni

prošli mezi regály.

Jakmile došli do příčné uličky, tvořené řadou kovových

regálů, bylo jim jasné, že šestadvacetiletý Petr Soumar už

nikdy nikomu neodpoví. Ležel tváří k zemi v kaluži krve, vyté

kající z malé dírky ve spánku. Vedle jeho ruky ležela pistole.

Hovorka nakročil směrem k němu, ale jeden z jeho společníků jej přidržel za loket.

„Nechoď tam, tomu už nepomůžem. Musíme zavolat policajty. Zastřelil se… nebo to někdo naaranžoval.“

„Blbost, klíč byl zevnitř, udělal si to sám. Ale proč?“ otočil se mistr se sklopenou hlavou.

Policejní technik vykonal rutinní úkony, vyfotografoval

místo činu. Ve skladu se příliš často neuklízelo, na podlaze

byla vrstva prachu, z níž se dalo vyčíst, že Petr Soumar byl na místě, kde jej našli, skutečně sám. Stopy ostatních mužů, kteří ho přišli hledat, končily v dostatečné vzdálenosti. Z pistole značky Slavia byl vystřelen jediný náboj, byla natažená a připravená k výstřelu. V kapse kožené bundy mrtvého se našly dva náboje ráže 6,35 mm, doklady a poměrně vysoká částka čtrnácti tisíc korun.

„Sháněl kotel pro ústřední topení,” vysvětlil Hromádka.

„Nosil ty prachy pořád u sebe, zdědil po babce takovej malej

baráček, tak si ho dával dohromady…”

Žádný dopis na rozloučenou, nic, co by vysvětlovalo tak

náhlý čin.

„Byl to hodnej kluk, pracovitej,” shrnul Hromádka. „Někdy impulsívní, vyjel na… ani ne tak na mě jako na spolupracovní

ky, ale vždycky rychle vychladl. Možná ho nechala holka, ráno vypadal, jako že ho něco vzalo…”

Případ bylo možno uzavřít jako jasnou sebevraždu. Chybějící dopis na rozloučenou svědčil o náhlém popudu, což není zase nic mimořádného. Příslušníky bezpečnosti čekala ještě nepříjemná povinnost vyrozumět matku a předat jí věci mrtvé ho a pak mohou případ jako vyřízený odložit. Což počká do

pondělka.

Tentýž den probíhalo horečné pátrání v jiném, pro kriminalisty daleko závažnějším případě. V půl šesté ráno šel pětačtyřicetiletý Milan Pohanka v obci těsně za okrajem Velké Prahy na konečnou autobusu, kterým každé ráno jezdil do

práce. Byla tma tím spíš, že leden byl bez sněhu, který v blízkosti města obvykle odráží dost světla. Přesto si povšiml jaké

hosi velkého balíku v příkopu silnice. Baterku neměl, šel proto blíž, sehnul se a škrtl zapalovačem. Balík nabyl zřetelnějších tvarů. Zabělal se obličej pod temnými vlasy, zasvítilo holé lýtko mezi okrajem kozačky a nohavicí.

„Mrtvá ženská!” zamumlal si pro sebe Pohanka a dal se

do běhu. Věděl, že na konečné je telefonní budka.

Na místo nálezu se sjelo hned několik žlutobílých vozů.

Mrtvola ležela totiž prakticky pod silniční tabulí s nápisem

Hlavní město Praha. Ovšem ležela už ve Středočeském kraj,

bylo tedy třeba rozhodnout, do čí kompetence bude vražda

spadat.

O tom, že jde o vraždu, nebylo pochyb. Mrtvá byla svá

zána do kozelce, vlasy byly slepené krví, na levém rameni i na břiše byly hluboké řezné rány. Podrobnější ohledání však vedlo k závěru, že tyto rány nejsou příčinou smrti. Ke smrti vedl průstřel hlavy pistolí zřejmě malé ráže.

Místo nálezu nebylo místem činu. Ze stopy po pneuma—

tice na krajnici se dalo usuzovat, že pachatel čin spáchal na jiném místě, teprve pak mrtvou svázal, naložil do auta a odvezl na relativně málo frekventovanou silnici, kde ji vyhodil.

Výjezdová skupina ještě ohledávala širší okolí nálezu,

když v jednom ze služebních vozidel zachraptěla vysílačka.

Uniformovaný řidič vyběhl a volal majora Bavorovského,

který jako zkušený vyšetřovatel vražd organizoval práci na

místě činu: „Pane majore, máme tady další vraždu. Taky ženská.”

„Sakra,“ ulevil si Bavorovský. „Kde?“

„Prý kousek odtud, u Líbezníce. Objevil ji nějaký řidič ná

klaďáku asi před půlhodinkou.”

„Máš to vyfocený?“ zeptal se major technika.

„Jo. Určitě,” přisvědčil technik.

„A máš ještě film?“

„Třeba na celý kino,“ odvětil technik nepředpisově.

„Tak dobrý, jedeme tam. Vy přijeďte za námi, až tu budete hotovi.”

Další mrtvola byla rovněž mladá žena, vysoké a statné

postavy, musela měřit dobře přes sto osmdesát a její váha

tomu odpovídala.

Vrah ji do příkopu vlekl za nohy, v důsledku čehož byla

mrtvá až po prsa obnažená. Svršky měla stažené přes hlavu,

která byla prakticky úplně zakrytá zimním kabátem. Po jeho

nadzdvihnutí se ukázal igelitový sáček, který měla mrtvá přeta

žený přes hlavu a ovázaný kolem krku provázkem. Ruce měla

vzpažené, do této polohy se dostaly zřejmě při vlečení, a v

zápěstí svázané páskem od kabátu.

Příčinou smrti ale nebylo zadušení, jak by se dalo usuzovat z plastikového sáčku.

Na místě byl už obvodní lékař, který krátce informoval

doktora, jenž přijel současně s Bavorovským.

„Dvě střelné rány. Na ten sáček jsme zatím nesahali, ale

navlékl jí ho zřejmě proto, že rány krvácely a on si patrně nechtěl příliš znečistit auto, případně nechtěl nechat stopy na cestě, kterou ji vlekl do auta…“

I zde byla smrticí zbraní pistole malé ráže, ale dalo se usuzovat, že jde o téhož pachatele? Možné to bylo. Mrtvé ženy

nebo dívky, jejichž stáří bylo odhadnuto asi na pětadvacet let, neměly žádné doklady ani jiné předměty, podle nichž by se dala určit jejich totožnost. Odkud jsou? Byly sexuálně zneužity? Na druhou otázku dá odpověď teprve pitva.

Už v pátek večer vysílala televize mimořádnou pátrací relaci, která přinesla fotografie obou zavražděných žen. Smrt

sice člověka změní, i přes snahu odborníků z pohřební služby, kteří v takových případech obličej upraví pro fotografování, ale podle lékařů ke smrti došlo maximálně dvanáct hodin před nálezem. Dalo se tedy předpokládat, že podoba bude dost věrná.

Už v sobotu ráno se na krajskou správu dostavila rodina

Červeňákových, početně zastoupená matkou rodu, otcem,

řadou strýců, švagrů a sestřenic.

„To je naše Margitka,“ kvílela Růžena Červeňáková. „Už

tri týždne je z domu, nic o ní nevieme, ukážte nám ju…“

Protože Margita Červeňáková měla bohatý trestní rejstřík

a tudíž i daktyloskopickou kartu, nebylo třeba rodinu vozit do ústavu soudního lékařství. Zavražděná určitě nebyla pohřešovaná Margita, protože otisky prstů neodpovídaly.

„To není vaše Margita,“ trpělivě čelil rozčilené famílii major Bavorovský. „Má jiné otisky prstů.“

„To je určitě nějaká chyba, pán major, pozritě sa eště

jednou,“ naléhal otec rodiny a nedal si vymluvit, že omyl je

vyloučen. Nespokojená rodina se utábořila u příbuzných na

Smíchově a nejméně dva její členové permanentně hlídkovali v

Bartolomějské ještě dva nebo tři dny poté, co byla totožnost

mrtvé zjištěna nad veškerou pochybnost. Co kdyby…

Totožnost obou mrtvých určili již v sobotu. Ozvali se pracovníci Diagnostického ústavu pro mládež v Brně. Ve čtvrtek

ráno byla skupina chovanců ústavu na lékařském vyšetření,

čehož využily Růžena Plašilová a Renata Siváková k tomu,

aby „vzaly kramle”. To bylo odpoledne, kolem půl jedenácté.

Major Bavorovský požádal telefonicky ředitele, aby sám

nebo s některou vychovatelkou přijel do Prahy k identifikaci a přivezl doklady obou dívek.

Pracovníci přijeli odpoledne a obě těla identifikovali.

„Byly u nás pro příživu, prostituci, potulku. Obě měly za

sebou bohatou sexuální zkušenost, obě uměly zručně krást.

Pokud vím, pracovaly v páru zatímco jedna zabavila kun

čofta, druhá mu prohledávala svršky,” uvedl ředitel.

Pitevní zpráva, která už mezitím také došla, uváděla, že

Renata Siváková, menší a drobnější z obou dívek, ta, která

byla nalezena jako první, měla těsně před smrtí pohlavní styk.

Události nabývaly jasnějších obrysů. Dívky patrně našly

nějakou kavku, kterou se rozhodly oškubat. Amant jednu z nich přistihl, jak ho okrádá, rozčilil se a střílel. Mohlo se to stát při autostopu, pachatel měl docela určitě k dispozici motorové vozidlo.

V sobotu večer vysílala televize novou, zpřesněnou pátrací

relaci. Byly už použity fotografie z občanských průkazů obou

dívek, byl podán jejich přesnější popis a uvedena i okolnost, že ve čtvrtek 20. ledna 1983 se pohybovaly na trase Brno Praha, pravděpodobně autostopem.

Relace byla úspěšná. Už v pondělí ráno byl k dispozici

relativně přesný obrázek jejich pohybu.

Pavel Lysický, řidič nákladního roburu, vypověděl, že kolem třinácté hodiny v Brně naložil dvě stopařky, které odvezl do Prahy. Cestou se s ním bavily, že jedou na víkend za mládencem do Svitav.

„Sice jsem jim říkal, že z Brna do Svitav je to přes Prahu

oklikou, ale ony říkaly, že mají dost času a že se chtějí trochu podívat po Praze. Ale neměly prachy, tak nevím. Vyžebraly na mně drobňáky na autobus, mohlo to být tak osm korun, vysypal jsem jim do hrsti drobné, které jsem u sebe měl…”

Našel se svědek, jehož se obě dívky poblíž náměstí I. P.

Pavlova vyptávaly, jak se dostanou na výpadovku na Svitavy.

„Poradil jsem jim, ať jedou metrem na Sokolovskou a tam

ať si sednou na autobus na Prosek a tam se dostanou na bo—

leslavskou výpadovku,“ uvedl svědek.

Přihlásil se i řidič autobusu č. 210, který si vzpomněl, že

ve čtvrtek večer, asi před sedmou, se ho dívky, jejichž fotografie viděl v televizi, vyptávaly, kde mají vystoupit, aby se dostaly na Mladou Boleslav.

Řidič linkového autobusu do Brandýsa telefonoval, že

dívky, odpovídající popisu, viděl stopovat blízko křižovatky

ProseckáVysočanská. Mohlo být kolem sedmé.

Ale kdo byl oním mužem, který vyhověl mávání a naložil

své pozdější oběti? Tato otázka zůstávala otevřená a nebude

li kriminalistům přát štěstí, může zůstat otevřená navždy. Ale odpověď měl přinést už následující den.

V neděli ráno volali majoru Bavorovskému domů, že pro

něj posílají auto, neboť pravděpodobně objevili místo, na němž byla dvojnásobná vražda spáchána. Přišla prý paní Soumarová, která proplakala celou sobotu, byla zdrcená ztrátou syna, ale v neděli se vydala do domku po své matce, kde její syn dělal úpravy a občas tam přebýval, zda by snad tam nenašla dopis na rozloučenou nebo nějaké vysvětlení… Když odemkla

dveře, všude krev a krev… Určitě se tam stalo něco strašného.

Po příjezdu na místo Bavorovský nepochyboval, že poněkud odvážný předpoklad, vyslovený do telefonu, je s největší pravděpodobností správný. Prohlídka musela být neobyčejně pečlivá, Petr Soumar byl mrtev, vysvětlení podat nemohl, proto se průběh událostí dal rekonstruovat jen ze stop.

Ve zmuchlaných lůžkovinách rozesílaného gauče byla

nalezena podprsenka a kalhotky. Už podle jejich velikosti se

dalo usuzovat, že patřily Renatě Sivákové. Tento úsudek byl

později podepřen znaleckým posudkem, rozborem potu a kož

ních otěrů, které souhlasily.

Z pánve, na které ve ztuhlém tuku ležely zpola osmažené

topinky, bylo patrno, že zatímco Renata uspokojovala fyzickou tužbu hostitele, starala se Růžena o jídlo. Bylo samozřejmě skromné, Petr s nějakou návštěvou nepočítal, bylo však pravděpodobné, že někde cestou koupil láhev vína. Možná ji měl doma už předtím, pro každou příležitost.

V každém případě tato láhev posloužila jako první zbraň.

Ležela roztříštěná na zemi a na střepech, rozsetých po podlaze, byla nalezena krev, odpovídající krvi Růženy Plašilové.

„On měl ve zvyku odkládat si vždycky bundu přes opěradlo židle,“ vypověděla později matka Petra Soumara. „Byl to

takový zlozvyk, říkal, že ji chce mít pořád po ruce.“

Petr pravděpodobně přišel do kuchyně a zahlédl, jak se

Růžena přehrabuje v jeho bundě. Uvědomil si, že má v náprsní

kapse oněch čtrnáct tisíc na kotel, a popadl ho vztek.

„On byl hrozně impulzivní. Když ho to raflo, neznal se…

ale pak toho vždycky litoval. Měl třeba psa, takovýho křížence, ale dost velkýho. Ten se dostal do králíkárny a roztrhal králíka.

No, stane se, ale on se tak rozčilil, že psa pověsil. A když ho to přešlo, nad mrtvým psem plakal,” vzpomněla si matka na historku z dospívání. Takže náhlý impulz, láhev vína poslouží jako zbraň, udeří, ale úder není dost silný. Růžena je o hlavu větší a o dobrých deset patnáct kilogramů těžší, začíná se bránit.

Petr popadne v koutě stojící řeznickou sekeru, kterou vy—

hrabal kdesi na půdě, hodlá ji vyčistit a použít jako dekoraci.

Rozmáchne se, ale železo sekery při nápřahu vypadne ze

seschlého topůrka. Použije tedy jako zbraň topůrko, i na něm

jsou vlasy a stopy krve.

Jenže v té chvíli přichází z ložnice Renata, která slyší

hluk a natáhne na holé tělo kalhotovou kombinézu a naboso

obuje kozačky. Pustí se do něj obě. Zřejmě dochází k honičce

kolem stolu, Petr sahá do kapsy bundy pro pistoli. Nejprve

zřejmě vystřelí na Růženu, je větší, silnější, víc ho ohrožuje. Ta padá.

Renata vidí, že je zle, chce utéci, běží do předsíně, ale

kulka ji zasáhne dřív, než stačí doběhnout ke dveřím. Petr stojí bezradně nad dvěma mrtvými ženami. Musí je odstranit. Ale jak?

Popadne kuchyňský nůž. Pokusí se oddělit nejprve Re—

natinu paži proto ta hluboká řezná rána na rameni, nebo

spodní končetiny odtud ta řezná rána v břiše. Ale udělá se

mu zle. Zvrací, jak ukazují stopy na záchodě. Nemá na to, aby čtvrtil mrtvoly. Odveze je autem a někde pohodí.

Auto zaparkované před domem nese stopy toho, že bylo

použito k odvozu mrtvých. V kufru je krev Renaty Sivákové.

Byla menší, lehčí, svázaná do kozelce, takže zavazadlový

prostor letité octavie postačoval.

S Růženou to bylo horší, tu musel vléci, jak svědčily roz—

mazané stopy na podlaze. Pak ji vtáhl na zadní sedadla. Těla

odvezl na místa, kde byla později nalezena.

Patrně nespal celou noc. Do práce přišel pozdě, zničený

fyzicky i psychicky. Výčitky svědomí, které se u něj již v minulosti dostavovaly po činu, vedly ke stále hlubší depresi. Nakonec je přehlušil výstřelem z vražedné zbraně.

Jeho matka musela tušit pravdu už při vstupu do domku.

Mohla se pustit do úklidu, vytřít podlahu, sesbírat střepy a ml

čet. Našla však dost odvahy k tomu, aby vyjevila krutou pravdu. Bez této odvahy by patrně případ dvou zavražděných stopařek zůstal nevyřešen.

Jaroslav Zahrádka

Podivná sebevražda

„To jsem zvědavá, kdy ta ženská už konečně to prádlo

sundá,” brblala si na dvoře jednoho domu poblíž vinohradské vodárny Květa Plačková, nervózně vzhlížející k obloze. Ráno, když už bylo jasné, že obloha zůstane alespoň do oběda jako vymetená, začala prát. Neměla ráda, když se prádlo sušilo na

půdě. „Sluníčko tomu dá hned jinou fazónu,” tvrdila a nikdo, natož její manžel, netušil, co myslí onou fazonou, rozhodněji však nikdo nevymlouval, že tomu tak není. Květa Plačková by mu totiž dala co proto. Byla v domě tou, která měla ve všem pravdu!

Na domovnici si ovšem netroufla, přestože Jana Vránová

byla o dobrých dvacet let mladší než Plačková a nejevila se

nikterak výbojně ani nepřátelsky. Jenomže co naplat, bylo jí už pomalu pětatřicet, svobodná a bez chlapa, takové jsou nejhorší a dostat se s nimi do křížku znamená už dopředu malér. A pak domovnice byla svým způsobem autorita, něco jako nedo— tknutelná osoba, a taková Plačková ji svým způsobem uznávala.

Teď by jí ovšem nejraději vynadala, proč si nejde sundat

ze šňůry suché prádlo, když už musela mít nápad, že začala

prát ten samý den jako paní Květa. Za chvíli třeba začne pršet a Vránové prádlo zmokne… Anebo nezačne, jak říká Plaček s uchem u rádia, protože údajně hlásí vysoký tlak a teplou vlnu z Biskajského zálivu. Jenomže kdo by věřil meteorologům a vlastnímu manželovi, který i tak zmatené zprávy o vývoji situace dokáže pořádně zašmodrchat a zkomolit.

„Co naplat,“ rozhodla se Plačková, „ona se Janička ne—

zblázní, když jí půjdu říct, že stojany se šňůrami nejsou na

dvoře jenom pro ni.“

Zlehka zaťukala, ale když se zevnitř nic neozývalo, při—

dala na síle. Jana Vránová však jako by nebyla doma, což se

Plačkové nezdálo, jelikož ji viděla do bytu vcházet před nějakými dvěma hodinami a pokud ví, ven z domu neodešla. Alespoň ne po tu dobu, co ona sedí na dvoře. Pár domácích i cizích lidí včetně listonošky vyšlo buď ven, nebo vstoupilo dovnitř, někteří stihli obojí, ale Vránová mezi ty lidi rozhodně nepatřila.

Přichystala se, že zabouchá znovu a daleko silněji, když

ucítila svítiplyn. „Ježíšikriste!“ vyjekla a mlátila do dveří jako pominutá. „Janičko, nestalo se vám něco?“

Tenhle hluk vylákal z bytu kromě několika starších ná

jemnic i penzistu Plačka, holícího se a pouze v kalhotách. „Obleč se,“ nařizovala mu manželka, „a hned běž vedle na policejní oddělení, že tady utíká plyn, v bytě je ženská a my se nemůžeme dostat dovnitř “.

„Jak víš, že je tam ženská?“ zarazil ji Plaček. „Vždyť nemůžeme vědět, jestli je domovnice v bytě.“

„To nevadí,“ trvala na svém iniciativní žena. „Alespoň se

na to nevykašlou a rychle přijdou.“

V tomhle bodě měla absolutní pravdu. Dva mladí chlapci v uniformách byli pomalu rychlejší než vítr. A pranic se ničím nezdržovali a vykopli dveře, radost se podívat.

To ostatní už ale radost nebyla. Na židli u stolu seděla

Jana Vránová, pod židlí ležel konec gumové přívodní hadičky k dvouplotýnkovému plynovému vařiči, hadička byla zatížena pokličkou a plyn syčel zlověstně a opravdu jedovatě.

Mládenci zatočili kohoutky, otevřeli okna, vyhnali přihlížející, jeden z nich zůstal s Janou Vránovou v bytě a sepisoval prvotní ohledání místa činu a druhý šel podat hlášení své mu nadřízenému, který podle předpisu zavolal na městskou

správu Veřejné bezpečnosti na oddělení násilných trestných

činů, neboť každá sebevražda se zpočátku vyšetřuje jako

vražda.

Někdy se stane, že je člověk raněn takzvanou profesionální slepotou. O mužích zákona se sice častěji říká, že jsou profesionálně deformováni, takže vidí zločin i tam, kde se nestal, ale to nebyl tenhle případ. Přijdu do toho vinohradského bytu, koukám na tu nebohou ženskou a nic se mi v hlavě neodehrává. Skutečně to všechno vypadá na jasnou sebevraždu.

Neměl jsem pochopitelně pro tohle počínání Jany Vránové

žádný motiv, ale přece jenom… Ráno začala prát, špinavého

prádla měla namočené ještě dva velké hrnce, kromě toho jsme

při prohlídce bytu našli výmluvný důkaz o tom, že prožívala

právě svoje obvyklé měsíční potíže, a ačkoli jsme byli v partě sami chlapi, věděli jsme, že na některé ženské to působí zle nedobře. Hlavně na jejich psychiku. Když jsem k tomu pak přidal, že to byla svým způsobem stará panna, říkal jsem si:

„Hrome, jí se opravdu v hlavě asi něco semlelo, co, to se nikdy nedozvíme, nechala všeho a vzala si život…“

Kolegové se mnou souhlasili. Nikde jsme nenašli jedinou

stopu po násilí, byt byl zamčen a klíče ležely na stole, zkrátka nebylo co řešit.

Bylo! To se ví, že ano. Už kdybych se pořádně podíval

na papír, který mi podal onen mladý vinohradský policista.

Nepřehlédl totiž to, čeho jsme si my nějak nevšimli: vypáčenou skříň s šaty a prádlem. Samosebou že jsme zjistili, že je pootevřená, ale každý z nás má se skříňovými zámky, ať už doma nebo v kancelářích, svoje zkušenosti. Polovina z nich ne— funguje hned, jakmile nábytek přivezete, druhá vypoví službu

po pár týdnech používání. A když ve skříni nebylo nic rozházeno…

Takříkajíc jsme si to vypili, až když přišel pitevní protokol.

Jana Vránová se svítiplynu ani nenadechla, neboť byla už před tím uškrcena. A to i přesto, že na krku žádné stopy neměla.

Vrahovi, a o něm jsme nyní museli mluvit, se povedlo najít

přesně ono místo, kde stačí zmáčknout…

Ke slovu se pak dostal i protokol toho mladíka, já bych

raději držel pár facek, ale na sypání popela na hlavu nebyl čas, protože jsme museli najít pachatele. Nebo pachatelku, vyloučit jsme to nemohli.

V domě o slečně Vránové mluvili všichni s pietou. Bral jsem to tak, že dodržují ono známé: o mrtvých jen dobře. Jenomže stejně tak se na ni dívali zaměstnanci jistého hotelu, kde byla zaměstnána jako uklizečka. Ona to domovnictví měla jako druhý pracovní poměr a kdosi nám prozradil, že to sice

bylo hlavně kvůli tomu, aby dostala deputátní byt, ale z druhé strany že byla vždycky na peníze, takže by si tak jako tak nějaký druhák našla.

O těch penězích mi to nešlo na rozum. V bytě ani koruna,

snad jenom kromě toho, co měla v peněžence, a s tím by nikde žádnou díru do světa neudělala. Vybavení pokoje a kuchyně rovněž nenasvědčovalo, že by Vránová měla peněz jako želez, zbývalo tedy buď, anebo.

Buď žádné peníze neměla, protože co vydělala, stačila

běžně utrácet, neboje měla a někdo jí je ukradl. Ale kdo?

Když jsme toho začínali mít plnou hlavu a ne a ne se ně

kde chytit, sehnal někdo z nás v hotelu, kde Vránová uklízela, pokojskou, která s ní trochu kamarádila. Byla to mladá dívenka, ale měla před svatbou. Nebylo jí ještě osmnáct, rodiče z toho velkou radost neměli, ale co se dalo dělat, když holka je v tom… Tahle Magda se s těhotenstvím i s chystanou veselkou jednou pochlubila právě Vránové, kterou měla doopravdy docela ráda: „Nikde to ale nevyprávěj, pro všechny to má být překvapení,“ žádala ji.

Jana svůj slib dodržela, ale v ten okamžik, možná proto,

aby se sama necítila před mladičkou kolegyní žensky méně

cenně, odpověděla: „Já ti to přeju. Když to dopadne dobře,

není nad to, že je holka vdaná. Já to napoprvé zmeškala a

teprve teď to budu napravovat. Ale ten můj je docela fešák. To víš, jak se chlapům přehoupne třicítka a jsou pořád svobodný, začínají být podezřelí, že s nimi není něco v pořádku… Ale tenhle je v pořádku až moc,“ smála se šťastně a pak dodala: „I peníze by si mohl vydělat, když je to malíř pokojů.“

Magdu nenapadlo zeptat se, proč šije tedy nevydělá, jelikož ji to zase ani tak moc nezajímalo, zato u druhé části Janina vyprávění byla opět v plném střehu, neboť to bylo vzrušující: „A teď si představ, že ten můj má kamaráda, který mi řek, že by si mě klidně taky vzal. Tedy, kdybych ho chtěla. Dlouho jsem nemohla najít ani jednoho slušného partnera a najednou jsem si mohla vybírat! Ale můj malíř je větší sympaťák než ten

bagážista z Wilsonova nádraží,“ řekla tenkrát Jana Magdě a

rovněž ji poprosila, aby také o všem pomlčela, neboť dokud

nebude ruka v rukávě, nemíní být nikomu pro smích.

Konečně jsme se k něčemu dobrali. Stopa to byla taková

trochu nijaká žádná jména, žádné adresy, ale bagážistů na

nádraží nejsou stovky. Problém byl jenom v tom, že

i kdyby tam svoje služby nabízeli jenom dva nosiči zavazadel, my nevěděli, který z nich je ten správný. A on se vůbec nemusel k ničemu hlásit, protože ho s Vránovou nikdo neviděl.

Naštěstí pro nás měl ten chlapík svědomí čisté jako lilium

a pomalu to vypadalo, že už na nás čeká: „Já s tím nemám nic

společného, pánové!“ Věděl, že Vránová je mrtvá. Aby také ne, když bydlel jen o ulici dál než ona. „To jistě udělal ten syčák Pavlíček!“ hrozil pěstí a myslím si, že slza, kterou měl v oku, byla slza lítosti a ne vzteku. „On ji měl jenom pro peníze. Kolik ten z ní vytahal… Nemyslete si, on šel mávat štětkou, jenom když byla nouze nejvyšší. Dokud měl korunu v kapse, nehrábl na práci ani náhodou… Já měl na Janu vztek, jenomže ona chtěla jeho a ne mě,“ odmlčel se.

„Co bylo dál?“ povzbuzoval jsem ho k dalšímu hovoru.

„Představte si, že přišel s nápadem, abychom ji vykradli.

Jana se totiž naštvala, že už ho nebude finančně podporovat,

ať začne chodit do práce, zejména když se chce ženit… On jí nasliboval kdeco, ale vážně to nemyslel. Jak začal mluvit o zlodějně, dal jsem od něj ruce pryč. Janu jsem před ním varoval, jenomže ona mi řekla, že to dělám kvůli tomu, že žárlím…

Pánové, zabil ji, dal bych na to krk!“

Měli jsme jméno, adresu, také vinohradskou, měli jsme v

podstatě i vyřčené obvinění, byť nedoložené.

A tak jsme se šli na Josefa Pavlíčka podívat. Jeho rodiče

byli už poměrně starší lidé, náramně slušní, a divili se, proč hledáme jejich Pepu zrovna u nich, když se doma neukázal přesně týden.

To by docela sedělo. Před týdnem byla Jana Vránová

zavražděna. Ale to jsme těm dvěma chudákům raději ani neří

kali. Získat popis nepracujícího malíře pokojů už nebyl pro nás problém, ale najít jsme ho stále nemohli. Až jsme dostali signál, že byl v poslední době několikrát viděn v domě, ve kterém bydlí, jak z něho brzo ráno odchází. Šli jsme znovu za jeho rodiči a ti nás ujišťovali, že skutečně doma nebyl.

Když nebyl doma, musel být jinde, to už je taková logika.

Než jsme se začali vyptávat nájemníků, šli jsme na půdu a do

sklepa. Právě ve sklepě jsme objevili to, co jsme čekali: provizorní lůžko, na němž Pavlíček nocoval.

