Smrt krásné společnice Kolektiv autorů

Je to jedna velká nostalgie, která občas přepadne každého. Touha žít jinak, než zrovna žijeme…

Byly to mimořádně smutné Vánoce. Slečna Zdeňka i její pětiletý syn Pavel byli plni nekonečné bolesti. Seděli vedle neozdobeného vá

nočního stromku, který přinesl jeden známý. K večeři si kapra koupit nemohli, protože na něj neměli peníze. Bída jim svírala hrdlo. Ze stejné

ho důvodu neležel pod stromečkem ani jeden jediný dárek! Máma to ještě spolkla, ale klukovi to bylo nesmírně líto. Oba společně pokifkují po hodinách. Přitom se drží za ruce. Už odbila sedmá, osmá i devátá hodina… Nic se nemění.

„Mami, kde je táta?“ žadoní nakonec kluk.

„Já opravdu nevím, Pavlíku.”

Jenomže chlapec se s takovou odpovědí spokojit nechce: „Ty jsi ale několikrát říkala, že dneska určitě přijde! Slíbila jsi mi to!“

„Ano. Říkala jsem to, protože to tak řekl tvůj táta mně. Já si to přece nevymyslela.”

Pavlík měl dokonce obavy: „Nestalo se mu něco?”

V očích dvaadvacetileté ženy se objevují první slzy. Nemůže své

mu miláčkovi říci, co si doopravdy myslí. Copak je možno sdělit malému synovi, že jeho táta nestojí za nic? Žena bojuje: „Určitě ne. Jenom se asi někde zdržel.” Zároveň má tohle zoufalé stvoření před sebou obrázek ze včerejšího dne. Takový, na který nelze jenom tak zapomenout. Úplně náhodou zahlédla svého druha Tamberu, jak se líbá s asi sedmnáctiletou Romkou. Hodně se k sobě měli!

„Mami, já mám hlad!” přerušuje její úvahy syn.

Zdeňka vstává: „Namažu ti chleba sýrem. Ten máš rád. Dám si s

tebou.“

Klučina se kupodivu durdí: „V televizi ale pořád opakujou, že je dneska slavnostní večeře. Všichni mají ještě potom cukroví. Proč ho nemáme my?“

„Ráda bych pro tebe také něco takového připravila, ale nemám peníze! Už jsme o tom přece spolu mluvili.“

„Ať nám dá nějaké táta.“

„Také žádné nemá, protože nechodí do práce!”

„Když jsem byl dneska odpoledne venku, tak se kluci vytahovali, že dostanou kola, hokejky, knížky a auťáky. Říkala jsi, že jsem hodnej, že nezlobím, a stejně jsem nedostal vůbec nic.”

To už bylo na Zdeňku Vyskočilovou příliš. Rozplakala se a nedokázala přestat. Trhala jí ramena, tvář schovávala do dlaní…

Pavlík na ni chvíli koukal, ale protože ho nic pořádného nenapadlo, rozbrečel se nakonec také. Oběma bylo velmi smutno. Tohle pofňuká

vání trvalo skoro do půlnoci. Teprve potom oba, notně unavení, na podlaze usnuli…

Bůh měl asi jinou práci!

Ráno však vypadalo přece jenom příjemněji: „Maminko, můžu jít

ven?”

„Chceš si hrát s klukama?”

Syn přitakal.

Matka ale měla velkou starost: „Kamarádi si s sebou vezmou ven, co včera večer dostali. A budou se tě ptát, kde máš své dárky. Co jim řekneš?”

„Čeho se bojíš?”

„Že přijdeš domů s brekotem.”

K velkému překvapení slečny Zdeňky měl Pavlík všechno dobře

promyšlené: „Řeknu jim, že jsem od tebe dostal krásný elektrický vlá

ček. Ten přece nikam ven nosit nemůžu!” tvrdil, hrdý na to, co dokázal vymyslet. Potom vyběhl s maminčiným svolením ven…

Když o čtyři dny později seděla mladá žena před policejním vyšet

řovatelem, mohla mu už jenom vyprávět smutný příběh. Nejprve chtěl muž zákona něco vědět o ní: „Narodila jsem se v Ústí nad Labem. Ale nikdy jsem nežila u svých rodičů. Nešlo to. Vychovávali mě dědeček s babičkou z otcovy strany. Tátu jsem viděla občas, hlavně když si přišel ke svým rodičům vypůjčit nějaké peníze. Vždycky před výplatou. Matku pak poprvé, když mi bylo skoro čtrnáct roků. Taky mám sestru, ale tu zase pro změnu vychovávali prarodiče z matčiny strany.

„Jak to s vámi vypadalo ve škole?”

„Nic moc. Vyšla jsem v osmičce. Když o tom dneska přemýšlím,

byla jsem neskutečný lajdák. V roce 1989 jsem se začala učit tkadlenou.

Týden jsem byla v Liberci na internátu, týden na praxi ve Vlnole v Ústí nad Labem.”

„Líbilo se vám to?”

„Ani trochu. Taky jsem tam vydržela jenom něco málo přes rok.

Nebavilo mě vůbec nic. Ještě chvíli jsem potom žila u babičky v Chaba

řovicích. Nakonec jsem se seznámila s Petrem Tamberou. Přestěhovala jsem se k nim do rodiny. Mámu už neměl, žil s bratrem a tátou.”

„U babičky se vám nelíbilo?”

„Tak se to říci nedá. Jenom to chtělo změnu.”

„Chodila jste někam do práce?”

„Ani jeden z nás jsme nedělali. Já byla na mateřské a Tambera kradl měď. Považoval to za velký kšeft. Jenomže ho za to nakonec zavřeli! Jednou jsem šla na čorku s jeho bráchou. Netušila jsem, co mi hrozí. Chytili nás a já dostala podmínku.”

„Přinesla jste jim smůlu?”

„To fakt nevím.”

„Jaké bylo vaše soužití s Petrem?”

„Nestálo za nic! Bil mě. Ani má rodina mi nikdy neodpustila, že jsem se dostala mezi Romy. Byla jsem v absolutní izolaci. Neměla jsem kam jít, i kdybych chtěla. Nevymlouvám se. Bylo to tak!”

„Mohla jste odejít. V tom vám nemohli zabránit!”

„To, co říkáte, nebylo jednoduché, ale nakonec toho ani nebylo zapotřebí. Když Petra zavřeli, za týden mě jeho rodina i s dítětem vyhodila!

Stala jsem se přítěží.”

„Kam jste šla?“

„Poprosit dědu s babičkou, zda by mě nevzali alespoň na čas zpátky. Nic jiného jsem na výběr neměla.”

„A oni?”

„Vzali mě k sobě, ale pod podmínkou, že se už se svým druhem

nebudu nikdy stýkat. Asi po roce jsem dostala svůj vlastní byt v Krupce.”

„Z nejhoršího jste byla venku…”

„Žila jsem v jedné místnosti asi dva roky. Jenomže tam v zimě zamrzaly odpady. Nedalo se tam bydlet. Zvláště s dítětem. Tak jsem si našla podnájem v Ústí nad Labem.”

„Potom se ale vrátil Petr z kriminálu. Je to tak?”

„Ano. Někdy v létě 1997. Asi to nyní vypadá směšně, ale já měla ze začátku pocit, že je to úplně jiný člověk. Vůbec jsem ho nepoznávala.

Bylo to fajn. Nehádali jsme se a na kluka byl hodný. Trávili jsme spolu hodně času. A měli jsme si o čem povídat. Jezdila jsem za ním. Jinak jsme se ale domluvili, že spolu žít napořád nebudeme.”

„Tomu příliš nerozumím!”

„Jak bych vám to řekla? Najednou to bylo o hodně lepší, ale já po

řád ještě měla v hlavě jeho špatnou minulost. On vymaloval byt, byl pozorný, staral se… Ale jak jsem tušila, vydrželo mu to jenom několik týdnů. Než se, jak se říká, otřepal.”

„Z čeho?”

„Myslím si, že teprve v kriminále poznal, že není nic moc! Že se může vytahovat tak akorát na mě!”

„Zase vás trápil?”

„Hádky začaly znovu. Petr na mě neskutečně žárlil. Pořád dokola mě vyslýchal, co jsem s kým měla, když byl v kriminále. Hučel do mě, že je proti přírodě, abych mu dokázala být po celou tu dobu věrná. Pořád dokola opakoval, že ví všechno!”

„Vy jste opravdu nikoho jiného neměla?

„Vám to také připadá proti přírodě?” vyjela. „Uvědomujete si vůbec, co říkáte?”

Vyšetřovatel se usmál: „Já jsem jenom policajt. Chci pouze znát vaši odpověď! Mé názory nejsou v této chvíli podstatné.”

„Opravdu neměla. Teprve v době. o které nyní hovoříme, to znamená, kdy už byl Petr dávno zpátky na svobodě, jsem se od něho pokusila definitivně odpoutat. Ale tomu především napomohlo mé zjištění, že si našel jinou ženu.”

„Kdo to byl?”

„Její jméno neznám dodnes. Ale vím, že jí bylo teprve sedmnáct roků. Prostě taková holčička. Uvědomila jsem si, že proti ní nemám žádnou šanci.”

„Mluvili jste o ní spolu?”

„Samozřejmě. Jenomže jsem se od Petra dozvěděla, že bych měla

být ráda, že se za mnou vůbec někdy zastaví! Odpověděla jsem mu, že je hajzl, který není ani schopný platit na svýho kluka alimenty…”

„Blížil se konec roku pokud víme, tak vaše vzájemné problémy narůstaly?”

„Ano. Ale chtěla bych zdůraznit, že šlo jenom o peníze. Brala jsem v té době tři tisíce osm set, protože on mi těch šest stovek výživného nedával. Dva tisíce dvě stě korun jsem platila za byt. Měla jsem tisíc šest set na měsíc. Pro sebe i svého syna! Na jídlo i oblečení dohromady!”

„Mluvila jste o tom, že jste se chtěla od svého druha odpoutat. Jak jste si to představovala?”

„Našla jsem si přítele. Lépe řečeno známého. Abyste byli v obraze, nikdy jsme se spolu nemilovali, ale on byl ochoten mě vyslechnout.

Všechno jsem mu vypověděla. Musela jsem se někomu svěřit. Sama jsem už na ten problém nestačila. Byl velmi trpělivý a já měla občas dokonce pocit, že mi rozumí. Pro mě to hodně znamenalo. To bylo nějak okolo Mikuláše. Pamatuji si to proto, že koupil Pavlíkovi malý dárek. Měli jsme z něho radost oba…“

M I R O S L A V K U Č E R A

ZLOČIN MRTVÝCH OČÍ

Sobota jako mnohá jiná. Parta výrostků okolo Adama Petláka pro

žívala krizi. Bylo jich pět, stejně jako ve slavném Poláčkově románu, ale měli odlišnou zábavu. V této chvíli se poflakovali po plzeňském nádraží a pocit nudy jim vyčuhoval i z ušních boltců. Courali se po peronech a nerozhodně se rozhlíželi. Hledali něco, do čeho by mohli kopnout, co by mohli převrátit nebo rozbít. Kromě Adama tu ještě byli Jakub, Tomáš, Honza a nejmladší z nich, dlouhovlasá Kateřina.

Je to možná paradoxní, ale první si starého muže s černými brýlemi na očích a bílou hůlkou v levé ruce povšimlo čtrnáctileté děvče: „Heleď, tomu se blbě jde!“

Ostatní se rozesmáli: „Jako kdyby nevěděl, kam vlastně chce!“

chytal se hned příležitosti vtipkovat Petlák.

Teď už měl nápad Honza: „Tak mu pomůžeme!“

„Jak to uděláme?” chtěl vědět pro změnu Tomáš.

Šéf si rady věděl: „My se s ním dáme do řeči a Katka mu sebere peněženku. Kdyby se cukal, tak ho zmačkneme do kroužku, jasný?!”

Dále už se domlouvat nemuseli. Slepec byl jenom pár kroků od

nich. Postavili se mu do cesty: „Dobrý den, pane!” oslovil ho Jakub.

Muž s bílou hůlkou se zarazil: „Co se stalo? Jsem někde, kde bych neměl být?” ptal se provinilým hlasem.

Přidala se vtíravá Kateřina: „To záleží na tom, kam máte namířeno.“

„Na vlak do Klatov,” neskrýval svůj záměr starší muž.

„To jste na špatném nástupišti!” vymýšlel si Tomáš.

Slepec se zarazil: „Opravdu? Ale to není možné! Myslel jsem, že si cestu dobře pamatuji.”

Tentokrát si vzal slovo sám Adam: „Pane, splete se i ten, kdo vidí.

Natož vy!” chlácholil nevidomého.

Kratěna, jak se slepý muž jmenoval, zpozorněl ještě více: „Kdo vů

bec jste? Pokaždé na mě mluví někdo jiný. Jste hodně mladí, to poznám podle hlasu, ale…”

Do řeči mu tentokrát skočil Honza: „Měli jsme pocit, že jste v nesnázích. Tak jsme vám chtěli pomoci.” Přitom mrkl na kamarádku, která se záhy na starého muže přitiskla. Její pravá ruka se chystala šmátrat po kapsách. Skupinka se nenápadně, ale organizovaně svírala.

Jenomže se stalo něco, co nikdo z Petlákovy party nemohl předpokládat. Za jejich zády se najednou ozval hluboký hlas: „Co je, mláde

ži? Co to tady vyvádíte?”

Když se všichni z party otočili, viděli za sebou opravdového hromotluka. Do dvou metrů mu chyběly jenom centimetry, metrák měl ale už dávno překonaný.

„Pán chtěl pomoci,” vykoktal Tomáš. Jediný se zmohl alespoň na nějakou odpověď.

„Je to tak?” obrátil se asi padesátiletý chlapík na slepce.

Ten nesouhlasil: „O nic jsem je nežádal. Objevili se sami. Já, pokud jsem na třetím nástupišti, nepotřebuji nic!”

„Jak je to?” mračil se hromotluk. „Vždyť je na třetím nástupišti!”

Celá parta se dala na rychlý ústup: „Dobře, dobře, nebudeme se hádat…”

Dva muži osiřeli.

Kratěna si pospíšil s děkováním: „Asi by mi dali co proto,

viďte?”

„Nevím, o co jim ve skutečnosti šlo. Chvíli jsem je pozoroval, ale nakonec jsem se rozhodl, že se do toho raději připletu.”

„Musíte být pořádný chlap, když tak rychle vypadli!“

„Asi ano,“ připustil Radomír Beran. Nemohl samozřejmě vědět, že se právě zaplétá do osidel nešťastného osudu tím nejnepovedenějším způsobem…

Slepec se nabídl: „Asi bych vám měl nějakým způsobem poděkovat.“

Zachránce nesouhlasil: „Já bych to nechal tak, jak to je. Tolik jsem toho pro vás zase neudělal!”

„Vlak mi jede skoro za hodinu. Chodím vždy raději o něco dříve.

Mohli bychom zajít alespoň na pivo.”

Proti tomu Beran nic nenamítal.

Byli v Plzni, tak si objednali pivo. „Vy nevidíte už od narození?”

zaěal se posléze zajímat Beran.

„Ne. Skoro do třiceti roků jsem viděl, takže vím, jak vypadají barvy, slunce, kytky i tráva.”

„Co se vám potom stalo?”

„Měl jsem automobilovou nehodu. Při ní jsem přišel o zrak.”

„Vy jste ji zavinil?”

„Dá se to tak říci. Měl jsem něco vypito, ale nikdo neví, co bych stihl, kdybych byl fit!”

„Pracujete někde?”

„Ne. Abych dělal něco, na co bych se svým handicapem stačil,

nemám trpělivost.”

„Říkal jste jim, že jedete do Klatov. Za příbuznými?”

„Rodina se na mě vykašlala, přítelkyně se se mnou hned po nehodě rozešla. Jsem úplně sám. Jedu se podívat za kamarádem. Vidí velmi špatně, ale může mi přece jenom trochu pomoci. Víte, my si nic nezávidíme!”

Muži klábosili, chvíli se vyptával ten, chvíli onen. Až přišel čas odjezdu. Poměrně srdečně se rozloučili a pak už si šel každý po svém.

Vždyť se již vlastně neměli nikdy v životě potkat…

Paní Sedláčková je všetečka. Také by se dalo říci, že je to oby

čejná drbna, které nesmí nic, co se v širokém okolí šustne, uniknout, ale to zase nevypadá příliš přívětivě… Podstatné je, že má zrovna velký problém už několik dnů neviděla sousedku Beranovou. Popovídají si spolu každý den! Je to paní, která oslaví příští rok požehnané osmdesá

tiny. Ale čilá je více než mnohá padesátnice. Jednou do týdne se za ní přijede podívat syn, pomůže, co je třeba. Stařenka se nechce stěhovat, chce zemřít tam, kde prožila celý život…

„Co s ní jenom může být?“ vrtá hlavou sousedce Sedláčkové. Vyptává se také po vsi. Ale i ostatní jenom krčí rameny. Nic nevědí.

Nakonec to Sedláčková nevydržela a šla k malému domku na

okraji vesnice. Zazvonila, ale čekala marně. Nikdo nepřicházel. Už přemýšlela, že zajde na policejní stanici, když si uvědomila, že je čtvrtek: „Zítra přijede Radomír!” vzpomněla si a hodila starosti za hlavu. „On se postará.”

Měla pravdu. Druhého dne se syn paní Beranové opravdu vpodve

čer ukázal. Ale žádné problémy to nevyřešilo. Spíše naopak! Přibyla spousta nových. Muž našel svou matku mrtvou! Už na první pohled bylo jasné: vražda…

„Upřímně řečeno, takových případů jsem už vyšetřoval dost,” tvrdil hned na počátku svého vyprávění major Světel. „Vražda osamělé staré ženy a k tomu jeden ze dvou základních motivů peníze nebo sex. Ale mnohdy i obojí…”

„Kolik jste tam našli stop?”

„Tak tohle je dobrá otázka,” pochválil mě major. „Byl tam totiž poměrně velký nepořádek. Abych to řekl jednoznačně, vrah si s tím, co tam po něm zůstane, příliš hlavu nelámal. Byl hodně bezstarostný!”

„Který z motivů to tedy byl?”

„Šlo o majetek. Konkrétněji o šperky a peníze. Žádné stopy po

znásilnění nebo alespoň pokusu tohoto trestného činu doktoři neobjevili.”

„Kolik se toho ztratilo?”

„Podle jejího syna spousta zlata a asi dvacet tisíc na hotovosti.

Celkem za sto padesát tisíc. Takové peníze prý měla stará dáma doma pořád. Kdyby prý narychlo nějaké nutně potřebovala…”

„Napadlo vás, kde hledat pachatele?”

„Ano,“ přiznává překvapivě major. „Ve vesnici se bohužel se všeobecně vědělo, že Beranová u sebe mívá peníze. Proto jsme chtěli začít tam. Druhou verzí bylo, že dědictví po staré paní by některým příbuzným vytrhlo trn z paty.“

„A co nějaký úplně cizí člověk?”

„Úplně vyloučit jsme to samozřejmě nemohli, ale příliš nám to nehrálo.”

„Proč?”

„Nejenom od jejího syna, ale i od sousedů jsme se dozvěděli, že se paní Beranová docela bála. Na vchodových dveřích měla dokonce dva zámky a tři řetízky. Pokud člověka neznala, prý by ho nikdy dovnitř nepustila.”

„Mohl se tam dostat i jinak.”

Major Světel kroutí hlavou. „Nic tomu nenasvědčovalo. Žádné

známky násilného vniknutí tu nebyly.”

„Koho jste tedy vytipovali ve vesnici?”

„Podezřelých bylo několik, ale opravdu jsme se zaměřili na jistého Kraboše. Byl obklopen spoustou otazníků. Musím připustit, že jako vrah nám seděl!”

Kriminalisté navštívili v obci každý dům. Nebyl to zase velký problém. Zpráva o vraždě se rozšířila rychlostí blesku a lidé byli zděšeni.

Nechtěli, aby mezi nimi chodil vrah, a proto se snažili policistům pomá

hat, seč jim síly stačily. A tak netrvalo ani tak dlouho, a padala první jména. Jedno se však opakovalo překvapivě často Kraboš.

Proč?

Jedna ze sousedek se například domnívala: „On Franta sem do

vesnice patří. Narodil se tady a nikdy se nikam nestěhoval. Problém je, že mu rodiče umřeli, když mu bylo osmnáct, a jeho to hodně poznamenalo. Stal se z něho postupně úplně jiný člověk…

„V čem se změnil?”

„On se sice na jedné straně musel ze dne na den o sebe postarat, ale jeho táta byl přísný a mladý se ho bál. Když se mu začala, jak se říká, zapalovat lejtka, táta zařval a byl zase na čas klid. Jenomže teď mohl mladý všechno, a to nebylo dobře.“

„Co všechno?”

„Jednak chlastal, podle sousedů první ligu, ale to se snad da

lo ještě vydržet. Horší je ten hazard. On je nemocný a měl by se léčit! Automaty, karty, sázky! Výsledek je ten, že má akorát nahý zadek.

A dluhy u každýho, na koho se podívá.”

„On se znal s paní Beranovou dobře?”

„Znali se, ale jaký může být vztah mezi třicetiletým chlapem a osmdesátiletou stařenkou? Oba byli starousedlíci, žena se přátelila už s jeho prarodiči!”

Policie si takové informace samozřejmě ověřovala. Samy o sobě

ještě nemohly nic zásadního znamenat. Na tom se obžaloba postavit nedá. Jenomže jak si například vysvětlit, že Kraboš najednou splácel dluhy?

Major Světel přiznává: „Dneska už vím, že jsme zbytečně pospí

chali. Málo jsme se připravovali a hodně spoléhali na moment překvapení a svou šťastnou hvězdu. Vždycky to nevychází…”

„Pane Kraboši, kde nyní pracujete?”

„Nikde.”

„Z čeho žijete?”

„Víte, pánové, já vlastně ani nežiju. Já spíše živořím!”

Teatrálně si zpod oka utřel neexistující slzu.

„Dobře, tak z čeho živoříte?”

Kraboš chvíli přemýšlel a potom se osmělil: „Nikdy jsem žádnej svatoušek nebyl a už to tak vypadá, že ani nebudu. To je bez diskuze!

Ale jestli jsem tady kvůli paní Beranové, tak to šlapete v hodně velkým hovně!”

„Proč myslíte?”

„To už bych musel mít ten mozek hodně vypitej, abych něco takovýho udělal!”

„Nezlobte se, ale zrovna tohle příliš přesvědčivý argument

není!”

„Proč?”

„Upřímně řečeno, vy už ho vypitej máte!”

Kupodivu se neurazil: „Ne tak úplně. Lumpárny ano. Takovej už

prostě jsem. Ale abych někoho zabil, to ani náhodou !“

„Máte spoustu dluhů.“

„Kdo je nemá?!“

„Přesto je najednou splácíte!?“

Krabošovi se notně ulevilo: „Tak tohle se k vám doneslo? To vás trápí?”

„Nemělo by?“

„Pánové, znáte zásadu, že když se štěstí unaví, sedne i na vola?

Tak to se mně stalo! Byl jsem v jedné plzeňské herně a poprvé v životě tam vyhrál opravdovej balík! Sto táců za noc. Znám se, za pár dní bych to bez skrupulí rozfofroval. Tak jsem pár dluhů poplatil, aby se mi alespoň na chvíli trochu lip dejchalo!“

Byla to pravda!

Major Světel přiznává: „Tak tohle nás vrátilo hodně rychle na zem!“

Jenomže i když policie na Kraboše hodně věřila, nebyl jediným, na koho své pátrání zaměřila. Nakonec objevila taxikáře Svobodu: „Kdy se to mělo stát?”

„Podle lékařů a některých svědků byla paní Beranová s největší pravděpodobností zavražděna v pondělí.”

„Tak to bych pro vás něco měl,“ napínal ještě chvíli kriminalisty taxikář.

„Vyklopte to!“

„V pondělí jsem vezl k paní Beranové, tedy přesněji řečeno, k tomu prvnímu baráku ve vsi, zákazníka.”

Tak to byla bomba!

„Opravdu?” mnuli si policisté rukama.

„Jsem si tím jistý!”

„V kolik hodin to bylo?”

„Mezi pátou a šestou vpodvečer!”

„Koho?”

„Prošedivělého silnějšího muže. Mohlo mu být padesát, maximálně šedesát roků. Nikdy předtím jsem ho neviděl, jeho jméno neznám!”

„Kde jste ho nabíral?”

„V okresním městě na nádraží.”

„On vám řekl, za kým jede?”

„Popsal mi, kam mám jet. Věděl jméno vesnice a i to, že je to první barák za cedulí.”

„Ještě jste si povšiml něčeho zajímavého?”

„Ano. Ještě jsem vám neřekl, že ten muž byl slepý!”

Major Světel neskrýval velké rozčarování: „Myslel jsem si, že to tam se mnou praští! Člověk už s nataženou rukou sahá po vrahovi a ten taxikář vám řekne, že to byl slepec!

„Verzi, že by mohl vraždit nevidomý člověk, jste vyloučil?”

„Počkejte, redaktore, vy byste na něho vsadil?”

Musel jsem na to něco odpovědět: „Kdyby to bylo ve filmu, tak

bych to bral. Fantastická zápletka…”

„Říkáte nesmysly, abyste se z toho nějak vykroutil,” zuří Světel.

„Majore, já přišel psát o vás, ne o sobě!” snažím se upozornit.

Nakonec se atmosféra zase alespoň částečně uklidnila: „Ač jsem tomu, že by měl neznámý slepec něco společného se smrtí staré paní, nevěřil, musel jsem ho ,ustanovit’ to znamená najít a pojmenovat.”

„Z čeho jste vycházel?”

„No právě. Toho člověka nikdy v minulosti nikdo s paní Beranovou neviděl. Ani ve vesnici ho neznali. Už to vypadalo, že to bude můj profesionální pohřeb, když jsem vyslýchal syna zavražděné pana Radomíra.

Zpočátku na mě jenom zíral a potom pronesl to nemyslíte vážně?”

Radomír Beran si v té chvíli vzpomněl na pozapomenutou epizodu z plzeňského nádraží. Když ji majoru Světelovi vyprávěl, zeptal se ho: „Myslíte, že by to mohlo mít souvislost?”

„Já nevím,” neskrýval nerozhodnost policista. „Ale řekl jste nám tolik detailů z jeho života, že bychom ho najít měli!”

Nakonec to bylo ještě mnohem jednodušší. Rostislav Daví

dek, jak se nevidomý ve skutečnosti jmenoval, měl záznamy v kriminalistické evidenci. Byl už v minulosti čtyřikrát soudně trestán! Navíc ho při rekognici poznali jak Beran, tak i taxikář Svoboda.

Nakonec to dopadlo tak, že Davídek mluvil až ve chvíli, kdy se v jeho bytě našla spousta šperků paní Beranové: „Hlavně ode mě nečekejte žádnou lítost! Všichni jste mi ukradení!“ běsnil vrah. „Já jsem mrzák a váš svět zdravých na mě kašle!”

„Co vám udělal?”

„Nesnažte se moje argumenty zpochybňovat nebo zesměšňovat.

Ti parchanti na plzeňském nádraží mě taky chtěli akorát okrást!”

„Asi ano, ale vy jste zabil maminku člověka, který vám pomohl!”

„Jasně, protože mě litoval! Jenomže já lítost nesnáším! Když se rozkecal a prozradil, kde žije jeho stará máma, která má doma šperky i peníze, moc dobře jsem si to zapamatoval. Jenom jsem chtěl nějaký čas počkat.

„Co se tam nakonec odehrálo?”

„Došel jsem k domu a zazvonil. Neotevřela. Mluvila se mnou přes dveře. Až když jsem ji pozdravil od syna a ona pomocí kukátka poznala, že nevidím, pustila mě dovnitř. Uvařila čaj, ale já myslel na prachy a na zlato. Nakonec jsem s ní sehrál takovou habaďůru, že je mi nevolno, ona vstala a přišla až ke mně. Pak jsem ji uchopil pod krkem a mačkal.

Ona se bránila, ale já prostě nepřestal! Škrabala, kopala, ale já držel, až ochabla!”

„Poznal jste, že je mrtvá?”

v

„Hlavně jsem si to myslel. V té chvíli jsem vstal a systematicky prohledával dům. Našel jsem peníze a zlato…”

Možná až neuvěřitelný případ, který se však v západních Čechách doopravdy stal. Také trest byl vynesen devatenáct let nepodmíněně!

A L E Š P I V O D A

UŽ NAVĚKY MLČ!

„Těbůh, ségro!“ vycenil na prahu bytu Dany Zlechové své zažloutlé a jen zřídkakdy čištěné zuby Benedikt Marhaňák.

Zlechová úsměv neopětovala. Z návštěvy rodného bratra měla

pramalou radost. Upřímně řečeno, nejraději by ho byla viděla na druhém konci světa. Nebo aspoň republiky. Ale byl tady, stál ve dveřích a jeho pichlavé oči se vpíjely do sestřina obličeje.

„Nepozveš mě dál? To tady budeme stát jako dva solné sloupy?”

zašklebil se a aniž by vyčkal sestřiny odpovědi, hrnul se dovnitř. „Nezá

říš zrovna štěstím, že mě vidíš, co?” uchechtl se a své skoro dvoumetrové tělo složil do ušáku v rohu obývacího pokoje.

Dvaapadesátiletá Dana Zlechová s povzdechnutím zavřela vstupní dveře bytu a poté se usadila naproti o dva roky staršímu sourozenci.

„Co chceš?” otázala se stroze a z jejího hlasu čišel neskrývaný chlad.

„To je mi ale uvítání,” zavrtěl Benedikt Marhaňák hlavou a rozhodil ruce v gestu na znamení podivu. „Proč bych hned musel něco chtít?

Proč bych se nemohl jen tak přijít podívat na svou milovanou mladší sestru, potěšit ji v jejím vdovství, lidsky si popovídat, zavzpomínat na dětství?” odříkával, jako když medu ukrajuje.

Dana Zlechová však dobře věděla, že účel návštěvy byl docela jiný. Prozaický a ryze účelový.

„Hele, Beny, nehraj to na mě, jo?“ odtušila stroze. „To bych tě nesměla znát půl století, i když jsi proseděl pětadvacet roků v lochu. Ty a potěšit sestru v jejím vdovství, lidsky si popovídat, zavzpomínat na dětství… Pcha! Tohle můžeš vykládat svým kumpánům v harendě, ale ne mně. Ne mně!“ pokračovala studeně. Ani kávu mu nenabídla, a mohla, měla čerstvou, dopoledne donesenou ze samoobsluhy za rohem.

„No tak dobře, ségro… “kývl hlavou otráveně. „Jsem zase švorc.

Sáhni do šrajtofle, vytáhni pětikilo a já půjdu svou cestou. Rok o mně neuslyšíš!”

„Pětikilo, říkáš? To je dobré… Myslíš si snad, že si prachy pěstuju?