Ani jsme pro něj v noci sami nešli, nechali jsme to na vinohradských policistech, kteří znali svůj rajón dokonale.

Pavlíček se ani moc neobhajoval. Skutečně si myslel, že

Vránová je samé peníze, a šel ji zabít, aby je získal. Ve skříni našel dvě stovky. Jinak neměla nic.

Jak by také ano, řekl jsem si, když mu předtím už všechno dala.

„Ona přede mnou tu skříň vždycky tak pečlivě zamykala,

že jsem byl přesvědčen, že je v ní majlant..Uškrtil ji, vzal, co našel, a narafičil to jako sebevraždu. To měl promyšlené dopředu. Aby to vypadalo skutečně věrohodně, pořídil si i duplikát klíče k bytu. Aby mohl zamknout a aby každého napadlo, že to udělala Jana zevnitř.

Vránovou stála naděje na získání sympatického muže

nejprve veškeré peníze, pak zbývající dvě stovky a nakonec

život, Pavlíčka to všechno vyšlo na čtrnáct let odnětí svobody.

Někteří lidé si dodnes myslí, že vyvázl lacino.

František Bukvář

Ztracený skalpel

Na stole kapitána Vojtěcha Maudra zadrnčel telefon.

Zvedl sluchátko a představil se. „Dávám ti záchranku,“ slyšel spojovatelku, protože hovory z běžné městské sítě byly doposud na policejní linky přepojovány manuálně.

„Záchranka, doktor Liška,“ slyšel hlas na druhém konci

drátu.

„Doktor Maudr,“ použil akademický titul, aby dodal policii

náležitého lesku. Dělával to ovšem pouze za situací, jako byla tato.

„Mám tu doktorku Břízovou,“ hodil muž ze Záchranné

služby do prostoru další osobu s titulem. „Před chvílí se jí ně

kdo pokusil znásilnit. Takže to tím pádem oznamuju,“ chtěl

doktor Liška zavěsit, protože ticho ze strany policie bylo natolik dlouhé, že byl přesvědčen o ztrátě spojení.

„Stalo se jí něco?“ ozval se kapitán Maudr, jehož výpa—

dek byl spojen se sháněním tužky a kousku papíru.

„To ano,“ řekl lékař. „I když nic vážného. Měla asi štěstí.

Krk má zřízený dost ošklivě. Málem ji ten sviňák,“ doktor Liška se tak vyjádřil o pachateli, „podřízl jako kuře.“

„Řekněte paní doktorce, ať u vás počká. Hned tam jedu,“

oznámil Maudr. „A vám děkuji za informaci,” dodal.

„Profesionální povinnost,” zasmál se lékař. „Vždyť já od té doby, co dělám na záchrance, mám víc telefonátů s kriminálkou než s manželkou… Nakonec, proč taky volat domů, když se tam jednou za čas ukážeme osobně, nemám pravdu, pane kolego?” poctil kapitána svou přízní a prokázal, že ví o tom, jak slouží lidé od policie. V podstatě stejně jako doktoři ze záchranky, tedy víc, než by podle pracovních kalendářů měli…

O dvacet minut později byl kapitán Maudr v nemocnici,

do které sanitka Záchranné služby převezla doktorku Janu

Břízovou. Liška už byl opět někde v terénu, ale přepadená

seděla spořádaně na lavičce před ambulancí a čekala na jeho

příjezd. Poznal ji snadno podle čerstvě uvázané šály v podobě sněhobílého obvazu, který měla na krku. „Doktorka Břízová?“

zeptal se pro jistotu.

„Ano,“ souhlasila jedna z nejkrásnějších žen, které v poslední době viděl. Vyšší štíhlá blondýna s vlasy až do poloviny zad, s blankytně modrýma očima a se rty, o nichž se tvrdívá, že jsou smyslné. Nohu měla přehozenou přes nohu, takže kapitán mohl ocenit nejen precizně tvarované lýtko, ale i koleno a část, byť nepatrnou, stehna vykukujícího z jinak vcelku střízlivě střižené sukně. Na límečku bílé halenky, na níž měla tmavé sako s jedinou ozdobou, ulpěla kapka krve.

Maudr se na ni díval a v duchu si říkal, že na jednu stranu se někdy ani přepadávajícím chlapům nelze divit. Takhle

nádhernou kočku přece normální mužský nemůže získat regu—

lérními prostředky. „Vy jste právnička, filozofka, lékař

“

ka? pokusil se odtajnit její titul.

„Lékařka,“ odpověděla mu. „V téhle chvíli sice ještě taková trochu nijaká, ale odpoledne už to snad bude lepší,“ podívala se nervózně na hodinky.

„Co tím myslíte?” nestyděl se kapitán zeptat, kdykoli ně

čemu nerozuměl.

„Odpoledne dělám v téhle budově, jenom o dvě patra

výš, zkoušky. První atestace. Pak už ze mne bude internistka

zodpovědná za všechno a se vším všudy. I když pořád začá

tečník,” usmála se a dala vyniknout nádherným bílým zubům, jejichž velikosti a souměrnosti nebylo možné nic vytknout.

„Vydržte tu dvě minuty,” požádal ji kapitán a přes pro—

testy jedné starší pacientky se vrhl do sestrou otevřených dveří ambulance, aniž ta stačila vyslovit ono běžné: „Další prosím.”

Ukázal doktorovi služební průkaz a požádal ho o informaci. „Potřebuji co nejpodrobnější popis zranění doktorky Bří

zové,” požádal. „Později samozřejmě i písemně, ale teď…”

Chirurg byl okamžitě v obrazu. Nepatřil k těm, kterým se

muselo cokoli dlouze vysvětlovat. „Na gynekologii už byla.

Žádné sperma, žádné modřiny na stehnech a v okolí genitálií.

A tady u mě…,” nalistoval papír se záznamem o ošetření, , jedenáct bodných a šest řezných ran na krku.”

„No nazdar,” ulevil si kapitán.

„Zní to hůř než vypadá,” nevzrušeně informoval doktor

vyšetřovatele. „Pouze povrchová zranění. Mohlo to být horší.

Ten chlápek jí asi nechtěl moc ublížit. Šlo mu zřejmě jenom o to jediné.”

„Na to je ale ten krk dost poznamenaný, nemyslíte?” nesouhlasil s ním kapitán.

„Pořád si myslím, že to neměl v úmyslu. Já bych to při—

suzoval tomu, že držel moji překrásnou kolegyni v šachu no

žem, který byl neobyčejně ostrý. A jakmile se pohnula, což asi vzhledem k tomu, co se dělo, musela, řízl ji ten nůž, popřípadě bodl, tak nějak sám. Sílu jsem v tom nenašel. To už by byla po smrti.“

Kapitán Maudr poděkoval a vyšel na chodbu. Doktorka

Břízová tam stále seděla, jenom kolena měla nyní srovnána

vedle sebe.

„Už můžeme jít?“ postavila se a zvedla z lavice kabelku.

„Jistě,“ souhlasil vyšetřovatel. „Když budete tak laskava a uká

žete mi dotyčné místo, na kterém vás přepadli, tak bych se tam rád na okamžik porozhlédl a pak bychom to jeli ke mně do kanceláře sepsat. “

„Ráda udělám všechno pro to, aby byl pachatel dopaden,

nejen kvůli sobě, ale kvůli ženám obecně,“ vychrlila ze sebe

tak nějak zbytečně škrobeně. „Ale mám čas jenom dvě hodiny.

Pak musím k té zkoušce.“

Doktor Maudr souhlasil. „To by mohlo napoprvé stačit.

Abychom alespoň rámcově věděli, oč jde,“ řekl a otevřel jí dve

ře služebního auta.

„Je to jen pár metrů,” ukázala před sebe. „Mohli jsme jít pěšky.“

„Když už sedíme,“ oponoval jí kapitán už proto, že měl v

autě vysílačku a když seděl nebo stál blízko ní, měl lepší pocit, vyplývající z možnosti získání rychlých informací či přivolání posily.

„Tak jeďte chvíli rovně. Tak, jak jede tramvaj,” řekla doktorka Břízová a dívala se před sebe. „Zastavte!” nařídila kapitánovi skutečně asi po necelých pěti stech metrech. „Tady,”

ukázala najeden z šedivých domů, lemujících rušnou ulici.

„Na chodníku?“ nechtěl Maudr věřit svým uším.

„Ale ne,“ cukla lékařka rty a prozradila tak, že je stále

dost nervózní, čemuž se kapitán vůbec nedivil. „To se stalo v tomhle domě,“ označila nataženou paží vchod.

„Vy zde bydlíte?“

„Ne.“

„Byla jste tu u někoho na návštěvě?“

„Taky ne.“

„Tak co jste zde…“

„Byla jsem si tu povytáhnout kalhotky,“ zazněla záhadná

odpověď.

„Cože?“

„Já nevím, jak bych vám…,“ zarazila se na okamžik doktorka Břízová. „Ale vždyť jste dospělý člověk, třeba i ženatý,“

začala oklikou.

„Ženatý nejsem, ale jinak můžete pokračovat,“ usmál se

na ni Maudr.

„Jela jsem do nemocnice tramvají,“ vysvětlovala Jana Bří

zová. „Bydlím v lékařském penzionu na konečné Vyhlíd

“

ka,

dala k dispozici údaj, na který by se stejně zeptal, až by před sebe položil formulář protokolu. „Chtěla jsem být v nemocnici už ráno, i když přijdu na řadu až po obědě. Ale nějak jsem si připomněla vysokoškolská studia. To věčné vysedávání na chodbách v průběhu zkoušek bylo pro někoho strašlivým nápo— rem na nervy. Měla jsem kolegyně, které musely být vyzkou

šeny mezi prvními pěti lidmi ze studijní skupiny, jinak spolehlivě zblbly a odcházely s vyhazovem. Já jsem kupodivu opačný typ. Napřed jsem nervózní, ale postupem času se uklidňuju a večer je mi v těchto případech už všechno tak jedno, že najednou dokážu prodat to, co skutečně umím a co bych ráno, zcela nervózní, nesvedla,” zasvěcovala kapitána, o němž netušila, že mu neříká nic nového, protože studentské rituály jsou stejné jak na medicíně, tak na právech.

„Co to má ovšem společného s prádlem?” nechápal vy

šetřovatel.

„Hned jsem u toho,” nedala se zaskočit. „Když jde člověk ke zkoušce, má mít něco nového na sobě. Což pro ženskou není tak jednoduché. Nemůžu si jen tak najednou koupit sukni, blůzu a sako. Ale spodní kalhotky ano. Tak jsem se navlékla do těch nejnovějších. Ani jednou jsem je předtím neměla na sobě. Jenomže ony mají tak nemožný střih, že mi pořád sjíždě

ly. Zejména když jsem se v tramvaji posadila a pak si zase

stoupla, když jsem chtěla vystoupit… Měla jsem pocit, že mám ten hadřík až u kolen. Nedošla bych tak ani padesát metrů…

Tak jsem se rozhlédla a pak zašla do tohoto domu. Zvedla

jsem si pochopitelně sukni, to jsem udělat musela, a v tom se to stalo,” rozechvěla se.

„Až potom,” ujal se kapitán jejího lokte a vedl ji do domu.

„Ukažte mi to místo.”

„Zašla jsem tady za výtah, jsou zde schody do sklepa,

ale já zůstala stát před nimi. Otočená jsem byla ke zdi,” předvedla vyšetřovateli, že pachatele, který se v temném a naprosto nefrekventovaném zákoutí objevil okamžitě po ní, nemohla ani zahlédnout.

„No ne,” sehnul se vyšetřovatel a do kapesníku uchopil

chirurgický skalpel. „Pak neměl váš pan kolega mluvit o ostrém noži,” zamyslel se. „Mám dojem, že je to děsivě symbolické,“

strčil nástroj v kapesníku do igelitového sáčku, který vydoloval z kapsy. „Lékařka je přepadena lékařem…“

„Nechte si ty špatné vtipy,“ zarazilo ho. „Skalpel koupíte

ve Zdravotnickém zásobování naprosto běžně. Kutilové by

vám to mohli potvrdit. Víte, jak se s ním dobře řeže například

“

linoleum?

Maudr se nepřel. Vyvedl lékařku před dům, opět ji posadil

do auta a odvezl na oddělení do své kanceláře. „Dáte si kávu?“

zeptal se.

„Ráda,“ kývla hlavou.

Kapitán objednal dva šálky a šeptem sdělil sekretářce, ať

mu sežene poručíka Blažka. Ten se ohlásil za necelé tři minuty. „Prý jsi něco chtěl?“ zůstal zaraženě stát a díval se na atraktivní dámu usazenou v kolegově křesle.

„To je ryze soukromá záležitost, podíval se Maudr rozpačitě na doktorku Břízovou a pak se jí omluvil: „Moment, hned jsem zpátk “

y. Vyvedl Blažka na chodbu, nechal však dveře

otevřené. „Nic soukromého, já jenom potřebuju, abys…,“ bleskově vysvětlil kolegovi, oč jde, a podal mu sáček se skalpelem.

„Kontrolní otisky samozřejmě nemám, ale třeba by se našel

někdo v evidenci,“ poplácal kolegu po ramenu a vrátil se do

kanceláře.

„Tak teď už to, bohužel, musíme zapnout,“ ukázal na

magnetofon. „Sekretářka odpoledne pásku přepíše a vy přijde—

te zítra podepsat protokol. Souhlasíte?“

„Když se nedá nic jiného dělat..pokrčila rameny.

„Tak do t

“

oho, vyzval ji Maudr. „Skončili jsme u natahování kalhotek.“

„Hrozné,“ zvedla oči ke stropu a zbledla. „Už jsem je měla

zase tam, kde mají být, když mě někdo chytil v pase a předloktím druhé ruky mi začal mačkat krk. Pak mi řek, že mně zapíchne, když mu…,“ zmlkla.

„Vím, je to těžké, ale přece jenom povzbudil ji vyšet

řovatel. „Děláte to i kvůli jiným ženám,“ parafrázoval její předchozí vyjádření.

„Když mu nedám,“ dokončila tedy větu. „Bála jsem se

pohnout. On mi zvedl sukni a vykasal blůzu. Nějakým nožem,

to jsem si myslela, mi přeřízl na zádech podprsenku a hned mě chytil za nahé ňadro. Na okamžik… Potom.. opět ztratila slova.

Kapitán sáhl do skříně a vyndal láhev becherovky.

„Ne,“ odmítla nevyslovenou nabídku. „Teď by mi to jistě

pomohlo, ale odpoledne u zkoušky ne. Znám se,“ vysvětlila a

nadechla se k další promluvě. „Pak mi tím skalpelem rozřezal

punčocháče a kalhotky. V rozkroku,” špitla. „No a potom mi už jen držel ten skalpel u krku a…,“ odmlčela se. „Bylo to příšerné,” dodala. „Bála jsem se i otočit, když ten muž najednou odešel. Popravdě řečeno mě to překvapilo. Nezdálo se mi, že by dosáhl uspokojení,” hodnotila to slovy na lékařku poněkud nezvyklými.

„Co jste udělala potom?”

„Zazvonila na byt v přízemí a poprosila tu paní, aby mi

zavolala doktora. Z krku mi teklo dost krve…”

„To prádlo budu potřebovat,” sdělil jí Maudr.

„Myslela jsem si to,” odpověděla a otevřela kabelku. „Tady to máte,” podávala vyšetřovateli klubíčko textilu.

Teprve teď si uvědomil, že má nahé nohy. A došlo mu,

že nejenom ty. „Proč jste to svlékla?”

„Když mě prohlíželi doktoři ve špitále. A už jsem to za

žádnou cenu nedokázala obléct na sebe…”

„Takže vy pod sukní a pod blůzou…“

„Nic nemám,“ pronesla kupodivu pevně a kapitánovi vy—

schlo v krku. „Pošlu vám pro něco sekretářku,” nabídl.

„Ne. Dojedu se domů převléci. Vezmu si pro jistotu taxi,“

usmála se a vstala. „Děkuji za laskavé zacházení a za pochopení,“ podala Maudrovi ruku. „V kolik hodin mám zítra přijít?“

„Stačí v poledne.“

„Budu se těšit,” obdarovala ho zářivým úsměvem. „A brzo ho chyťte. Ať mám klid,” dodala a opustila kancelář.

„Moment,” vyběhl za ní vyšetřovatel na chodbu. „Teď

jsem si něco uvědomil… Proč jste nevystoupila z tramvaje pří

mo u nemocnice? Vždyť vy jste z vašeho směru o stanici přejela.”

„To udělala ta nervozita,” vysvětlila mu. „Já vám říkám, že za těchto okolností bývám normální až k večeru…”

„Hele, kamaráde,” přiběhl asi za hodinu poručík Blažek.

„Já nevím, oč se tu hraje, ale bacha na to,” varoval kapitána.

„Já se trochu poptal po baráku. Našel jsem tu ženskou, která

volala záchranku. A víš, co jsem se od ní dozvěděl?”

„Nevím, a jsem zvědav,” myslel to vyšetřovatel doopravdy.

„Ta tvoje krásná doktorka se v domě motala už včera

pozdě večer. A dneska ráno zase. Ta ženská si myslela, že je

tam u někoho na návštěvě, ale pak šla nakoupit a potkala naši krásku venku před domem. Jenomže když se za půl hodiny vracela, tak ona byla už zase v chodbě. A za další hodinu zazvonila a držela si na krku krvavý kapesník…”

„Hernajs, já ti řeknu,” otevřel kapitán okno a podíval se do prosluněné ulice, „se ženskými jsou vždycky jenom potíže.

Vydrž na chvíli..zvedl telefon a přes nulu se dostal do nemocnice a pak i do chirurgické ambulance. „Fajn, že jsem vás chytil, doktore,” ulevil si hned první větou. „Mám takový speciální dotaz.”

„Jiný od vás nečekám.”

„Mohla by si zranění na krku způsobit doktorka Břízová

sama?”

„Mohla,” odpověděl chirurg. „Bezpochyby ano. Ale to ví

te, já o tom takhle nepřemýšlím.”

„Díky,” zavěsil kapitán a seběhl z kanceláře na dvůr, aby se svým služebním autem dostal na parkoviště nemocnice, kde dnes již jednou byl. Místo, které před více než dvěma hodinami opustil, nebylo doposud obsazeno.

Zeptal se v informacích a podle rady došel k výtahu a vyjel ke kancelářím a pracovnám akademických funkcionářů.

Vévodila zde jména docentů a kandidátů věd, ale ani profesorů nebylo málo, kontroloval cedulky na dveřích, až se dostal k té, která upozorňovala na atestační zkoušky. Doktorka Břízová právě vstupovala dovnitř. Tvář měla bledou a vlasy poněkud neupravené…

Vyšetřovatel si sedl na Vysloužilou a notně odřenou ko

ženou pohovku a čekal. Trvalo to déle než jeden a půl hodiny.

Pak se dveře otevřely a několik pánů ve věku od padesátky

nahoru vyvádělo na chodbu Janu se zavázaným krkem: „Nebyla to žádná sláva, paní kolegyně,” mluvil nejstarší z nich. „Za normálních okolností byste u atestace neuspěla. Ale vzhledem k tomu, co jste dopoledne prožila, což se jistě podepsalo na vaší psychice, jsme se rozhodli dát vám absolutorium. Atestaci jste tedy zvládla, ale jak už jsem říkal, dokonalé to z vaší strany rozhodně nebylo…”

Doktorka Břízová s cudně sklopenou hlavou děkovala na

všechny strany. Když hodnostáři zmizeli zpět ve zkušební

místnosti, rozzářil se v jejím obličeji vítězný úsměv, který zhasl při spatření kapitána Maudra, vstávajícího z pohovky: „Já taky gratuluju,” zlehka se uklonil. „Byl to docela slušný herecký vý kon. Alespoň vám to vyneslo atestaci. A o nic jiného přece

nešlo, že?“

Roztřásla se a chytila kapitána za ruku: „Dám vám

všechno, co budete chtít, jenom prosím vás mlčte!”

„Úplně všechno?” zeptal se kapitán ironicky.

„Dokonce ráda,” pochopila jeho narážku. „Víte, já jsem

životní smolař. Posledního chlapa jsem měla v posteli ještě na studiích. A to je už pěkných pár měsíců… Chápejte, mužští se mnou flirtují, ale spát chodí s jinými. Jako by se mě báli…,”

dodala s povzdechem. „Myslí se, že když trochu vypadám, že

mám na každém prstě jiného. Opak je pravdou.” Vypadalo to, že si tentokrát nevymýšlí.

„To ovšem zcela nevysvětluje tu komedii,” vrátil ji kapitán k případu.

„Šlo opravdu o tu atestaci. Já věděla, že toho moc neumím. Ale nechtěla jsem se nechat vyhodit a přijít na opravu

bůhvíkdy. Bylo mi jasné, že tohle ti dědci spolknou i s navijá

kem, zvlášť když se budu při líčení té záležitosti dost červenat…”

„Na skalpelu jsou jenom jedny otisky, jistě vaše,” spíš

konstatoval než se ptal kapitán.

Neodpověděla. Nebylo co dodat.

„Vy jste si ten dům vyhlédla už včera, že?” ujišťoval se vyšetřovatel. „A ráno jste čekala na vhodnou příležitost. Taky jste dlouho sbírala odvahu, je to tak? Ono se všechno lépe plánuje, než pak udělá…“

„Co se mnou uděláte?”

„Nic.“

„To snad…“

„Pravdu napsat musím. Ale nikomu jste svým jednáním

nezpůsobila ve smyslu zákona žádnou škodu, myslím materiální. Takže…“

„Odstěhuju se z města. Nastoupím někde na druhém

konci republiky. Všechno se doučím.“ Podívala se na něho s

takovým odhodláním v očích, že jí uvěřil.

„Třeba je to škoda,“ pousmál se.

„Jak to myslíte?“ zamračila se nedůvěřivě a chladně.

„Třeba mi budete chybět. Kdy se mi stane, abych mohl

jednat s tak krásnou ženou, jako jste vy.“

„Já se vám ozvu,“ slíbila Maudrovi. „Hned jak se někde

uchytím.“

Ozvala se za necelý rok. Poslala na úřad vyšetřování

svoje svatební oznámení s ručně psanou douškou: „Děkuji za

pochopení a vlídné zacházení.“

Josef Kratochvíl

Schůzka o čtvrté

Když v osmnácti letech opustil nápravně výchovné zaří

zení pro mládež, rozhodl se, že pojede ke své babičce a teprve potom se uvidí, co dál. Přivítala ho upřímně, ale přece jen nedokázala zakrýt obavy.

„Co budeš dělat?“ zeptala se třetí den, když marně čekala, že vnuk sám projeví zájem o svou budoucnost. Pokrčil rameny.

„Musím se trochu porozhlédnout.”

Uběhly dva měsíce. Kina, dobrodružná literatura, bezcílné toulky velkoměstem.

„Takhle to dál nepůjde, Martine,” řekla rozhodně. „Přece se nenecháš živit starou ženskou.”

„Něco si najdu,” zabručel vyhýbavě a již příští týden ji překvapil.

„Nastupuji na stavbě elektrárny. Čas od času tě přijedu

navštívit…” Koncem měsíce zabalil do batohu pár věcí a hned druhý den časně ráno odjel.

Byla polovina září, začal nový školní rok a já jsem po tří

týdenní dovolené opět nastoupil do práce. Sluníčko, teplá voda nádherného jihočeského rybníka, toulky lesem a hlavně pokoj a klid. Nikdo na mně nic nechtěl, snad jenom kamarádi večer v hospodě nějakou tu rundu dokola, a najednou konec a opět realita všedního života vylepšená chápavým pohledem inspek— tora Rubeše a zcela zkažená štůskem nevyřízených spisů na

mém pracovním stole. Zatím tenkých, protože v nich bylo jenom pár protokolů o výpovědi poškozených nebo pozůstalých.

Ode mne se čekalo, že doplním neznámá X o jména lumpů a

darebáků, že společně s Rubešem vyřešíme rovnice o suro—

vosti a nenávisti na straně jedné a lidském neštěstí a bolu na straně druhé.

„Zítra ti to už ani nepřijde,“ pravil Rubeš a přisunul mi jeden ze spisů. „Tohle asi nejvíc hoří.“

Mrkl jsem na nadpis. Blanka Šikolová pátrání po pohře

šované. Na první stránce byl předepsaný tiskopis s popisem a

fotografií. Dívala se na mě hezká dívčina pohledem nádherných sedmnácti let, ve kterém je nejistota, sebevědomí a

očekávání zároveň.

Díval jsem se na fotografii a náhle mne napadlo, kdo asi

pochopí trápení a hrůzu matky, která najednou, z ničeho nic,

ztratila dceru. Velkou a skoro dospělou. Jak velká jsou muka

nejistoty a den ze dne ubývající naděje?

Z měsíce května uteklo jen pár dní a slunce teprve dostá

valo sílu, ale ležet v závětří, nechat se olizovat slunečními paprsky, nemít starosti a snít, to bylo podle Martinova gusta.

Vloupání do chat bral jako zodpovědnou a náročnou práci.

V každé našel nějakou tu konzervu, oblečení, ale nejvíce ho zajímaly knihy. Dlouho do noci četl a prožíval neuvěřitelná dobrodružství s pistolníky Divokého západu, zlatokopy a lupiči, kteří svůj život podřídili zlu a prohrávali se supermany, muži, co stáli na straně zákona a dobra. Nikde se nezdržel dlouho.

Dva tři dny a zase dál. Knihy přenášel, a tak za sebou nechá

val nit, která obtáčela celou republiku.

Krkonoše, Šumava, Krušné hory… Když cítil, že je mu

policie v patách, zajel k babičce a čerpal „náhradní volno“ za přesčasy. Vyloupil na stovku chat a stále byl nepolapitelný.

Začal v chatách zanechávat výsměšné dopisy a policistům v

mnoha okresech šel pořádně na nervy, ale stále unikal. Mnoh—

dy jen o vlas. Ve zlu, které páchal, se pomalu, ale jistě blížil k cíli nebo úkolu, který na něj čekal, i když to nevěděl ani viník a jeho oběť, ani muži zákona, kteří by ho tak rádi dostali za mří že. Všechno špatné je pro něco dobré, a také se říká boží

mlýny melou pomalu, ale jistě. Kdo ví? Člověk určitě ne.

Manželé Šikolovi mě přivítali ve svém bytě s otázkou v

očích, kterou se báli vyslovit. Chtěl jsem je uklidnit a chtěl jsem to udělat až v obýváku, ne na chodbě, jenže paní Monika to nevydržela. Minuta byla pro ni v této situaci příliš dlouhá.

„Víte něco o Blance?“ zašeptala a visela na mých rtech.

„Ne. Zatím nic, potřebuji si doplnit některé údaje.“

„Je ještě vůbec naděje?“ zeptal se inženýr Šikola. Byla v

tom skepse, smíření se s osudem. Nevím, co chtěl slyšet, ale

brát lidem naději, když neexistuje jistota, je jedna z největších sprostot, které znám.

„Jistě. Znám takové případy, jenom nesmíte propadat

panice a zoufalství.“ Chtěl jsem vědět všechno. Znova a do

podrobností, zdánlivě nicotných detailů, protože nikdo neví, co může být důležité a co nepodstatné, co je stopa a co zavádějí

cí informace. Bylo již hodně pozdě, když jsem od Šikolů odcházel.

„Denně se modlím k Bohu,“ řekla mi mezi dveřmi paní

Šikolová. „Snad vyslyší mé prosby.“

Když mi inženýr Šikola otevíral dveře do domu, najednou

pronesl: „Nikdy v Boha nevěřila a najednou se modlí. Věříte

tomu?“

„Věřím. Prožívá chvíle, kdy potřebuje vaši pomoc. Moc ji

potřebuje. Dejte jí najevo, že stojíte za ní, že vás má po svém boku. Nikdy vám to nezapomene.”

„Samozřejmě.” Řekl to příliš rychle, automaticky. Asi neporozuměl. Chtěl jsem začít vysvětlovat, ale pak jsem si uvě

domil, že slova tu jsou zbytečná, že se ode mne očekává tvrdá nekompromisní práce bez chyb a omylů. Zkrátka výsledky.

Dlouho a trpělivě pozoroval tu velkou, furiantsky posta—

venou chatu, která se tyčila vysoko ve stráni nad hladinou přehradního jezera. Uklidněn tichem nádherné medové stráně, přiblížil se nakonec k chatě a znalecky ji obhlédl. I tentokrát si poradil. Byl tady krb, vzorně ustlané postele, na stěně visely staré kukačky, jejichž kyvadlo stálo, v kuchyni pod podlahou našel sklípek plný konzerv. Vzal si rybičky v oleji a usedl do starého koženého křesla, které stálo proti krbu. Pak ji najednou uviděl. Visela na stěně v ozdobném rámu, měla na sobě jednoduchou blůzku s krátkým rukávem, krátce střižené vlasy a na tváři zvídavý úsměv jejích šestnácti sedmnácti let. Koukal na tu fotografii s otevřenou pusou. Přistoupil blíž a znovu se vrátil. „Ne, to není možné,” honilo se mu v hlavě. Pak začal horečně hledat. Byl přesvědčen, že je to pro něho výzva, které musí využít. Nezabýval se myšlenkou, že to může být náhoda nebo snad i osud, který se naplňuje. Tak dalece nepřemýšlel.

Bylo mu teprve devatenáct let.

Přehouply se Vánoce, oslavili jsme Nový rok a pátrání po

pohřešované Blance Šikolové uvízlo na mrtvém bodě.

„Někde jsme udělali chybu,“ tvrdil jsem Rubešovi. „Přece

není možné, aby člověk zmizel jen tak.“

„Víš dobře, že to možné je,“ odbyl mě nekompromisně.

„Chybu jsme udělat mohli, tu může udělat každý, ale kde?“

Snad posté jsme prošli celý případ a znovu pročetli všechny

výpovědi Blančiných kamarádek a kamarádů, přátel a zná

mých rodiny. Prověřili jsme všechny mrtvoly nezjištěné totož

nosti. Marně.

„Chybí nám ta příslovečná kapička,“ uzavřel celé snažení

Rubeš. „Co dál?“

Pokrčil jsem rameny. „Už mě nic nenapadá, i když vím,

že řešení musí existovat. Třeba se kolem něho točíme jako

sloni a pro oči si nevidíme na špičku nosu. Pojď se mnou k

Šikolovým, znova si s nimi promluvíme. Třeba jsem něco

přeslechl nebo si neuvědomil souvislost.“

„Už jsme ztratili naději,” uvítal nás mezi dveřmi Sikola a pokračoval: „Vánoce bez Blanky byly strašné, nějak se z toho nemůžeme sebrat.“

Pochopil jsem, že mi tehdy před dveřmi jejich domu vů

bec neporozuměl. Měl šanci být oporou své ženě, vzít ji za

ruku a pevně stisknout. To jsou chvíle, na které se nezapomí

ná. Nedokázal to. Nevyčítám a neodsuzuji, nikdo nemůže překročit svůj stín. Z těch dvou byla silnější ona.

Když jsme odcházeli, řekl jsem Monice Šikolové: „Kdybyste si na něco vzpomněla nebo se stalo něco nového

zavolejte. Třeba o půlnoci.“

Přikývla. Držela se statečně, za celý večer jsem od ní

neslyšel zoufalý tón beznaděje a skepse.

„Napadlo tě něco?“ zeptal jsem se hned na ulici Rubeše.

„Ne. Nemyslím, že jsme něco přehlédli.“

Měl jsem vztek. Sám na sebe, protože jsem nedokázal

pomoci, když se to očekávalo, a navíc jsem byl stále přesvědčen, že jsem někde udělal chybu.

„Pojď na dvojku,“ navrhl Rubeš. „Spláchneme to.“

Raději bych spláchl ten nedokončený případ, u kterého

jsem neměl štěstí. Nepřál mi osud, nebo jsem byl jenom blbej?

Nejspíš od každého něco.

„Šikolová,“ řekla do telefonu a čekala, co bude dál.

„Vy máte na Podolsku chatu?“

„Ano. S kým mluvím, prosím?“

„Já jsem Martin. Jste dcera, nebo matka?“

„Matka. Vy znáte Blanku?“

„Ano. Chtěl bych s ní mluvit. Můžete ji zavolat k tele

“

fonu?

„Není doma. Jak se jmenujete dál, nemohu si vzpome

“

nout.

„Tůma.“

„Tak dobře, Martine. Co mám Blance vyřídit?“

„Aby přišla zítra ve čtyři do parku, k pomníku.“

„Nechceš mi nechat

“

telefonní číslo, aby ti mohla zavolat?

„Ne. To nejde. Ať určitě přijde.“ V telefonu cvaklo. Ještě

dlouho stála se sluchátkem v ruce a zhluboka dýchala. Pak

zamáčkla vidlici a začala vytáčet číslo.

„Říkal jste, když bude něco nového, abych vám dala vě

dět “.

„A je něco nového?“ řekl jsem přihlouple.

„Ano. Jestli souhlasíte, okamžitě jedu k vám.“

„Budu vás čekat.“ Mrknul jsem na hodinky. Do šesti chybělo jenom pár minut.

„Připadá mi to nějaké divné,“ řekl jsem Monice Šikolové,

která přišla do kanceláře s novou nadějí. „Martin Tůma. Nikdo ho nezná, v celém spisu ani zmínka. Najednou zatelefonuje, chce Blanku, takže neví… Mně se to jeví jako nejapný žert.“

Viděl jsem, jak se celá sesula, jak jiskra naděje v jejích očích zmizela, proto jsem rychle dodal. „Ale podcenit to nemůžeme, to ne.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Rubeš. „Co když na tom přece

jen něco bude? Konečně, my nemáme co ztratit.“

Paní Šikolovou jsme ujistili, že na dojednanou schůzku

o čtvrté se dostavíme včas a v plné parádě.

„Je to přece jen blbost,” ukončil jsem rozbor situace, když matka pohřešované odešla.

„Vypadá to tak,“ souhlasil Rubeš. „Přinesla nám stéblo,

tak se ho chytíme. Nejlepší bude, když splníme iluzi toho telefonisty, posadíme tam Blanku a budeme očekávat jeho pří

chod.“

„Blanku?“

„Jo. Naše Blaženka, když si vezme paruku a trochu se

nalíčí, bude vypadat jako Blanka. Nemyslíš?“

„No… snad…“

„Už jsem ji zavolal,” uzavřel Rubeš a bylo rozhodnuto.

„Budeš jenom sedět, dělat, že čteš noviny, nic jiného. On

musí přijít k tobě, jinak ho nepoznáme,“ řekl jsem pomalu, dá

vaje důraz na každé slovo.

„Až tě osloví, zeptej se, jestli včera volal, a dej znamení,”

přikazoval naší kolegyni Rubeš.

„Hlavně aby na dálku nepoznal, že nejsem Blanka.“

„Paruka hodně změní,“ řekl Rubeš. „A stejně, z parku by

neutekla ani snaživá myška přebornice.“

Pár minut po čtvrté přistoupil k Blažence vytáhlý hubený

kluk s neposlušným ježkem na hlavě. Vzápětí dala znamení.

Najednou si uvědomil nebezpečí, ale už bylo pro něho pozdě.

Schůzka o čtvrté se konala podle naší režie, zůstala jenom

otázka, zda výsledek celé akce bude také podle našich představ.

„To mu mám věřit?“ řekl rozhořčeně Rubeš. „Dělá si z

nás legrácky, šprťouchlata, srandičky, zkrátka prču,“ vysvětloval mi, jako bych celou dobu neseděl vedle.

„Myslí si, že jsme hlupáci,” přiložil jsem svoje polínko.

„Nebo blázni, naivkové, třeba si dokonce myslí, že jsme ma—

kovci. Takoví, co myslí rychlostí hlemýždího trysku.“

„Řekl jsem jenom pravdu,” reagoval Tůma. „Proč nepřišla

Blanka sama?“ Mlčeli jsme. Chvíli kombinoval. „Řekli jste jí o těch chatách, tak nechtěla…”

„Kolik bylo těch chat, do který jste se vloupal?” položil jsem již poněkolikáté stejnou otázku.

„Jak jsem řekl. Sto sedm,” odpověděl okamžitě. „Vedu si

přesné záznamy, kde jsem byl, kdy a co jsem si vzal. Nebral

jsem věci, které jsem nepotřeboval, a nic jsem neprodával.”

„To z vás budou mít poškození radost,” řekl jedovatě Rubeš.

„Nerozumím.“

Rubeš mávl rukou.

„Blanka se vám tedy zalíbila na fotografii?”

„Ano.“

„Jak jste zjistil její telefonní číslo?” řekl jsem.

„Našel jsem knihy, na kterých bylo napsáno jméno. V jedné byl založen starý účet z opravny. Byla tam adresa a telefon jsem si našel v seznamu.” Nelhal. V podvědomí jsem to cítil, ale mozek se nechtěl spokojit.

„Jdete mi na nervy,” řekl Rubeš. „Chcete říct, že jste

Blanku Šikolovou vůbec neznal?”

„Už jsem vám řekl, že ne, ale moc se mi líbila. Strašně

moc, tak jsem ji chtěl osobně poznat.”

„Dělá si blázny,” konstatoval smutně Rubeš. „Takovej

mladej, ale bude rafinovanej.”

„To nejsem,” ohradil se Tůma. „Všechno jsem přiznal,

nelžu, tak proč bych měl být rafinovanej?”

Cítil jsem zklamání. Konečně po dlouhé době jakási naděje, které jsme se chytli jako blecha kožichu, a on je to zatím jenom hloupý romantický kluk, zpitomělý čtením brakových příběhů. Chytili jsme obyčejného zloděje, který se vloupával do chat a hrál si na nepolapitelného desperáda.

„Vy jste Blanku Šikolovou skutečně neznal?” řekl jsem.

„Ne,” zůstal na svém. „Neznal.”

„Nikdy jste ji ani neviděl?” vyštěkl Rubeš.

„Viděl,” řekl klidně, „to jsem si právě říkal, že to musí být pro mě znamení, když jsem ji viděl znova na té fotografii.”

„Tak vy jste ji neznal, ale už jste ji viděl,” řekl jsem pomalu.

„No,“ řekl. „Asi před sedmi osmi měsíci, ale nemluvil jsem

s ní.“

„Opravdu?“ řekl pochybovačně Rubeš a v očích mu zaho

řel plamen. Tůma vzal svůj deník a začal listovat.

„Bylo to dvacátého srpna u Skaliček.“

„Skaličky?“ řekl jsem. „To je na severu v oblasti Krkonoš,

ale chata Šikolových je na jihu. Úplně na druhé straně.“

„Ale jo,“ řekl nesmlouvavě. „Zůstalo tam po mně pár otevřených bydel. Já nelžu, nemám to zapotřebí.“

„Byla sama?“ vyfoukl ze sebe přebytek napětí Rubeš.

„Ne,“ odpověděl a pak nám jejího průvodce popsal. Ani

jsme nedutali. Rubeš vzrušeně funěl a já cítil tep vlastního

srdce.

Seděl před námi, v očích strach uštvané gazely, která

pochopila, že je konec, ale přesto se ještě nevzdal.

„Jsem přítel rodiny Šikolových,“ řekl a těkal pohledem z

místa na místo.

„Znáte se dlouho?“ řekl jsem lhostejně.

„Ano,“

“

přikývl. „S Václavem pracuji v jednom podniku.

„Navštěvujete se?“ pokračoval Rubeš.

„Ano, ale nechápu…“

„Celé rodiny?“

„Ano.“

„Jezdili jste také k nim na chatu?“

„Ano, ale proč se vyptáváte?“ vykřikl hystericky.

„Jejich chata byla vyloupena,“ řekl Rubeš, a když úleva v

očích našeho muže dostoupila vrcholu, dodal:

„Kam jezdíte vy?“

„Do Skaliček,“ odpověděl tak tiše, že jsem to málem

přeslechl. Najednou mu vyskočily na tváři krůpěje potu.

„Do Skaliček?” zopakoval Rubeš a pak jsme mlčeli.

Všichni tři. Dali jsme mu čas, aby se s tou zlou myšlenkou

smířil.

„Dvacátý srpen minulého roku,“ řekl jsem znenadání.

„Byl to čtvrtek,“ dodal Rubeš. „Den, kdy zmizela Blanka

Šikolová.“ Rozklepal se jako osika.

„Byl jste na své chatě,“ pokračoval jsem.

„A nebyl jste sám,“ doplnil Rubeš. Rozplakal se. Skytal a

chvílemi se dusil.

„Byla se mnou v jiném stavu… její táta je můj přítel… bál jsem se ostudy… Nechci, aby se to dozvěděli. Prosím vás, nic jim neříkejte. Šikolovým ani mé ženě a dětem…“

I. M. Jedlička

Lady Godiva na kriminálce

U nás jsme zvyklí na ledajaké návštěvy, přijdou k nám lidé různí. Někteří s kamennou tváří, jiní uplakaní, někdo naříká a druhý se přiopile směje, jeden má monokl na oku a další se zajíká a nemůže popadnout dech, prostě pestrá přehlídka.

Muži ve večerních šatech a ženy v luxusních toaletách,

hned za nimi člověk v roztrhaném saku a paní jen tak se zástě

rou přes župan, přiběhne vyplašený mladík v pyžamu, to už se

také přihodilo.

Ale aby přišel někdo jen tak, jak ho pánbůh stvořil, a aby

to byla dokonce žena a hezká k tomu, to je opravdu jev ojedi—

nělý. Kapitán Pavel Kocourek chvíli hledá slova.

Objevila se zničehonic jako Lady Godiva, ale ne proto,

aby svou nahotou vykoupila město Coventry od vysoké pokuty.

A taky jí přes obnažené tělo nesplývaly vlasy, ale halil je prů

hledný, jen trochu zašpiněný igelitový pytel.

Když tahle návštěva zavítala onoho pozdního večera

zkraje jara na policejní oddělení v prvním pražském obvodu,

mládenec ze stálé služby si nejdříve několikrát protřel oči.

Jakmile se ujistil, že ho smysly neklamou a není obětí šalby, kázal donést přikrývku a ptal se, cože to znamená.

Sotva nedostatečně oděná návštěvnice pronesla pár

slov, zvedl telefon a zavolal nám. Měl jsem právě službu, a tak to padlo na mne. Byli jsme tam s kolegou ve chvíli.

Opravdu, jen tak v přikrývce zahalená choulí se tady vy—

jukaná, docela přitažlivá žena. Říká, že se jmenuje dejme

tomu Soňa Málková, že je jí sedmatřicet let a pracuje jako

inženýrka v jednom pražském výzkumném ústavu.

Tak to máme nacionále. Co dál?

Vyprávěla, dost trhaně, tenhle svým koncem nevšední

příběh:

Cestou z ústavu se zastavila v Dlouhé třídě v čistírně a

pak si ještě vyzvedla ve spořitelně deset tisíc na novou lednič

ku. Vzala to přes Staroměstské náměstí na Národní. Bylo to už navečer, v zákrutech staroměstských uliček ležel stín.

V Betlémské ulici ji zastavil nějaký mladík a kolik je prý hodin. Zvedla v tom šeru ruku s hodinkami k očím, ale vzápětí ji chopil za paži a než se vzpamatovala, smýkl s ní do průchodu starého domu.

Nikde nikdo, a dřív než se vzmohla na křik, táhl ji do

sklepa. Všude tma, teď už věděla, že se pomoci nedovolá.

Zákeřník ji odvlekl dolů, nadarmo se mu snažila vysmeknout.

Jen slovo, a bude zle! Výhrůžně zasykl a už cítila jeho ruku na krku. Měla strach, že ji tu zabije.

Ve sklepě jí poručil, aby se vysvlékla, a sám z ní začal

stahovat šaty. Zdráhala se, prosila, vyhrožovala, ale všechno zbytečné tam v temné chodbě ji znásilnil. Připadala si jako v hororu. Jenže to byla skutečnost, děsná skutečnost.

A najednou byl ten muž tentam. Beze slova zmizel.

Čas jako by se náhle zastavil. Neví, jak dlouho trvalo,

než se vzpamatovala. Pryč! Co nejrychleji pryč! Hned se oblékne ale teď se zhrozila podruhé. Není do čeho… Šaty i

prádlo jsou pryč, taky nákupní taška se svetrem z čistírny pro šestnáctiletou dceru, zmizela i kabelka s penězi a doklady.

Zřejmě to udělal proto, aby nemohla vyběhnout nahoru a

volat o pomoc, chce získat náskok… tak jako tak, bože, co si teď počnu…?

Snad něco vytrousil na schodišti. Ale vůbec ne. Nenašla

tam nic. Usedla nahá na schod a rozplakala se. Co dělat?

Konečně se zvedla a prohlížela sklepení, třeba jsou tu

nějaké hadry, ale nalezla jen igelitový pytel. Přehodila ho přes sebe, vplížila se do průchodu, nikdo tam nebyl, zazvonila u dveří jediného bytu v přízemí. Avšak neotevřeli.

V čirém zoufalství se objevil spásný paprsek uvědomila si, že nedaleko odtud je policejní stanice. Tam najde pomoc!

Tak se sem vydala v tom igelitovém pytli. Ve tmě podél

domů, jakmile zaslechla kroky chodce, vklouzla do nejbližšího průchodu. Cesta plná úzkosti trvala věčnost.

Takový byl příběh, kterým nás počastovala tahle Lady

Godiva. Opravdu k politování. Jenže já měl pořád dojem, že tu několik věcí nehraje. Probíral jsem s ní celou událost detailně ještě jednou.

Tak to všechno se tedy odehrálo v tom domě v Betlémské ulici, ano? Dobrá. Ale jak se vůbec dostala do Betlémské

ulice, když šla ze Staroměstského náměstí na Národní třídu?

Prý zabloudila. Ona, rodilá Pražanka i podívejme!

Nezdálo se mi ani samotné přepadení. V ten čas není

přece Betlémská ulice ještě tak liduprázdná, jak nám paní in

ženýrka říká. A pak, že by se nevzmohla ani na jediný výkřik

za celou dobu, když ji pachatel vlekl k domu, a pak průjezdem do sklepa? Kolega se zatím vrátil z prohlídky toho oprýskané

ho činžáku a mou domněnku potvrdil.

Násilník by musel odvléci ženu nejen průjezdem, ale ješ

tě na dvorek kolem oken bytů v prvním poschodí, z kterých už

probleskovala světla. To by ovšem nějakou chvíli trvalo. Je

nemyslitelné, že by přepadená ani nevykřikla. A který pachatel by tohle riskoval? Tedy nesrovnalostí habaděj. Ale naproti tomu je fakt, že přišla ve zbědovaném stavu, nahá, prokřehlá, šokovaná, jen v igelitovém pytli.

Tak jak to vlastně bylo?

Lady Godivě se nechtělo s pravdou ven, ale nakonec

plačky všechno přiznala.

Šla odpoledne ze zaměstnání po Malostranském náměstí, domů nespěchala, bydlí společně s rozvedeným manželem.

Ten mládenec ji opravdu zastavil a skutečně se ptal, kolik je hodin. Slovo dalo slovo, a pak šli společně přes Karlův most a spletí uliček.

Byl to příjemný a docela sympatický společník, nějak ji

prý omámilo jaro, krátce a dobře, zastavili se ještě na pár skleniček ve vinárně na Betlémském náměstí.

Mám důvod k oslavě, říkal ten muž, asi o patnáct let mladší než ona. Zrovna jsem vyhrál ve sportce škodovku.

Oslavovali společně, pak se k sobě tulili venku, až skon

čili ve sklepení starého domu v Betlémské ulici. O nějakém

násilí nemohlo být ani řeči.

Počkej chvilku, povídal ten mladík, když se nahoře ozvaly

hlasy. Půjdu to omrknout. Tak to šel omrknout, ale už se nevrátil. Až později zjistila, že sebral všechno, co měla předtím v tašce a na sobě. Nu a ostatní už znáte…

Teď už trochu uklidněná paní Soňa zavolala přítelkyni, že

měla nějakou nehodu, aby jí přivezla šaty a plášť.

Na druhý den jsme ji pozvali a dali nahlédnout do fotoal—

ba osvědčených firem. Jenže nikoho nepoznala. Zkusili jsme to z jiné strany. Co když se s výhrou auta mládenec jen tak nevytahoval, co když nelhal?

Ukázalo se, že šťastnými majiteli nového vozu ze sportky

se stali čtyři lidé. Avšak na žádného se popis podařeného milence nehodil.

Ještě tu byla jiná možnost.

Doktor Rohánek z Vinohrad už vlastní zánovní vůz, a tak

vyhranou škodovku se značnou slevou prodal. Komu? Hostinskému Hášovi.

Pan Háša má dva syny, žádný mu moc radosti neudělal.

Jeden zběhl ze studií, třiadvacetiletého Svatopluka čeká ná

stup dvouletého trestu. Flink, několikrát trestaný za krádeže. A jakže si to nechal říkat nápadník paní inženýrky? Sváťa.

Přes Sváťovy kamarády jsme se dostali až k rozvedené

servírce, u níž se Háša junior naposledy zdržoval. A podívejme, v jejím bytě byla bílá kožená kabelka paní Soni. Mládenec už mezitím nastoupil trest, takže jsme Sváťu navštívili ve věznici. A sotva se tam ohřál, šel znovu před soud.

Všechno to byl jen žert, taková legrace, tvrdil v jednací

síni. Zatímco paní Málková před muži v talárech střídavě rudla a bledla.

Zaplatil za ten žertík jedenácti měsíci navíc a paní inženýrka dostala lekci. Nepochybně si už nepotrpí na známosti s

cizími muži, protože poznala, že jí role Lady Godivy moc nesedí.

Jaroslav Zahrádka

Smrt na Dušičky

U Koubků měli v ten den oběd o hodinu dříve, než bylo

zvykem. V neděli se u nich sedávalo ke stolu přesně v okamžiku, kdy se z rádia ozval zvuk vyzvánějících zvonů, a polévka se servírovala současně s nadechnutím recitátora, který jim například k játrovým knedlíčkům a domácím nudlím předlo žil i něco duchovní potravy.

Teď se však Pavel Koubek netrpělivě díval na manželku

u sporáku a popoháněl ji k rychlejšímu tempu: „Dělej, prosím

tě, jinak to nestihnu.“

„Už to bude,“ uklidňovala ho žena, „ale pochop, že když

to maso pořád nechce být měkké…“

„Já ti říkal, že si vezmu něco v krámu, ale ty pořád, abych

se věčně necpal studeným…“ Koubek byl opravdu nervózní.

Bydlel až na konci Strašnic a o půl třetí měl stát před fotbalovým stadionem Sparty na Letné, kde měl domluven sraz se svým dlouholetým přítelem, velmi známým a oblíbeným praž ským umělcem. Když hrála Sparta doma, nevynechali ti dva

jediný zápas, a to ani kdyby trakaře padaly!

„Tak si vezmeš auto a v klidu to všechno stačíš,“ divila se

Koubková, že manžela něco takového nenapadlo.

„To víš,” ťukal Koubek lžící o talíř, „já pojedu autem a pak si nebudu moct dát na fotbale ani malé pivo, tak to ti za takový zážitek pěkně děkuju,“ zlobil se.

„Já se ti divím,“ odstavila Koubková hrnec polévky a za

čala nalévat. „Zima je venku, až to hezké není, a ty se budeš nalévat studeným pivem.“

Koubek se podíval z okna. Nepršelo, ale bylo zataženo,

takové smutné, doslova dušičkové počasí. Však také na tuhle

neděli druhého listopadu připadaly Dušičky. „Tak si nedám

pivo, ale grog,“ rozhodl se Koubek a málem si spálil jazyk horkou polévkou. „To to musíš nalévat, když se to ještě vaří?“

nebylo mu dnes nic vhod.

„Už raději běž,“ pochopila to Koubková správně. „Dej si

na tom tvém fotbale ohřátý a kdovíjak starý párek, zvětralé

pivo, křič si tam, až zase nebudeš moci promluvit, ale hlavně ať to Sparta vyhraje, nebo to s tebou nebude do poloviny týdne k vydržení.”

Koubek se na manželku usmál, dal jí pusu na rozloučenou, hodil na sebe kabát a pospíchal k tramvajové zastávce.

Pravda, na fotbal měl ještě dost času, ale on byl vedoucím

velkého mléčného baru jen tři stovky, možná čtyři stovky metrů pod Spartou směrem do Holešovic. Obchod s mléčnými lahůdkami velice dobré pověsti v podstatě sousedící s obchodním domem Letná, kdysi Brouk a Babka, se však momentálně potýkal s jednou špatně odstranitelnou závadou: velikánské

lednice plné zboží občas vypovídaly službu. Už se tam přišlo

podívat několik opravářů, vždycky to pár dní šlo, a pak zase

začaly vysazovat startéry a kompresory. Což pro vedoucího,

který dobře věděl, za kolik peněz je v lednicích zboží, představovalo problém na víc než jednu dýmku…

Byl se v obchodě podívat včera, ačkoli byla sobota. V

podvečer se jevilo všechno v naprostém pořádku. Chtěl mít

stoprocentní jistotu, a tak se na zatracené lednice šel před

fotbalem kouknout znovu. Kdyby nešly, musel by volat jednoho

opraváře domů do bytu, tak s ním byl alespoň domluvený.

Vystoupil z tramvaje na Letenském náměstí a došel k

obchodu. Když sáhl na kliku, zkameněl. „Že já včera večer

zapomněl zamknout,” pronesl tak hlasitě, až se starší dáma, která vedoucího znala, protože chodila do tohoto obchodu denně pro mléko, usmála, pozdravila a bývala by snad i zapředla hovor, nebýt toho, že její statný boxer Ali mínil jinak a táhl ji za sebou na vodítku před ulici ke kachlíkové budově ministerstva vnitra a dál do letenských sadů na svou obvyklou trasu.

„Kde ten Koubek vězí?“ horlil umělec, kterého zdravil má

lem každý, kdo kolem něj přešel. Chvíli po půl třetí to vzdal s tím, že do toho kamarádovi asi něco přišlo, takže musí zkrátka svoje chlapce povzbuzovat dneska sám.

„Jak to, že ten Pavel nejde?” kroutila manželka hlavou,

když už hodiny ukazovaly pomalu devět večer. Koubek totiž

nebyl z těch, kteří by se někde dlouho zdržovali, dal by domů alespoň telefonicky vědět, co s ním je. Nakonec zvedla telefon manželka. Od Mistra se dozvěděla, že Pavel nepřišel ani na fotbal. „Že by ty lednice?“ řekla si nahlas a vytočila číslo mléč ných lahůdek. Uslyšela obsazovací tón a ulehčené si oddech— la. Je tam, asi s opravářem, protože co by tam jinak tak dlouho…

Jenomže když bylo obsazeno i za hodinu, neměla najednou ani trochu klidu. „Karle, nejel bys se mnou na Letnou?”

vysvětlila jednomu známému rodiny. „Pavel nejde domů a…“

Přítel nastartoval auto a za pár minut byl u Koubkové.

Naštěstí bydlel nedaleko. Projeli téměř vylidněnou Prahou,

která po desáté večerní vůbec nevypadala jako evropské velkoměsto, spíše připomínala tmou a mrtvými ulicemi i chodníky

jakousi velmi podivnou a velkou vesnici, a zastavili před prodejnou. Bylo otevřeno.

„Asi mají poruchu telefonu,” mínila Koubková a vstoupila dovnitř. Všude byla tma. Vyznala se tu, a tak sáhla po vypí

nači, aby rozsvítila. Když zářivky po chvilce blikání vydaly své studené bílé světlo, spatřila svého manžela ležícího za pultem s krvavou louží okolo hlavy. To bylo poslední, co si uvědomila, než omdlela.

Byla skoro půlnoc a někdo zvonil. Vstal jsem a šel otevřít.

Telefon to být nemohl, neboť jsem nikdy žádný neměl. Za

dveřmi stál řidič, který jezdil téměř výlučně pro mordpartu.

„Jardo,” povídá mi, „obleč se a jdi dolů, máš vraždu na Letné, já zatím zajedu ještě pro technika. Ten už o tom ví, až se budeme vracet, naložíme tě, ono to tak akorát vyjde. Dneska je to s problémy,” neopomenul dodat. „Spousta tvých lidí byla na Dušičkách venku,” mínil mimo Prahu, „a teprve teď se to vrací…”

I tak jsme byli v mléčném baru chvilku po půlnoci zcela

kompletní. Hodinu smrti jsme s pomocí lékaře odhadli sami.

Vzal to po svém a my taky, a shodli jsme se. Spočítali jsme,

kdy Koubek odjel z domova, kdy mohl být v obchodě, a započí

tali fakt, že nepřišel na fotbal, což jsme se dozvěděli od jeho ženy, která se jakž takž probrala.

Na zemi jsme našli utržený telefon a dvě prázdné náboj—

nice. Bylo to slibné, ale byl to náš jediný zisk. Nepochybovali jsme o tom, že byly vypáleny z pistole, která zatraceně přesně mířila na vedoucího Koubka. Jak nám později sdělil patolog, obě rány byly smrtelné. Ještě tak najít tu pistoli a k ní střelce…

„Čím začneme?“ obrátil jsem se na kolegy, protože člověk může mít sám stovku dobrých nápadů, ale chybíli ván ten

sto první, jste vedle. Špatné bylo to, že jsme se nedokázali

shodnout hned v prvním okamžiku. Jak také? Nebylo se absolutně čeho chytit. Neměli jsme od čeho začít. A tak jsme se do toho dali podle starého a ověřeného schématu: rozehráli jsme to od osoby Pavla Koubka. Čím víc se toho dozvíme o něm, tím spíš bychom mohli narazit na motiv vraždy a třeba i na

podezřelého…

Dny ubíhaly, dokázali bychom napsat Koubkův životopis

pomalu přesněji, než by to svedl zaživa on sám, ale pořád nám to nebylo nic platné. Nikde žádná milenka, jejíž manžel by ho oddělal ze msty, nikde žádné dluhy, nikde žádné neshody s personálem, alespoň ne zásadního charakteru… Měl rád pení ze, to ano, ale kdo je nemá rád!