Ze mi rostou na záhonku za barákem mezi mrkví a celerem?” odsekla rezolutně. „Na to zapomeň, Beny…”

„Tak aspoň tři kila. Nebo dvě,” zkoušel smlouvat. Nepochodil. Dana Zlechová byla rozhodnuta nepovolit a vyprovodit nezdárného bratra, černou ovci Marhaňákovy rodiny, ze dveří s prázdnou. Ba co víc, vytáhla na něj nepříjemnou historii, která nikdy nebyla uspokojivě vysvětlena.

Zmizení zlatých šperků po nebožce mamince.

„To by se ti tak hodilo, čas od času mě pumpnout o peníze a prochlastat je pak s kamarády z mokré čtvrti v harendě, co? Máš smůlu, já nejsem dnešní. A abys věděl ještě pořád čekám, že mi vysvětlíš, kam zmizely maminčiny prsteny, náramek, náušnice a řetízek na krk! Beztak jsi je taky prolil hrdlem. Za rodinné zlato jsi hostil ty ničemy, ty povaleče, co se s nimi slézáš,” vypálila salvu těžkého kalibru.

To Benedikta Marhaňáka jaksepatří nadzvihlo. Teď Dana zabrnkala na citlivou strunu. Dotkla se bolavého místa. Píchla do vosího hnízda. Marhaňák měl totiž po matčině smrti na její zlaté šperky skutečně zálusk, ale zřejmě přišel pozdě. Když se o ně začal zajímat, byly už fuč.

A pokud se někdo postaral, aby zmizely a velkým obloukem se tak vyhnuly dědickému řízení, musela to být právě ona, Dana. Přičinlivě je ztopila, a teď mu bude předhazovat krádež…

„Tak pozor, ségro!” zvýšil hlas a jeho oči se stáhly do uzoučkých štěrbinek. „Tohle mi říkat nebudeš. Tohle si nenechám líbit. Já jsem matčino zlato nevzal. Já ne!“ rozkřikl se.

„Ne? A kdo tedy? Pověz, kdo?“ zaječela i Dana Zlechová

zlostně.

„Nejspíš ty, děvče. Ty sama jsi je vzala, a teď to svádíš na mě.

Zloděj křičí chyťte zloděje!” vmetl jí do tváře Benedikt Marhaňák.

„Já že jsem zlodějka?” hýkla zlobnou fistulí. „A to se na to podí

vejme! Od tebe, od kriminálníka všech kriminálníků, od hanby celé famí

lie, to sedí. Ven! Koukej vypadnout z mého kvartýru. Seber se a zmiz mi z očí,” vykřikovala z plna

hrdla.

„Drž zobák, ségro. Drž ten svůj zobák, tu svou nevymáchanou klapačku, nebo se neznám!” řičel Marhaňák, až se okna ostravského bytu paní Dany Zlechové třásla.

Babka Jelena Svojetínová, obývající garsonku ve stejném podlaží, tedy sousedka Dany Zlechové, o návštěvě Benedikta Marhaňáka u sestry dobře věděla. Jednak pravidelně kontrolovala špehýrkou na dve

řích vlastní garsoniéry, kdo k vdově přichází a v kolik od ní odchází, jednak jí přes již poměrně vysoký věk stále sloužil sluch a nemohla tudíž neslyšet gradující hádku sourozenců za zdí zvlášť když k té zdi ještě přiložila kvůli lepšímu ozvučení široký plechový kastrol.

Benedikta Marhaňáka osobně neznala, ale od Zlechové zaslechla

před časem zmínku o jeho dlouholetém pobytu v kriminále a to spolu s ne právě sympatickým vzezřením jeho obličeje Jelenu Svojetínovou vedlo k závěru, že je to docela určitě „špína chlap”, a teď, když se tak zuřivě hádal s vlastní sestrou, blahořečila osudu, že je od ní odděluje poctivé cihlové zdivo.

Benedikt Marhaňák byl nesporně černou ovcí celé široké rodiny v tom měla jeho sestra Dana Zlechová pravdu. Světlo světa spatřil rok před koncem té největší světové války, kdežto Danka už byla dítětem znovunabyté všenárodní svobody. S bratrem si nikdy nerozuměli. Každý ze sourozenců byl docela jiný, povahou i vzezřením. Beny dorostl téměř dvou metrů, pyšnil se rukama velikosti lopat a rameny, s nimiž se sotva vešel do dveří. Dana naopak ve škole vždy patřívala k nejmenším a nejútlejším dětem a v dospělosti její postava nepřesáhla sto šedesát centimetrů. Vyrostla v tichou, zádumčivou, nesporně chytrou, možná trochu vychytralou ženu.

To Benedikt se už od předškolních let projevoval jako človíček, který své názory, postoje a vůli prosazoval fackami a bušením pěstiček.

Tenhle povahový rys s přibývajícím časem vystupoval stále zřetelněji do popředí, až z Marhaňáka nakonec osud učinil notorického rváče, jemuž slovní spory a následná řešení v pěstních bitkách očividně působily potěšení proto je také vyhledával, ba s gustem vyvolával. Když dospěl, přibral do výbavy k pěstím, pažím a svalnatým nohám, jež dokázaly protivníka kopnout bezmála silou koně, také umění zacházet s nožem. Nebylo proto divu, že ve dvaceti letech stál před soudním senátem pro rvačku s následným ublížením na zdraví a přímo z jednací síně putoval na tři roky za vězeňské mříže.

V jedné zaplivané ostravské hornické harendě totiž vyvolal spor a pak bitku, v níž mu ke konečné výhře dopomohlo právě ostří jeho nože.

Bylo to však jen Pyrrhovo vítězství…

Vězeňskou bránu opustil v sedmašedesátém a o dva roky později

se oženil. Vzal si o čtyři léta mladší dívku jménem Martina a jeho sestra Dana, tou dobou už vdaná a tudíž Zlechová, považovala novou švagrovou za světici i bláznivou zároveň dívka, jež byla ochotna milovat a dokonce vstoupit do manželského svazku s Benym Marhaňákem, nemohla být podle jeho sestry docela normální. Tohle manželství nedopadne dobře. Nemůže, vždyť šedá myška Martina se k Benymu hodí právě tak jako voda k ohni, říkávala Dana Zlechová prorocky příbuzným a známým. A vskutku se nemýlila! Mladá paní Martina Marhaňáková si svého zákonného chotě opravdu příliš neužila. Jejich úředně posvěcený svazek s Benediktem trval třináct let. Třináctka je nešťastné číslo, zvedla varovně ukazováček Dana Zlechová. Sedm let z oněch třinácti si Marhaňák odseděl v různých kriminálech. Pořád ta stejná písnička

hádky, rvačky, pak ublížení na zdraví, soud a vězení.

Třináctka je sice nešťastná cifra, zato sedmička je číslo ze všech nejšťastnější. Uvidíš, osud ti chystá velkou životní změnu

tak nějak utěšovala Dana Zlechová svou mladší švagrovou. Sama však těmhle svým slovům nevěřila. Osud uchystal Martině Marhaňá

kové tu nejkrutější změnu, jaké se lidská bytost vůbec může dočkat…

Když se Benedikt Marhaňák vrátil z dalšího výkonu trestu, psal se rok 1982. To už jeho ženě Martině aniž by to kdo tušil

zvolna dohořívala svíčka jejího života. Marhaňák v kriminále vyslechl od jednoho ze spoluvězňů nadmíru vzrušující a neobyčejně poutavé líčení sexuálních praktik s masochistickými prvky, s nimiž se dotyč

ný kdysi dávno seznámil na svých cestách dalekými asijskými kraji.

Předlouhé noci bez zamhouření očních víček strávil Benedikt Marhaňák na vězeňské pryčně při představách toho, co slyšel.

Jeho manželka Martina však na podobné kousky zvědavá nebyla,

ač ji k nim Benedikt bezprostředně po návratu z věznice domů nejprve přemlouval a pak i nutil silou. Zkoušel to stále a znovu. Stále a znovu narážel na manželčin tuhý odpor a odmítání. Zuřil čím dál víc, za kaž

dou cenu chtěl s vlastní ženou vyzkoušet to, co tolikrát vídal v duchu a co ho tolik vzrušovalo. Párkrát Martinu zfackoval, ale nepovolila. Její představy o partnerském soužití muže a ženy byly na hony vzdáleny asijským masochistickým praktikám a ona nehodlala ustoupit ani o píď.

Té osudové noci jí dal vybrat. Buď se mu podvolí, nebo… Nevěřila, že by ono „nebo“ skutečně splnil. Krutě se zmýlila. Rváč, násilník, opilec a kriminálník, jehož příjmení nosila, se pro dosažení a prosazení vlastní vůle neštítil ničeho. Martina Marhaňáková odmítala manželovy zvrhlé sexuální choutky do poslední minuty svého života. To Benedikta rozběsnilo natolik, že sevřel její hrdlo svými silnými prsty jako do ocelového svěráku. Když ženu zase konečně pustil, už nedýchala a její srdce už netlouklo.

Marhaňák svou ženu uškrtil pár dnů před jejími čtyřiatřicátými narozeninami. Soud ho tenkrát poslal do zamřížovaného světa, kde to jako nenapravitelný recidivista už dávno důvěrně znal, na patnáct dlouhých let. Vyšší trest už podle litery zákona dostat nemohl. Ač by si jej byl zřejmě zasloužil…

Když se před ním pokolikáté už otevřela opět brána věznice a on mohl vykročit do ulic města zase jako svobodný občan, psal se již rok 1997.

Dana Zlechová pochopila, že je skutečně zle. S hrůzou si teď připomněla strašlivý osud své švagrové Martiny. Když Beny nedosáhl své

ho, když mu odporovala a vzdorovala, nerozpakoval se ji poslat na věč

nost. A co teď? Co bude teď?

Benedikt vyskočil z ušáku v rohu obývacího pokoje a přiskočil k sestře.

„Vypadni z mého kvartýru!“ vřískla, ale to už chápala, že její vykutálený, obávaný, zatracovaný, nenáviděný a přitom obrovitý bratr její byt neopustí. Polil ji studený pot, jeho krůpěje cítila na čele stejně jako na chodidlech.

Benedikt po ní hrábl paží s nataženými prsty. „Říkám ti, abys zmlkla. Mlč! Rozumíš?”

Zakličkovala, utekla před ním do ložnice. Pokusila se zavřít dveře a otočit klíčem v jejich zámku, ale byl rychlejší. Vtrhl za ní. Věděla, že se ocitla v pasti.

„Beny, neblázni…” špitla.

Chytil ji prsty za paži, přitáhl si ji k sobě. Dost to bolelo… „Tak já jsem podle tebe vzal matčiny šperky! Tohle jsi neměla říkat…” zasyčel jako kobra a stiskl jí krk.

Zalapala po dechu. Čůrky ledového potu jí teď stékaly po zádech, po ramenou, prsou i břiše. „Pomoc… Pomoc!” zasípala. Strach ji ovládl.

Zblízka hleděla do tváře stvůry, jež byla jejím rodným bratrem, viděla jeho zažloutlé zuby, cítila odporně nakyslý pach z Benediktových úst.

Stále ji rdousil. Upadla na zem, zoufale sebou házela jako ryba lapená do sítě. Sáhl na postel, vzal odtud její noční košili.

„Po moc!!!“ dokázala ještě křiknout, jenže pak jí mezi čelisti nacpal spodní lem noční košile, její horní část jí zručně obtočil kolem hrdla a silou utáhl.

Jelena Svojetínová už žádný křik neslyšela. Za zdí bylo najednou hrobové ticho. Babka se přesunula ke špehýrce ve dveřích. Za minutu, možná za dvě vyšel bratr paní sousedky ven z jejího bytu a rozběhl se po schodech dolů. Svojetínová nevěděla, že Benedikt Marhaňák před svým odchodem ze sestřina kvartýru našel na poličce její peněženku.

Zlechová v ní měla jedinou bankovku. Tisícikorunu.

Za hodinu už seděl ve svém oblíbeném baru Louka uprostřed hou—

fu kamarádů. „To je super!” pravil nahlas. Chtěl po Daně pětistovku. Pak slevil na tři stokoruny. Dokonce na dvě. A nyní měl v dlani celou tisícikorunu. Tác. Talíř. Litr.

„Hej, hospodo,” máchl rukou vstříc číšníkovi, spěchajícímu sem z výčepu s tácem plným sklenic, ozdobených bílými pivními čepicemi. „To je super!” zopakoval nahlas, když číšník tác postavil na stůl přímo před něj a ze všech stran se k němu natáhly ruce žíznivých kamarádů.

Jelena Svojetínová chvilku vyčkávala. Teprve když měla jistotu, že se ten protiva bratr paní Zlechové nevrátí, zazvonila u jejích dveří. Nic, jen znepokojující ticho. Babku Svojetínovou popadla podivná předtucha.

Co když ten kriminálník sousedce ublížil? Babka by se docela ráda podívala dovnitř, jenže dveře bytu s vizitkou Dana Zlechová byly opatřeny zvenčí masivní mosaznou koulí místo kliky, a proto se Jelena Svojetínová vydala šouravým krokem k nejbližší telefonní budce na rohu ulice, aby vytočila linku 158.

Dva mladíci v policejních uniformách, kteří se v domě za nějakých deset, patnáct minut objevili, neměli zpočátku nejmenší chuť vyrážet dveře bytu Dany Zlechové, neboť svědectví babky Svojetínové jim připadalo pramálo přesvědčivé, ačkoli sousedka věrně reprodukovala vý

křiky ozývající se zpoza zdi: „Drž ten svůj zobák, tu svou nevymáchanou klapačku, nebo se neznám!”, „Říkám ti, abys zmlkla!” a taky „Pomoc!”

Na babčin argument, že paní Zlechová může po té hádce uvnitř ležet zraněná a třeba potřebuje pomoc, ovšem protiargument nenašli.

Zvlášť když Jelena Svojetínová s typicky ženskou logikou zdů

raznila, že je lépe vyrazit jedny dveře, než si zatížit duši takovým smrtelným hříchem, jakým by bylo neposkytnout pomoc zraněné vdově a klidně odjet pryč.

Dana Zlechová však žádnou pomoc nepotřebovala. Ležela ve své

ložnici s noční košilí v ústech a kolem krku. Její vytřeštěné, a přitom už nic nevidoucí oči byly upřeny právě na oba uniformované příchozí. Jako by jim vyčítaly, že přišli příliš pozdě.

Benedikt Marhaňák, několikanásobně trestaný recidivista a důvodně podezřelý z vraždy vlastní sestry Dany Zlechové, se ani nepokoušel skrývat se či uniknout spravedlnosti. Už druhého dne usedl v kanceláři proti vyšetřovateli případu. Zkušenému kriminálníkovi, jenž měl s policisty, vyšetřovateli a soudci už mnohokrát co do činění, bylo jasné, že z téhle šlamastyky se nevymotá. Zvlášť když babka Svojetínová podala svědectví, které vinu Benedikta Marhaňáka vcelku jednoznačně potvrzovalo. Vyšetřovací pokus, při němž sousedka nebohé Dany Zlechové špehýrkou na dveřích své garsonky Marhaňáka neomylně rozeznala od policejních figurantů, podezření jen doložil.

Obviněný bratr oběti, jenž už jednou vraždil, fakticky ani nezapíral.

Při výslechu u vyšetřovatele dokonce přiznal i krádež tisícikoruny, již uškrcené sestře vzal z peněženky a posléze propil s kamarády v ostravském baru Louka.

Proč musela dvaapadesátiletá Dana Zlechová vlastně zemřít?