Jak jsme tak přešlapovali na místě, přišel za mnou kamarád z oddělení majetkové trestné činnosti. Krádežník, jinak

jsem mu neřekl. „Já ti nevím, jestli to bude mít pro tebe nějaký význam,” povídá mi, „ale před mléčným barem stála v tu dušič

kovou neděli krátce po obědě naše šedivá dodávka.”

Hned jsem věděl, kolik uhodilo. Kolega neměl na mysli

policejní auto, když říkal naše… Chlapci z majetku honili už pěkných pár týdnů dva velice drzé zloděje, kteří vykrádali jeden pražský obchod za druhým jako na běžícím pásu. Jejich poslední velkou ránou byla Lověna v Pařížské ulici, odkud odnesli i zbraně pušky kulovnice i brokovnice a několik pistolí.

Vedoucí Lověny dal sice kriminalistům číslo každé zbraně,

protože v evidenci měl pořádek, jenomže co to bylo platné.

Vždyť týden předtím vykradli zloději v Dejvicích elektroprodejnu. Odvezli zejména drahé věci: televize, gramofony, magnetofony… I tady dostali chlapci výrobní čísla a chodili od té doby po dvojicích i samostatně a hledali, kde by ty věci mohly být.

Ptali se překupníků, známých firem v hospodách, v opravnách

elektrotechniky, protože každý přístroj, i ten nový, se přece může porouchat… A pořád nic.

„On je před lahůdkami někdo viděl?“ zeptal jsem se spíš

pro pořádek, protože to bylo nabíledni.

„Ano,“ potvrdil mi to kamarád. „Jako obvykle byli oblečeni

do bílých plášťů, takže jim lidi málem podrželi dveře, když

vstupovali dovnitř. Odemkli si paklíčem.”

Takhle to dělali pokaždé. S oficiálně vyhlížející dodávkou

v šedých barvách vypadá každé auto tak nějak erárně, navle

čeni do bílých plášťů nikdy nečekali na noc, kradli zásadně ve dne, hned po zavření obchodů nebo v poledních přestávkách, jen výjimečně v sobotu či v neděli. Lidé si jich sice všimli, ale byli přesvědčeni, že je všechno v pořádku, takže jejich popis jsme dávali dohromady jen velmi pracně. Už i my od vražd jsme totiž chytali zloděje.

Kamarád přišel s logickém návrhem: „Jestli Koubka zavraždila ta dvojice zlodějů, pak hledáme ty samé. Pomozte

nám a bude pomoženo všem.“

Tak jsme se do toho dali. Popravdě řečeno, přepočítávat

například stovky ukradených lahví drahého alkoholu, to nám

moc nešlo. Ale věděli jsme, že i když se v tomhle ohledu krá

dežníkům nevyrovnáme, myšlenka společného postupu je

nejspíš správná.

Po několika dnech přišel jeden chlap od majetku večer

do kanceláře v Bartolomějské, dal si uvařit kafe, zapálil si cigaretu a pak povídá: „Tady mám jméno a adresu muže, který si dal do opravny v Nuslích magnetofon, jenž byl podle výrobního čísla ukraden v Dejvicích. Kdyby v tom nefiguroval ten mord, tak bych za tím šel dál, ale takhle jsem raději zabrzdil.“

Málem jsem kolegu obejmul. Tohle byla přece stopa! A

on nám ji pustil. Nechtěl být slavný za tu cenu, že by třeba

něco pokazil… I když musím říci, že kdo pro takovou souhru

nemá smysl, nemůže na kriminálce pracovat. I kdyby se tam

nakrásně nějak dostal, dlouho by tam nevydržel. Netvrdím,

když dám příklad z úplně jiné, třeba operní branže, že na kriminálce a u vyšetřování nejsou a nebyli znamenití sólisté. Ale bez solidárního sboru, o který se mohli kdykoli opřít, by svoje skvělé árie nezazpívali…

Za majitelem magnetofonu se vypravili kriminalisté od

nás. A dostali na cestu důkladné varování: „Nezapomeňte na

krádež zbraní v Lověně!“

Mladík byl tak vyplašený, jakmile ho ve dveřích jeho bytu

obstoupili tři chlapi, že se nemohl ani pohnout, a když mu jeden z nich ukázal odznak kriminální služby, to už vůbec na ostříleného a opravdu drzého zloděje nevypadal. Také se to vysvětlilo: „Já ten magneťák koupil,“ oddechl si, když věděl, co po něm chtějí. A dával jméno a adresu.

Hned se tam jeli podívat. Všechno se navlas opakovalo. I

tenhle mládenec se zapřísahal, že přístroj koupil od jednoho

svého známého v hospodě, ale pak se mu zdálo, že nějak

špatně funguje, tak ho raději prodal dál.

Známý však nebyl jen tak nějaký nepopsatelný člověk,

jak to občas bývá, když někdo řekne: „Chodí s námi do stejné

hospody… Petr mu říkají… Dál nevím, a kde bydlí, no dovolte, vždyť je to jen známý z hospody!“

Trojice kriminalistů se opět dozvěděla správné jméno a

celou adresu. I s dodatkem: „Já vlastně ani pořádně nevím,

který z těch dvou mi ho prodal. Oni u toho totiž byli dva.“ I o druhém věděl, co je to zač.

Naši lidé se vrátili. Nač postupovat zbrkle, jeli možné se

poradit. Navíc pak byli názoru, že by se oba dva jmenovaní

prodavači magnetofonu měli zadržet najednou. Což bylo důle

žité zejména pro další vyšetřování tedy pro mne.

Udělali to, jak by se na vojně řeklo, mazácky. Nepadl ani

výstřel. Než se pánové okolo třicítky stačili ve svých bytech vzpamatovat, už je naši chlapci vedli v železech. Co bylo obzvlášť znamenité: každý z nich měl doma dost dobře schovánu část lupu z Lověny i z Elektropřístrojů. To kvůli shodě s výrobními čísly. U Josefa Pavouka jsme našli ilegálně drženou pistoli, kterou byl zabit Pavel Koubek.

Pavouk se sice ještě nějaký čas držel nahoře a zapíral,

co se dalo, ale když má vyšetřovatel dva pachatele a vyslýchá je pěkně odděleně, takže jeden neví, o čem mluvil ten druhý, dá se to nakonec všechno dobře do figury. Zvláště když byl Pavoukův komplic o trošku hovornější…

„Já bych jinak nikoho nezabil,” položil to nakonec Pavouk. „Ale když on vešel do prodejny, zrovna když my nakládali, a máli člověk v kapse bouchačku, je v stavu ji použít. Střelil jsem po něm, aby nás neprásknul. Vždyť my toho měli na triku už doopravdy moc…“

Kromě vraždy. Tu si připsali až v onen dušičkový listopadový den.

Když jim to u soudu sečetli dohromady, vraždu i krádeže

vloupáním, vyneslo jim to pořádně dlouhé tresty: dvacet a dvacet pět let.

Ještě hodný čas před vynesením rozsudku byla na určitých místech dávána spolupráce mordparty s krádežníky za

vzor. Měli jsme z toho doopravdy radost. Ne z té pochvaly, i

když z té také, ale hlavně že se nám to společně podařilo dotáhnout do úspěšného konce. Kdyby to dělal každý sám, nevím, nevím…

Josef Kratochvíl

Dopis pro mrtvého muže

Seděl v hotelové restauraci a vychutnával dobře prope

čený steak s pomfrity a bohatou zeleninovou oblohou. Kolega

Robert měl pravdu, říkal si v duchu, a děkoval mu za jeho doporučení ubytovat se právě tady, stranou od centra velkoměsta. Pohodlí, klid, výborná jídla a snaha personálu splnit každé jeho přání.

„Všechno v pořádku?” zeptal se štíhlý číšník se silně pro

šedivělou hlavou. „Mám pro vás návrh,“ pokračoval, když byl

ujištěn plnou spokojeností hosta. „Je tady jedna dáma, která by ráda šla večer do baru, ale bohužel nemá společnost. Nechtěl byste ji doprovodit?”

Neočekávaný návrh ho zarazil, ale vzápětí se cítil poli—

chocen. Najednou vznikla situace, kdy se mohl sám rozhodnout bez rezolutního názoru jeho ženy, která po celý život

vždycky věděla, co je pro něho dobré a co nikoli, aniž by vzala v úvahu jeho přání nebo stanovisko. Přišla. Zralá krasavice krásně zaoblených tvarů s ňadry vystrčenými dopředu jako příď válečného křižníku, který se chystá zvalchovat vratké kocábky vzpurných domorodců. Moderní žena, která se umí o sebe postarat. Vkusně oblečená, upravená, na tváři rozpačitý úsměv. Dáma. Do pěti minut se přestal potit a nervózně posu— novat brýle na očích. Pak začali mluvit o jeho profesi a on zjistil, že paní Hedu jeho vyprávění neobyčejně zajímá. Doma mohl jenom poslouchat a tady najednou to byl on, kdo vyprávěl kdo bavil. Objednal láhev, pak další. Barová hudba, intimní osvětlení, pěkná a příjemná žena. Doprovodil ji domů a neodmítl pozvání na závěrečnou kávu. Vzala si župan, který se každou chvíli nahoře nebo dole rozpustile rozvíral. Pod bílými kalhotkami zahlédl prosvítat černou mušli žádosti a pokušení.

Když chtěl zhasnout, zavrtěla hlavou a stáhla ho do náruče

čerstvě povlečené postele.

Uběhlo čtrnáct dní. Dávno se vrátil ze služební cesty a

jeho život znovu zapadl do stereotypu, jenom kdesi v koutečku eho dušičky byla vzpomínka, kterou se snažil uchránit před ničivou razantností mělkého měšťáctví jeho paní. Pak přišel dopis a v obálce dvě fotografie. Jeho a paní Hedviky, jak leží v posteli její bílé ložnice. Kdyby v tom okamžiku přišel trestající archanděl Gabriel nebo dokonce ta zubatá paní s kosou v ruce, šel by s kýmkoliv z nich, protože se ho naráz zmocnil obrovský pocit viny a strachu.

„Zaplať 10 000 Kč do deseti dnů na adresu: Anežka Mo—

ravová… nebo fotografie dostane tvá žena a nadřízení v prá

ci. Po zaplacení obdržíš do týdne negat “

iv.

Zaplatil. Peníze odeslal hned druhý den, přestože si musel celou částku vypůjčit. Nespal a skoro nejedl, strach mu rozložil mozek a pronikl do všech částí jeho těla. Týden, deset dní, měsíc čekal na negativ. Pak přišel nový dopis. Nebyl v něm negativ, ale nový požadavek na dalších 10 000 Kč, tentokrát už zaručeně naposled.

Sebral veškerou odvahu a rozjel se na adresu, kam poslal peníze. Když zazvonil ve starém činžovním domě u oprýskaných a léta nemytých dveří, měl žaludek až v krku a srdce mu zběsile tlouklo. Byla hubená, šedivá a vrásčitá.

„Co chcete?“ řekla hrubě.

„Chtěl bych s vámi mluvit,“ řekl tiše a bojácně se rozhlédl

po chodbě.

„Vo čem?“

„Hledám paní Hedu.“

„Takovou neznám. Ještě něco?“

„Ty peníze… jak jsem poslal na vaši adresu… “

„Já nic nedostala. Jděte si po svých a nevobtěžujte sluš

ný lidi pro mizernejch..Najednou se zarazila, začala nadávat a nakonec zabouchla dveře. Pokusil se najít dům, ve kterém byl s paní Hedou. Zašel do hotelu a oslovil číšníka, který je seznámil.

„Co vás to napadlo, pane? Host jako každý jiný. Zeptala

se a já její nabídku vyřídil. Vy jste se rozhodl a co bylo potom, to je jenom vaše a její věc.“ Měl výhrůžně nasupený obličej a oči ježibaby, která právě usadila Jeníčka na širokou lopatu u vytopené pece. Pochopil, že na té lopatě sedí on a že nemá dostatek sil ani vůle bojovat, že se hrozně bojí.

„Já ty peníze seženu,“ zamumlal a s hlavou mezi rameny

odešel.

Vrátil se vlakem domů a celou noc nezamhouřil oka. Rá

no vstal jako jindy, posnídal se svou ženou, políbil ji na rozlou

čenou přesně tak, jak to dělal minulých třicet let, a odešel do práce. Krátce po desáté opustil neočekávaně pracoviště a od té doby ho již nikdo neviděl.

„Byl jste mi doporučen,“ řekla mi starší dáma obalená po

celém těle zbytečným tukem, ověnčená náramky, prsteny a

masivním náhrdelníkem. Dívala se na mne pichlavýma očima

majitele činžáku, kterému partaje neplatí nájem.

„Mí vysoce postavení známí,“ udělala pomlku a zapátra—

la, jaký způsobila dojem, „o vás hovořili jako o policajtovi, na kterého se mohu obrátit. Mám pro vás důležitý úkol.“ Vypadalo to, že mi právě darovala půlku vily i se zahradou a bazénem plným červených rybiček. „Můj manžel zmizel, prý je pohřešovaný. Uplatnila jsem nárok na jeho životní pojistku, ale řekli mi, že částku nemohou vyplatit, dokud celá záležitost nebude vysvětlena a uzavřena. Před třemi dny přišel na jeho jméno dopis.“ Podala mi obálku. Uvnitř byl na stroji krátký text.

„Zaplať 10 000 Kč na adresu poste restante… jinak fotografie předáme. Tato částka je konečná “.

„Byl vydírán,” řekla. „Když nechtěl zaplatit, tak ho zavraž

dili a v tom případě nárok na vyplacení pojistné částky je zcela evidentní. Najděte jeho vraha nebo alespoň mrtvolu mého muže a já vám za odměnu vyplatím přiměřenou částku.” Přišla dojednat obchod. Tady šlo o peníze, které se ještě daly získat.

„Nevíte, proč byl vydírán?” zeptal jsem se.

„To bude asi něco kvůli práci,” řekla okamžitě. „Měl být povýšen na ředitele odboru a mnozí mu záviděli. To bude ten pravý důvod.”

Bylo to jednoduché. Již druhý den přišla k poštovní přepážce. Stará, neupravená, v dlouhém kabátě, který před deseti lety byl již dvacet let starý. Typ hádavé ženské s ještěrčím pohledem a vizáží hodně zanedbané šamanky jihoamerického kmene morem zpustošených Indiánů. Dovedla nás do ulice

plné krásných vil a balíček, který jsme před několika dny s

Rubešem odeslali, vhodila do kaslíku šestadvacítky.

Pěkný domeček. Tři terasy, dvojitá garáž, zahrada s an—

glicky střiženým trávníkem.

„Tady bydlí nějaký chudák,“ řekl ironicky Rubeš. „Jsem

zvědav, jak se bude tvářit, až ho chytneme za ruku.“

Jaroslav Vohradník, prošedivělý číšník z hotelu Meteor,

hrál svoji roli pracovitého a bezúhonného střádala jenom krátce. Při pohledu na vlastní evidenci téměř tří desítek pánů, kteří skotačili a pak platili, přiznal barvu.

„Vydírat chlapy, že si chvilku užili,” řekl jsem skoro opovržlivě.

„Kdyby to byli chlapi, tak se nenechali vydírat,” řekl číš

ník.

„Stejně vám všichni nezaplatili,” řekl jsem. „Tenhle také ne.” Ukázal jsem na jméno našeho muže.

„Ten jednou zaplatil,” ohradil se číšník.

„Dostal jste stejnou částku dvakrát,” řekl Rubeš. „Jakpak to tedy bylo?” Chvíli se ošíval.

„Ty fotografie byly objednány. Ten pán zaplatil a dostal

jak fotografie, tak negativ. Vydírat chtěl asi on, ne já,” řekl rozhořčeně.

„Jenže vy jste stejně vydíral,” řekl jsem mu. Pokrčil rameny.

„Nevyužijte toho, když to dalo tolik práce,” řekl klidně,

„ale v tomto případě byl lump ten, kdo si to objednal, ne já, to musíte uznat, pánové.”

Ředitel úřadu nás přijal srdečně, ale v očích mu visela

otázka, kterou nechtěl přímo vyslovit.

„Přišli jsme kvůli vašemu podřízenému je pohřešován,”

řekl jsem.

„Výborný pracovník,” reagoval ředitel. „Tady se mluví o

sebevraždě…” Rozpačitě se na nás podíval. „Všechno je to divné. Najednou se sebral a odešel. Nikomu nic neřekl, nic nenapsal… Měl být vedoucím odboru, každý to věděl.”

„Už jste někoho do té funkce jmenoval?” zeptal se Rubeš.

„Je to přichystané. Vlastně to byla alternativa hned ze

začátku. Buď on, nebo Robert Kastner. Byli to kolegové, přátelé, moc dobře spolu vycházeli.”

„Představte nám ho,” požádal jsem ředitele.

„Máte být vedoucím odboru,” řekl Kastnerovi Rubeš.

„Ano,” odpověděl jednoslabičně.

„Nebudete,” řekl jsem tiše. „Víte proč?”

„Ne.” Seděl, mlčel a díval se mi do očí.

„Zaplatil jste 10 000 Kč za pořízení kompromitujícího materiálu na vašeho kolegu a snad i přítele, jak řekl pan ředitel, protože jste chtěl být vedoucím odboru. Protože jste moc chtěl tu funkci a on vám stál v cestě, jenže se stalo něco, s čím jste nepočítal.”

„Co?” řekl a jeho obličej byl bílý jako stěna čerstvě vybí

leného kostela.

„Vohradník nedodržel úmluvu a vašeho kolegu vydíral.

Jednou zaplatil, podruhé nevěděl, za kým jít, a do toho jste

přišel vy a ukázal mu fotografie a negativ. Co vám řekl, když jste mu sdělil svoji podmínku?” zeptal se Rubeš.

„Neodpověděl,” řekl Kastner. „Chvíli se na mne díval, pak se zvedl a beze slova odešel. Nenapadlo mne, že to může takhle dopadnout…”

V opuštěném a zapadlém koutě brdských lesů byla objevena

mrtvola neznámého muže, který se oběsil na černobílém kme—

ni krásné břízy. Zcela jednoznačná sebevražda, jenom s identifikací nebožtíka byly problémy, protože si dal záležet na tom, aby zůstal nepoznán. Žádné doklady, písemnosti nebo věci, ani dopis na rozloučenou.

Paní Jiřina ho poznala okamžitě. Chvíli se dívala do jeho

tváře, pak beze slova podepsala protokol.

„Vražda?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Sebevražda.” V očích se jí za—

blesklo.

„Žádala jsem vás o něco jiného,” řekla hlasem, který skří

pal. „To jste mi tedy pomohl! Moc schopný tedy nejste,” dodala pohrdavě.

„Jestli jsem schopný, to nevím, ale nejsem všeho schopný, milostivá paní,” řekl jsem a dal jsem si záležet, aby mi na tváři zářil široký úsměv.

Antonín Jirotka

Čtyřicet klíčů

Pošta v Třebíči před třiačtyřiceti lety. Telegraf zadrnčel a

z mosazné cívky se odvíjel proužek papíru: Narodil se vám

vnouček Martin. Stop. 53 centimetrů tři kila dvacet. Stop.

Všichni v pořádku. Stop.

Úřednice rozstříhala potištěnou pásku a nalepila ji do pří

slušného blanketu.

„Pane doručovateli!”

Vladimír Kácel se zvedl ze židle, kde marně řešil novi—

novou křížovku.

„Ano?“

„Máte tu kšeft.”

Popadl pošťáckou kabelu a vyšel z budovy do sychravé

ho listopadového dne. Takové pochůzky měl rád. Nositelé

dobrých zpráv bývají vítáni, štamprlička pro zahřátí ještě ve dveřích a pětka, někdy i dvacka vsunutá do dlaně. To telegramy o úmrtí v rodině bývají horší. Jako by pošťák mohl za to, že babička už nežije.

Vítr hnal do očí drobné kapky deště, v oknech domů podél řeky svítila světla. Podzimní dny jsou odporně krátké a

nevlídné. Jsou pochopitelně místa, kde se dá tohle roční ob—

dobí přežít celkem v pohodě, ovšem na to by musel mít člověk

spoustu peněz a ne se plácat od výplaty k výplatě.

Prarodičům udělal radost, slivovice hřála v žaludku, za

hodinku byl zpátky na poště.

„Ještě něco?“

„Zatím nic, pane Káceli.”

Usadil se v rohu místnosti, odkud měl výhled na velkou

železnou pokladnu, do které se ukládaly peníze a cenné zásil—

ky svážené z celého okresu.

Sedmnáctého listopadu roku pětašedesát byla středa,

kalendář se sice zmiňoval o významném dni studentů, nicmé

ně do práce se šlo jako kdykoliv jindy. A na poště se začínalo už v pět hodin ráno. Prakticky ve stejnou dobu zazvonil na obvodním oddělení bezpečnosti v Třebíči telefon.

„Ztratila se kasa!“

„Cože?“

„No pokladna. Musíte přijet. Uvnitř bylo skoro čtvrt mili—

onu korun.“

Na poštovní úřad v dvouposchoďové budově na rohu

Malinovského třídy a Soukenické ulice přijeli policisté z obvodu po patnácti minutách. Našli místnost plnou úředníků a prázdné místo za drátěnou mříží, kde dříve stávala plechová skříň suplující pořádný nedobytný trezor. O dalších dvacet minut později dorazili kriminalisté z brněnské správy a začali pečlivě ohledávat místo činu.

Dvojité okno má rozvorové uzávěry, které jsou odjištěné,

a obě křídla jsou pootevřená směrem do místnosti. Venkovní římsa je oplechovaná, v plechu jsou čerstvě vyryté stopy po tažení nějakého těžkého předmětu. Proti druhému oknu stojí u chodníku služební auto čs. spojů značky Tudor, které je bez předních kol a nápravu má podloženou cihlami. Vedle něj je zaparkováno skříňové auto Praga V3S a obě vozidla dokonale stíní obě okna vedoucí do Soukenické ulice.

Manipulační místnost, ve které byla ztracená pokladna

umístěna, má dveře do chodby opatřené zadlabávacím zám

kem s bezpečnostní vložkou systému FAB. Při prvních orientačních výsleších se zjistilo, že klíč od zámku dveří má přibliž

ně čtyřicet zaměstnanců pošty, jeden z nich dokonce svůj klíč nedávno ztratil na ulici.

Zámek sám nevykazuje stopy mechanického poškození

a expertiza potvrdila, že nebyl otevřen násilným způsobem.

Ze dvora byl pod jedním oknem vedoucím do kanceláří

poštovního úřadu přistaven stavební žebřík, což naznačovalo

způsob, kterým se pachatel či pachatelé dostali dovnitř. Podle zjištěných skutečností se tak mohlo stát mezi devátou hodinou večerní šestnáctého listopadu a pátou ranní následujícího dne.

Budova pošty byla v tu dobu prázdná, jen v jedné místnosti

sousedící s kancelářemi byla noční služba rozhlasu po drátě.

Mimochodem, to je dnes už také vcelku zapomenutá zá

ležitost, takový pozůstatek nervózní atmosféry studené války.

Soudilo se totiž, že v případě ozbrojeného konfliktu by mohlo snadno dojít k umlčení centrálních vysílačů a rádio po drátě mělo v kritické situaci občany o nejdůležitějších opatřeních informovat. Koneckonců, v době, o které si vyprávíme, uběhly

od kubánské krize, během níž stál svět na samé hranici nukle

árního konfliktu, pouhé tři roky.

Výpověď ženy, která klimbala u pohotovostního mikro—

fonu, byla poměrně zajímavá.

„Blížilo se ke dvanácté, když jsem slyšela nějaký ruch na

ulici. Zhasla jsem světlo a šla se podívat skrz přivřenou

okenici ven. Na protějším chodníku stál asi třicetiletý, dost vysoký blonďák, to bylo ve světle pouliční lucerny vidět. A vedle náklaďáku parkovalo veliké osobní auto s otevřeným víkem kufru. Pak ten chlapík nastoupil a auto odjelo…“

Typ vozu svědkyně nepoznala, upřesnila však čas.

„Krátce po tom se v rádiu hrály půlnoční hymny.“

Okamžitě se rozjelo rozsáhlé vyšetřování, opřené o první

zjištěná fakta.

Pokladna byla vynesena oknem vedoucím z místnosti

doručovatelů do Soukenické ulice. Pachatelé museli být nejméně dva, neboť bylo vyloučeno, aby s podobným nákladem

manipuloval jen jeden člověk. Měli k dispozici dopravní prostředek, pravděpodobně velké osobní nebo dodávkové auto.

Museli vědět, že je ke kase snadný přístup a přes noc v ní

bývá poměrně velké množství peněz. Do místnosti se dostali

pomocí pravého klíče, nebo alespoň klíče vyrobeného podle

originálního vzoru.

Čtyřicet zaměstnanců. Vyslechnut byl pochopitelně kaž

dý, kriminalisté však začínali od těch nejpodezřelejších. Jistý Vladimír Kácel měl už jeden zahlazený záznam v trestním rejstříku, vědělo se o něm, že rád a značně popíjí a na ubytovně si od kamarádů často vypůjčuje peníze.

„Kdepak jste v noci byl?“

Pokrčil rameny a vyjmenoval dvě restaurace. V první

hospodě hrál se známými mariáš, kolem půlnoci přešel do

vinárny, kde klábosil s barmankou. Alibi tím pádem může potvrdit řada svědků. To bylo přesvědčivé a Kácel uvolnil židli pro dalšího v pořadí.

Na případu hned od začátku pracovalo velmi mnoho lidí,

informováni byli všichni vedoucí obvodních oddělení v okrese a operativa přinášela nové a nové informace. Většinou s případem nesouvisely, ale jedna z nich vyšetřovatele zaujala.

Doručovatel Kácel prý přibližně tak jednou za čtrnáct dní

jezdí za svými rodiči do Rouchovan, kde v místní hospodě

vysedává s jistým Liborem Lukášem. Je to vyšší, poměrně

mladý chlap s nápadně světlými vlasy.

Samozřejmě to mohla být náhoda. Ovšem za malý pokus

to stálo. Kriminalisté si zavolali Vladimíra Kácela podruhé.

„Co ještě chcete vědět? Všechno jsem řekl.“

„Třeba ne.“

„Obtěžujete slušný lidi..

„Tím myslíte pana Lukase?“

Poštovní doručovatel ztuhl.

„Co je s ním?“

„Byl mnohem hovornější. A všechno shazuje na vás.“

Takový vousatý policejní trik.

„Nechápu, o čem mluvíte.“

„Přece o té kase. Libor Lukas se přiznal.“

Nevinný člověk by v podobné situaci nejspíš nechápavě

kroutil hlavou, opakoval, že se svět zbláznil, nebo by uraženě mlčel. Kácel hněvivě udeřil pěstí do stolu.

„Ten vůl!“ pravil. Pak se dal do dlouhého a poměrně plynulého vyprávění.

Na pokladnu si myslel už dlouho, věděl, že se do ní uklá

dá spousta peněz a byl přesvědčen, že není velký problém

takovou plechovou almaru otevřít. Nicméně, sám si na to netroufal, bylo mu jasné, že by patřil mezi první podezřelé. Takže ten podnět, i když možná nechtěně, přišel od Lukase. Libor poznamenal, že by potřeboval větší obnos, než jaký dokáže vydělat rukama, a Vladimír se svěřil s tím, že takový malý ná

pad by měl. Domluvili se rychle. Lukas navrhl přibrat do party kamaráda Škubu, ten měl k dispozici automobil, což mohlo přispět k rychlejší operativnosti skupiny.

V úterý šestnáctého listopadu Kácel všechno pečlivě připravil. Okno do dvora nechal jen přivřené, z nedalekého staveniště přinesl žebřík, který schoval za rozpadlou kůlnou, předal Liborovi plán interiéru a klíč od manipulační místnosti. Pak si odešel shánět alibi, mariášová parta byla na něco podobného vcelku ideální.

Lukas chtěl původně otevřít pokladnu na místě, jenže se

mu to nedařilo, odtáhl ji tedy k oknu zastíněnému zaparkovaným náklaďákem. Zahvízdal na přítele Škubu, který před—

jel se stařičkým chevroletem, společně pokladnu nacpali do

zavazadlového prostoru. Odjeli, a teprve po chvíli si Lukas

vzpomněl, že na chodníku zapomněl tašku s vrtačkou a hasá

kem. Vrátili se proto zpátky. Všude byl klid. Libor naložil kasař

ské nádobíčko a chvilku pozoroval ztichlou budovu. To byl

zřejmě okamžik, kdy ho zahlédla noční služba od rozhlasu po

drátě

„Dělej,” vyzval ho kamarád.