„Odmítla mi půjčit peníze. Naopak obvinila mě, že jsem prý vzal a propil zlaté šperky po naší zesnulé matce. To ovšem popírám.” vypověděl Benedikt Marhaňák do protokolu. „Kdybych ty šperky opravdu měl, nemusel bych se u sestry doprošovat,” dodal. Uvedl také, že se cítil jedná

ním své sestry ponížen a byl k vražednému činu vyprovokován. „Když jsem jí omotal kolem krku její noční košili, řekl jsem jí mlč, už navěky mlč!” podotkl a pak se v klidu nechal odvést do policejní cely.

Krajský soud v Ostravě se případem vraždy Dany Zlechové, spá

chané dne 14. července 1998, zabýval v dubnu příštího roku. Senát dospěl k závěru, že chování obžalovaného Benedikta Marhaňáka bě

hem vražedného útoku na vlastní sestru a především pak po hrůzném skutku svědčí o absenci morálních zábran. stejně jako o zvrhlosti obžalovaného. Opřel se zejména o vyjádření soudního znalce z oboru psychologie, jenž nevyloučil. že po vraždě vlastní manželky a sestry by Benedikt Marhaňák časem mohl s obdobným cílem napadnout další ženu z vlastního příbuzenstva. Protože osobnostní vývoj obžalovaného je v jeho pětapadesáti letech již nepochybně ukončen, není účinná resocializace mírnějším trestem možná, konstatovalo se v odůvodnění rozsudku.

Benedikt Marhaňák jím byl poslán znovu do kriminálu, tentokrát se zvý

šenou ostrahou. Verdikt byl tvrdý doživotí.

Okamžitě po vynesení rozsudku Krajského soudu v Ostravě podal

obhájce Benedikta Marhaňáka odvolání k Vrchnímu soudu v Olomouci.

Ten rozhodnutí ostravského senátu neakceptoval.

Odvolací soud došel k názoru, že v případě násilné smrti Dany

Zlechové nebyly naplněny veškeré zákonné podmínky, jež jsou nutné k tomu, aby pachatel vraždy mohl být poslán do žaláře jednou provždy.

Podle olomouckých soudců Marhaňák čin nespáchal ze zvlášť zavrženíhodné pohnutky. Nešlo totiž o chladnou kalkulaci, související s faktem, že mu Dana Zlechová odmítla půjčit požadované peníze. Soud dospěl k přesvědčení. že vrah jednal v afektu. Zlostně reagoval i proto, že mu sestra vyčetla údajnou krádež zlatých prstenů, náušnic, náramku a řetízku na krk. Tu ovšem Benedikt Marhaňák od počátku popíral. Naopak

měl podezření, že šperky si mohla potají přivlastnit právě jeho sestra Zlechová.

Obžalovaný před senátem Vrchního soudu také v jednom bodě

změnil svou výpověď. Na rozdíl od výslechů u vyšetřovatele i u Krajské

ho soudu v Ostravě tentokrát prohlásil, že v bytě Dany Zlechové nic neodcizil. Popřel, že by ze sestřiny peněženky vzal tisícikorunu, a zdůraznil, že v baru Louka hostil své kamarády a známé výhradně za vlastní peníze.

Odvolání, jež podal Marhaňákův advokát, přineslo aspoň dílčí

úspěch. „Závěry Krajského soudu v Ostravě, podle kterého obžalovaný spáchal vražedný skutek ze zvlášť zavrženíhodných pohnutek, jsou nepřesvědčivé,” praví se v odůvodnění konečného rozsudku, proti němuž již není přípustné žádné odvolání.

Benedikt Marhaňák si za svou v pořadí již druhou vraždu odsedí ve věznici se zvýšenou ostrahou celkem dvacet čtyři roky. Pokud kdy vů

bec opustí její katr, bude mít na hřbetě už téměř osm křížků.

Jedna věc v téhle kauze zůstala nevysvětlena a pravda už stěží kdy vypluje na povrch. Kde skončily zlaté šperky po matce Marhaňákové? Její syn Benedikt trvá na tom, že o nich neví. A její dcera Dana už nikdy nikomu nic nepoví.

J O S E F K R A T O C H V Í L

DÉMON ZÁMECKÉHO PARKU

Bylo půl třetí ráno, když se Věra Mourkové rozhodla jít domů. Diskotéka Na Zámecké ve tři končila a nebyl nikdo, kdo by ji doprovodil domů.

Byl počátek října, obloha zatažená, drobně poprchávalo. Zaváhala, jestli má jít po silnici, ale pak se rozhodla pro zkratku přes zámecký park. Sotva vkročila mezi keře a stromy, měla pocit, že ji někdo pozoruje. Ohlédla se. Nikdo. Zachvěla se zimou a strachem a instinktivně přidala do kroku.

Najednou byl za ní, chytil ji za rameno a obrátil k sobě. Přes obličej kuklu.

„Neřvi, nebo tě zabiju!“

Zaječela.

Srazil ji úderem do obličeje. Cvakl vystřelovací nůž.

„Když budeš řvát, zabiju tě,“ řekl znovu. Nůž držel v levé ruce, pravou ji uchopil za bundu a táhl do křoví. Tam jí poručil, aby se opřela rukama o zem, pak ji vyhrnul sukni a rozřízl kalhotky. Držel ji za boky, funěl a vyrážel ze sebe tlumené vzdechy. Neukojený, nelítostný samec.

Jak se jmenuješ,” zahučel, když skončil.

Když mu řekla jméno, přidal varování. „Jestli půjdeš za policajty, tak si tě najdu.” Pak zmizel stejně tiše, jak přišel.

Znásilnění ohlásila Věra Mourková až druhý den v osm ráno.

Přišla v doprovodu matky, energické plnoštíhlé čtyřicátnice s kulatým obličejem plným rudých skvrn a s očima, které rozčilením píchaly jako žihadla rozvášněných sršňů a zároveň zmrazovaly jako .padesátistupňový mráz v ruské tajze.

Pozval jsem k výslechu kolegyni Šedivou a matku jsem, přes její protesty, vyexpedoval z místnosti. Věra vypovídala klidně a věcně, jakoby se jí věc netýkala. Pachatele popsala jako muže vysokého kolem sto osmdesáti centimetrů, který mluvil hrubým, chraplavým hlasem. Nic víc jsme z ní nedostali. Nechali jsme si od poškozené ukázat místo, kde se vše odehrálo. Byl to zapadlý kout parku, kterým vedla cestička od restaurace do ulice Pod Vrchem.

„Kterým směrem pachatel odcházel?” zeptal jsem se Mourkové.

„Myslím, že šel nahoru,” řekla bez přemýšlení, „ale nevím to jistě.”

Poslali jsme ji na gynekologické vyšetření a testy na zjištění pohlavních chorob.

Na místě činu jsme žádné stopy nezjistili. Nastoupila rutina

prověření všech osob, které se již dopustily mravnostního trestného činu a bydlely v obvodě, jenže to bylo zdlouhavé a čas pracoval pro pachatele.

„Třeba byl v restauraci na diskotéce,” usoudil Rubeš, a tak jsme se s balíčkem fotografií pachatelů vypravili Na Zámeckou.”

;

Říjnové počasí předvádělo své vrtochy. Studený vítr s drobným

deštíkem, na obloze těžké, vodou napité mraky.

Číšník, asi čtyřicetiletý muž s lysinou a výrazem lišáka, který napá

lil hloupého sedláka, mlel pusou rychleji než léty vytrénovaná pavlačová přebornice. Překypoval ochotou, o které každý ví, že je hraná a nemá ceny vykouřené fajfky tabáku. Na fotkách nikoho nepoznal.

„Třeba Martin si někoho všiml. Já v tom kalupu nemohu zase tak moc lidi kapírovat.”

Martin se jmenoval Lhoták, pracoval v bezpečnostní agentuře a na Zámecké dělal vyhazovače. Zajeli jsme za ním do agentury.

Je na stojce v bance,“ řekl nám majitel, stotřicetikilový muž v bílé košili a křiklavou vázankou, kterou si patrně vystřílel někde na pouti.

„Něco spáchal?”

„Ne,“ řekl jsem. „Spíše potřebujeme jeho pomoc.”

„No proto,” konstatoval s uspokojením. „Já nějaká pochybná individua nezaměstnávám. Každého si prověřím. Disciplína, odpovědnost, pořádek. To je krédo firmy. Lhoták patří k nejlepším. U mě to jinak nechodí.”

Lhotákovi černá firemní uniforma slušela. Vytrénovaný, štíhlý, třicetiletý chlapík s kudrnatými, světle rezavými vlasy a plachým, chlapeckým úsměvem ve tváři.

„Rád vám pomůžu,” řekl a chopil se fotografií. Pečlivě je prohlédl a pak zavrtěl záporně hlavou. „Žádný z nich tam nebyl, alespoň jsem si nevšiml, ale to víte, bylo tam plno lidí.”

„Vy tam Na Zámecké děláte vyhazovače?” zeptal se Rubeš. „Sna

žím se přivydělat nějakou korunu pro rodinu, ale pan šéf o tom ví,” dodal rychle.

„Nevšiml jste si něčeho podezřelého, nebyl tam někdo, kdo na sebe upozornil?” zeptal jsem se.

„Ne,” zavrtěl hlavou, „ale kdybych na něco kápl, dám vám vědět. O

co jde?”

„Běžné pátrání,” řekl jsem a dal mu vizitku. „Můžete volat kdykoliv.”

„Spolehněte se. Pan šéf rád vidí, když dobře vycházíme s policií.”

Uteklo deset dní a přepadení v zámeckém parku mělo repliku, jen

že tentokrát šlo o sedmnáctiletou dívenku, které útočník zlomil ruku a vyrazil tři zuby. Děvče se dostalo do šoku, muselo být hospitalizováno v nemocnici a podle psychiatra bylo pravděpodobné, že jí zůstanou ná

sledky. Když jsem ji viděl na nemocničním lůžku a registroval její stálý strach v očích, sevřelo se mi srdce. Nechali jsme ji o samotě se Šedivou, aby ji mezi čtyřma očima vyzpovídala, ale výsledek byl žalostný. Prakticky nevěděla nic, jen se bála.

„Krucifix,“ řekl jsem Rubešovi a tím jsem vyjádřil vztek a naši nemohoucnost. Policisté z místního oddělení dostali za úkol zámecký park pravidelně kontrolovat.

Dvacátého osmého října uhodil pachatel potřetí. Tentokrát byla obětí třiadvacetiletá svobodná učitelka základní školy Vendula Křižanová.

„Měl kuklu, mluvil hrubým, chraplavým hlasem, ohrožoval mě no

žem a chtěl vědět, jak se jmenuji,” řekla do protokolu viditelně otřesená žena.

Stejná režie jako dřív, říkal jsem si v duchu, a ze všech sil se snažil objevit nějaké to ,stéblo,” které by v pátrání pomohlo. Jenže Křižanová byla rozrušená, roztěkaná a navíc ji čekala gynekologická prohlídka.

Nemělo cenu naléhat. Věděl jsem, že jí musím poskytnout čas.

Policejní ředitel mlčky vyslechl můj referát o případu.

„Co navrhuješ?”

„Znásilnění se udála v zámeckém parku. Všechny napadené ženy

předtím byly na diskotéce v restauraci Na Zámecké. Podle mne je pachatel tipuje právě tam. Chtěl bych nasadit volavku.”

Přemýšlel o mých slovech. „Musíš mít nejméně tři, které se budou střídat. Musíme zajistit jejich ochranu… je to riziko…”

„Celá naše práce je riziko,” řekl jsem. „Jestliže to budou profesionálky, mohlo by to vyjít.”

„Dobře,” řekl ředitel. „Bereš na sebe velikou zodpovědnost.”

Kývl jsem, a bylo rozhodnuto.

Základní škola, ve které učila Vendula Křižanová, byla v boční tiché ulici přecpané parkujícími auty.

„Přišel jsem za vámi s nadějí, že jste si ještě na nějakou podrobnost vzpomněla,” řekl jsem. Od napadení uběhly čtyři dny a mně se zdálo, že mladá žena od posledního našeho setkání nějak zestárla.

„Mám odejít?” zeptala se kolegyně Synková a zvedla se ze židle.

„Ne, není třeba,“ reagovala Křižanová a obrátila se ke mně.

„Vzpomněla jsem si na takovou maličkost, ale…“ Zmlkla a rozpačitě se mi dívala do tváře.

„Jen povídejte. I za maličkost budu vděčný.”

„Když byl asi deset metrů ode mne, tak si sejmul z hlavy kuklu.”

Odmlčela se a já ani nedutal, abych tok jejích myšlenek nepřerušil.

„Myslím, že má světlé vlasy,” řekla po chvíli. „Aspoň se mi to tak zdálo… v měsíčním svitu.”

„Viděla jste někoho takového na diskotéce?”

„Tam bylo mužů se světlými vlasy víc.”

„Kterým směrem odcházel?”

„Vracel se nahoru, jako k restauraci, ale nemusel tam jít. Mohl odbočit.”

„Měli jsme tady jednou žáka, který také přepadl dívku s nožem v ruce,” řekla najednou Synková, „a měl rovněž světlé vlasy. Jenže mu bylo čtrnáct a stalo se to tak před dvanácti, třinácti lety.”

„Ten kluk přepadl ženu a chtěl ji znásilnit?” zeptal jsem se.

„Ženu ne, byla to holčina ze šesté třídy. Jestli ji chtěl znásilnit, to nevím, on to jeho tatínek nakonec ututlal. Kluk dostal trojku z chování a tím to skončilo. Vždyť mu bylo teprve čtrnáct.”

„Jak se jmenuje?”

„Já nevím,” ošívala se. „Nechtěla bych nikomu ublížit.”

Díval jsem se jí do očí a čekal.

„Anderle. Jan Anderle,” řekla nakonec.

Anderle v policejní evidenci nebyl. V době, kdy se událost, o které mi řekla učitelka Synková, stala, byl nezletilý a my jsme v evidenci nezletilých pachatelů nehledali. Teď jsme chybu napravili, ale stejně jsme k jeho osobě nic nenašli. Trestní rejstřík čistý jako čerstvě padlý bílý sníh. Z barevné fotografie použité na občanský průkaz na mě vystrašeně zíral kluk s velkýma od stávajícíma ušima a kulatou hlavou plnou blonďatých, nepoddajných pačesů.

„Prověříme ho,” řekl Rubeš. „Vypadá přitrouble, ale čert nikdy nespí.”

Přišla na poradu operativní skupiny. Měla na sobě rifle, zimní kotníčkové boty a o dvě čísla větší vatovanou bundu. Kulatý obličejík s mírně zdviženým nosem rámovaly delší světlehnědé vlasy. Vypadala jako čerstvě opeřené kuře, které promoklo až na kůži.

„Opravdu?” zareagoval Rubeš a nedůvěřivě si ji prohlížel. „Kde máte ostatní?”

„Žádné ostatní nejsou. Já to zvládnu sama,” odsekla sebevědomě.

Neskrýval jsem despekt. „Nastoupila jste k polici před týdnem, nebo už sloužíte celých čtrnáct dní?”

„Sloužím šest let. Nemějte obavy.”

„Obavy mít musíme,” řekl jsem mírně. „Jde o nebezpečného pachatele.”

Představil jsem jí policistu Krymla, třiadvacetiletého muže, který rovněž přišel z jiné součásti a měl Jírové dělat stín. Probrali jsme situaci do nejmenších podrobností a stanovili postup.

„Máte úkol pachatele na sebe nalákat. Tak aby zaútočil. Je to nanejvýš nebezpečné. Zakazuji vám jakékoliv experimenty. „Ty,” obrátil jsem se na Krymla, „ji nespustíš z očí, ale nesmí tě vidět ten lotr. Odpovídáš za její bezpečí. Rozumíš mi?”

Přikývl. „Nedělám to poprvé, vím, o co jde.”

„Zatím známe, že jde o muže kolem sto osmdesáti centimetrů vysokého, má pravděpodobně světlé vlasy a mluví chraplavým hlasem, ale to může předstírat. V současné době prověřujeme Jana Anderleho.”

Promítl jsem jeho fotografii na plátno a požádal Rubeše, aby sdělil vý

sledky prověrky.

„Je mu sedmadvacet let, je svobodný, pracuje v realitní kanceláři a žije s matkou. Otec od nich před deseti lety odešel a žije jinde. Ve čtrnácti letech přepadl o dva roky mladší spolužačku, přivázal ji ke stromu, vysvlékl a ohrožoval nožem. Tenkrát to ututlali, kluk dostal trojku z mravů a tím to bylo vyřešeno. Zajímavé je, že při posledním přepadení na diskotéce byl, a pro nás to je zatím muž číslo jedna.”

„Pozítří je pátek a Na Zámecké bude diskotéka. V tento den začí

náme s akcí Volavka. Teď si ještě jednou zopakujeme postupy v jednotlivých předpokládaných situacích a vybavení. Tak vy,” otočil jsem se na Jírovou. „Co musíte mít u sebe?”

„Zbraň, kasr, miniaturní vysílačku připevněnou na těle a na—

stavenou na vysílání…”

„Ano,” souhlasil jsem. „Na příjmu bude Kryml a také já s kolegou Rubešem. Kryml s námi bude mít vedlejší spojení a podává průběžně informace. To ovšem vy slyšet nebudete,” řekl jsem Jírové. „Ještě upozorňuji, že pendrekáři budou staženi. Žádnou hlídku tam nechci vidět, takže se musíte spoléhat jenom na sebe. Nepředvídanou situaci řešte podle uvážení, ale každou změnu okamžitě hlásit. Já a vrchní inspektor Rubeš budeme na příjmu v civilní dodávce zaparkované v boční ulici pod parkem.”

Byl pátek, dva dny po Dušičkách. Od rána jsem měl pocit vnitřního napětí a musel jsem se hlídat, abych nedával najevo nervozitu. Nepomohlo mi ani to, že mě nadřízený Jírové ubezpečil o jejích nesporných kvalitách. Riziko bylo veliké a já moc dobře věděl, co dokáže náhoda, případně malá indispozice nebo nesprávné vyhodnocení situace a ná

sledná chyba. Den utíkal rychlostí hlemýždě.

O půl osmé jsem dostal první hlášení. Jan Anderle opustil byt a zamířil na diskotéku do restaurace Na Zámecké.

Bylo deset hodin večer a ve speciálním autě nás sedělo pět. Spojař Rubeš, psovod Maleček s fenou německého ovčáka Kajdou, policista Hanák a já. Malá skupina rychlého zásahu, kdyby útočník prchal.

Teď už nervozitu vystřídalo uvolnění a soustředění. Kryml referoval o Anderlem: vyzval k tanci i Jírovou a vydatně do sebe lil alkohol.

„Zabírá,” řekl. „Jírová je bezva. Provokuje, ale tak akorát, cítím, že to dneska skončí.”

Do dvou hodin po půlnoci Jírová „vnadila”. Za deset minut půl třetí, když lokál už značně prořídl, se zvedla k odchodu. Vyčíhla si okamžik, kdy nikdo neodcházel, vyšla před restauraci, tam jakoby zaváhala a pak se pomalu vydala na cestu přes park.

„Vychází,” hlásil Kryml, který čekal před restaurací ukryt za křovím.

V autě bylo ticho rušené jen pravidelným šumem vysílačky.

„Snad si nezapomněla zapnout vysílačku,” řekl Hanák

a hned zmkl, protože v příjmu se ozval tichý šepot.

„Vcházím do parku. Nikoho nevidím.” Volavka se ozvala.

„Objevil se Anderle,” ozval se Kryml. „Míří do parku. Jdu za ním.”

Vytrhl jsem spojaři ovladač a přepnul na vysílání Krymlovi.

„Sleduj Jírovou, to je tvůj objekt. Rozumíš? Jírovou!”

„Nemohu ho předběhnout, viděl by mě. Podle mně jde po ní. Nikdo jiný tu není.”

„Chci, abys měl Jírovou na očích. Nemůžeme vědět…”

„Ty kurvo!” ozvalo se najednou z vysílací vlny Jírové. „Neřvi, nebo…”

V aparátu to zapraskalo, následovalo zaječení a sípavé těžké oddechování.

„Lež,” řvala Jírová. „Lež, nebo to do tebe našiju.”

„Anderle ji napadl,” zařval Rubeš a hnal se z auta. Za ním Hanák a psovod s fenou.

„Okamžitě k Jírové,” dal jsem rozkaz Krymlovi. „Slyšíš! Okamžitě k Jírové! Je v nebezpečí, byla napadena. Slyšíš mě?!“

Vrátil jsem ovladač spojaři. „Volej mu!” Vyběhl jsem jen v košili do tmy a hnal se do vrchu za ostatními, kteří zmizeli ve tmě přede mnou.

Doběhl jsem poslední. Na zemi obličejem zabořeným do trávy ležel muž v kukle, ruce v poutech za zády. Pes stál u jeho hlavy, vrčel a cenil tesáky.

Jírová stála vedle a klepala se jako osika. Vrhl jsem se k ní.

„Heleno, stalo se ti něco?”

„Ne. Jenom jsem se trochu lekla. Objevil se úplně najednou, vůbec jsem nic neslyšela. To je ten Anderle?”

„Ten zvrací o padesát metrů dál,” řekl Kryml. „Nemohl jsem se zdr

žovat s odpovědí, šéfe,” řekl mi. „Slyšel jsem Helenu, tak jsem vystartoval. Klaplo to.”

„Jestliže to není Anderle, tak kdo to tedy je?” zeptala se Jírová.

Když jsme ho obraceli na záda, řval jako tur. Nejspíš měl vy—

kloubenou ruku v rameni.

„Tu masku ti sundám, milánku,” řekl Rubeš. „Teď už se stydět nemusíš.” Ve světle baterky jsme se dívali do bolestí zkřivené tváře nejlepšího pracovníka bezpečnostní agentury Martina Lhotáka.

Třicetiletý ženatý muž, otec dvou dětí. Své oběti netipoval na tanečním parketu, ale jen číhal. Jakmile z diskotéky odcházela žena sama a zamířila do parku, použil bočního východu z restaurace. Tím se dostal nepozorovaně ven, oběť předběhl a čekal. Proto ho Kryml nemohl vidět a soustředil se jak vidět, chybně na Anderleho.

Při domovní prohlídce jsme u Lhotáka našli zápisník, do kterého si psal jména napadených žen a datum. Byla tam i moje vizitka, na kterou připsal: blbeček.

„Udělal jsi na něj ohromný dojem,” řekl s hraným despektem Rubeš.

Soudní znalci z oboru sexuologie a psychiatrie konstatovali mimo

řádnou sexuální apetenci a psychopatické změny osobnosti a potvrdili pachatelovu úplnou trestní odpovědnost.

Soud odsoudil Kamila Lhotáka ke čtyřem a půl roku ve věznici s ostrahou.

K A R E L Š T O R K Á N

SMRT KRÁSNÉ SPOLEČNICE

1.

Zazvonil zvonek.

Krátce po jedné.

Irena Mrázková ležela na starožitném divanu nahá, s nohama trochu pokrčenýma, kouřila dlouhou marlborku a vypouštěla kouř do stropu. To dělávala vždy po obědě, když zatáhla žaluzie před vtíravým sluncem. Měla byt po rodičích v Praze na Vinohradech přímo na náměstí Krále Jiřího a tuhle letní dobu, kdy na ulicích zavládlo nečinné dusno, doslova milovala.

Byl to starý zvyk. Ještě před dvěma roky pracovala jako barmanka v nočním malostranském klubu, domů přijížděla prvním ranním metrem, o dvanácté se probouzela a místo snídaně obědvala.

Cigareta a šálek kávy po obědě, který si nachystala, ji měl za čas probudit opět k životu.

Tentokráte ji k životu probudil zvonek.

Natáhla na sebe župan, zamířila do předsíně a sotva otevřela dve

ře, uviděla Laděnu. Velkou radost z toho neměla. A dveře před nosem jí také zavřít nemohla. Už dlouho jí byla Laděna Tomková protivná a v poslední době ji přímo nesnášela. Už jenom proto, jak se nemožně oblékala a jak o sebe nedbala. I dnes měla mastné vlasy, letní plátěné šaty volaly po pračce a sandály na bosé noze jako by jí při chůzi tleskaly.

Laděna vypadala dost vzrušeně. Ale kdy nevypadala, pomyslela si Irena Mrázková.

Obě se znaly léta. Ze studijních let. Na gymplu měly docela dobrou partu. Vytvořila se z několika kluků a holek, co chtěli jít na vejšku, Irena Mrázková chtěla dělat češtinu a cizí jazyk. Některé holky by braly všechno, snad i ukrajinštinu, jen proto, že se jim nechtělo do zaměstná

ní a bylo jim jedno, jestli budou studovat pedagogiku nebo právo.

Laděna Tomková se držela Ireny. Měla pro to svůj důvod. Irena se už na gymplu mohla cítit hvězdou. Dlouhé nohy, andělsky bledá tvář s něžným čelem, dlouhá hříva plavých vlasů, milý úsměv, kterým se řeší vnitřní rozpaky, to vše dohromady ji předurčovalo k tomu, aby se za ní kluci ohlédli a aby byli rádi v její společnosti.

Laděna Tomková to dobře věděla. Pokud Irena své ctitele odmítla, což bylo u ní běžné, měla v její blízkosti naději, že něco zbude pro ni.

Což se časem několikrát potvrdilo.

Ani Irena Mrázková, ani Laděna Tomková se na vejšku nedostaly.

Nedostal se tam z jejích spolužáků ani Luděk Augusta. Na rozdíl od obou spolužaček to nebral tak tragicky. „Když na to někdo nemá, má to nechat odborníkům,” prohlásil, když se všichni po prázdninách zase potkali.

Luděk vždycky bral všechno na lehkou váhu a neztrácel optimis—

mus. Dokonce dal dohromady pár kluků a holek z ročníku, kteří se na vejšku nedostali, a občas se s nimi scházel po kavárnách.

Irena Mrázková si po půl roce našla zaměstnání v jednom průmyslovém podniku jako propagační referentka a když jí při dopravní nehodě zemřeli rodiče, přestala na vysokou školu myslet. Nejdříve se začala soudit s majitelem dodávky, který v opilosti srážku zavinil, musela platit advokáta a měla se co ohánět. Navíc se po delší známosti rozešla s chlapcem, který odjel na stipendium do Ameriky.

Tehdy měla pocit, že je na konci svých sil. Na schůzky spolužáků dávno přestala docházet, nic o nikom z nich nevěděla. Ani snad vědět nechtěla.

Uběhly čtyři roky. Mezitím se od jedné ze spolužaček dověděla, že Laděna Tomková se provdala za Luďka Augustu. Dost ji tehdy mrzelo, že jí neposlali ani oznámení, vždyť znali její adresu.

V té době změnila zaměstnání a začala prodávat na Václavském

náměstí v obchodě se starožitnostmi.

Pak přišly Vánoce a Luděk Augusta se objevil v krámě před dlouhým pultem. Nejdřív ho nepoznala. Přibral na váze, měl krátký plnovous a mezi límci tmavého elegantního zimního převlečníku se na Irenu smál tmavočervený motýlek.

Luděk měl výbornou náladu.

„Snad jsi si sem nepřišel vybrat vánoční dárek pro Laděnu?” zeptala se ho.

„Pro Laděnu?” podivil se. „My jsme se hned po půl roce rozvedli.

Copak to nevíš? To byl úlet mládí.”

„Jak to mám vědět,” řekla trochu sklesle.

Všiml si toho. Snad proto řekl:

„Co ty tu vlastně děláš, Ireno? Není to blbý, že zrovna za pultem?”

Věděla, že svým způsobem má Luděk pravdu. Zároveň si vzpomněla, co jí už před maturitou říkával Já být na tvým místě, Ireno, a být tak hezká holka a mít tvoje prsa, tak jsem samý prachy.

„Chtěl jsem říct, že zrovna za tímhle pultem,” dodal vzápětí.

„Ty snad víš o něčem lepším?” odsekla.

„Irenko, jak tak koukám, z tebe se stává nedůtklivá ženská. Řekni mi aspoň, co chceš v životě dokázat, a já ti možná k tomu pomůžu.”

Ta jeho suverenita ji štvala. Snad proto řekla vztekle: „Chtěla bych mít dost peněz! Co jinýho!”

„Tak jo,” přikývl. “Dost peněz si můžeš vydělat i u nás.”

„Co je to u vás?“

Místo dalších slov jí podal navštívenku. Aby mu večer zavolala, že se určitě domluví.

Skutečně se domluvili. Z Ireny se stala během roku úspěšná barmanka v nočním malostranském klubu, kde měl Luděk Augusta svůj podnikatelský podíl. Během několika let získala mezi pravidelnými ná

vštěvníky ze zastupitelských úřadů tolik štědrých přátel, že ji přestal podnik zajímat.

Z nich si nakonec vybrala tři. Pokud se u ní chtěli zdržet přes noc v jejím vinohradském bytě, museli předem zavolat. Něžnosti, které jim poskytla, museli včas a dobře zaplatit.

Irena si nenaříkala, ani své stárnoucí milence neodsuzovala. Měla na to svoji filozofii. Dokud ještě vypadám, chci si vydělat peníze. Už nechci být nikdy chudá. Kdybych je před lety měla, dostala bych určitě vraha svých rodičů, toho opilého grázla, do vězení, tvrdila.

Laděna ji navštívila před dvěma roky. To ještě dělala barmanku v podniku, kde částečně vládl její bývalý muž. Nejdřív se na něj přicházela vyptávat. Pak si začala od Ireny půjčovat. Důvod si vždycky našla. Dokud peníze vracela, Irenu to příliš nezajímalo. Nakonec o návštěvy Laděny ani nestála. Dala jí to občas najevo, ale ta to nevnímala.

2.

Nevnímala to ani dnes. Jak by mohla. V podniku, kde pracovala, měla manko. Téměř sto tisíc. Ručily za to tři úřednice. Laděna byla jednou z nich.

„Určitě se to najde. Někde jsme udělaly chybu,” tvrdila Laděna.

„Kdybychom neměly zítra revizi, tak bych nepanikařila. Ty máš určitě nějaké peníze doma, Ireno. Pro tebe čtyřicet tisíc nic neznamená. Mně to zachrání místo. Nakonec bych musela ještě k soudu. Zrovna já…

Chápeš to…?“

V jejích posledních slovech zaznělo všechno. Zpackaný život, lí

tost, i závist a zášť. Kdyby byla tak hezká jako Irena, nikdy by přece nemusela nikoho prosit, tak se ponižovat!

Druhý den dopoledne našli Irenu Mrázkovou v jejím bytě mrtvou.

Objevila ji listonoška. Nejdříve zvonila, pak si všimla, že dveře nejsou dovřené, a vešla dovnitř.

Příčina smrti, kterou na místě určil lékař Jindřich Sáva, byla na první pohled jasná sotva šestadvacetiletá žena byla udušena polštá

řem. Přímo na divanu ve svém bytě. Na sobě měla pouze župan. Pod ním byla nahá.