Nasedl a oba odjeli směrem k Brnu. Cestou zabočili do

lesa, kde za světla baterek pokladnu vypáčili. Uvnitř bylo mnohem víc peněz, než doufali. Dvě stě čtyřicet tisíc korun, to představovalo v šedesátých letech kapitál dnes přibližně třímilionový. V báječné náladě pokračovali v cestě, jen u mostu na chvíli zastavili a rozpáranou pokladnu hodili do řeky Jihlavy.

Do Brna přijeli nad ránem. Lukas zamířil na ubytovnu,

Škuba domů.

„Kdes byl?“ zajímala se manželka.

„Na melouchu,“ řekl stručně. „Ale vyplatilo se to.“ Pak dal

ženě dvě stě korun, což byla částka, která umlčela všechny

výčitky.

Ve čtvrtek ráno byli pachatelé zadrženi, od nahlášení loupeže uběhlo necelých třicet hodin. Zajištěny byly téměř všechny ukradené peníze, většina z nich ještě v balíčcích s označením jednotlivých poštovních úřadů, z nichž byly sváženy. Přiznání obviněných potvrdila rekonstrukce celé krádeže i nález poničené pokladny v řece Jihlavě.

Tresty za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví

byly v šedesátých letech velice přísně, krajský soud poslal

Libora Lukase za mříže na jedenáct a Kamila Škubu na deset

let. Vladimír Kácel pak dostal osm roků odnětí svobody.

Telegraf zadrnčel a z mosazné cívky se odvíjel proužek

papíru. Narodil se chlapeček. Taková báječná zpráva. Bohužel

ji neměl kdo okamžitě doručit, poštovní úřednice přetlumočila vzkaz telefonicky.

Navždycky zmizela éra telegrafických depeší, stařičké

přístroje zůstaly jen v poštovním muzeu. A z dítěte, které tenkrát přišlo na svět, je dneska chlapík, kterému pomalu táhne na padesátku.

Aleš Pivoda

Nedám tě, mami!

Buďte tak hodný, pane doktore, a podívejte se do zákona

kolik let by mohl soud tomu mému synkovi uložit? Jistě, rozumím, nemusíte se dívat, víte to z hlavy. Rok až pět let vězení? Můj bože tolik?

Říkáte, že za jistých okolností by z toho Jarmil mohl vyváznout i s podmínkou? Kéž byste měl pravdu!

Promiňte, ale paragraf 79 trestního zákona mi opravdu

nic neříká. To víte, obyčejná ženská z venkova, kde bych se

kdy k takovým učeným knihám dostala? Ach tak, jistě… Trestní sazby odnětí svobody se u mladistvých snižují na polovinu, přičemž horní hranice nesmí převyšovat pět let. Už chápu, už jsem v obraze.

Vy jste četl žalobu, pane doktore, viďte… Jak prosím?

Promiňte nevzdělané ženské, tak tedy obžalobu, dobrá… Budu

si to pamatovat. Žaloba patří k občanskoprávním sporům,

kdežto to, čeho se dopustil můj syn Jarmil, je trestní věc.

Vy jste tedy četl obžalobu, kterou na Jarmila podal k soudu pan státní zástupce. Můj syn spáchal pokus vraždy.

Víte, pane doktore, jsem jen docela obyčejná ošetřovatelka dojnic, neštudovala jsem žádnou školu, zákoník jsem

nikdy nedržela v ruce a přece si myslím, dokonce jsem přesvědčená, že můj syn Jarmil je nevinný. Vy jste advokát, vy to přece posoudíte lip než já. Tak tedy povězte – podle vás chtěl Jarmil Lahovického skutečně zavraždit? Vidíte, zřejmě nechtěl, i vy to berete tak jako já, jeho máma. Jarmilovi přece vůbec nešlo o to, aby Lahovického sprovodil ze světa. On mě prostě bránil. Už nemohl dál snášet, jak mě Lahovický uráží, ponižuje a bije. Proto vzal do ruky tu nešťastnou sekyru!

Pokus vraždy… a můj syn… moje vlastní krev… To ne!

V zákoně je přece spousta nejrůznějších paragrafů, určitě se tam najde i takový, který skutečně pasuje na to, co se u nás v domě doopravdy stalo.

Omlouvám se, neslyšela jsem dobře. Můžete to zopakovat? Ano, jistě ublížení na zdraví. To je ono. Tak to bylo.

Jarmil nechtěl vraždit, bránil mě a tak se stalo, že Lahovickému ublížil na zdraví. Tohle je čistá, svátá pravda, jako že se Marie Vaňková jmenuju. A vy, pane doktore, když teď budete toho mýho synka hájit, udělejte prosím všechno, co je ve va šich silách. Musíte přesvědčit soud, že můj kluk není sprostý vrahoun, ale slušný, citlivý, pozorný syn, kterému není jedno, když někdo ubližuje jeho mámě.

Jarmil se narodil v jedenaosmdesátém roce. Dva roky po

něm přibyla do rodiny ještě Sylva. Jenže tehdy už to mezi

mnou a Vaňkem neklapalo. Bláhově jsem si myslela, že děti ho

změní. Že jim bude dobrým tátou a mně zase dobrým mužem.

Že to bude ten fajn chlap. Jako dřív, když jsme se brali.

Jenže Vaněk to s děcky neuměl. Malý, ubrečený uzlíček,

který chce co chvíli pít a co chvíli přebalit, to nebylo nic pro něj.

To se raději sbalil a vypadl do hospody. A tak se naše manželství rok po narození Sylvy rozpadlo a Vaněk se z Bálkovic odstěhoval až do Bukovska.

Povězte, pane doktore, co taková ženská, která zůstane

docela sama s tříletým kloučkem a roční holčičkou na krku…

Jak mi asi bylo, co mě čekalo, na co a na koho jsem se mohla

spolehnout?

Proto jsem se dala dohromady s Lahovickým. Vlastně mi

ho bylo líto. Pustili ho z kriminálu a najednou nevěděl, kam jít, kam se vrtnout. Nabídla jsem mu přístřeší a stravu, začas pak i místo po svým boku v ložnici.

Víte, pane doktore, jsem vlastně taková docela neštástná

povaha. Když potkám chlapa, vždycky si hloupě a naivně myslím, že se mi ho podaří předělat. Vidím chyby, které mužský

má, jsem si jich moc dobře vědoma, jenže jako pošetilá holka

tajně věřím, že se něco stane a on se změní, přeonačí, půjde

do sebe a nakonec se z něj vyklube můj sen a ideál.

Spálila jsem se s Vaňkem, spálila jsem se i s Lahovickým. Oba jsem měla zpočátku ráda, pro oba bych snad i dý

chala. A kdyby bylo třeba, šla bych i kraj světa.

Vaněk mě aspoň nebil. Zato Lahovický mě řezal jako žito. Pravda, zpočátku se držel, to jenom zvyšoval hlas a bouchal pěstí do stolu. Jednou mi však v hádce vrazil facku a bylo to, jako když v rybníce vytáhnete stavidla. Od toho dne ztratil všechny zábrany a facky u nás lítaly skoro na denním pořádku.

Nesměl se napít. Dokud byl střízlivý, ještě to s ním šlo.

Běda ale, když se dostal k pivu, vínu nebo rumu. To mi pak

bývalo ouvej.

A kdyby jen mně… S opicí na zádech si Lahovický dovoloval i na mou maminku, věkovitou, shrbenou a marodnou

stařenku…

Ptáte se na děti, pane doktore. Ó jé, ty před ním co chvíli

utíkaly do stodoly, za humna, na půdu. Jenže výprasku stejně

neušly. Buď šije Lahovický sám našel, nebo počkal, až se po

setmění po špičkách přikradou zpátky domů. A pak bývalo zle.

Na děti odepínal pásek z kalhot.

V devadesátém roce, pane doktore, tahle hrůza vyvrcho—

lila příšernou scénou. Přišel tenkrát z hospody, sotva stál na nohou, měl co dělat, aby udržel rovnováhu, a hulákal na celé Bálkovice. Snažila jsem se ho dostrkat do postele, aby zalezl pod peřinu chrápat, jenže to jako bych vzala kanystr na benzin a nalila obsah do ohniště, kde ještě dohořívají zbytky dřeva.

Lahovický se rozběsnil a já jsem si připadala jako červený hadr správně, muleta v rukou toreadora, který dráždí

býka v aréně.

Tenkrát jsem před Lahovickým musela utéct z domku a

schovat se u sousedů. Když nenašel mě, zbil děti. Ty pak druhého dne poslal náš pan řídící ze školy rovnou do nemocnice…

Domů jsem se vrátila až za čtyři dny a Lahovický se tvářil

ještě uraženě celou tu dobu musel jíst jen chleba a mazat si ho paštikou. Ženská, která se fláká bůhvíkde, místo aby svýmu chlapovi uvařila teplý oběd a večeři, je rajda. Tak to tenkrát vykřikoval po vsi.

Brzy po téhle nepříjemnosti si můj bývalý muž Vaněk podal k soudu žádost o kluka. Napsal do ní, že matka a poměry,

ve kterých Jarmil vyrůstá, nedávají záruky jeho zodpovědné

výchovy a žádoucího vývoje. A soud mu Jarmila skutečně při

řkl. Jednoho dne přijela jakási paní ze sociálky, chvíli mi mluvila do duše, pak dohlédla, aby měl synek sbalené všechny potřebné věci, a Jarmil se stěhoval k otci do Bukovska.

Lahovický se toho dne v hostinci samou radostí opil, jak

zákon káže. Na celou ves pokřikoval, že prý zaplaťpámbu,

aspoň bude mít v baráku o jeden hladový krk a o jednoho pro—

tivnýho spratka míň.

Jinak se u nás nic nezměnilo. Jakmile Lahovický přičichl

ke špuntu, bylo zle. Facky pršely dál, občas přidal i nějaký ten kopanec a ránu pěstí do břicha.

Rok po odjezdu Jarmila do Bukovska mě Lahovický chytil

pod krkem a začal mě škrtit. To do té doby nikdy neudělal.

Dostala jsem z něj opravdový strach, pane doktore. Vy—

smekla jsem se mu a dala jsem se na útěk. Honil mě po bará

ku, pak i po dvoře, kam jsem prchla. Na zahradě jsem nohou

zachytila o šlahoun maliníku a praštila jsem sebou do trávy.

Kecla jsem si zadnicí rovnou na tu zaháknutou nohu a kotník

to nevydržel. Čistá zlomenina…

A co myslíte, pane doktore, že udělal Lahovický? Jak

jsem tam tak bezmocně a v bolestech ležela, nakopl mě do

hřbetu a s kletbami a nadávkami odtáhl tam, odkud hodinu

předtím přišel do hostince. Že by mě zvedl, že by třeba zavolal sanitku, to ani náhodou.

Pan primář na ortopedii, kde mi kotník dávali do sádry a

kam jsem pak jezdila ještě čtvrt roku na kontroly, podal na

Lahovického trestní oznámení.

Jenže Lahovický před soud nešel. Proč? Je to jednoduché, prostě jsem nedala souhlas s trestním stíháním. Vžijte se do mé kůže. Vždyť Lahovický měl na hrbu už jedenáct trestů, v kriminálech si odseděl hezkých pár let. Byl a je to rváč a piják, měl na triku lecjakou tu zlodějnu, vloupačku, pár lidem vyrazil zuby či zlomil nos. Nějak jsem si to nedokázala srovnat se svědomím, že by měl jít kvůli mně zase za katr.

Ptáte se, pane doktore, jak si mezitím žil u svýho otce

Vaňka můj Jarmil? Co já vím, snad dobře. Třebaže se s námi

kluk vlastně vůbec nestýkal, sem tam se ke mně něco doneslo.

Myslím, že mu v Bukovsku bylo lip, než by mu bylo doma s

Lahovickým. Kdyby nic jinýho, Vaněk ho aspoň neřezal.

Řekla bych, že spolu docela vycházeli. Vaněk to neuměl

s docela mrňavými miminy a batolaty. S devítiletým školákem

už si ale rozuměl a jak Jarmil rostl, byl na něj Vaněk stále víc a víc pyšný.

Práh svého rodného domu v Bálkovicích Jarmil nepřekro

čil celých dlouhých sedm let. Pak ale vyšel školu a začal se

učit zedníkem. A nedalo mu to. Jednoho dne u nás zaklepal na

dveře. Dovedete si představit, pane doktore, jakou jsem měla

radost. Jak ho vítala jeho sestra Sylva a taky moje maminka.

S Lahovickým se naštěstí nepotkali, ten seděl v hostinci

u piva. A když se za tmy připotácel domů, byl už Jarmil zase

na cestě do Bukovska.

Lahovický jen skřípal zuby a syčel jako podrážděný had,

když mu Sylva vyklopila, jakou jsme to měli návštěvu. Honem

si šel do spíže nalít sklenku rumu, prý na uklidnění. A když

přišel zpátky, místo klidu začal vyvádět. Že to bylo naposledy, co Jarmil vešel do baráku. Že ho pod jednou střechou nesnese. Že má trčet tam, kam ho před sedmi lety poslal soud tedy u Vaňka v Bukovsku. A že když se ve Bálkovicích znovu uká že, on, Lahovický, s ním vyrazí futra dveří.

A to tedy ne, pane doktore! Jarmil je můj syn a mýho syna z mýho baráku nikdo vyhazovat nebude! Tak jsem to Lahovickýmu vpálila z očí do očí. Byl z mýho vzdoru a odhodlání tak vedle, že se ani nehádal. Ani na mě tentokrát nevztáhl ruku…

Jarmil se pak v Bálkovicích občas skutečně zastavoval.

Ráda přiznám, pane doktore, pokaždé mi kromě radosti ze

setkání dával i nějaký pocit jistoty. Už to nebyl ten bezmocný a bezbranný školáček, vydaný na pospas Lahovického opileckým trestům, fackám a ranám páskem.

Vytáhl se, zmužněl, jeho ramena a paže dávaly znát, že

v Bukovsku cvičí a chodí do posilovny. A Lahovický si na něj

už moc nedovoloval.

I v učení to Jarmilovi docela šlo, dělal mi radost. Pravda, taky trochu starosti. Považte, pane doktore, už v šestnácti si našel děvče. Nějakou Petru Říkalovou tam od nich, z Bukovska. Co je to za věk, šestnáct let, na vážnou známost? Tohle mi přidě lávalo vrásky na čele, ale klukovi jsem Petru nijak nerozmlouvala. Stejně by na mámu v tomhle směru nedal…

S Lahovickým kolem sebe chodili jako dvě šelmy. Zaťaté

zuby, naježené chlupy, nenávistné pohledy. Každý měl před

tím druhým respekt, a tak si šli raději z cesty. Co ale musím říct, pane doktore, žádný vyrážení futer se nekonalo. Lahovický si už netroufal.

Myslela jsem si, já bláhová, že to tak mezi těmi dvěma

vydrží už napořád. Jistěže jsem nevěřila tomu, že by si snad

jednoho dne padli kolem krku a svorně řekli co jsme si, to

jsme si, odteď už jen do smrti dobrý…

Ale nenapadlo mě, že by se mohlo stát to, co se stalo a

kvůli čemu teď Jarmil čeká na soud jako obžalovaný z pokusu

vraždy.

Nejsem pověrčivá, pane doktore, a tak mě datum 13.

dubna 1998 nevarovalo. Asi mělo…

Toho nešťastnýho dne odpoledne přijel Jarmil do Bálkovic rovnou od své milé Petry s dobrou náladou a celý rozesmá

tý. Inu, zamilovaný kluk!

My ženské, tedy já, jeho sestra Sylva a babička, jsme jeho návštěvu uvítaly. Jenže Lahovický přišel pár minut před

Jarmilovým příjezdem z hostince, oči mu zase divně svítily a

táhlo to z něj jako ze sudu. Vedl svý obvyklý opilecký řeči, kterým nebylo radno odporovat. A tak mlel a mlel a my ženský jsme mlčely a dělaly si každá to svoje.

A vtom se na dvorku objevil Jarmil! Běžela jsem ho uví

tat, jenže to už se Lahovický vypotácel ze dveří domku, odvá

zal ze řetězu psa a začal ho na Jarmila docela opravdově

štvát!

Kluk měl co dělat, aby před psími zubisky a drápy včas

zmizel v chodbě a v poslední vteřině za sebou zabouchl dveře.

A Lahovický se smál, až se za břicho popadal prej náramná

psina a bžunda!

Zavedly jsme Jarmila do obýváku a společně jsme si tam

povídali co učení, jak to má s Petrou, daříli se dobře Vaňkovi a tak.

Do tý pohody se vmísil Lahovický se svými opileckými

žvásty a neuhasitelnou žízní. Sylvu doslova vyhnal se džbá

nem v ruce pro pivo. Jarmila ani mojí maminky si moc nevší

mal, o to víc začal vrtat do mě. Snad ani nechtějte, pane doktore, slyšet ty nadávky, posměšky a urážky, co chrlil.

Pivo, který mu z hostince přinesla Sylva, do sebe lil rovnou ze džbánu. A k tomu vodku. Jak říkal zazdíval prcky.

Chtěli jsme si toho tenkrát s Jarmilem hodně říct, jenže

Lahovický nám k tomu nedal šanci. Každýmu skákal do řeči,

všechno věděl a znal lip, na všechno měl svůj názor, a i když na něj nikdo nebyl zvědavý, svoje výkřiky a pošklebky nám vnucoval boucháním pěstí do stolu.

Sylva i Jarmil, a potom i moje maminka ho uklidňovali.

Všechny je poslal však víte, kam asi, pane doktore…

A to potom jsem to zkusila já sama. Nech nás a jdi si

lehnout, řekla jsem mu docela mírně, uděláš nejlíp, když se

vyspíš.

Sylvě, Jarmilovi i mojí mamince jen hrubiánsky nadával.

Ale mně za moje slova uštědřil ránu do prsou. Zavrávorala

jsem a Jarmil se zvedl z křesla.

To nešťastné datum, pane doktore… Ta třináctka…

Kluk vyšel z pokoje a pak i z domu. A když se zakrátko

vrátil, držel v ruce sekyru.

Vyšetřovací spis jste, pane doktore, prostudoval podrobně. Obžalobu taky. A tak víte, co se stalo.

Jarmil tou sekyrou uhodil Lahovického do hlavy. Tupou

částí, ne ostřím. Jak potom páni doktoři napsali v odborným

posudku, způsobil mu poranění týlní krajiny a taky pohmoždění mozečku. Lahovický si kvůli tomu poležel hezkých pár týdnů ve špitále.

Přesně tak, jak říkáte, pane doktore. Jakmile opilec a

rváč padl po ráně sekyrou pod stůl, Jarmil se celý roztřásl a vyběhl z pokoje na chodbu. A pak až na dvůr. Zavolej policajty, posmrkl smutně, a kývl rukou na sestru Sylvu, která běžela za ním.

A to je všechno, pane doktore.

Už víte, že jsem jen obyčejná ošetřovatelka dojnic, neštudovala jsem žádnou školu, zákoník jsem nikdy nedržela v ruce.

A přece si myslím, jsem dokonce přesvědčená, že můj Jarmil

je nevinný.

Tak tedy ano, dobře… Tou sekyrou Lahovického opravdu

zranil. Ale vraždit nechtěl. To vím jistě. Snad bych jako máma připustila, jak říkáte, to ublížení na zdraví. Jaká že je sazba za takový čin? Ach ano, pravda, už jste to říkal na začátku našeho setkání. Jeden rok až pět let, hrůza…

Vy chcete vědět, proč jsem si jistá, že Jarmil nepočítal s

tím, že by Lahovického sprovodil ze světa. Můj bože, vím to,

jsem přece jeho máma. Svý dítě znám a rozumím mu. Rozumím jeho duši a srdci. Že matčiny pocity neuzná žádný soud

na světě? Asi ne, to chápu…

Pro mě však není důležitý to, co mi teď říkáte, pane doktore. Pro mě je ze všeho nejdůležitější, že můj syn mě bránil, protože už dál nemohl snášet, jak se mnou Lahovický zachá zel. Co budu živa, vždycky si vzpomenu na to, co mi pošeptal, když mě Lahovický uhodil pěstí do prsou. Nedám tě, mami!

Když teď budete, pane doktore, u soudu toho mýho kluka

hájit, udělejte prosím doopravdy všechno, co umíte a můžete.

Vy už víte, že Jarmil není vrah. Je to slušný, citlivý a pozorný syn. Nedal mě!

Tak tedy děkuju moc a na shledanou. Už musím běžet,

ten můj čeká a mohl by se zlobit, že jsem dlouho pryč.

Který můj, pane doktore? No přece Lahovický! Přes

všechno, co se stalo, přes všechno, co mi udělal, ho mám

pořád ještě ráda. Jsem pořád ta pošetilá holka, která tajně věří, že se stane zázrak a on se změní. Přeonačí se, půjde do sebe a nakonec se z něj vyklube chlap, o kterého se kterého se můžu opřít. Tu víru mám pořád v sobě…

A co na to můj Jarmil? Věřte, pane doktore, tohle je ta

vůbec nejtěžší otázka, kterou jste mně mohl položit.

Ostatně, zeptejte se rovnou jeho. Je přece od týhle chvíle

váš klient.

Zpráva z denního tisku

PLZEŇ Ke dvěma rokům odnětí svobody s podmíně

ným odkladem na tři léta odsoudil senát Krajského soudu v Plzni Jarmila Vaňka (1981) z Bukovska, původně obžalované

ho z pokusu o vraždu, jehož se měl dopustit ještě jako mladistvý.

Soud po důkazním řízení změnil kvalifikaci činu na ublí

žení na zdraví. Obžaloba Vaňkovi kladla za vinu, že dne 13.

dubna 1998 kolem půl desáté večer v domě své matky v Bálkovicích udeřil s vražedným úmyslem tupou stranou sekery do hlavy matčina druha Milivoje Lahovického (1951). Způsobil mu tím poranění týlní krajiny a pohmoždění mozečku a Lahovický musel být na delší čas hospitalizován.

Podle předsedy senátu Slavomíra Bohumilského se ob

žalovanému podařilo prokázat, že Lahovického nechtěl usmrtit, nýbrž pouze zabránit jeho stále se stupňující agresivitě vůči matce.

Jednal pod dlouhodobým stresem ve stavu silného rozru

šení a v afektu, kdy u něho došlo ke zkratkovitému jednání.

Jeho matka žila s Lahovickým čtrnáct let, přičemž ji po celou dobu psychicky i fyzicky týral podobně jako ostatní rodinné příslušníky, “ konstatoval soudce Bohumilský s odůvodnění rozsudku.

Poškozený Lahovický byl v minulosti již jedenáctkrát

soudně trestán, převážně pro násilnou činnost. Sám před soudem uvedl, že v tomto svém počínání nadále pokračuje. Připustil rovněž, že v době napadení sekerou byl po požití sedmi desetistupňových poiv a půl litru vodky opilý. Tuto skutečnost potvrzuje i hodnota 2,65 promile alkoholu v Lahovického krvi, zjištěná několik hodin po inkriminované události.

Obžalovaný Vaněk se namístě vzdal možnosti odvolání.

Zdena Košťálková

Mrtvá z podkroví

Oslava se rozjela jaksepatří. Iveta objednala stůl ve vinárničce, kde měla známou servírku. Cítila se tam moc dobře

nejen díky příjemnému prostředí, ale hlavně kvůli pětici zná

mých, které pozvala. Bylo to totiž poprvé, co si od bouřlivých událostí kolem rozvodu takto vyrazila. A rozhodla se začít s lidmi, kteří jí kdysi byli nejbližší.

Měla hned tři důvody k oslavě. Tím prvním byly osma—

dvacáté narozeniny. Druhým byl fakt, že konečně získala

vlastní byt, a tudíž skončily trable nedobrovolného soužití s bývalým manželem. Byt je možná příliš silné slovo, neboť šlo o minigarsonku, jejíž rozloha se blížila spíš rozměrům psí boudy, ale Iveta byla spokojená. Ani poslední důvod nebyl méně důle žitý: našla si nové zaměstnání.

„Vypadá to slibně. Parta mladých lidí. Přijali mě moc fajn.

A hlavně mi můj bývalý přestane znepříjemňovat život i pracovně. Víte přece, že jsme dělali ve stejném podniku. A hádejte, kdo teď pracuje kus ode mě. Karlin přítel!”

„A kdy nám konečně ukážeš svůj nový kvartýr?“ odvádě

la řeč Karla. „Snad se pochlubíš, ne?“

Také Pavel, Ivetin spolužák z vysoké školy, se za halas—

né podpory ostatních dožadoval kolaudace. Kdysi byli príma

parta. Osudy je pak rozvály do všech koutů vlasti. Párkrát se ještě v širším kruhu sešli, ale už to nebylo ono. Každý měl své starosti a zájmy, odloučení je prostě rozdělilo. Zůstaly dvojice či trojice, které udržovaly příležitostný kontakt. Iveta se tu a tam stýkala s Janou, u jejíchž rodičů našla příležitostný azyl, když se rodinné sváry vystupňovaly. Jana zase byla ve spojení s Karlou, ta s Pavlem… Až teď se díky Ivetě celá šestice zase dala dohromady.

„Žádné strachy,” odpověděla Iveta na Karlinu poznámku,

„až to tady zapíchnem, pokračujeme samozřejmě u mě. Jsem

k tomu účelu patřičně vybavená. Jen nesmíte očekávat, že

budete mít každý k dispozici pohodlné křeslo, to se mi totiž do pokoje vejde jen jedno.”

„Myslím, že ti to projednou promineme,” připustil Franta milostivě. „Ale mám lepší nápad. Bydlím pár kroků od tebe.

Tak ti to tam můžeme zkritizovat a pak se přesunout ke mně.

Mám tam v podkroví místa habaděj, takže všichni můžou v

pohodě zůstat do rána. Žena s dětmi jsou na chalupě, nikdo

nás nebude rušit. A mám taky pár bezva videokazet…”

Byl z nich jediný ženatý, ostatní byli buď rozvedení, nebo

dosud svobodní. Ale proslýchalo se, že vinou jeho častých

záletů je jeho rodinný život plný nesrovnalostí. Návrh byl přijat bez připomínek, jen Iveta namítala, že alespoň občerstvení, které doma přichystala, vezmou s sebou.

„A co nám, Fanouši, pustíš pěkného? Doufám, že nás

nechceš krmit nějakými dramaty. Těch si užijeme dost i tak,”

prohlásil Tonda.

„Podle libosti, jsem připraven vyhovět každému přání.”

„Ale dámy mají při výběru pochopitelně přednost,” určila Karla a tím byl výběr jasný, protože její spády byly všeobecně známé. Chtěla ještě něco dodat, ale náhle se zarazila, až si toho všichni všimli.

Karla se rychle ovládla. „Ale, na něco jsem si vzpomně

la,“ vymlouvala se. „Takže se zvedáme, ne?“ naléhala.

Ivetina garsonka se všem líbila. Prošmejdili každý kout,

pochválili, co mohli, a chystali se dál. Iveta uložila přichystané pochutiny do tašek, ani alkoholu neměla málo. Franta pak ještě přidal své bohaté zásoby. A všichni už byli patřičně naladěni z vinárny.

Chvíli ještě klábosili, pak přišlo na řadu video.

Jana se pohodlně natáhla na pohovce a po chvíli bylo

slyšet její spokojené oddechování.

„Hele, Šípková Růženka,“ zahihňala se Iveta opile. „Alespoň ty snad vydržíš, ne?“ obrátila se na Karlu a nalila jí vrchovatý pohár.

„Odnesu Janu vedle, ať tady neruší,“ řekl Franta. Nikdo

nic nenamítal.

Po chvíli Pavel zpozorněl a ztlumil zvuk. Uslyšeli odvedle

charakteristický hluk. Jako jeden muž se zvedli a potáceli se do sousedního pokoje. Pavel otevřel dveře a spatřili očekávanou scénu.

„Tak to tedy ne!“ vyjekla Karla poněkud závistivě. „Nebudete trhat partu! Hajdy zpátky do kolektivu. Napřed se totiž

bude tančit.”

Rozevřeli dokořán široké spojovací dveře a nedbali protestů sbližujícího se páru.

„Nejsme o nic horší než Janička,“ prohlásila Karla a jala

se dokazovat, že její postava si s Janinou skutečně nezadá.

Pavel uznal pravdivost jejích slov a další pár byl na světě. Iveta si s Tondou také měla o čem povídat, takže zavládla všeobecná spokojenost. Vzdechy, které by snad náhodný posluchač mohl identifikovat, nesvědčily o tom, že by se někdo nudil.

Iveta se druhý den dopoledne probudila s šíleným bole—

hlavem. Nemohla si vybavit závěr oslavy: schoulila se pod

sako, které leželo vedle na křesle, a chystala se znovu usnout.

Když uslyšela zaskřípění dveří, řekla, aniž otevřela oči: „Já mám žízeň, že snad leknu.“

„Tak se hlavně nelekni,“ uslyšela Frantův hlas a ucítila

něco chladivého na tváři. Lačně se chopila sklenice piva a

obrátila ji do sebe. Rozhlédla se po nepořádku kolem sebe.