Mordparta, která se dostavila na místo vraždy, připravila fo—

todokumentaci a sepsala několik stručných protokolů. Tak tomu bylo vždycky, tak tomu bylo i dnes. Běžná rutina, řeklo by se. Tak to také chápal kapitán Zbyněk Chrudimský.

Chrudima, jak mu říkali jeho kamarádi na kriminálce, byl chlap každým coulem. Dělal tu devátý rok a něco už pamatoval. To bylo pro ně překvapení: Irenu Mrázkovou znal ještě z doby, kdy stávala za barem v malostranském nočním klubu. Vyšetřoval jistý případ, který ho tehdy do klubu přivedl. Po Ireně se rád otočil. Byla to krásná holka. Byla krásná i ve své smrti.

Za pár dní připojil kapitán Chrudimský ke spisu „Mrázková” další protokol. Byl to pitevní nález, který jen potvrdil doktorův názor na příčinu smrti. Ale ve zprávě bylo ještě něco navíc. Oběť byla znásilněna.

Už minulý den se na poradě Chrudimský se svým šéfem domluvil,

že se zatím do případu Mrázkové pustí sám, a od té chvíle se mu začal intenzivně věnovat.

Od setkání s lékařem si toho zase tolik nesliboval, ale pár věcí ho přece jenom zajímalo především přesnější dpba smrti zavražděné.

Oba muži se dobře znali, sešli se v kavárně Javor na Plzeňské, kde doktor Sáva bydlel. Pak si kapitán Chrudimský zajel do malostranského nočního klubu. Ten byl v dopoledních hodinách zavřený, ale to neplatilo o kanceláři, která byla od provozních místností oddělena chodbou. Do kanceláře se vcházelo ze dvora starého domu.

Příchod kriminalisty ani Luďka Augustu, ani jeho obchodního společníka právníka Karla Copánka nijak nepřekvapil. V takovém podniku, který nenavštěvovali zrovna ti nejpoctivější, se tomu nedalo zabránit.

Do rozpaků přivedla oba muže až otázka, týkající se jejich bývalé barmanky Ireny Mrázkové.

„Irena byla moje spolužačka na gymplu, to bych měl předeslat, pane kapitáne, aby nedošlo k nějakému nedorozumění. Ale už dva roky u nás nepracuje,” prohlásil Augusta a upřeně se zadíval do policistovy tváře. V očích spolumajitele podniku byla nejedna nevyslovená otázka.

Ale na nic se ptát nechtěl. Na to byl příliš zkušený.

„Takže o ní nic nevíte?” opáčil Chrudimský. „Ani s kým se kdy stý

kala? Mohl to být přece některý z vašich hostů. Známost mohla trvat léta!“

Augusta si vyměnil pohled s doktorem Copánkem. Ten pochopil,

že další rozhovor s kriminalistou je na něm.

„Asi nám neřeknete, proč se na Mrázkovou ptáte, pane kapitáne,”

podotkl Copánek. „Jistě, to je vaše věc. Možná, že si o ní uděláte přesnější pohled, když vám řeknu, že po odchodu od nás si sebrala pro sebe smetánku. Kontakty s muži, které tu získala, ji bohatě uživí. Tyhle holky si říkají společnice, ale co si budeme nalhávat… Pořád to jsou a budou jenom kurvičky.”

„Nic jiného mi o ní neřeknete?” zamračil se kapitán, aniž přesně věděl proč. Snad měl dosud o Mrázkové jiné mínění.

Doktor Copánek pokrčil rameny.

„Od doby, co odešla z vašeho podniku, jste ji tady už neviděli?”

ještě chtěl vědět kapitán.

„Nevzpomínám si…” řekl Copánek.

„Ani na muže, které tu mohla kontaktovat?”

„Dva roky je dlouhá doba, pane kapitáne. Těžko říct. Naši hosté se mění… Mění se i naše barmanky…”

Tvář doktora práv Copánka se postupně změnila v masku. Podobně se tvářil i jeho společník Augusta.

Kapitán Chrudimský pokývl hlavou. Rychle pochopil, že v téhle

chvíli mu tu žádná květinka nevykvete.

3.

Lékař byl o patnáct let starší, a tak si s kapitánem Chrudimským tykal.

„Je to těžké, Zbyňku,” řekl Sáva, když se oba vrátili k pitevnímu ná

lezu. „Jestliže nikde na těle mrtvé není jediná stopa po násilném jednání pachatele, tak se nabízejí dvě možnosti. Za prvé toho člověka znala.

Proto ho pustila do bytu. Sám jsi říkal, že zámek u dveří byl nepoškozen. Za druhé se nabízí možnost, že ji překvapil ve spánku.”

„Jak by se ale dostal dovnitř?” namítl kapitán Chrudimský.

„To já nevím,” povzdychl si lékař. „Snad na to časem přijdeš. Ale ta možnost tu je…“

„Dobře,” pokyvoval hlavou kapitán. „Tím víc mě teď zajímá doba její smrti.”

„Máš to v protokolu. V úterý mezi druhou a čtvrtou odpoledne,” připomněl lékař.

„To vím,” podotkl v zamyšlení Chrudimský.

„Tak o co ti jde, Zbyňku? Tobě na té ženě nějak záleží?”

„To taky,” přikývl kapitán. „Ale hlavně chci mít přesnější čas. To by mi usnadnilo práci.”

Lékař se po kapitánovi mlčky podíval. Za tu dobu, co ho znal, vě

děl, že grázly všeho druhu přímo nesnáší. Navíc má na ně čuch. Dnes v něm kapitán vzbuzoval pocit, že v případě Mrázkové na nějakého podobného lumpa už narazil. Proč ne? Možné je všechno.

Tentokráte se však doktor Jindřich Sáva ve svém úsudku mýlil.

Kapitán zatím jen sbíral fakta. Dosud jich moc neměl. V jednom si však byl jistý. Zbytečně nestudoval psychologii. Dobře věděl, že motivy každé vraždy jsou tehdy pochopitelné, jestliže odpovídají charakteru a osobnosti oběti.

Pokud Irena Mrázková v posledních dvou letech svého života stála na ne vždy pevném ledu prostituce, kde se pohybují kriminální živly, bylo nutné začít tam. To nebylo jednoduché. Od prostituce se odvíjela další trestná činnost, od vykrádání aut a bytů až k loupežným přepadením.

Na to všechno kapitán Chrudimský myslel ještě poté, kdy se rozloučil s lékařem a vracel se domů.

Nejhorší ze všeho bylo, že Irena Mrázková neměla příbuzné, v

domě o ní nikdo nechtěl moc mluvit, a výslechy nájemníků nepřinesly nic důležitého. Snad jen zjištění, že povinností každého nájemníka bylo zamykat dům i přes den. Další klíč od domovních dveří měla pošťačka a už nikdo jiný.

Další den ráno čekalo kapitána Chrudimského překvapení.

Jen vešel před osmou do kanceláře, ozval se telefon. Volal spolumajitel malostranského nočního klubu Luděk Augusta.

„Na něco jsem si vzpomněl, pane kapitáne. Snad vám to k něčemu pomůže. Moje bývalá žena, pokud vím, se občas s Irenou Mrázkovou vídala. Dám vám na ni domů telefon. Přes den je v zaměstnání, ale kde teď dělá, nevím. Když s ní budete mluvit, tak se klidně odvolejte na mě.

Tak si pište… Přeju vám hezký den!“

Poté to v telefonu cvaklo, kapitán Chrudimský ani nestačil poděkovat, a v kanceláři opět nastalo ticho.

4.

Laděna Tomková bydlela v Krči v nekonečně dlouhé Vídeňské ulici. Chrudimský se rozhodl, že jí nebude předem volat. Pro neohlášenou návštěvu si zvolil dobu večeře.

„Kriminální policie. Kapitán Chrudimský, paní Tomková,” ohlásil se pokud možno tiše, aby zbytečně neburcoval sousedy.

„Tak pojďte dál,“ řekla mu místo pozdravu a vedla ho do obýváku.

Poté, aniž by mu nabídla židli, otevřela skříň, chvíli v ní něco hledala a nakonec prohlásila: „Tady jsou ty peníze, co mi Irena v pondělí půj

čila. Přepočítejte si je. Mělo by to být přesně třicet tisíc.”

Udiveně se na Tomkovou podíval.

„Proto jste přece přišel, ne?” řekla a zase zmlkla; vypadala zatrpkle až uraženě. „Já jsem je vlastně ani nepotřebovala. Chyba se našla, a já bych těch třicet tisíc Ireně příští týden stejně vrátila. Nevím, proč s tím musela jít hned na policii!”

Chrudimský mlčel. Posléze prohlásil: „Slečna Mrázková je mrtvá, paní Tomková. Už od minulého úterý. Byla zavražděna. Já bych byl rád, kdybyste si vzpomněla, kdy jste s ní naposledy mluvila!”

„Mrtvá? Irena je mrtvá… To není možné…” vydechla Laděna Tomková. Trvalo to hodnou chvíli, než se z toho bývalá spolužačka mrtvé vzpamatovala.

Ale zase ne natolik, aby se nepodivila:

„Říkáte, že zemřela minulé úterý? To přece není možné? Vždyť

jsem s ní v úterý ještě po obědě mluvila!”

Tentokráte se podivil Chrudimský:

„Vy jste s ní hovořila u ní v bytě?“

Laděna Tomková přikývla.

Nastalo ticho.

Trvalo do té doby, než ji Chrudimský požádal, aby mu vyprávěla do všech podrobností o své návštěvě v domě na Vinohradech. Řekla kapitánovi popravdě všechno, co považovala za důležité. Zmínila se i o svém odchodu. „Déle než do dvou hodin jsem se u Ireny nezdržela. Už proto, že jsem se musela hned vrátit do kanceláře.”

„Takže jste dost pospíchala?” podotkl kapitán.

„Musela jsem…”

„Když jste odcházela, ničeho jste si nevšimla? Nepotkalajste nikoho na chodbě? Nebo nastupovat do výtahu? V domě je přece výtah?”

Tomková se zarazila. Obličej stáhla do nepříjemné masky, když se místo odpovědi zeptala:

„Jak Irena zemřela, pane kapitáne? Můžete mi to říct?”

„Byla na divanu udušena polštářem. Snad se tak stalo ve spánku.

Možná, že vraha ani neviděla. Otázka je, jak se dostal dovnitř.”

„Panebože,” prudce vydechla. „Já už vím…”

„Co víte, paní Tomková?” zeptal se tiše Chrudimský.

„Než jsem odcházela, dala mi Irena klíče od domu. Ty mi dávala vždycky, aby se mnou nemusela dolů do přízemí. Já si odemkla, hodila jí klíče do schránky a dveře za sebou zabouchla. To samé jsem dělala u jejího bytu. Stačilo za sebou více přirazit a bylo to. To samé jsem udělala v úterý. Ale asi jsem je pořádně nepřirazila. To bylo tím, že jsem nechtěla v tichém domě dělat zbytečně rámus. Bydlí tam sami starší lidé.

Někdo

o poschodí níž vystupoval z výtahu, a na druhé straně chodby, naproti Ireninu bytu, nějaký chlapec zrovna vykoukl ze dveří.”

Chrudimský mlčel. Na okamžik se zamyslel.

„Prostě se to všechno nějak semlelo, že jsem se snažila co nejrychleji vypadnout, když jsem tak dobře pořídila,” dodala Tomková, jako by se v té chvíli za své chování omlouvala.

Chrudimský jí dal najevo, že ji chápe, a požádal ji, aby se u něho zítra v podvečer zastavila v kanceláři. „Jde o vaše vyjádření k případu.

Taky o váš podpis, paní Tomková.”

Přikývla a podala kapitánovi ruku.

Chrudimský se ještě ve dveřích otočil a podotkl:

„Říkala jste, že v domě na Vinohradech bydlí sami staří lidé? Neví

te, co tam dělal ten chlapec? Ten, co jste ho zahlédla přes chodbu mezi dveřmi?”

Zarazila se:

„To nevím… Opravdu ne…”

5.

V bytě přes chodbu ve vinohradském domě to páchlo. Po přepá

leném omastku a dlouho nemytém nádobí.

Nikdo se tomu nemohl divit. Stará paní Beníšková, která tu bydlela se svým invalidním mužem, po sedmdesátce příliš energie už neměla.

Když u ní zazvonili kriminalisté, trochu se podivila:

„Nějací pánové od vás tu už jednou byli. Všechno jsem jim řekla.

Nikoho cizího jsem v domě v úterý neviděla. Jak bych taky mohla, když sotva chodím, a můj dědek to samé. Taky jsem jim pověděla, že ta holka naproti je samý chlap. Jezdí za ní s autem, parkují mi pod okny, a já je často slyším, když k ránu odjíždějí a bouchají dvířky.”

Kapitán Chrudimský nechal ženu, aby se vypovídala. Pak se jí zeptal:

„My jsme zjistili, paní Beníšková, že máte vnuka. Nebyl Roman v poslední době u vás na návštěvě? On si občas zajede do Prahy. Je to tak?”

„Roman…? To je hodný chlapec… Ale už dlouho jsem ho neviděla.

On se přece léčí…” začala nahlas uvažovat Romanova babička.

..Co to povídáš!” ozvalo se z vedlejší místnosti. „Ten kluk tady byl… Je to pěknej hajzl! Já ho chtěl poslat zpátky k naší Jarmile, hned jak přišel!” Během své řeči se starý pan Beníšek dobelhal, opřen o hůl do kuchyně. „Především odsud zmizel, pánové. I s dvěma tisícovkami, co jsme měli stranou na činži. Já vím, člověk by o tom neměl mluvit, je to kluk naší holky, ale jak si ho vychovali, takovej je. Ty peníze ať si Jarmila nechá, chci jí o tom napsat, ale toho kluka tu už nechci do své smrti ani vidět!”

„Ježíšmárjá… nemel pořád!” začala okřikovat svého muže Beníš

ková. „Pánové jsou od policie! Copak to nevíš?”

„Samozřejmě, že to vím. Jsem starej, ale ne padlej na hlavu,” začal na ženu křičet Beníšek.

Kapitán Chrudimský trpělivě čekal, až se oba staří manželé uklidní.

Pak se obrátil na Beníška, aby se ho zeptal, kdy je přišel jejich Roman navštívit?”

Zjistil, že to bylo před čtrnácti dny.

Dál už nebylo o čem mluvit.

6.

Na sedmnáctiletého Romana Krále, který už přede dvěma měsíci

utekl z psychiatrické léčebny, bylo už dávno vyhlášeno celostátní pátrá

ní. Tentokrát bylo doplněno o podezření z násilného trestného činu. Bylo to jasné varování i pro policii.

Trvalo to ještě další dva měsíce, než byl Roman Král dopaden.

Skrýval se v bytě jednoho (policii dobře známého) pasáka homosexuálů.

Viník nic nezapíral. Pro svoji obhajobu pouze řekl: „Kdyby ta ženská zůstala ležet a neprobudila se, když jsem si na ni lehl, nic by se jí asi nestalo. Takhle jsem dostal hroznej strach.”

Důkazů bylo víc než dost. Soud netrval dlouho. Viník byl obžalován z trestného činu vraždy podle paragrafu 219 odst. 1 tr. zákona a souzen jako mladistvý. Část několikaletého trestu odnětí svobody si odbude v místě, odkud uprchl v psychiatrické léčebně.

J A N J . V A N Ě K

RADOSTI VRAHOVA ŽIVOTA

Paní Zuzana Bílková byla pohledná, rozvedená, čtyřicetiletá žena a žila se svým novým druhem a osmnáctiletou dcerou ve třípokojovém bytě první kategorie: ve třetím, posledním poschodí panelového, ale vcelku Zachovalého domu v tiché ulici úhledné čtvrti okresního města.

Klidná, docela spokojená normální rodina, shodli se vesměs sousedi, když se jich začala kriminálka vyptávat. Paní Bílková pracovala leta jako úřednice ve stavebním podniku: všemi oblíbená, protože byla ochotná, pracovitá a vždycky dobře naladěná. Jestli měla doma nějaké problémy, nechávala si je pro sebe, soudily její kolegyně. Žádný další mužský se v jejím životě podle nich nevyskytoval, po rozvodu z viny manželovy, zjistilo se poměrně snadno se sblížila se svým nynějším přítelem a asi po roce se k ní nastěhoval: od těch časů uplynulo pět roků a žili prý jak dvě hrdličky. Což nepotvrzovali jen sousedé, ale i sám konsternovaný druh inženýr Miloš Procházka.

Bílek, bývalý manžel, se odstěhoval do Prahy, znovu se oženil a do života někdejší choti už nikdy nezasahoval. Jen alimenty na dceru řádně platil a občas ji pozval k sobě: po listopadu se mu vedlo víc než dobře, a rád svůj blahobyt dával najevo. Ve městě, kde společně kdysi žili, se ale neukázal nejmíň tři roky. To si kriminálka ověřila jako první, když ji k případu Zuzany Bílkové povolali.

Ona tichá, nenápadná a milá paní byla totiž jednoho krásného jarního dne, kdy vzduch doslova voněl rašícím novým životem, nalezena mrtvá. Zavražděná, to bylo zřejmé na první pohled a nade vší pochybnost i laikovi, natož pak zkušeným profesionálům z krajské mordparty, kteří případ okamžitě převzali.

Dcera zavražděné Jana přišla domů z práce krátce před sedmnáctou hodinou zaměstnaná byla jako kadeřnice v prestižním salonu krásy na náměstí a měla v tom týdnu ranní směnu s matkou vycházela znamenitě, v tom se shodovali sousedé i Janiny kamarádky, jež policie postupem času pochopitelně rovněž oslovila odemkla si byt a když zjistila, že není zamčeno, jen zabouchnuto, už z předsíně chrlila na matku nejčerstvější zážitky. Teprve když se matka neozývala, zašla Jana Bílková do ložnice a zjistila, že matčina postel je prázdná a lůžkoviny rozházené po podlaze. Zuzana Bílková se totiž už pět dní nacházela ve stavu nemocných, protože ji stihla opožděná předjarní chřipka, brala penicilín a měla dost vysoké teploty. Ráno už ale Janě říkala, že se cítí lépe, antibiotika že nejspíš zabrala a možná, že odpoledne už zajde za doktorkou, aby ji v pondělí poslala do práce.

V podniku se totiž měly chystat výplaty a paní Bílková nechtěla, aby její práci musel někdo dělat za ni: věděla, že jenom sama udělá všechno tak, aby byla opravdu spokojená a jistá, že nedošlo k chybě, a pak měla ráda jistý pocit nepostradatelnosti, v němž ji kolegyně vcelku ochotně podporovaly, protože kvůli němu byla leckdy ochotna vypomoci i v jejich práci.

I když stav pokoje, v němž matka stonala, působil dost neobvykle, usoudila Jana, že máma možná zaspala a k doktorce se vydala na poslední chvíli a poněkud překotně. A protože sama měla ještě nějaký

předem s mámou nekonzultovaný plán vypadnout z domu, usoudila, že je to takhle nakonec nejlepší. Na kus papíru naškrábala vzkaz a v tichosti zase opustila byt. Zamkla při tom na oba zámky: trochu ji sice udivilo, že máma při odchodu vlastně jen zaklapla dveře, když jí samé vždycky kladla na srdce, že pořádné zamykání je první způsob, kterak se vyhnout vloupání, ale pak mávla rukou a řekla si, že i máma bývá někdy roztržitá a koneckonců se nic nestalo. Jana se nedávno rozešla s klukem, se kterým chodila bezmála rok což je z hlediska osmnáctileté dívky hotová věčnost a začala si s novým mužským, o dost starším a ještě ke všemu ženatým. Což mámě vyzvonila a ta se na její novou známost zatvářila velmi nerudně. Pročež na občasné schůzky na diskrétních místech, to dá rozum docházela Jana raději bez velkého humbuku. A proto taky z domu vypadla i tentokrát docela potichu a vděčně, že matce nemusí vyprávět, kam jde, proč tam jde a kdy se vrá

tí…

O hodinu později se domů vrátil inženýr Procházka a ježto jeho družka nebyla doposud doma, zneklidněl: tou dobou by se už přece od lékaře dávno vrátila. Zavolal tedy Zuzanině nejlepší kamarádce, jestli k ní nezaskočila na drby, když je jí už lépe, ale ta ji okem nespatřila. Volal do ordinace obvodní doktorky, ale tam už zastihl jen sestru, jež ovšem paní Bílkovou také neviděla. Procházka nervózně chodil bytem jako lev v kleci, nazval to později do protokolu a než se vrátila Jana, objevil dost stop, jež je pak společně a neprodleně vedly k zalarmování policie.

Na tapetách vedle dveří z předsíně na chodbu totiž našli několik skvrn, jež zřejmě pocházely od krve, podobné zjistili i na koženkovém čalounění dveří samých. Krev se však nacházela také na nové dlažbě koupelny, na pohozené Zuzanině noční košili, na okraji vany…

Záhadně zmizel župan, v němž nemocná doma chodila, nemohli

ale najít ani její kabelku a ozdobnou hrací skříňku, v níž přechovávala své šminky a ostatní kosmetiku. Vždycky si totiž zakládala na svém vzhledu a měla spoustu všemožných výmyslů, za něž ženy tak rády utrácejí: jenže paní Bílková si do skříňky navykla po návratu domů dávat i svou peněženku aby ji pak před odchodem z domu nemusela hledat na pěti místech, říkala prý, a docela na dně měla prý i obálku s určitou nezanedbatelnou hotovostí pro strýčka Příhodu…

Policie dorazila v deseti minutách po oznámení a od první chvíle nebrala situaci na lehkou váhu: při podrobném ohledání schodiště totiž našla krevní stopy i na zdi chodby před výtahem a větší kaluž dokonce dole v suterénu, u zadního vchodu paneláku, jenž nebyl zamčený.

Všichni měli před půlnocí na rtech slovo vražda, ale nikdo si je netroufal vyslovit, když stále chybělo to základní, od čeho se vyšetřování může odvíjet: totiž tělo oběti. Zámky na dveřích do bytu ani dveře samotné ovšem nejevily žádné stopy násilného otevírání, ať už tedy vstoupil dovnitř kdokoli, měl klíč anebo ho vpustila sama obyvatelka.

Musela ho tedy znát, anebo si něčím získal její důvěru, jíž jinak vůči cizím lidem zrovna neplýtvala. A také do domu, hlavním vchodem se nemohl dostat nikdo nepovolaný, protože jakkoli šlo o panelák, nájemní

ci v něm žili řádní a svůj majetek nehodlali nechat zplundrovat nějakými pobudy. Takže poctivě dům zamykali, nešanujíce ani děti. Otázky vzbuzoval i nezamčený sklepní vchod: ani jeho zámek však nebyl vypáčen a po rozebrání nenesl žádné stopy paklíče. Prohlídka sklepních prostor, jež ihned vzbudily zájem policie, byla zevrubná, únavná a zabrala dost času… Většina kójí, patřících jednotlivým partajím a oddělených dřevě

nými přepážkami, byla řádně zamčená. Jen jedna byla volně přístupná a patřila ke garsoniéře v posledním patře, už rok po úmrtí staré nájemnice neobývané. Právě v téhle kóji byl dost velký nepořádek: dědicové zřejmě odstěhovali vše cennější a sem natahali zbytek. Pod rozličným nedefinovatelným harampádím našli zpocení a zaprášení policisté prostěradlo, kdysi možná bílé, nyní ovšem značně ušpiněné. Někdo je užil k zabalení tmavomodrého trička a dámských kamaší stejné barvy: obé inženýr Procházka a Jana Bílková označili jako svršky zmizelé Zuzany Bílkové, užívala je jako domácí oblečení.

Policie usoudila, že musí tedy prohledat sklep paneláku kóji za kójí až v osm ráno se ale podařilo získat klíče od většiny nájemníků a s posilami zahájit rozsáhlou akci. Ale úspěch nakonec čekal ve vlastním sklepě paní Bílkové, od nějž policisté klíč nemě li vůbec: patřil totiž k věcem, jež z bytu zmizely, jenže to vyšlo najevo, až když se po něm Jana Bílková a inženýr Procházka začali shá

nět. Policisté tedy kóji otevřeli násilím a mezi krabicemi, pod starým kobercem, objevili podlouhlý balík: šlo o damaškový povlak z prošívané deky a uvnitř se nacházelo mrtvé ženské tělo. Přivolaný inženýr Procházka je identifikoval zcela jednoznačně.

Zuzana Bílková byla tedy na světě a nikdo už nemohl pochybovat o tom, že sešla z tohoto světa násilným a dost krutým způsobem.

Soudnímu lékaři, povolanému na místo smutného nálezu, pochopitelně neunikly překrvené oční spojivky a hematomy na obou stranách krku a usoudil, že bezprostřední příčinou smrti zavražděné bylo uškrcení. Pozdější pitva ovšem nález doplnila v tom smyslu, že v době, kdy ještě paní Bílková žila, musela vdechnout do plic podstatné množ

ství vody: nikoli rybniční či říční, ale běžné vody z místního vodovodu.

Vrah ji tudíž zřejmě zkoušel i utopit. Navíc tu byla ovšem nepěkná zranění na hlavě, jež způsobilo opakované bití tupým předmětem: rány se překrývaly, takže se nedal přesně určit počet, ale pohyboval se mezi patnácti a dvaceti. Znalec soudil, že pachatel jednal v afektu: údery do hlavy začal a když oběť odmítala zemřít tak rychle, jak si přál, rdousil ji.

Nakonec ji zřejmě držel pod hladinou vody: dokud opravdu nevydechla naposled…

„Chudák, umírala dlouho a bolestivě, ale v poslední fázi už zřejmě nemohla být při vědomí,“ řekl prosektor soucitně a odhodil do koše plastové rukavice.

Během odpoledne začali policisté s výslechy nájemníků: stará paní z předposledního patra vypověděla, že cestou z nákupu, někdy kolem druhé odpolední, slyšela předešlého dne z bytu paní Bílkové ženský křik a pak mužský hlas. Rozuměla prý dokonce slovům: neznámý mluvil dost nahlas a důrazně, jako by ženě domlouval.

„Tak už neblbni, sakra,” říkal prý.

Paní Votýpkové to přišlo divné, na vteřinu měla chuť zazvonit a poptat se, co se děje, ale pak si pomyslela, že by jí darmo vyčinili pro dotěrnost, a šla domů.

„Možná mohla té chuděře zachránit život,” mrzeli se kriminalisté, ale chápali ji.

Na ještě podstatnější svědectví si ale policisté museli počkat skoro do tmy: krátce před osmnáctou hodinou se z basketbalového tréninku vrátila čtrnáctiletá Monika Sekaninová z prvního patra a rovnou vyhrkla, že možná viděla vraha.

„Takovej hezkej urostlej blonďák si ve tři odemykal barák,” vykládala s očima navrch hlavy, potěšená vlastní důležitostí. „Přišlo mi to divný, nájemníky znám všechny a takovýho bych si určitě všimla. Nepatřil do baráku, ale neviděla jsem ho prvně.”

Vyšla tedy před dům, ale pak se tiše vrátila a poslouchala, kam mladík s módním melírem na vlasech vlastně jde.

„Šel do třetího patra, nejel výtahem, to mi taky připadlo divný,” vysvětlovala. A slyšela jsem, že nezvoní, ale zase si odemyká dveře. A ve třetím přece bydlí teda bydlela paní Bílková, ne?“

Snažili se ještě Moniku přimět, aby se rozpomněla, odkud jí byl mladík povědomý: po krátkém zaváhání připustila, že ho mohla někdy potkat s Lubošem Petýrkem, mládencem z vedlejší ulice. Bývalým ná

padníkem Jany Bílkové: tím, s nímž se dcera zavražděné asi před šesti týdny rozešla.

Policie operativně a diskrétně prověřila Petýrkovy kamarády a

známé: a zjistila, že popisu Moniky Sekaninové přesně odpovídá Jakub Zemánek. Vpravdě nepřehlédnutelná persona: teprve osmnáct, ale dva metry do výšky a ramena vypracovaná každodenním pobytem v posilovně. Na hlavě módní účes, zlatá náušnice v uchu, mizerná pověst.

„Nic na něj nemáme,” krčili ale rameny v evidenci.

Podezření, že jede v nějakých vloupačkách, se nepotvrdilo, stejně tak pověsti, že snad kšeftuje s narkotiky. Když ale Zemánkovo jméno pronesli před ztrápenou Janou Bílkovou, utrousila, že toho skutečně zná: dokonce byl u nich doma několikrát na návštěvě, jako dobrý kámoš Luboše Petýrka.

„Slavili jsme tu loni můj svátek a narozky,” pípla. „Když naši odjeli na chatu…”

Ani jí zatím neříkali, že tehdy si možná už příští vrah vyhlížel místo činu.

Zemánka našli v posilovně a chvíli se zdálo, že po nich hodí činkou a zkusí utéci, ale rychle se vzpamatoval a nedělal potíže.

„Bílkovou jsem znal, ale jinak jste vedle jak ta jedle,” tvrdil suverénně.

Nezapíral však, že se do domu za paní Bílkovou vypravil, a potvrdil i hodinu, kdy vcházel dovnitř a kdy byl spatřen. Zřejmě si spočítal, že si ho dívka u domovních dveří všimla a pověděla o setkání policistům, a usoudil, že hloupým lhaním by si jen víc zkomplikoval situaci.

„Šel jsem za paní Bílkovou, protože jsem s ní potřeboval mluvit o jedný věci,“ vykládal na kriminálce rozšafně, ale mlhavě. „Že jsem měl klíč od domu? Zvonil jsem zdola, ona koukla z balkonu a hodila mi klíče.

Byla nemocná, nechtěla chodit ven…“

Pak si tedy odemkl, přičemž potkal nějakou holku blýskl po vyslý

chajícím policistovi pohledem, aby se ujistil, zda vítr fouká odtud a šel nahoru. Odemkl si sám i byt, protože klíč byl na kroužku taky a paní Bílková si šla lehnout.

„Chtěl jsem po ní, aby mi řekla, co vykládá po městě o mých vloupačkách,” oznámil znenadání a policisté až hekli údivem. Tohle byla pro ně novinka, a dost nevšední.

„Jenom klídek, v ničem nejedu,” konejšil je, „ale tuhle jsem potkal jednoho kámoše a ten mi tvrdil, že Bílková mu něco v tom smyslu vyklá

dala. Tak jsem chtěl vědět, oč jde a proč si vymejšlí!”

Jenže paní Bílková mu prý odsekla, že nemá potuchy, o čem je

řeč. Jeho údajného kámoše v životě neviděla, a i kdyby, Zemánek je jí lhostejný. A vyzvala ho, aby urychleně vypadl.

„Tak jsem jí řekl, že kecá, že její dcera Jana má ve svém pokoji dopis, o kterém vím, a v tom se o všem píše,” vykládal Zemánek na kriminálce a magnetofon se otáčel. „Když se obrátila zády, praštil jsem ji do zátylku.”

„Čím?” vybafl policista.

„Prkýnkem na maso,” řekl Zemánek. „Měl jsem ho s sebou, ve vnitřní kapse bundy. Takový bytelný prkýnko, co se na něm naklepávají řízky. Sebral jsem ho doma, že by se mohlo hodit.”