„Tady to ale vypadá,“ konstatovala. „Ostatní už odešli?“

„Ale kdepak, jen nás tu nechali, protože by si nemohli ani

zdřímnout. Jsi děsná dračice…“

„Mám okno. Co okno. Výkladní skříň,“ přiznala.

„To nevadí, tak si to zopakujem.“ Přisunul se k ní a začal

dokazovat, že věděla, proč si v noci vybrala právě jeho. „Neblázni, co když někdo přijde?“ bránila se chabě. „No, no! Co

tak najednou? Před pár hodinami sis docela dobře hrála na

instruktorku, a zdálo se, že ti vůbec nevadí, když tě ostatní napodobují.“

Ve dveřích se objevila Jana, zabalená do ručníku. „Lidi,

mně snad praskne hlava,“ prohlásila s truchlivým výrazem.

Teprve pak si všimla, že je v místnosti poněkud nadbytečná.

Ale Ivetě a Frantovi to nevadilo, vzala si tedy otevřenou láhev piva a při příjemné podívané ji dopila. Tím sice příliš nepotěšila Pavla a Tondu, kteří také přišli s pocity kaprů na suchu, ale spokojili se s jinou útěchou.

„A kde je Karla?” zeptal se posléze Tonda. „Předpokládal jsem, že odvrávorala sem.“ „Jdu ji najít,” prohlásila Jana. „Nemůže přece nechat všechnu dřinu na mně.“

Nikdo neprotestoval, věděli přece, že Jana dokáže pro—

budit snad i mrtvého.

Jana našla Karlu schoulenou v dětském pokoji. „Hola!

Budíček!” slyšeli její povyk. Pak se rozhostilo ticho. Za okamžik se Jana vřítila do pokoje, bledá jako křída. „Karla… je úplně tuhá!” koktala.

„Tos byla před chvílí i ty,” zasmál se Franta.

„Ale ne! Je mrtvá!” vykřikla hystericky.

Všichni se jako na povel zvedli a běželi k pokojíku. „Stůjte!” zadržel je Franta ve dveřích. Sám šel opatrně k posteli, kde ležela. Na polštáři byla velká rudá skvrna. „Hýbala jsi s ní?” obrátil se k Janě.

„Chytila jsem ji za rameno a zatřásla s ní,” vypravila ze sebe. Stále se nemohla vzpamatovat z šoku. „Musíme zavolat policii,” prohlásila Iveta.

„Co kdybychom raději vymysleli něco jiného?” navrhl

Franta po chvíli mlčení. „Umíte si představit ten průšvih, kdyby se o mejdanu dozvěděla manželka?”

„Že si s tím stopem nedáte pokoj,” povzdechl si kapitán

Horňák, když mu šestnáctiletá Marta přišla s rodiči oznámit

znásilnění.

„Já tak normálně nejezdím. Ale nějak jsem se na té zá

bavě zapovídala, takže mi ujel autobus. Byla jsem ráda, že mě ten řidič vzal, abych nepřišla pozdě domů,” vysvětlovala.

Bylo to už druhé znásilnění v posledních čtrnácti dnech.

První případ byl navlas stejný. Řidič v bílé škodovce vzal stopařku, řekl jí, že pojede zkratkou, pak ji požádal, aby se podí

vala, jestli mu svítí koncová světla. Jakmile vystoupila, vrhl se na ni a vyhrožoval jí, že jestli bude křičet nebo se bránit, zabije ji. Když ne, tak se jí nic hrozného nestane, jen jí bude dobře.

Pátrání bylo v plném proudu, když přiběhl hajný, oči na—

vrch hlavy.

„Ve strži pod silnicí jsem našel mrtvolu! Je to ženská.

Úplně nahá,“ vychrlil bez dechu.

Nikde v blízkosti nebylo nalezeno nic, co by dívce mohlo

patřit. Oděv, boty, kabelka, prostě nic.

Lékař konstatoval, že už je mrtvá nejméně tři dny. Za pří

činu smrti označil proražení lebky.

Řešení bylo nasnadě. Stopařka se tentokrát bránila. Ale

jak se dostala do strže? V okolí nebyla žádná lesní cesta, na jaké měl násilník ve zvyku zajíždět. Nejspíš ji mrtvou přivezl autem a pak shodil ze svahu. Pitevní protokol tomu nasvědčoval. Místo činu však bylo neznámé, stejně jako totožnost mrtvé.

Žádná dívka jejího stáří a vzhledu nebyla v okresu pohřešová

na.

Až celostátní pátrání přineslo úspěch. Domovnice z Karlina bydliště oznámila, že dívku, jejíž fotografii viděla v televizní relaci, už několik dní neviděla.

Při prohlídce bytu kriminalisté dospěli k závěru, že dívka

nikam neodcestovala. Všechny věci, které by si dozajista vzala s sebou, zůstaly na místě.

Starý Kalousek byl živoucí kronikou obce, když se však

nechal před sousedy slyšet, že tu dívku určitě viděl, jen neví, kdy a kde, vysmáli se mu. Vždyť ji nikdo z místních neznal a on zase nevytál paty ani do okresního města.

Umínil si, že si vzpomene a dokáže všem, že pamatuje

víc než oni. A pak mu došly souvislosti. „Víte, bylo to už dávno.

Dobře před deseti patnácti lety. Na samotu v Podhůří jezdila

parta omladiny. A ta dívka si ke mně chodila pro vajíčka,” sdě

loval kapitánovi triumfálně výsledek usilovného vzpomínání.

„Samota v Podhůří… Ta, co patří Pavláskům?”

„Ale ti ji koupili až před pěti lety. Dřív ji měli Tošnerovi.

Právě jejich syn František tam tu partu přitáhl. Ale co chalupu prodal, už se tu nikdo z nich neukázal.”

Najít Františka Tošnera bylo snadné. Ovšem rozhovor s

ním na téma Karla nepřinesl nic zajímavého. „Víte, dlouho

jsem ji neviděl, v podstatě o ní nic nevím. V poslední době

jsem se s ní setkal, ale pokud jde o její přátele, znám jen ty, kteří zůstali ze staré party. Ale to už je fakt stará historie, každý žijeme svým životem.” Působil dost nervózním dojmem, ale kdo by byl jiný při rozhovoru o mrtvé kamarádce. Vyšetřovatel se postupně dostával od jednoho člena party k druhému, až narazil i na Ivetina bývalého manžela. „Staré jádro party se prý zase chtělo dát dohromady. Alespoň Iveta o to usilovala. Jak jistě chápete, já přizván nebyl,” vypověděl. „Ale překvapilo mě, že nepozvali ani Karlina přítele. Byl z toho značně rozladěný.

Dost totiž na Karlu žárlil a tohle bral jako nějaký trucpodnik.”

Tak vyšla najevo oslava, kterou všichni pro vyšetřovatele z nepochopitelných důvodů zatloukali. Při opětovném

výslechu se Iveta sesypala. „Já už to dál nevydržím. Můžu za

to já. Pili jsme jak o život. A hlavně Karle jsem pořád nalévala.

Opila se a rozbila si hlavu. Franta měl strach z manželky, tak jsme se dohodli, že všechno zapřeme a on ji někam odveze.

Stejně jsme jí už nemohli pomoci,” rozplakala se.

Ostatní účastníci mejdanu její slova potvrdili. Jenomže

lékař byl jiného názoru. Karla si smrtelné zranění rozhodně

nemohla způsobit sama…

Sestavit časový harmonogram večírku, kdy už nikdo ne—

vnímal skutečnost, nebylo jednoduché. Jako nejpravdě

podobnější se samozřejmě zdálo, že pachatelem byl někdo z

přítomných. Ale nikdo neměl motiv, k žádné hádce nedošlo.

Všichni se přece měli rádi a také si to náležitě dokazovali.

Co se dělo ráno, nikdo nevěděl. Jak to charakterizovala

Iveta, nikoli okno, ale pořádná výkladní skříň. Nedalo se ani vyloučit, že se do bytu dostal někdo cizí. Jako první si na jednu zvláštnost vzpomněl Pavel.

„Bylo to ve vinárně, těsně před tím, než jsme odcházeli.

Karla byla najednou taková divná. A pak to všechno trochu

přeháněla, jestli mi rozumíte.” Na chvíli se zamyslel a pak pokračoval: „Jsem asi nejvíc podezřelý, protože jsem s ní byl jako poslední… Ale fakt jsem jí nic neudělal. Vzpomínám si, že ně kde zvonil budík, Karla vstala a šla vedle. Já hned spal dál. A když jsem se pak probudil, už u mě nebyla.” Nikdo z ostatních budík nezaregistroval, ale nebylo divu v jejich stavu.

„Taky jsem si nejdřív myslela, že je to budík,” odpověděla ochotně sousedka. „Bylo mi to divné, kdo by chtěl vstávat v sobotu v pět hodin ráno. Až pak mi došlo, že někdo zvoní nahoře v podkroví.”

Zvědavost ji přiměla opustit lůžko a jít kukátkem zkon—

trolovat chodbu. Viděla muže, který běžel dolů po schodech,

jako by hořelo.

Nakonec pomohla i Ivetina známá číšnice. „Abych si ne—

vzpomínala. Byla to veselá společnost. Pak přišel nějaký chlapík, rozhlížel se. Když si ho hezká blondýnka všimla, úplně ztuhla…“

Její paměť nezklamala ani při popisu onoho návštěvníka.

Omyl byl nemožný. Šlo jednoznačně o Karlina žárlivého pří

tele. K jeho výslechu už nedošlo. Zvolil dobrovolný odchod ze světa, aby unikl výčitkám svědomí. V dopisu na rozloučenou všechno vysvětlil. Dost tím pomohl zakřiknutému mládenci, který si troufal jen na stopařky. Nepadlo na něj podezření z

vraždy.

František Bukvář

Taková nenormální rodinka

„Miluji tě, ty to přece víš už dávno,“ útočil zklamaný Luboš na svou dívku, ležící vedle něho na úzké válendě kdysi

dětského pokoje v panelovém domě. „Nebuď taková, Lído,“

přitiskl se k ní s nepředstíranou vášní. „Kdy se nám to zase

povede, že budeme mít pro sebe celý byt a nebudeme se bát,

že matka nebo otec odemknou a… Ale zítra večer se vrátí,“

upozorňoval Lídu osmnáctiletý mladík. „Jeli k babičce jenom

na víkend, ne na půl roku!“

Šestnáctiletá Lída se posadila a hledala v chumáči texti—

lií, povalující se na zemi, kapesník.

„Co je?“ trochu podrážděně zareagoval Luboš. „Proč

brečíš, přece jsem ti nic neudělal,” zlobil se. „To je takový prohřešek, chtít tě se vším všudy? Ano, přiznávám, kromě duševní lásky bych chtěl i tělesnou. Ale vždyť je to naprosto normální, nemyslíš? Kdybychom se znali týden nebo měsíc, pak bych se ti tak nedivil, ale chodíme spolu už čtvrt roku, já tě mám rád, a když už se mi podaří svléknout tě, vždycky z toho nějak vyklouzneš… Snad nechceš být pannou až do smrti,“ vstal z vá lendy a začal se vzdorovitě oblékat.

„Já už panna nejsem,” špitla Lída. Schoulila se po těch

slovech do klubíčka, jako by chtěla v této poloze přečkat nějakou nepředpokládanou katastrofu.

Luboš náhle nedokázal vytáhnout džínsy od kolen k pasu: „To mi snad neříkej ani z legrace,“ nevěřícně kroutil hlavou.

„Ne snad že bych ti to vyčítal, ale když už nejsi…“

„Nikdy jsem ti netvrdila opak,“ zvedla Lída oči.

„Neptal jsem se,“ souhlasil Luboš. „Proč také, když podle

toho, jak jsi se bránila sexu, by mě nikdy nenapadlo, že…“

„Že co?“

„Že už to máš za sebou!“ málem vykřikl Luboš. „A já byl

samy ohled…“ Znělo to, jako kdyby tohoto svého počínání litoval.

I Lída se začala oblékat, protože z Lubošova jednání pochopila, že právě v tuto chvíli se před něho může postavit v

celé své nahotě a on se přesto už nepokusí využít toho ve svůj prospěch. „Mám to za sebou,“ řekla náhle velice smutně. „Jenomže to byly nejhorší chvíle mého života. A pořád na ně nemůžu zapomenout. Tak to bylo příšerné… a ono se to neode— hrálo jen jednou.“

Již oblečeni se posadili do křesel v obývacím pokoji a

každý sáhl po své nedopité sklence vína. Lídě navíc vůbec

nechutnalo…

„Byla jsi znásilněna?“ zeptal se Luboš opatrně.

„Nevím, jestli se tomu dá tak říci.“ Lída se pevně opřela o

čalouněné opěradlo a zhluboka se nadechla: „Nebylo to tak, že by mne venku někdo přepadl, jak to asi bývá obvyklé, alespoň podle toho, co čtu v novinách. Ono to bylo jinak.“

„Jak?“ zajímalo Luboše, který nervózně polkl a hned se

napil z plné sklenice. „Nechci tě vyslýchat, ale když bys mi

pověděla o svém trápení, snad by to pro nás oba bylo do bu—

doucnosti lepší a jednodušší.“ Chlapec myslel svá slova naprosto poctivě.

„Ještě nikdy jsem to nikomu nevyprávěla,” pozorně se

podívala na poněkud pobledlého Luboše a uvědomila si, že

ještě před pěti minutami tuhle barvu neměl.

„Proč?“

„Nikdo by mi to asi nevěřil. Navíc moje problémy v tu dobu nikoho nezajímaly. Mámu ze všeho nejmíň… Když přišla z

práce, chtěla mít svůj klid. A pořád ji bolela hlava. Také,“ dívka se trochu zarazila a ztišila hlas, „také bych se moc styděla. Já si tenkrát snad ještě hrála s panenkami…”

„To už je tak dávno?” divil se Luboš.

„Jak se to vezme,” zazněla dívčina rozvážná odpověď.

„A kdo to tedy byl?”

„Otec.”

V pokoji nastalo dlouhé ticho. Slzy, které se Lídě spustily z očí, žádný hluk nenadělaly. Plakala bez jediného hlesu, s náhle strhanými rysy ve tváři. Po velice dlouhých minutách, kdy se Luboš díval před sebe, jako by se bál na ni jenom pohlédnout, vzala dívka svoji bundu a hodila si ji přes rameno.

Chtěla Lubošovi říci, ať už raději jde, ale nedokázala to. Navíc měla divný pocit, že s touto láskou je konec, že Luboš pravdu, kterou se dozvěděl, neunese. Nikdy už na ni nepočká, nezatelefonuje jí, nepřijde s lístky do kina, nezatančí si spolu na diskotéce. Je konec, absolutní konec… Odešla z bytu a z domu, aniž by ji kdokoli zdržoval.

To snad není pravda, křičel v duchu Luboš. Její vlastní

táta jí takhle zkazí život. A přitom chodí po městě, jako kdyby se nic nestalo! Jak je to jenom možné? Tohle mu přece nemů

že projít jen tak bez trestu, napadlo ho, a začal uvažovat, že by mohl napsat na policii anonymní dopis. Vždyť kdoví, jestli ten člověk nezneužívá Lídu ještě dnes…

Lída přece mluvila tak divně, jako by to všechno neprožila jen jednou, ale…

Žádný anonym, rozhodl se rázně. Jestli je pravda, co Lí

da tvrdí, že totiž nikdo nic neví, pouze on je tím prvním a jediným, komu se s tím svěřila, pak by to stejně nemělo žádnou cenu. „Půjdu tam osobně,“ pronesl nahlas. „A hned. Policie snad pracuje i v neděli.“

Praporčík z Lubošovy návštěvy policejního oddělení žádnou velkou radost neměl. Za pár minut měl být ve službě vystřídán, těšil se už na teplou večeři i na televizní seriál, zkrátka měl toho všeho, co si od rána užil, až nad hlavu. Šest vykradených bytů, jeden ukradený automobil, rvačka v restauraci na nádraží, loupežné přepadení obsluhy v herně s hracími automaty a několik dopravních nehod bylo na jejich nevelké město a v neděli k tomu přece jenom dost silné sousto, než aby bylo možné naráz ho ukousnout silami, které byly právě k dispozici.

„Co je, mladej?“ nevítal proto praporčík Luboše ani podle slu

žební normy, natož pak nadšeně a tedy i slušně.

„Mám problém,” zaskočila chlapce zjevná policistova ne—

ochota.

„Kdo ho nikdy neměl a nemá, že?“ balil si praporčík věci

a netrpělivě pohlížel ke dveřím, kdy se v nich objeví kolega.

„Moji dívku znásilnil její vlastní otec,“ rozhodl se Luboš,

že za žádnou cenu neodejde, dokud to ze sebe nedostane.

Když to vyslovil, připadal si najednou daleko uvolněnější. „Tak já jdu, co jsem potřeboval, to jsem vám řekl, takže…“ „Nikam,“

vyletěl praporčík ze židle a čas ani večeře ho náhle nezajímaly.

„Nevím, kdo ji ty, jak se jmenuje to děvče, kde bydlí…“

„A jsme zase na úřadě,“ rozmrzele pronesl Luboš a sáhl

do kapsy pro občanský průkaz. „Ta holka se jmenuje Lída

Moulisová a bydlí v Nerudově ulici…”

Praporčík tloukl do kláves psacího stroje dvěma prsty,

ale kupodivu velice rychle. „Musíme napsat protokol, jinak by to celé vůbec nemělo smysl,” vysvětloval Lubošovi.

Když byli zhruba za čtyřicet minut hotovi a praporčíkův

nástupce měl už dávno uvařenou kávu, seděl s nimi a zajímaly

ho detaily, Luboš podepsal, co předtím řekl a praporčík napsal na papír.

„Hele,” zarazil ho ještě policista, než chlapec opustil místnost. „Tys ho prásknul ze vzteku?”

„Ne,” málem začal litovat, že přišel.

„Tak proč?”

„Zničil Lídě život. Ona na to do smrti nezapomene. A

kdoví, jak s tím dokáže plnohodnotně žít. Je mi jí líto. Jenomže ani o tu lítost tolik nejde, zkrátka si myslím, že kdyby on byl potrestán, třeba by jí to nějak psychicky pomohlo… Věděla by, když už nic jiného, že existuje spravedlnost a že po zločinu následuje trest…” Pozdravil a odešel.

Dva policisté se po sobě podívali. Věděli svoje. I to, že v

poslední době následuje trest tak po jednom zločinu z pěti.

„Lído,” uklidňoval dívku major Nápravník, „Luboš to skutečně všechno dělal pro tvoje dobro. Nesmíš ho odsuzovat,

myslel to dobře.”

„Bude toho plné město. Abych se odstěhovala na severní

pól,” povzdychla si.

Major mlčel. Z praxe věděl, že někdy ani tahle vzdálenost

ještě neznamená jistotu. Drby a pikantnosti postupují zpravidla mnohem větší rychlostí, než jakou dokáží vyvinout stěhovací vozy.

„Mně nejde o to, že je otec ve vazbě, na mou duši,“ pokračovalo děvče. „Já ho od té doby stejně za otce nepovažuju.

Tohle by přece opravdový táta nikdy neudělal!“ „Začneme,“

spíš konstatoval než se ptal major a zapnul magnetofon.

„Bylo mi něco přes dvanáct let. Sestra byla už rok vdaná

a bratr končil v učilišti. Vyučil se elektrikářem… Jenomže měl svoji partu a byl s ní pořád někde venku. Byla jsem s otcem většinou sama doma. On nebyl na hospody, ani na kamarády moc ne, z práce chodil rovnou domů… S matkou to bylo jiné.

Ona je moc hodná, nikdy v životě nám dětem neublížila, ale na mne nějak neměla čas. Vychovávala mě spíš sestra. Máma byla jen dělnice, ale pak za ní ve fabrice někdo přišel, ona si po večerech udělala průmyslovku s maturitou, začala dělat mistrovou v dílně plné ženských, měla úspěch a výsledky, tak jí přidali ještě funkce v odborech a ve Svazu žen, když nebyla v práci, tak seděla na poradě nebo na nějaké schůzi, zkrátka jsem ji moc neviděla. Táta pral, vařil… Máma, když přišla domů, byla tak utahaná a nervózní, že nechtěla nikdy nic slyšet, jenom se vykoupala, málokdy něco snědla a šla spát…“

„Maminka se nestarala o to, co přes den děláte?” pře—

mostil major náhle vzniklou pauzu.

Lída však pokračovala, jako by tuto otázku neslyšela.

„Jednou večer jsem si šla lehnout. Otec přišel do pokoje za

mnou. A lehl si vedle mne. Jestli prý jsem hodná dcera svého

tatínka…”

Lída začala zadrhávat a hlas jí kolísal. „Divně mě hladil,

pak se sám svlékl… Já věděla, že tohle se nemá, věděla jsem, co po mně chce, tohle přece už dávno není tajemství ani pro mladší děti, jenomže jsem pořád nevěřila, že se to stane…

Stalo se to. Bylo to hrozné, nejenom že to bolelo. On přišel za pár dní znovu. A pak opět.“

„Proč jsi to neřekla matce?” ptal se vyšetřovatel.

„Vždyť jsem vám to už vysvětlovala,” divila se šestnáctiletá dívka. „Nešlo to. Já se o to pokoušela, ale jak jsem ze sebe dostala, že bych jí potřebovala něco důležitého říci, odbyla mě, že jí moje školní maléry nezajímají, ať si to vyřídím s otcem, že ten má víc času.“

„Tím to skončilo?”

„Bohužel ne,” vysvětlila si Lída trochu špatně majorův dotaz. „Začal se mnou spát i bratr. Ale jenom několikrát, pak šel na vojnu,” pronesla Lída pevně.

Major se musel držet, aby prudkou reakcí na tato slova

dívku nezarazil. „To snad…,” pronesl neutrálně.

„Jednou mi řekl, že nemá žádnou holku, že to moc potřebuje, a když se můžu dva roky tahat s tátou, že mi to nic neudělá, když se vyspím i s ním. Odbyla jsem ho, ale on pak večer přišel, když ve vedlejším pokoji naši spali. Nechtěla jsem kři čet, styděla jsem se, chápete? A on toho samozřejmě využil…”

Po několika dalších otázkách, které měly Lídu spíše

uklidnit, major dívce poděkoval za upřímnost v takto složité

situaci. A oznámil jí, že ať chce či nikoli, musí to říci její matce on sám.

„To je v pořádku,” kývla Lída nepřítomně. „To se nedá nic dělat.”

Paní Moulisová byla vyšetřovatelovou informací zcela

zdrcena. „Já ho zabiju, to snad není pravda, já myslela, že je ve vazbě kvůli…,“ najednou se zarazila.

„Kvůli čemu?“ zkusil to major.

„Jako manželka nemusím přece vypovídat,“ odbyla ho a

on se podivil, jak je připravena na všechny eventuality. Po

několika dnech však i přesto vyšlo najevo, že chtěla krýt jednu dávnou krádež. Manžel si tenkrát v podniku přišel k tisíci litrům benzinu v blocích. Něco projezdili sami, několik desítek plných kanystrů prodal se slevou známým…

„Ničeho, z čeho mě viníte, jsem se nedopustil,“ hájil se

Moulis při každém výslechu.

„Ale váš syn vás při zneužívání vlastní dcery přistihl!”

zvýšil vyšetřovatel hlas. „Proto si pak na Lídu dovolil i on sám.

Měl ve vás zářný příklad!”

„Kecá,” málem udeřil Moulis pěstí do stolu. „Sám souloží se sestrou a házel by to na mne… Proč mi to ale ta Lída dělá?”

popadl se najednou za hlavu, „já jí přece nikdy nic špatného

neprovedl. Staral jsem se o ni lip než její matka!”

Stálo tu tvrzení proti tvrzení. Přiznání Lídina bratra

ovšem dávalo tušit, že pravdu má spíše ona než otec. Ale jak

mu to prokázat, jak ho zlomit, aby se přiznal, protože důkazy vlastně neexistují… Rozhodl se promluvit s Lídinou vdanou sestrou. Co když sejí Lída svěřila a nyní o tom nechce mluvit?

Rozjel se za ní do sousedního okresu, kde bydlela s

manželem. Sotva však začal, vyskočila a běžela do koupelny.

Jasně slyšel, že zvrací. Když se vrátila, prohlásila pevně: „Se mnou spal můj otec také. Jenomže ne když jsem byla malá, ale teď docela nedávno, když byl manžel na služební cestě.

Přijel sem na návštěvu a…“ Začala plakat a třásl sejí hlas i ramena. „Já ho tak ráda viděla… Ale v noci! Znásilnil mě jako nějaký rabiját! Napřed mi samozřejmě navrhoval, abych to s ním dělala dobrovolně, že se přece máme rádi… Mlčela jsem, protože kdyby se to dozvěděl manžel, vyhodil by mne. On by

to nesnesl, to pomyšlení…“

Když to major Moulisovi druhý den sdělil, začal tento na

první pohled velice tichý a slušný muž mluvit. Výslech trval pět hodin a na jejich konci podepsal Moulis naprosté přiznání.

Ještě ten večer se v cele oběsil. Svého spoluvězně po

žádal, aby mu v případě potřeby silněji zatáhl oprátku. Prý to nebylo zapotřebí.

A tak se před soud nakonec dostal pouze Lídin bratr. Za

soulož mezi příbuznými mu byl udělen trest dvanácti měsíců s

podmínečným odkladem na dva roky.

Lída vcelku správně předpokládala, že Luboš se k ní už

nevrátí, že se s její osobní tragédií nedokáže vypořádat. On

sám pak před kýmsi prohlásil, že jemu by to nevadilo, ale tlak jeho rodičů a kamarádů i kamarádek, kteří ho nakonec přesvědčili o tom, že by prohloupil, kdyby se s takovou dívkou dál stýkal, zřejmě převážil nad jeho city.

K matce i dceři Moulisových se okolí nechovalo nikterak

špatně, přesto se za několik týdnů z města odstěhovaly, aniž

by řekly kam.

Josef Kratochvíl

Přízrak smrti

Již od rána cítil zvláštní napětí, které ho v poslední době

přepadalo stále častěji a v případě, že si dal pár piv a rumů, se stupňovalo.

Jakmile skončil odpolední práci, vzal moped a vyrazil na

místa, o kterých věděl, že je navštěvují zamilované párky. Samozřejmě že to nejsou manželé, ti mají k dispozici své byty se širokými postelemi a koupelnou, a navíc nemusí svůj vztah skrývat, jezdit někam za město a tísnit se v nepohodlném autě nebo riskovat přítomnost nevítaného čumila.

Vypnul motor a zbytek cesty šlapal do pedálů, pak moto—

cykl ukryl v křoví a dále postupoval pěšky. Tiše, opatrně, aby neprozradil svou přítomnost. Když uviděl červenou škodovku, jak se mírně pohupuje a uvnitř vozu se něco míhá, spustil se na čtyři a přikradl se co nejblíž. Holý zadek, zvednuté dámské nohy, zvuková kulisa. Tohle potřeboval. Spustil si kalhoty, oči vytřeštěné do auta, a onanoval. Už mockrát to takhle učinil, ale teprve nedávno zjistil, že je pro něj daleko vzrušivější, když se těsně před koncem nechá vidět. Dělalo mu moc dobře leknutí těch lidiček v autě a jejich panická snaha zakrýt nahotu. Automaticky začal ženě hrubě spílat. Čím větší vulgárnosti a oplzlosti, tím rychleji byl se svou produkcí hotov. Než muž v autě stačil natáhnout kalhoty, užil si svou slast a byl pryč. Přes obli čej si vázal šátek, aby ho nikdo nepoznal, i když dobře věděl, že žádný z milenců to na policii hlásit nepůjde. Sami měli máslo na hlavě.

Nějaký čas byl spokojen, ale postupem doby mu to přestalo stačit. Necítil rozkoš, nedokázal dosáhnout vrcholu. Čím dál tím víc mu vadila přítomnost muže. Když všechno zvážil a promyslel, rozhodl se, že na věc půjde jinak.

Od té doby se ve městě začaly vyskytovat případy exhi—

bicionismu. Malý muž v dlouhém černém kabátě s kulichem na

hlavě překvapoval osamocené ženy, ukazoval své nádobíčko,

onanoval před nimi a neustále příšerně sprostě nadával. Když

do svého programu zahrnul studentky a učnice a posléze i

žákyně základní školy, domákla se toho i policie, a tak se stalo, že jsem vzal nové desky, nadepsal je SEXUÁLNÍ DEVIANT, vzal kolegu Rubeše a zamířili jsme na poradu za naším přítelem, psychiatrem Zvonařem.

„Úchylkář, deviant,“ ucedil pohoršené Rubeš. „Dělá si to

sám a potřebuje k tomu ženské obecenstvo. Kdyby jen ženské,“ dodal znechuceně. „Tahá do toho i děti, chlívák jeden.”

„Vyjádřils to lapidárně,” konstatoval Zvonař, „ale být vá

mi, tak bych jeho jednání nepodceňoval. Může mít značně

nebezpečnou genezi.”

„Vyjádři se jasně,” požádal jsem ho.

„Zatím se producíruje se šátkem přes obličej. To znamená, že nechce být poznán, ale to se může změnit. Za nějaký

čas mu ta předváděčka nemusí stačit. Všimněte si, že vždycky

sprostě a hrubě nadává, používá zvláštní výrazy, které do jisté míry signalizují, že jde o psychopata se zřejmými sadistickými sklony. Nebudou mu stačit jenom slovní výlevy, bude si chtít na svou oběť sáhnout, způsobit jí bolest, třeba i smrt. To je předpoklad nebo stimul jeho erotického uspokojení. V tom okamžiku nebude potřebovat šátek, protože bude rozhodnut, že jeho oběť neodejde živá. To je ta předpokládaná geneze,

samozřejmě nejhorší alternativou by bylo, kdyby se předmě

tem jeho útoku staly děti.“ Zamyšleně zamíchal zbytkem kávy

ve svém šálku. „Klidně můžete očekávat i vraždu.“

„Sakra, nestraš,“ vyhrkl Rubeš a vzápětí klidně pokra

čoval: „Takže on vlastně potřebuje k dosažení sexuálního

uspokojení někoho bít, mlátit, prostě působit mu bolest? Tak

tomu máme rozumět?”

„Přesně tak. To je podstata této úchylky.”

„Jak to půjde rychle? Dá se předpovědět, za jak dlouho

se dostane do stadia, o kterém jsi mluvil?” zeptal jsem se psychiatra.

„To se stanovit nedá, všechno záleží na mnoha okolnos—

tech. Třeba na tom, jaké potřebuje podněty. Může to být krev

nebo akt páření mezi zvířaty, to je různé. V každém případě

byste ho měli chytit, dokud se jenom ukazuje, až začne být

agresivní, bude to horší.”

„Chytit hoje maličkost,” řekl jsem ironicky. „Město má asi sto tisíc obyvatel, z toho půlka jsou ženy, takže zbývá padesát tisíc. Z těch padesáti tisíc půlka budou děti, což jest dvacet pět tisíc…”

„Půlka starci, to je zhruba dvanáct tisíc,” pokračoval Rubeš, „půlka z této půlky jsou uvědomělí funkcionáři, to dělá šest tisíc, půlka z nich jsou impotenti, a když to dopočítám, tak nám zbývá deset podezřelých, z toho je jenom jeden agresivní sexuální deviant, který svou úchylku nedokáže udržet na uzdě.

Zbývá vyloučit těch devět a je to richtig.“

„Koukám, že jste samá srandička,“ zasmál se Zvonař.

„Takže, chlapci, až budete mít na krku sexuální vraždu, tak

můžete zase přijít. Potom, hošánci, uvidíme, jak vám bude do

smíchu.“

Přivezl ji manžel asi tak dvě hodiny po útoku, hned po

nezbytném lékařském ošetření. Šla z odpolední směny a poslední část cesty si chtěla zkrátit přes park. Teď tady seděla před námi potlučená, pořezaná a na smrt vyděšená. Vyrazil jí dva zuby, pořezal nožem na krku a donutil k orálnímu styku.

Po celou doby útoku sprostě nadával. Pak jí kopancem srazil,

ukradl jí kabelku a zmizel.

„Jste statečná,“ řekl jsem. „Velice si vážíme toho, že jste

ihned přišli.” Ta malá drobná paní přežila útok, který příště už takhle skončit nemusí, Zvonařova předpověď se začala napl

ňovat.

„Musíme se vyptat na některé věci.“

„Proto jsme tady,“ vpadl manžel, „aby ten dobytek dostal,

co si zaslouží.”

„Jak byl vysoký?“ začal Rubeš.

„Ne moc. Jenom o málo víc než já. Měřím sto šedesát.”

„Viděla jste mu do obličeje?”

„Měl šátek.”

Postupovali jsme pomalu a trpělivě. Brali jsme ohled na

psychický otřes, který utrpěla, a na závěr jsme položili otázku:

„Nebylo vám něco nápadné, nevšimla jste si něčeho nezvyklé

ho, mimořádného?”

Rozpačitě pohlédla na manžela, který celou dobu téměř

mlčky seděl na místě, tvářil se zarputile a pomalu se uklid

ňoval. Jeho přístup se mi líbil. Přišel se svou ženou a na její výslovné přání tady zůstal. Ne vždycky musí manžel slyšet všechno. „Jen to řekni,“ pravil mírně.

„Víte, on strašně smrděl. Přes všechnu hrůzu jsem ten

smrad cítila…” Pochopila, že nerozumíme. „Smrděl po prase

čáku, je to takový ostrý štiplavý zápach. Pocházím z venkova, můžete mi to věřit.”

Pátrání po neznámém útočníkovi jsme rozjeli na plné obrátky, ale neměli jsme žádnou konkrétní stopu. Nastoupila

běžná policejní praxe evidence, prověřování alibi dříve

trestaných sexuálních recidivistů, prověrky písemných a telefonických upozornění občanů. Většinou plané poplachy, někdy

i hloupá recese. Už jsem si myslel, že přece jen nám psychiatr maloval čerta na zeď, když ve vesnici, těsně přiléhající k městu, byla na pokraji malého lesíka nalezena mrtvola ženy.

Už při prvním pohledu na tělo zavražděné se nabízel sexuální motiv. Byla nahá. Neměla na sobě ani prsten, náušnice, hodinky… Prostě nic. Jenom na krku byla hluboká strangulační rýha po škrcení. Oběť byla narychlo zahrabána pár metrů od polní cesty, která oddělovala les a louku. Cesta vedla do vesnice a sloužila chatařům a zahrádkářům, kteří měli své nemovitosti podél řeky.

Necelých sto metrů od místa nálezu stála skupina osmi,

deseti lidí, kteří se zájmem sledovali, co se děje.

„Vy jste zdejší?” začal jsem po předchozím pozdravu.

Byli to zaměstnanci statku a chataři. Nikdo z jejich známých se neztratil, ničeho podezřelého si nevšimli.

„Kdyby snad přece jen,“ řekl jsem a rozdal dvě tři vizitky,

„tak mi zavolejte.”

Ještě tentýž den jsme zjistili totožnost zavražděné. Domněnka, že se může jednat o někoho z chatové kolonie, se

potvrdila.

Čtyřicetiletý Bronislav Myslík podle předložené fotografie

poznal svou ženu. „Odešla v pátek večer. Trochu jsme se po

škorpili. Řekla, že tady se mnou nebude, a odešla. Já mám

dovolenou, tak jsem zůstal.” Ani se nezeptal, jak jsme k té fotografii přišli a co vlastně znamená. To se zdálo Rubešovi krajně podezřelé.

„Kvůli čemu jste se pohádali?”

„Ale to víte,” ošíval se Myslík. „Všude něco bývá.”

„Co to bylo u vás?” trval na odpovědi Rubeš.

„Ale zase žárlila,” rezignoval. „Každou chvíli ji to chytne, už to někdy nebylo k vydržení.”

„Určitě žárlila neprávem,” napověděl jsem.

„No, abych řekl pravdu, tak vždycky ne. Už mě párkrát

nachytala.”

Žárlivá žena, záletný muž, hádky, náročná milenka…

„Co se vlastně stalo? Na té fotce vypadá nějak divně.”

„Je po smrti,” řekl Rubeš a zahájil útok. „Vy jste ji viděl jako poslední a předtím jste se hádali. Není to divné?”

Nepochopil nebo se tak tvářil. „Co se stalo? Jak to myslí

te, že je po smrti…”

„Pane Myslíku, musíte se smířit s realitou. Vaše žena byla zavražděna, okradena a znásilněna.”

Vyvalil oči a jeho bohorovný klid s nádechem švejkoviny

byl rázem pryč. „Proto ty vaše otázky. Já to nebyl, proč bych to dělal, vždyť ona mi vůbec nevadila.”

„My vás přece neobviňujeme,” pronesl Rubeš a tvářil se

jako jezinka, která si chce ohřát pouze prstíček. „Vaše žena

odešla v pátek a dnes je čtvrtek. Skoro týden jste ji vůbec nepostrádal?”

„Ne. Myslel jsem, že trucuje, že je doma, tak co bych ji

hledal. Věděla dobře, že jinej nebudu, tak co jsem měl dělat?”

„Jak se jmenuje vaše současná přítelkyně?” zeptal jsem

se.

„Já nevím…”

„Ale víte,” přitvrdil Rubeš. „To je ta, kvůli které jste se há

dali. Tak ven s tím. My žádnej humbuk dělat nebudeme.”

Zvonař postavil na kávu a ani slovem se nezmínil, že na

jeho předpověď došlo.

„Máme mrtvolu,” řekl jsem a ukázal fotografie. „Nahá,

uškrcená a podle pitvy i znásilněná, jenže tenhle ptáček nepoužil nůž, ale škrtil, takže se myslíme, že se nemusí jednat o našeho borce z parku.”

„To nemusí,” připustil Zvonař, „ale může. V případě té

paní z parku měl útočník ještě šátek, ale vrah se už skrývat

nemusel. Mrtví nemluví a konečně nůž nebo škrtidlo pro něj

může mít stejný erotický efekt.”

„Myslíme na manžela zavražděné,” naznačil Rubeš.

„Na manžela jako co?” chtěl vědět Zvonař. „Jako na vraha své ženy, nebo si zároveň myslíte, že je to ten sexuální

deviant, který vás tak zaměstnává?”

„Tvrdí, že má milenky, že se kvůli tomu se ženou hádali,”

upřesnil jsem situaci.

„Jestli má milenky, tak to těžko bude váš člověk, ale to

tvrdí on. Nejlepší bude, když se některé zeptáte, jak to mezi nimi chodilo. Jestli je to deviant se sklonem k sadismu, tak si toho musely všimnout, to by nedokázal zakrýt, a na druhé straně když nedá průchod svým požadavkům, tak je pro něj všechno ostatní zbytečné.”

„No tak dobře,” souhlasil Rubeš najednou podezřele

ochotně. „To jsem zvědav, jestli s námi nevyběhne.”

„Když se budeme solidně ptát, tak určitě ne,” poučil jsem kolegu.

„Výborně,” souhlasil Rubeš. „Ptát se budeš ty. Tvůj naivně přihlouplý kukuč a vybraný slovník je k takovým otázkám přímo předurčený.”

Paní Nesnídalová nás přijala s milým úsměvem, ale v

očích jí přece jen blýskala ostražitost. Čtyřicátnice s pěkně zaoblenými tvary a vstřícným pohledem mandlových očí. Rubeš se posadil a mlčel, já ji uvedl do problému. Pěkně zeširoka, aby pochopila situaci. Sledovala mě bez mrknutí oka a chápavě přikyvovala. Začervenat sejí podařilo naposled někdy před třiceti lety. Když jsem nabyl přesvědčení, že pochopila, co chci vědět, svůj výklad jsem shrnul do zásadní otázky: „Víte, jde o to, jestli váš vztah s panem Myslíkem je normální.”

„Budete sepisovat protokol nebo dokonce mluvit s mým

starým?”

„To ne. V žádném případě. Tohle je jen mezi námi.”

„Tak dobře,” souhlasila. „Co chcete vědět?”

„Jak jsem řekl. Je váš intimní vztah s panem Myslíkem

normální?”

„No je. Proč by neměl být?“ reagovala bezprostředně.

„Vy mi nerozumíte,” snažil jsem seji přivést ke konkrétní odpovědi. „Já myslel, jestli se nevyskytly nějaké anomálii, prostě zvláštnosti…” Koutkem oka jsem si všiml, jak se Rubeš baví.

Halama jeden.

„Já tomu nerozumím. Jak to myslíte?”

„No myslím třeba ve způsobu provedení, třeba…”

„Těch známe několik,” prohlásila zaujatě. „Přece už ne—

jsme žádní zajíci. Zrovna jak nám to vyhovuje, ale to snad není žádná ta anomálie nebo jak jste to říkal.”

„To jistě ne. Tak jak bych vám to…”

„Já vám to řeknu přímo,” navrhl Rubeš.

„To bude nejlepší,” souhlasila okamžitě.

Rubeš se protáhl na židli a procvičil svaly na tvářích. Ur

čitě to dělal jenom proto, aby se nezasmál. „Když jste spolu

souložili,” vyrazil tvrdým hákem, „nebyl na vás pan Myslík moc hrubý? Nebil, neškrtil, nenadával?”

„Ne. Kdepak. Bylo to úplně v pořádku.”

„Tak ještě jednu otázku,” pokračoval. „Když jste skončili, byl uspokojený? Dotáhl to ke konci?”

„No samozřejmě.” Chápala okamžitě. Mně jenom přikyvovala a pak nevěděla, co má říct. „Spokojeni jsme byli oba.”

„No tak sláva,” uzavřel rozpravu Rubeš. „My jsme spo—

kojeni také, pokud ovšem můj pan kolega nechce položit ještě

nějakou odbornou otázku na solidní úrovni.”

V úterý, pátý den po nálezu zavražděné, zazvonil na

mém stolku telefon. Zaměstnankyně příměstského statku, jedna z těch, kteří zpovzdálí pozorovali naši práci. Dal jsem jim několik vizitek. Jen tak, pro strýčka Příhodu. Mluvila zmateně, moc jsem jí nerozuměl, ale zrovna jsem chtěl jít na oběd, tak jsem ji pozval.

Sešli jsme se ve Zvonu. Asi pětatřicet, opálená, plnoštíhlá. Jednoduché přiléhavé šaty, které kopírovaly zajímavou linii.

Dala si svíčkovou, já řízek. Když překonala rozpaky, začala k věci.

„Mám kamarádku, před třemi roky se rozvedla a odstěhovala se. Rozvedla se, protože její muž byl na ni příliš hrubý.

Rozumějte, právě při tom. Sprostě nadával, bil ji, jako kdyby za to mohla ona, ale právě jemu to nešlo. Růžena si dokonce myslela, že je impotentní. Dělá u nás na statku a byl mezi ná mi, když jste nám dával vizitky.“

Polilo mě horko. „Jak se chová k lidem?“

„No právě. To mě taky odrazovalo vám zavolat. Je to takový tichý člověk, nevýrazný, až snad bojácný. Když mi to

Růžena vyprávěla, ani jsem jí nechtěla věřit. Jenom jak se

napije, tak se změní. Nedávno mi řekl: „Tebe stejně jednou

uškrtím a pak tě… no víte, co asi řekl.“

„Kde pracuje?“

„V prasečáku. Má na starosti prasnice a plemennýho

“

kance.

Hned odpoledne jsme si pro něj dojeli. Hubený, něco má

lo přes sto šedesát, nejistý pohled člověka, který nemá čisté svědomí. Zarostlý, zanedbaný. A smrděl. Za malou chvíli bylo v naší kanceláři k nedýchání. Takový chcípáček, který se sotva držel na nohou.

Dlouhý černý kabát, šátek a kulicha měl na pracovišti ve

skříňce, hned vedle stání kance Viléma. Hodinky, prsteny a

náušnice schoval v bytě. Spodní kalhotky a podprsenka zavražděné byly v posteli pod polštářem.

„Chtěl jsem ji cejtit, tu…“ V poslední chvíli se zarazil. „Na všechno přistupuji, všechno přiznám, jenom mi zaručte, že nedostanu nejvyšší trest. Jsem přece také člověk,“ prosil nás nesčíslněkrát.

„Když jste napadl paní Myslíkovou, měl jste přes obličej

šátek?“ zeptal jsem se. Chtěl jsem si ověřit Zvonařovu teorii.

„Ne,“ odpověděl bez rozmýšlení. „Nepotřeboval jsem ho.

Byl jsem rozhodnut.“

Dostal patnáct let a město si od přízraku smrti mohlo konečně oddechnout.

Jaroslav Zahrádka

Soška jelena

František Petráček už poněkolikáté toho večera přistoupil

k oknu, odhrnul záclonu a podíval se směrem k rohu ulice,

kudy se k jejich domu chodilo od zastávky tramvaje. Jinudy

jeho sestra nikdy nechodila, popravdě řečeno ani nemohla,

protože pěšky by cestu ze severního okraje Prahy na Žižkov

jednoduše nezvládla. Byla totiž stejně jako on už několik let v důchodu. Zatímco on měl však manželku a syna, sestra Eva neměla nikoho. Byla již přes deset let vdovou a žádné děti s manželem nezplodili. Nebožtíkovi to bylo v dobách jeho mla— dosti velice líto: chlap jako hora, řezník a později komisionář na jatkách k tomu, a nezmůže se na to, co jiní mají, i když kolikrát nechtějí. Ale vyrovnal se s tím jako jeho žena, protože jim také nic jiného nezbývalo.

Zato příbuzných měli jako máku. Ale kromě Františka Petráčka a jeho rodiny se s vdovou přestali v podstatě všichni stýkat. Někteří dokonce vyčítali Petráčkovi, že sejí stále drží, přestože pozice bratra ho k tomu předurčuje, ale přece jenom…

Problém byl v tom, že Eva Malinová měla po smrti svého

muže dva rodinné domky. Jeden byl napsán na ni, druhý na

muže, který získala dědictvím. Oba stály na severu hlavního

města a dlužno říci, že to byly domky malé, spíše venkovské,

jak také odpovídalo lokalitám, v nichž byly před dlouhými roky postaveny. Rozhodně žádné rezidence či vily z Hanspaulky či Ořechovky. Ale i málo stačí k lidské zášti. Nebožtík Malina totiž nechtěl ani jeden z domů prodat. Tvrdil vcelku oprávněně, že nemovitost je lepší než peníze v bance. Jeho smrtí se to však změnilo. Paní Eva neměla chuť, ale zejména sílu starat se o dva domky a dvě zahrádky, a proto se rozhodla, že se jednoho domu zbaví. Příbuzní samosebou předpoklá dali, že někdo z nich bude kupcem, a to takovým, který nebude muset vysázet na dřevo příliš velký peníz: „Jsme přece rodina,“

upozorňovali Evu Malinovou, aby na to náhodou nezapomněla.

Ta se však rozhodla zcela jinak: „Mají mě pomlouvat a

možná i nenávidět všichni kromě těch, kterým prodám? A stejně z toho nic moc mít nebudu, jelikož žádný z nich nezaplatí

tolik, kolik bych si představovala! Tak to raději nechám cizímu,”

rozhodla se pragmaticky a svěřila se s tím bratrovi Františkovi, který jako jediný neměl o dům zájem, neboť jeho syn byl jednak lékař, jednak ženatý, a v neposlední řadě byt měl. A Petráěek se sám ze svého Žižkova stěhovat někam do horoucích pekel nemínil.

Od těch dob se Malinová stýkala pouze s ním a jeho rodinou, jelikož, jak správně předpokládala, příbuzní jí nemohli

přijít najméno. S bratrem, švagrovou i s jejich synem a jeho

manželkou vycházela velice dobře. Měla klíč od bratrova bytu, aby mohla kdykoli přijít, on zase zavěsil na svůj kroužek klíč od jejího domku, jelikož jeden nikdy neví, oba jsme už dost staří, a proto… Tohle si řekli už před lety, kdy si zároveň stanovili jakési návštěvní dny. Jednou v týdnu chodila Malinová k Petráč kovům, jednou v týdnu, když ne s manželkou, tak rozhodně

sám zajel Petráček za ní. Aby zkrátka věděli, že tomu druhému nic nechybí, protože stáří a nemoci se přece jenom hlásily.

Právě dnes ale Eva dlouho nešla a František z toho byl

dost nervózní. Zejména když se z šedivé oblohy začal sypat

sníh, který mu připomněl, že je začátek prosince a co nevidět budou tu Vánoce roku třiasedmdesátého…

Ráno se oblékl a jel za sestrou. Odemkl si, vstoupil do

domku, ale nikdo mu do zastřešeného průjezdu nepřišel naproti jako obyčejně. Posadil se do nevytopené kuchyně a čekal.

Když uběhly dvě hodiny a Eva se stále ještě neukázala, otevřel zásuvku stolu, vytáhl papír vytržený patrně ze školního sešitu, našel okousanou tužku a napsal sestře vzkaz: „Byl jsem tu a ty nikde. Včera jsi také nepřišla. Kde se couráš!“

Než odešel, ještě jednou prošel nevelkým bytem. Domek

měl kromě kuchyně ještě pokoj a ložnici, z předsíně bylo mož

né projít do prádelny a na dvorek, odtud na zahrádku, sousedící se zahrádkami sousedů. Odděleny od sebe byly cihlovým,

asi dva metry vysokým zdivém. Zkrátka tak, aby v zahrádkách

bylo soukromí a nikdo na nikoho neviděl.

„Co Eva?“ vítala manžela paní Petráčková a stavěla na

stůl talíř s polévkou.

„Nebyla doma,“ odpověděl a zamyslel se. „Kde by mohla

být? Neříkala, že by se někam chystala. Ale také to nevypa—

dalo, že by jen tak odskočila k sousedce na trochu řeči. Měla všechno bezvadně uklizené, nastlané, nikde ani prášku,“ meditoval bratr František.

„Znáš ji,“ přisedla si k jídlu Petráčková. „Ta byla vždycky

na pořádek. Proč taky ne, když celý život nemusela do práce..

Znělo to, jako kdyby jí trochu záviděla. „Ale měl by ses tam

zítra zase vypravit,” řekla vzápětí. „Ať máme klid.“

„Zítra to nejde,” podíval se Petráček na kalendář. „Ráno musím k zubaři, tam jsem objednán už měsíc, a odpoledne jdu přece na kulečník k Novákovům do herny. Nemůžu vynechat, co by tomu kluci řekli,” mínil kamarády okolo pětašedesátky.

A tak se nazítří vypravila za Evou Malinovou málem dele—

gace. Petráčková zašla večer za synem, ten naložil do auta

matku, její přítelkyni a manželku a vyrazili. Dopadli jako otec.

Malinovou nenašli a lístek napsaný na stole zůstal podle všeho nepřečten.

Doktor Petráček byl muž velmi energický a rozhodl se

pro okamžité řešení: „Nikdo o ní už několik dní neví, já to raději oznámím na policii.” A šel.

Oddělení bylo nedaleko a jeden z mužů v uniformě se s

ním vrátil do domku, aby si všechno rozříkali na místě: „Já si to tam prohlédnu, pane doktore, pak sepíšeme protokol o pohře

šování a vyhlásíme nejprve místní pátrání,” vysvětloval a vešel do bytu. Byl to starý a zkušený kozák, mrknul tam, podíval se jinam, na rozdíl od rodiny pak zkontroloval i prádelnu a dvorek.

Zahrádku mohl z dvorku přehlédnout také celou. Nebyla velká

a z místa, kde stál, ji měl před sebou jako na dlani. Jeho však zaujaly plechové desky a velká dřevěná rohož, jaké se použí

vají v prádelnách. Oba předměty byly opřeny o zeď zahrádky.

Když k nim došel a odkryl je, zůstal čtyřlístek civilistů stát jako přikován. Na špalku na sekání dříví seděla opřena o zeď Eva Malinová v noční košili. Zima jí nebyla. I na tu vzdálenost totiž poznali, že je mrtvá.

Přestože už bylo pozdní odpoledne, zastihl nás telefonát

z místního oddělení v kanceláři. Nevím už, co důležitého jsme probírali, ale ať už to bylo co bylo, povídám kolegům: „Všeho nechat, máme na severu mord!“

Nasedli jsme do dvou aut a vyrazili. Úřední doktor se na

Malinovou podíval jako první a hned hlásil: „Někdo ji mlátil

čímsi do hlavy, ale jak to tak vypadá, tak ji nakonec uškrtil.“

„Jak je to dlouho?“ zajímalo mě.

„Tři až pět dní,“ dal se doktor slyšet po chvíli. „Předběžný

“

odhad… Pitva pak jeho slova potvrdila. Ani tam však nebyli schopni určit přesný den, neřkuli hodinu smrti. A když předběhnu v tuto chvíli událostem, ani sám pachatel, když jsme ho zadrželi, nevěděl přesně, kdy k vraždě došlo. Takže datum zůstalo nezjištěno…

Díval jsem se na techniky, kteří rozbalili nádobíčko a dě

lali svoje, jak já tomu říkám, kejkle. Jeden se staral o otisky prstů, druhý sypal laminátový prášek na místa, o nichž předpokládal, že by tam mohla být krev. A vyšlo to. Blýskat se za čala pokrývka hozená přes zastlanou postel, povlak na peřině, prostěradlo, krevní stopy se našly i v kuchyni na podlaze, i když bylo jasné, že seje někdo snažil setřít.

Když ti dva skončili svoji práci, obrátili jsme domek, jak

se říká, vzhůru nohama. Ne snad že bychom nadělali nepo

řádek, v tom se pak špatně cokoli hledá, ale nevynechali jsme zkrátka nic. Ani skříňku s čisticími prostředky a hadry.

V jednom vědru byla masivní kovová soška jelena upevněná

na mramorovém podstavci. Kousek toho podstavce byl odštípnut, jelen sám měl paroží trochu nakřivo. Když se na tuhle

sošku podívali technici se svými preparáty a přístroji,

sdělili nám, že držíme v ruce vražedný nástroj, který byl sice důkladně očištěn, přesto je na něm jeden použitelný otisk prstu.

Tohle byla velmi důležitá informace. Jiné otisky totiž nebyly! Znamenalo to, že pachatel je do jednoho setřel. Včetně

otisků Evy Malinové. Úklid vzal skutečně pořádně do ruky!

„Co v domku chybí?“ ptal jsem se Petráčkových.

Dívali se na sebe, krčili rameny a nevěděli, co odpově

dět: „Snad nějaká maličkost, jinak…“

„Nenašli jsme žádné peníze,” napověděl jsem jim.

„Ona žádné neměla,“ vysvětlil mi pan doktor. „Penzi ne—

brala velkou, jen to, co dostala po manželovi. Prodala sice

domek, to už je přes deset let, a z těch peněz si přidávala k důchodu. Neměla nic, pro co by ji měl někdo zabíjet.“

Nenašli jsme ani občanský průkaz Evy Malinové, ale o

tom jsem už s rodinou nemluvil. Ale když jsem se s nimi dal do řeči nad protokolem a vyšly najevo staré příbuzenské záležitosti, říkal jsem si, že nelze vyloučit ani vraždu ze msty. I když jako první jsem měl pořád na mysli loupežnou vraždu. Vždyť pachatel nemusel vědět, že Malinová nic nemá. Zřejmě předpokládal, že opak bude pravdou. A nemusel to být pouze pří buzný…

Všechno se pak otočilo poněkud jiným směrem. V první

řadě jsem dostal zprávu z daktyloskopické evidence. Stálo v

ní, že se mám laskavě obtěžovat a přijít za odborníky, neboť

mi to vysvětlí ústně. Dneska už mohu říci proč. Písemně by jim zdůvodňování dlouho trvalo…

„Podívej se, Jardo,“ položil přede mne na stůl kamarád

kontrolní a náležitě zvětšený otisk. „Jsem si jist, že vím, komu patří. Ale na tom otisku, který jste nám poslali, je o dva znaky míň, než by mělo být, aby to u soudu bezpečně obstálo. Tady to máš a dělej si s tím, co uznáš za vhodné.“

Podíval jsem se na kartičku a četl jméno: Jan Doubrava.

Šestkrát soudně trestán za krádeže, příživnictví a neplacení

výživného. Věk čtyřicet dva let. A bydliště sousední dům vedle Evy Malinové.

Řeklo by se, že to bylo jasné, jenomže tak rychle to zase

nešlo. V první řadě jsme Doubravu nemohli najít. Podle toho,

co nám řekli lidé ze sousedství, se nikdy doma moc nezdržoval. Spíš prý bychom ho měli hledat po hospodách a po zná

mých. Ale také nám řekli, že když na tom byl s penězi špatně, šel třeba právě Malinové složit uhlí nebo jí nějak vypomoci v domácnosti s těžšími pracemi. Za práci mu pak dala nějakou tu desetikorunu.

To ovšem znamenalo, že otisk prstu Jana Doubravy v

domku Malinové nebyl až zase tak podezřelý, abychom to na

něm mohli bez něčeho dalšího postavit.

Lámal jsem si s kolegy hlavu, jak to zaonačit, když najednou drnčí telefon a volají mě z Libně. Že prý vědí, že vyšet

řuju vraždu Evy Malinové, a oni našli u sebe v kanceláři za

skříní její občanský průkaz, aniž by u nich někdy byla!

Hned jsme vyrazili do Libně. Dva nebo tři jsme byli, po—

padli jsme knihu zadržených a předvedených osob a listovali v ní, jako by to byla bůhvíjaká vzácnost. Pro nás ale byla. Začali jsme od konce listopadu, protože sedmadvacátého prý lidé viděli Malinovou naposledy. A ejhle! Druhého prosince seděl právě v této kanceláři u výslechu Jan Doubrava. Na konci října si totiž údajně na jeden den vypůjčil z půjčovny průmyslového zboží na Národní třídě magnetofon Uran za dva a půl tisíce korun. A už ho nevrátil. „Jak by také mohl,“ informovali nás Libeňští, „když ho ještě týž den za tisícovku prodal!“

Dával jsem to s nimi dohromady: „Ano, chvíli seděl v kanceláři sám. Šli jsme vedle volat prokurátora, jestli nám ho vezme do vazby. Nevzal… Tak jsme ho zase pustili.“

„A kde seděl?“ Hned vedle té skříně. Kus té občanky asi

koukal, když ji tam odtud uklízečka vytáhla.”

„Teď ještě kdybychom věděli, kde ho najít,” povzdechl

jsem si.

„Já vám pro něho dojdu,” nabídl se jeden z libeňských

kriminalistů. „Jednak ho znám a potom, on sedí v hospodě u

Loděnice. Byl jsem si tam zrovna koupit cigarety…”

Doubrava měl dohráno. Pochopil to velice rychle. Jenom

se bránil tomu, aby nebyl nařčen z promyšlené loupežné vraž

dy: „Pánové, to bylo jinak. Já byl zase trochu nalitej, ale to jsem skoro pořád,” zasmál se poněkud křečovitě, „a zrovna jsem neměl kde složit hlavu. Byl buď úplný konec listopadu nebo prvního prosince, přesně vám to nepovím. Domů jsem nechtěl, naši by měli zase řeči, ale jinam jsem nemohl. Tak mě napadla prádelna Malinové. Vždyť jsem to u ní znal. Přelezl jsem plot, mohla být tak půlnoc, a dostal se do té prádelny. Ale i tam byla zima jako v morně. Proto jsem přešel do předsíně a pak do kuchyně a do pokoje. Malinová spala v ložnici a nevě děla o mně. Lehl jsem si na koberec, přikryl se kabátem… Jenomže ona šla nad ránem asi na záchod a zakopla o mě. Za

čala strašně řvát, já vyskočil, ona ječela ještě víc a volala o pomoc. Popadl jsem, co bylo nejbližšího po ruce, a praštil ji s tím do hlavy. Byla to soška jelena… Jenomže ona křičela ještě hlasitěji. Tak jsem musel přitlačit. Ani pak nedala pokoj. Až když jsem ji dovlekl do ložnice, hodil ji na postel a zmáčkl jí krk… Bylo mi jasné, že je malér, ale co jsem měl dělat? Kaž dopádně jsem nemohl odejít z domku přes den. To by mě určitě někdo zahlédl. Tak jsem tam celý den zůstal. Snědl jsem, co bylo v lednici, vypil láhev vína… Odešel jsem v sedm a zamknul jsem jejím klíčem. V noci jsem se ale vrátil. Zase nebylo kde spát… Na druhý den jsem ale všude uklidil, všechno vydrbal, Malinovou zastlal do peřin… Jenomže, vy mi to třeba nebudete věřit, já nemohl klidně spát, když byla v domě. Ráno jsem ji tedy odtáhl přes dvorek k té zdi a schoval ji tam… Tentýž den mne jako na potvoru sebrali kvůli tomu magnetofonu, a já měl její občanku v kapse. Kdybych šel do báně a tam při prohlídce tu legitimaci našli, bylo by zle… Jenomže oni mě poldové nechali chvíli samotnýho… Průkaz jsem odnesl proto, aby si lidi mysleli, že někam odjela. A co jsem vzal ještě? Pane vyšetřovateli, vždyť tam skoro nic nebylo! Šest stovek v kabelce a dvě v nákupní tašce. A dvoje hodinky a jeden budík. Za ty starý krámy jsem dostal mizerný kilo..

Za vraždu byl odsouzen k trestu odnětí svobody v délce

třinácti a půl roku.

Kristýna Pivodová

Smrt nepohodlného seladona

Z pošmourného rána, které ještě před hodinou hrozilo

studeným deštěm, se udělalo slunečné dopoledne. Sobotní

provoz na trase z bývalého hraničního přechodu Rozvadov k

Plzni nebyl nijak hustý, a tak se o jediné skutečné vzrušení

postaral nablýskaný mercedes se stříbrnou metalízou ženoucí

se po dálnici bezmála dvousetkilometrovou rychlostí. Jeho

řidič, pětapadesátiletý německý státní příslušník Helmut Rilke, ovládal své auto furiantsky pouze jednou rukou. Ta druhá spo

čívala na odhaleném kolínku Helmutovy půvabné společnice

Blanky Osikovské. Ticho ve voze rušil pouze hlas moderátora

rozhlasové stanice, který na vlnách éteru uváděl toho či onoho povětšinou zahraničního, interpreta. Helmut se usmíval, vychutnával si rychlou jízdu a přítomnost krásné dívky po své pravici. Ne, s ní si nepřipadal jako plešatící seladon s počínají cím bříškem. Vedle dvacetileté Blanky byl okouzlující, vtipný společník a s každým závistivým pohledem, který na něj muži vrhali, když si přitažlivou Češku vedl, Helmut mládl. To bylo něco, co vedle své čtyřicetileté Hedwigy při nejlepší vůli necítil už léta. Svým způsobem měl manželku stále rád, ale její ženské půvaby už dávno pohřbila přebytečná kila. A kdyby měl být Helmut skutečně upřímný, musel by přiznat, že ani v době, kdy Hedwigu učinil v malém bavorském kostelíku svou paní, by nebyla pro Blanku konkurencí. Přesto by manželce nikdy neublížil. Často dumal, pochopitelně napůl v žertu, jestli to nemají ti muslimové dobře vymyšlené. Chlap přeci není stavěný na to, mít celý život jen jednu ženskou. Zvláště pak ne ten, který je úspěšný. Vždyť peníze jsou mocné afrodiziakum. A Hedwiga by možná i pochopila, jaké slasti mu jeho mladá přeshraniční známost poskytuje… Jenže ve skutečnosti tuhle teorii Helmut zkoušet nechtěl a existenci Blanky Osikovské před Hedwigou úzkostlivě tajil.

Za okny ubíhala česká krajina. Blanka se v sedadle zavrtěla a protáhla a tím Helmutovi nabídla pohled na značnou část svých krásně tvarovaných nohou. Chvilky nabité sexem a erotikou musel německý obchodník doslova krást, protože kdyby za hranicemi trávil příliš mnoho času, jeho žena by si toho zaručeně všimla. Ale tím mu byly okamžiky tajené vášně cennější. Vedle Blanky si připadal přinejmenším jako James Bond

a nikoliv průměrný obchodník s podlahovými krytinami.

Helmut svou milou láskyplně pohladil a spiklenecky na ni

mrknul. Blanka mu odpověděla prefabrikovaným úsměvem,

který si pamatovala ještě z dob, kdy stávala modelem druhořadým fotografům působícím v erotické branži.

„Tohle bude vážně odvaz,“ zajásal z autorádia ječivý hlas

moderátora právě ve chvíli, kdy Helmut zapnul pravý blinkr

svého vozu, aby na mazlivý pokyn krásky po svém boku sjel z

dálnice.

V pečlivě nalíčených kočičích očích Blanky Osikovské se

chladně blýsklo.

Zmizení Helmuta Rilkeho oznámila jeho žena Hedwiga

hned den poté, co se měl vrátit ze služební cesty do České

republiky. Teď seděla v policejní služebně jako uzlíček neštěstí a v baculatých ručkách nervózně žmoulala kapesník. Přísluš

níci Deutsche Polizei spolkového státu Bavorsko právě stáli

před obzvláště nepříjemným rozhodnutím, jak ženě co nejcitli—

věji oznámit, že popis jejího pohřešovaného manžela se ná

padně shoduje s popisem neznámého muže, bestiálně zavraž

děného v lesích nedaleko západočeské Plzně.

Nakonec se smutné povinnosti ujal mladičký inspektor.

Mluvil rozvážně a bez emocí, ale na čele mu perlily krůpěje

potu. „Jaké přesně měl váš muž v Čechách jednání? S kým?

Neříkal vám někdy jména svých obchodních partnerů? Do

kterého města jezdil?“

Paní Hedwiga jen bezmocně krčila rameny. Země na vý

chod od německých hranic jí vždycky připadala příliš malá a

bezvýznamná, než aby se zajímala o její geografii. Vždycky se jednoduše spokojila s Helmutovým tvrzením, že musí obchodně nach Böhmem. Přesto se zdálo, že může pomoci alespoň drobnou informací.

„Všechno o Helmutových obchodech ví jeho společník

Uwe Braun. Spolupracují už roky a Helmut o něm říká, že by

za něj dal ruku do ohně,“ tvrdila Hedwiga Rilkeová. „Já se o

byznys nestarala, to není nic pro mě. Víte, jsem učitelka, ale od svatby jsem vlastně v domácnosti…“ „Pravděpodobně budete muset identifikovat tělo,“ poznamenal policista soustrastně.

„Je v české márnici, v Plzni. To není daleko…“

Hedwiga Rilkeová si rozhodně otřela oči. „Udělám to,

samozřejmě. Pojedu tam, nach Pilsen. Ale Helmut je velmi spolehlivý, tohle se prostě musí nějak vysvětlit,“ vydechla.

Mladý inspektor si nemohl nevšimnout, jak se žena kře

čovitě drží přítomného času. Pomohl jí vstát a dvorně ji doprovodil až před dveře komisařství. Choval se vlídně, vždyť Hedwiga Rilkeová byla v jeho očích už jasná vdova. Policista to věděl a možná to už začínala pomalu chápat i ona. Jen tomu ještě odmítala uvěřit.

Plzeňští policisté byli vděční, když se podařilo ve spolupráci s německými kolegy neznámou mrtvolu pojmenovat. Už

když tělo bez dokladů ohledávali, hádali detektivové, že jde o cizince. Pravda, ctihodného obchodníka z Německa by ve zkrvavené mrtvole tušil málokdo. Čeští praktici spíš sázeli na to, že před sebou mají druhořadého mafiána z některé ze zemí bývalého Sovětského svazu, který se znelíbil šéfovi. Soudní lékař se na rovinu vyjádřil, že takovou brutalitu už dlouho neviděl. Mrtvý měl zlomenou snad každou kost, kterou lidská anatomie zná. Podle doktora do něj musel vrah kopat i tlouci nějakým tupým předmětem, patrně holí. Hrozivá zranění však nebyla příčinou smrti. Ta nastala až po udušení igelitovým pyt— lem, který mu kdosi přetáhl přes hlavu a okolo krku utáhl oby

čejným provazem. Kousky igelitu i vlastní kůže za nehty oběti dávaly tušit, že se nebohý muž bojoval o každé nadechnutí.

Naštěstí pro kriminalisty se pod nehty našly i stopy cizí

kůže, s největší pravděpodobností vrahovy. DNA profil však

neodpovídal žádné osobě v databázi.

Vůz Helmuta Rilkeho našli odstavený v lese. Stříbrný

mercedes kdosi dokonale očesal a demontoval z něj všechno,

co bylo možno zpeněžit. Na čalouněních sedadel našli technici krvavé skvrny.

O všechny výsledky šetření se Češi podělili s německou

policií. Spolu s nimi odeslali do ciziny i poručíka Dušana Zacha, který měl být Němcům k dispozici.

Mnichovským bytem inženýra Uwe Brauna voněla káva,

kterou jako pozorný hostitel servíroval své zvláštní návštěvě.

Když mu před půl hodinou ukázala tahle nesourodá dvojice

policejní průkazy, tušil, o co půjde. Plačící Hedwigu již vyslechl v telefonu několikrát.

Německý detektiv Hans Spinnenwald se sebevědomě

ujal slova a zatímco mluvil, měl jeho český kolega v hodnosti poručíka Dušan Zach o čem přemýšlet. Ačkoliv hovořil plynnou němčinou a mimo zkratky por. si před jméno mohl psát také vysokoškolský titul JUDr., měl pocit, že pro některé Němce právě slezl ze stromu. Poznámek o »divokém Východě« musel skousnout dost už cestou. Dokonce se zdálo, že Spinnenwald je vyloženě rozhořčen představou, jak jsou jeho krajani za hranicemi vražděni jako na běžícím páse.

„Podívejte se, Herr Braun, Hedwiga Rilkeová identifiko—

vala mrtvého jako svého manžela Helmuta Rilkeho. O vás nám

řekla, že jste byl jeho pravá ruka,“ prohlásil detektiv Spinnen

wald.

„To už ale tak úplně neplatí,” kroutil se Braun jako červ na háčku. „Byli jsme s Helmutem spolužáci. Do toho jeho podniku jsem zainvestoval, to ano. Ale podnik už si šel svou vlastní cestou, mně byly jen pravidelně vypláceny slušné dividendy…”

„Každý rok jste s Helmutem Rilkem jezdili na dovolenou,“

blýsknul se Spinnenwald dalším střípkem informací.

„To ano, oba jsme byli rybáři. Milovali jsme lov tresek v

Norsku…“

„My od vás potřebujeme přesně vědět, za kým Rilke do

Čech jezdil, čeho se týkaly obchody a tak dále,“ ztrácel už

detektiv Spinnenwald trpělivost. Ostatně právem, odpovědi

inženýra Brauna byly až dosud stále stejně zmatené a nekon—

krétní.

„Vy nám něco tajíte,“ prohlásil přesvědčeně německý detektiv a zvýšil hlas. „Co když jste se s Rilkem nepohodli a vy jste chtěl svou investici zpět? Nebo vám platil málo a vy jste usoudil, že s jeho vdovou bude lehčí pořízení? Nebylo to třeba tak, že jste se s někým v Čechách dohodl, aby za vás odvedl špinavou práci. V takové zemi to asi nebude tak velký problém.“

Poručík Zach věnoval veškeré své sebeovládání tomu,

aby neotočil oči v sloup. „Pane Braune,“ vmísil se do hovoru.

Oba Němci se na něj otočil s údivem, jako by k nim právě promluvil jejich dřevěný stůl. „Váš přítel byl zabit mimořádně surovým způsobem. Někdo ho ztloukl do bezvědomí a pak mu omotal okolo hlavy igelitový pytel. Rilke se ještě probral a bojoval o život. Snažil se nadechnout, dusil se vlastní krví… Poslední chvíle jeho života bylo jedno velké peklo. Pokud něco víte, proč byste to měl tajit? Chcete chránit toho, kdo to vašemu kamarádovi udělal?“

Uwe Braun s každým Zachovým slovem bledl čím dál

víc. Pak potřásl hlavou. „Tak já půjdu s pravdou ven. Máte

pravdu, asi je to nutné,“ prohlásil Braun a nasadil tak trochu tajuplný výraz. „Jsme tu všichni dospělí chlapi. No, abych to vzal zkrátka, Helmut do Čech nejezdil za obchodem. Měl tam přítelkyni.”

Oba kriminalisté ožili. Ne snad proto, že by bylo neobvyklé, aby měl zámožný německý obchodník v cizině milenku.

Jenže právě tohle zjištění dávalo vyšetřování úplně nový směr.

„Proboha, člověče, proč jste nám tohle neřekl hned?“ za

úpěl Zach zoufale.

„On mě zapřísahal. Víte, kvůli ženě. Jak jste řekl, byli

jsme dobří přátelé. A tohle se kamarádovi prostě nedělá,” povzdechl si inženýr Braun.

„Ještě řekněte, že víte, jak se ta utajená milostnice jme—

novala,” prohlásil s nadějí v hlase detektiv Spinnenwald.

Slova Blanka Osikovská zněla oběma kriminalistům jako

rajská hudba.

Najít českou milenku Helmuta Rilkeho nebyl zase tak

velký problém. Blanka Osikovská bydlela přímo v Plzni. Tvrdila o sobě, že je studentka, ale ve skutečnosti žádnou školu nenavštěvovala. Když jí docházely peníze, přivydělávala si občas jako servírka. Výjimečně nepohrdla ani roznášením piva naho ře bez. Na dobu vraždy neměla alibi, ale důkazy mluvily v její prospěch. Krevní skupina na potazích sedadel mercedesu se neshodovala s její, i kůže za nehty nebohého německého obchodníka patřila prokazatelně jiné osobě. Teprve když čeští kriminalisté rozhodili sítě, aby zmapovali její styky a kontakty, objevili několik zajímavých věcí. Zaprvé, Osikovská, ač sama s čistým trestním rejstříkem, udržovala vztah s několikrát trestaným Petrem Kuchařem a zběžně se znala i s bývalým Kucha řovým spoluvězněm Janem Pánkem. Právě Pánkova kůže

ulpěla za nehty Helmuta Rilkeho.

Jan Pánek nejprve mlčel jako hrob. Pak ovšem pochopil,

že když se nepřizná a neřekne, jak vše bylo, zůstane spáchaný zločin pouze na něm.

Z Pánkových slov potom vyšetřovatelé složili mozaiku toho, jak patrně proběhl poslední den obchodníka s podlahovými

krytinami Helmuta Rilkeho.

„Plán vymyslela Blanka. Namluvila Kuchařovi, že ji ten

Němec chce unést za hranice. Petr jí všechno sežere, ale já

věděl, co a jak. Prostě už měla starýho páprdy dost, chtěla se ho zbavit a napadlo ji, že se při tom napakuje,“ vyprávěl Pánek kriminalistům. „Nalákala ho do lesa na sex v přírodě. Tam už jsme čekali my. Jak zastavili, vytáhli jsme ho z auťáku a dali mu pořádnou nakládačku. Pak ho Kuchař podržel, já mu natáhl na hlavu igelitový pytel a omotal kolem krku provaz. Blanka potom zkontrolovala, jestli jsme to udělali pořádně. Když se jí zdálo, že sebou ještě moc mele, trochu ho přidržela. No a pak ho prošacovala. My s Petrem už jsme na něj šahat nechtěli.”

Na otázku, co stalo s autem, Jan Pánek odpověděl, že

mercedes odstavili v lese. „Báli jsme se, že když ho zkusíme

prodat, tak na nás přijdou. Ale vzali jsme autorádio, navigaci, airback, rezervu i kola a ještě další věci,“ prohlásil. „Blanka tvrdila, že je to bezpečný, že nás chytit nemůžou, protože ten její Helmut o ní v Německu nikomu neřekl.“

Blanka Osikovská však nepočítala s mužským přátelstvím. Helmut Rilke sice její existenci opravdu pečlivě tajil, ale svému kamarádovi Uwe Braunovi se mladou milenko pochlubil.

A tak spadla klec.

Zločinecká banda pod vedením Blanky Osikovské odcizi—

la Helmutu Rilkemu přes 400 eur, značkové hodinky a mobilní

telefon. Prodejem dílů z mercedesu utržili přes sto tisíc.

Vzhledem k zásadním rozporům ve výpovědi Kuchaře a

Pánka bylo pro trestní senát Krajského soudu v Plzni velmi

obtížné s jistotou určit, na koho přesně padá vina za usmrcení německého obchodníka. Nejhůře však před soude dopadla lstivá a zrádná kráska Blanka Osikovská.

I. M. Jedlička

Dobráček mezi sirénami

Poslední červencovou neděli procitl starý dům v brněnské Pemerově ulici do nového dne zcela nečekaným způsobem. Budíčkem se stal výkřik: Vražda! Ještě rozespalí a zpola oblečení nájemníci vybíhali na pavlače a jejich pohledy se soustředily do prvního patra.

Rozrušená paní Janáčková se opírala o zábradlí a rukou

ukazovala na otevřené dveře. Někdo ji zabil někdo zabil Šochovou, to je hrůza… Já si k ní šla něco půjčit, dveře nezamčené lidi, zavolejte kriminálku!

Tak se před zraky nájemníků začalo rozvíjet první dějství

detektivky, kterou napsal skutečný život. Její protagonista major Jan Špíšek zná ten případ do nejmenších detailů. Tak tedy: Zchátralý jednopokojový byt s odřeným nábytkem. Pro šlapaný koberec, za ním gauč a u něho ležela naznak čtyřiašedesátiletá Marcela Šochová. Hlava v tratolišti krve, obličej znetvořený po silném úderu, na krku podlitiny od škrcení.

Všude kolem nepořádek, prádelník dokořán, věci vyhá

zené na podlahu, zotvírané zásuvky. V zámku dveří zevnitř

klíč. Ten tu byl, když jsem přišla, ujišťovala paní Janáčková.

Šla jsem si vypůjčit padesátikorunu, zaklepala jsem, ale hned jsem vzala za kliku. Dveře se otevřely. A tak jsem ji tady na

šla…

To znamená, že se vrah dostal do bytu snadno. Zřejmě

nebylo zamčeno, možná mu nájemnice sama odemkla v tom

případě asi nešlo o zcela cizího člověka. Krevní stříkance po pokoji ilustrovaly zápas ženy o život, bránila se, jak mohla.

Motiv… O něm hovořil zpřevrácený a vyrabovaný byt. Ale

naproti tomu poloha mrtvé, vyhrnutý tyrkysové modrý župan,

vykasaná noční košile a některé jiné okolnosti svědčily o po—

hnutce sexuální.

Po pachateli nic nezůstalo, i vražedný nástroj odnesl. Nikdo z činžáku nikoho podezřelého nezahlédl, nic neslyšel.

Lékař řekl, že skonala pravděpodobně v sobotu pozdě večer.

Vypadalo to, že vrahem mohl být někdo, kdo se s Marcelou

Šochovou už znal.

Jenže takových mužů bylo! Přes svůj věk nepatřila k těm,

které na stará kolena odpočívají, protože daly vale světským

radovánkám. Kdepak! Snad víc než doma vysedávala po hospodách, a jak mohla, odvedla si některého hosta domů. Toť se

ví, že ne proto, aby se s tím modlila otčenáš.

Zvláštní zálibu měla v mladých mužích, a ještě podivněj

ší bylo, že mnohé z nich k pomilování zlákala. Ano, o mrtvých jen dobré, ale tahleta žena provozovala Afroditino řemeslo už od mládí. A byla to nějaká přebornice! O praktikách náruživé sirény se mezi jejími klienty dost vyprávělo. Marcela si zakládala na tom, že dá trumf leckteré z dvacetiletých, a vychloubala se štědrostí svých amantů.

Bylo nasnadě, že vrah pochází nejspíš z okruhu jejích

zákazníků. Ovšem těch mohly být desítky, mezi nimi hodně

náhodných známostí. Zjistit je a všechny pak důkladně prově

řit, to je vždycky v podobném případě pátrání, jak se říká, na dlouhý dech.

Po vyřazení několika desítek jmen padlo podezření na

jistého Hanouska. Tak jako mnohý ze zákazníků letité prodavačky lásky, i on si už odseděl několik kriminálů. A tenhle dvaatřicetiletý čahoun, častý host Šochové, neměl na ten sobotní večer alibi. Zapřísahal se, že sem nechodil, ale na jeho šatech se našla zaschlá krev.

Vypadalo to zprvu nadějně ta jiskra však brzy pohasla.

V laboratoři řekli, že jde o jinou krevní skupinu, než měla zavražděná. Později Hanousek přiznal, co a jak. Ten večer zaskočil v židenickém parku nějakého člověka, co si vyhodil z kopýtka, a Hanousek ho chtěl obrat o výplatu. Proto jeho alibi pokulhávalo.

Podrobná probírka návštěvníků pavlačového bytu pokra

čovala až se v seznamu objevilo i jméno Jarda. Měl to být asi třicetiletý muž, takový tichošlápek. Párkrát seděl jako bluma s Marcelou v hospodě U patrona, platil za ni, ale jeho příjmení nikdo nevěděl. Naštěstí byl jeho popis zvlášť charakteristický, hlavně pokud šlo o vizáž. Svědkové uváděli, že měl uši jako lopuch a při řeči zadrhával.

Tak nastala sháňka po tom nanejvýš třicetiletém brune—

tovi s velkýma odstávajícíma ušima, nemluvovi, který se rád

napije. Viděli ho i přes den v hostinci nedaleko domu, kde Marcela bydlela a kde skončila svůj pestrý život. Přišel pokaždé v zaprášených montérkách jen na skok, dal si pivo, někdy i sva činu, a už byl zase pryč. Snad instalatér nebo zedník, asi tu někde poblíž pracuje.

Šestadvacetiletý zedník Jaroslav Navrátil dojíždí do té

tovární čtvrti, kde se pořád něco přestavuje či opravuje, nebylo snadné Jardu najít. Trvalo několik dnů, než se ho konečně dopátrali. V zaměstnání ho znají jako dobráčka, který by mou še neublížil, trestní rejstřík bez poskvrny. Avšak tenhle svobodný mládenec uzavřené povahy má poslední dobou častější absence, asi si bokem přivydělává, říkalo se.

V červenci sice pracoval na adaptacích domů nedaleko místa

vraždy, s Marcelou Šochovou se z hostince znal, ale to je

všechno. Podobných už propadlo sítem… Zdálo se málo pravděpodobné, že dosud netrestaný dobráček tiché povahy by

mohl být surovým vrahem.

I tak se kriminalisté rozhodli osvětlit jeho alibi.

Seděl tu netečný, bez známky roztržitosti nebo nervozity.

Když se ho ptali na Marcelu, rozhodně popřel, že by ji znal.

Sochová? Jo, to tedy nevím, jenom jsem zaslechl, že takovou

ženskou prý někdo zabil…

Bylo jasné, že uhýbá. Prostitutku znal, sedával s ní. Proč

tedy blafuje? Copak tehdy v sobotu večer dělal? Prý přespal u jedné známé, nechce tu ženu jmenovat, měla by z toho nepří

jemnosti. Povídali, že mu hráli. Dobráček ještě asi dvě hodiny kličkoval, až už nevěděl, kudy kam.

Neměl tehdy ani vindru a rozhodl se, že si do výplaty od

Šochové vypůjčí, pumpne ji o pár zelených, ta má vždycky

prachů dost, o tom se vědělo. A když to nepůjde po dobrém,

tak po zlém. Pro tu druhou eventualitu si vzal pod svetr montážní klíč a šel si nějakou stovku vydlužit. Posilnil se na to alkoholem, protože jedině ten mu dodával kuráž.

Zaklepal, ohlásil se, Marcela zákazníkovi otevřela. Čekala, že za ten večer dostane od něho nějakou pětku spíš ona.

Ty snad nejsi normální… pět stovek copak myslíš, že kradu!

Rozkřikla se na Jardu. Dej si svátek a vodprejskni, nádhero!

Tak tedy po zlém, řekl si dobráček, povalil Marcelu na

gauč a jak se jí rozevřel župan, chtěl si aspoň skočit. Na takové děvky, to on po pár pivech vždycky byl. Ale bránila se, vysmekla se mu, tak sáhl pro klíč a několikrát ji praštil. A potom prohrabal byt a odnesl necelých jedenáct set korun.

Vyšetřování se tedy chýlilo ke konci ale ne tak docela.

V červnu před třemi roky skončila v Brně svou životní

pouť jiná žena sedmapadesátiletá Gita Dašková. Místem

jejího nenadálého odchodu ze světa byl dvoupokojový byt v

Pisárkách. Kdosi ji na válendě uškrtil. Zločin mohl mít jak loupežný, tak i sexuální motiv. A obětí byla také prostitutka. Vypadalo to, jako by Dašková znamenala premiéru a siréna Šochová reprízu téhož hrůzného přestavení.

Protože případ zůstal otevřený a vrah neznámý, není divu, že taková shoda byla vyšetřovatelům nápadná. Mohl být

pachatelem také Navrátil? Mohl. Něco jiného je ovšem domněnka, a něco jiného jsou fakta.

Je možné usvědčit vraha po třech letech, když čas už

smazal stopy? Kriminalisté šli na tento staronový případ zprvu netradičně.

Žádali na Navrátilovi, aby uvedl, kde všude po skončení

vojenské základní služby pracoval. A jakmile porovnali tyto

údaje s výpisem ze stavební firmy copak se zjistilo? Nu, dobráček Jarda všechna pracoviště po pravdě a svědomitě uvedl.

Jen jedno zatajil: zamlčel dlouhodobé opravy domů v Pisárkách. A co se dál ukázalo byl mezi nimi i ten, kde naposledy vydechla Gita Dašková.

Vypadalo to už víc než podezřele. Ale co důkazy? V bytě zavražděné Gity tehdy sejmuli řadu daktyloskopických stop

některé tam pravděpodobně zanechal vrah. A když se

teď začaly porovnávat s otisky pachatele z Pernerovy ulice,

padly veškeré pochybnosti: několik z těch daktylů patřilo Jaroslavu Navrátilovi.

To byl poslední důkaz, před nímž musel dvojnásobný

vrah kapitulovat.

Tehdy v polovině června si zase pořádně přihnul a vypravil se za milostným dobrodružstvím. Ocitl se v bytě Gity Daš kové i s lahví vína, která k něčemu takovému přece náleží.

Jenomže Gita chtěla jako obyčejně honorář hned na dlaň, a ať

sebou hodí, čeká ještě další návštěvu.

Tohle dobráčka rozlítostnilo, a jak byl pod parou, taky

rozlítilo. Sáhl po láhvi, udeřil Gitu do hlavy a pak ji uškrtil.

Ještě prohledal skříň, vzal si na památku nějaké maličkosti.

Vůbec ho nenapadlo, že by mohl být někdy odhalen.

Tak se podařilo objasnit dvě vraždy najednou. Soudní

verdikt zněl na dvacet let. Takový dobrák, tichý a nenápadný, k ženám nesmělý… nikdo tomu nemohl uvěřit.