Zatím se neptali, jestli tedy předem plánoval, že paní Bílkovou napadne: na to bude ještě spousta času. Nechali ho mluvit: v detailech nejspíš lhal, vymýšlel si, upravoval skutečnost, ale podstata se začínala pomalu klubat.

„Jenže prkýnko ruplo a ona začala řvát o pomoc,” připustil rozpačitě. „Hrozně ječela, fakt, tekla jí trochu krev a vyváděla jak pitomá. Tak jsem ji povalil na postel a zacpal jí hubu… teda ústa, že jo.”

Jak tak tiskl do peřin čtyřicetileté, ale pořád žádoucí ženské tělo, napadlo ho, že by mohl situaci zvrátit v sex. Začal paní Bílkovou hladit a líbat, vykasal jí noční košili a hmátl jí mezi nohy… Ale kopla ho a odstrčila, a tím zřejmě zpečetila svůj osud.

„Spadl jsem na koberec, ona se zvedla a rozběhla se do předsíně,“

řekl. „Naštěstí jsem zamkl dveře a klíče strčil do kapsy, takže se na chodbu nedostala a já ji dohonil. Rvala se se mnou jako divoká kočka, ale proti mně neměla šanci, zmáčkl jsem jí krk a za moment zplihla, a když jsem ji pustil, spadla na koberec v předsíni.”

Nechal ji ležet a nahlédl do koupelny: všiml si plné vany, paní Bílková se nejspíš chtěla vykoupat, než ji vyrušil zvoněním. Napadlo ho, že by mohl zmást policii: když ji najdou ve vaně s hlavou pod hladinou, budou si třeba myslet, že se jí udělalo zle a utopila se. Každého přece nepitvají…

Popadl tedy bezvládné tělo, svlékl je do naha a dal do vany: a pak se šel porozhlédnout po bytě, protože původní záměr, s nímž přišel, byla loupež. Jak ji ovšem hodlal provést a nezabít přitom Bílkovou, nedokázal vysvětlit: tvrdil, že vraždit nechtěl, ale taky neuměl povědět, jak hodlal nemocnou ženu přimět, aby ho neudala. Policie a později i státní zástupce se přiklonili k verzi, že smrt své oběti plánoval, nicméně provedení se mu poněkud vymklo z ruky. Mělo proběhnout zřejmě jinak a bez průvodních dramatických výjevů. Zatímco totiž hledal po bytě cennosti, zraněná žena se v chladnoucí vodě probrala, začala sténat a sna

žila se vylézt z vany.

„Tak jsem vzal paličku na maso a…“

Naznačil jim názorně, jak si počínal. Údery nepočítal, jenom zaznamenal, že po chvilce žena sklouzla zpátky do vody a její krvácející hlava zůstala pod hladinou.

Čas běžel: od kamaráda Petýrka věděl, že když má Jana Bílková

ranní, chodí domů kolem páté hodiny odpolední, a teď už byly skoro čtyři. V předsíňové skříni našel Zemánek klíče od auta, favoritu, který znal a věděl, že parkuje nedaleko. Napadlo ho, že by mrtvou mohl schovat ve sklepě a až se setmí, odvézt někam daleko: za město, do lesa, k řece, prostě pryč. Vzal si klíčky, opatrně vyšel na chodbu, došel k autu a nasedl: jenže se mu nepodařilo nastartovat, nevěděl totiž, že ve voze není baterie, kterou inženýr Procházka odnesl do práce nabít.

Vrátil se tedy do domu a do bytu. Svlékl peřinu, vypustil vodu z vany a mrtvé tělo do ní nacpal. Při jeho síle nebylo zvláštním problémem dovléci náklad do výtahu a sjet do sklepa. Vzal si také svazek klíčů od bytu a zkoušel kóji za kójí, až našel správnou: odemkl a vtáhl balík s tělem dovnitř. Pak jej zaházel věcmi, zase za sebou zamkl a výtahem, jehož kabinu dosud nikdo neodvolal, vyjel zpátky do třetího patra.

Zmáčené oblečení z koupelny zabalil do prostěradla a ještě jednou se vrátil do sklepa, kde je schoval do nezamčené kóje. Od hlavního vchodu slyšel ale nějaké hlasy: lidé se začínali vracet domů a on dostal strach, že někoho potká. Všiml si zadního vchodu a zjistil, že jeden z klíčů na kroužku k němu pasuje. Odemkl si a vypadl, a jak chtěl být co nejrychleji co nejdál, zapomněl zřejmě zamknout. Klíče hodil do kanálu.

Zemánek se doznal spontánně a bez skrupulí, jenom odmítal jaký

koli náznak podezření, že by svůj čin předem plánoval a promýšlel.

Prostě se to tak seběhlo a on lituje, že paní Bílková umřela. Zabít ji rozhodně nechtěl: a okrást ji ho napadlo až dodatečně, spíš aby svedl policii na falešnou stopu. On s ní původně přišel skutečně mluvit o pomluvách, které šířila, nic víc. Jinak byla všechno jen zatracená smůla a nedorozumění. Nakonec nevzal ale nic: ztratil nervy a utekl. A jestli se v bytě ztratily nějaké cennosti, pak asi dodatečně a nikoli jeho vinou. On je v tom ohledu čistý, někdo to na něj chce shodit…

Úplné jasno do celé kauzy vnesla teprve rekonstrukce na místě činu. Kuchyňské prkénko, jež přinesl s sebou, bylo rozlomené na dva kusy a od krve oběti nalezeno ve sklepě mezi krámy, kam je odhodil.

Zemánkova matka je poznala coby součást rodinného kuchyňského

inventáře a podivovala se, kde k němu policie přišla. A Zemánek nedokázal rozumně vysvětlit, proč je tedy vzal s sebou, když si šel vlastně přátelsky, jak zarytě tvrdil popovídat…

Když se znovu octl na místě vraždy a ve sklepě domu, vrah ale

změkl. Stává se, že vzpomínky na zlý čin zaskočí i drsného chlapa, a Zemánek přes svůj vzrůst a okázale drsné chování byl vlastně kluk, jen dva měsíce po osmnáctých narozeninách. A inteligence moc nepobral, nedoučil se ani zedníkem, vyloučili ho z učiliště pro neprospěch a bídnou docházku, a živil se na nádraží vykládáním vagonů. Nakonec vyhrkl, že tedy prachy sebral a šperky taky, foťák a ještě pár věcí, které si už nepamatoval. Problém byl v tom, že nechtěl říci, kam lup schoval anebo že by nelhal a že by v šoku doopravdy zapomněl? Skoro to tak vypadalo.

Jenže asi po týdnu našly děti doklady paní Bílkové v zastrčeném místě u slepého ramene řeky, za zdí staré zahrady. A policejní pes, kterého tam přivedli, vyštěkal pak skrýš s kabelkou a hrací skříňkou. Zlato se blýskalo na dně, pod spreji a líčidly, sesypané do mikrotenového sáčku. Nechyběly ani prstýnky, náušnice a řetízky, jež paní Bílková prý nikdy nesundávala: vrah ji musel okrást už mrtvou… Když nález ukázali Zemánkovi, složil se definitivně a řekl konečně všechno. Potřeboval prachy a věděl, že mezi jeho známými je Bílková nejspíš nejzámožnější.

A když se nějak domákl, že zrovna marodí a bude sama doma, rozhodl se. Zazvonil a namluvil nemocné, že s ní chce mluvit o její dceři Janě: protože si o ni dělala starosti kvůli novému nápadníkovi, nezaváhala ani na okamžik. Zemánek ji hodlal ovšem zabít od první chvíle: jenom hledal vhodný okamžik, a když zklamalo prkénko, zazmatkoval. Vše, co se odehrálo potom, byla už ryzí improvizace.

Do poslední chvíle, už ve vazbě, stále ovšem věřil, že vyvázne. Že se dostane v dohledné době na svobodu, vyzvedne si pak lup a vypaří se z města a z republiky.

Dostal, po všech odvoláních, třináct roků odnětí svobody, a v

soudní síni se rozplakal: vzlykal jako dítě. Ale nebrečel nad zrůdností vlastního skutku. Z vazby psal rodičům, že se mu stýská po diskoté

kách, holkách, hospodách a teď ronil slzy, že prostě radosti svého života tak dlouho neuvidí…

L U M Í R D V O Ř Á K

BOSSŮV PÁD

Všechno začalo v roce 1993. Přesněji řečeno několik let předtím, ale v tomto roce se smyčka prvně zadrhla. Norští celníci zadrželi dva mladíky převážející heroin. Seděli v pracovně norského policisty a nebylo jim do zpěvu. Obrovitý čtyřicátník s plavými, nakrátko ostříhanými vlasy a pomněnkově modrýma očima okolo nich kroužil jako šelma chystající se vrhnout na dvě mladé gazely.

„Jsme cizí státní příslušníci,” zakňoural starší z mladíků.

„Češi,“ doplnil ho druhý.

Obr se zastavil. „Proč mi to říkáte?” zahřímal. „Jestli si myslíte, že vás pošleme domů, tak jste na velkém omylu. Trestnou činnost jste pá

chali tady, v Norsku, a také tady budete souzeni. A teprve po odpykání trestu vás vyhostíme ze země. Tak zní naše zákony. Ptám se vás naposled: kdo vám dal heroin a komu jste ho měli odevzdat?”

Sklonili hlavy a mlčeli.

„Chcete si hrát na hrdiny?” pokračoval policista. „Jak je libo. Upozorňuji vás, že za množství heroinu, který u vás celníci našli, můžete vyfasovat až patnáct let. Když budete krýt své kumpány, bude to i víc.

Až vyjdete z vězení, budou z vás bělovlasí stařečkové. Jestli se toho vůbec dožijete. A to můžete mluvit o štěstí.

V Turecku by vás čekalo doživotí a v Thajsku trest smrti. Tak co?”

Přestože bylo v místnosti chladno, na čelech mladíků se perlily droboučké krupičky potu. Košile se jim lepily na záda, těžce dýchali, v ústech chyběly sliny. Srdce jim tloukla jako zběsilá, přihlásily se strach a beznaděj.

„Bylo to poprvé, prosím vás…“ zasténal mladší z mladíků a prosebně zvedl oči k policistovi.

„To se ukáže. Chci slyšet jména!“

Říká se, že naděje umírá poslední. Mladíci pochopili, že jejich zhasla už na hraničním přechodu. Ta hora masa připomínající boxera supertěžké váhy s očima modrýma jako azurová obloha zřejmě povýšila své povolání na ušlechtilé poslání a nepřistoupí na žádné kompromisy a nedá se obměkčit prosbami ani nářky. Kapitulovali. Zbývala jim jediná a poslední šance: přiznání.

Policista k nim přistrčil papír a propisovačku. „Pěkně od začátku.

Času máme dost. Pište ve své mateřštině, my si to přeložíme.

Jakupa Petrita, kosovského Albánce, pro kterého mladíci pracovali, norská policie zatkla v hotelu v Oslo. Jak se při vyšetřování ukázalo, Petrit stál v čele jedné z nejsilnějších kosovskoal bánských mafiánských organizací, která léta kontrolovala severní větev balkánské cesty.

Po ní putovaly drogy z Balkánu přes Českou republiku a Německo do skandinávských zemí.

Koncem následujícího roku stanul třicetiletý boss před soudem a ten ho odsoudil ke čtrnácti letům vězení. Zdálo se, že skončila kariéra nebezpečného mafiána. Nasvědčovalo tomu i jeho chování ve výkonu trestu. Stal se z něho takzvaný bezproblémový vězeň. Nebyly na něj žádné stížnosti, byl ukázněný, nikdy neporušil vězeňský řád.

Od jeho nástupu do věznice uplynuly dva roky. „Dostal rozum,” tvrdil vězeňský psycholog, který měl Petrita na starosti. „Uznává svou chybu a po propuštění se chce živit poctivou prací.”

Mýlil se. Opak byl pravdou. Petrit nepřišel k rozumu, svých činů nelitoval, uměl se dokonale přetvařovat. S pobytem za mřížemi se také nesmířil a nemyslel na nic jiného než na útěk, aby se mohl znovu postavit do čela organizace, která stále fungovala a tím i prosperovala. U

svých kumpánů, které neprozradil, měl dostatek finančních prostředků a věděl, že za peníze se dá koupit vše. I svoboda. K útěku z dobře stře

žené věznice však potřeboval spojení s přáteli. To zatím neměl. Ale dokázal být trpělivý a čekat.

Uplynulo dalších šest měsíců. Petrit si stále zachovával statut slušného a ukázněného vězně. Ostražitost dozorců polevovala, mafián požíval jejich důvěry, povolovali mu drobné úlevy, mohl se volněji pohybovat po vězeňské budově.

Jednoho dne přistoupil k dozorci, se kterým se během pobytu ve věznici sblížil. „Potřebuji mobil, pane dozorce,” pravil tichým hlasem.

Dozorce na něj vytřeštil oči. „Zbláznil ses? Mobilní telefony jsou ve věznici přísně zakázané.”

„Vím. Přesto ho potřebuji.”

„K čemu? Jestli chceš zavolat holce nebo příbuzným, dá se to legálně zařídit.”

„Rozhodl jsem se utéct.”

Dozorce nevěřil svým uším. „Ty ses pomátl, Jakube! Za posledních deset let se to nikomu nepodařilo.”

„Já to dokážu. Za pomoc vám nabízím sto padesát tisíc norských korun.”

Dozorce zalapal po dechu. Vysoká částka ho omráčila. Peníze potřeboval, to byla pravda. Ale za pomoc k útěku byly přísné tresty. Na druhé straně…

„Nikdo na to nepřijde,” četl jeho myšlenky vězeň. „Mám to dokonale promyšlené.”

„Kde bys ty peníze vzal?” zeptal se nedůvěřivě.

„Mám hodně bohatých kamarádů.”

Nabídka byla lákavá. Sto padesát tisíc norských korun byla hromada peněz. Vyřešil by jimi veškeré finanční problémy, a ještě by mu zbylo. Ale strach stále převládal. „Jak by sis útěk představoval?” vyzvídal.

„Propašujete mě v dodávce, kterou se odváží špinavé prádlo do

prádelny. Budu ležet pod ním. O ostatní se už postarají přátelé. Je to naprosto bezpečné.”

Domluvili se. Za tři dny dozorce přinesl mobilní telefon a Petrit se pustil do přípravy útěku. Zase nepospíchal. Věděl, že jediný zbrklý krok může zhatit celý plán a změnit mu pobyt ve vězení v peklo. Útěk naplá

noval na leden 1997. Proběhl přesně podle jeho představ. „Venku“ na něho čekali komplicové, kteří ho okamžitě odvezli za hranice. Policie se o útěku dozvěděla až po sedmi hodinách. To už byl Petrit v bezpečném úkrytu a čekal, až se uklidní situace. Věděl, že po něm bude pátrat policie všech skandinávských států. Nemýlil se. Pátrání však nepřinášelo žádné výsledky. Nad Petritem se jakoby zavřela voda. Ten stále čekal v úkrytu. Chystal se na dlouhou a nebezpečnou cestu do Chorvatska, kde se měl podrobit plastické operaci obličeje. Uskutečnila se ještě téhož roku. Chirurg odvedl dobrou práci. Za 35 000 marek změnil Petritovu tvář k nepoznání. Získat doklady a cestovní pas na nové jméno byla pro zkušeného mafiána a jeho kumpány už maličkostí. Jakup Petrit zmizel ze světa, nahradil ho zcela jiný člověk. Nic už nestálo v cestě k návratu do čela mafiánské organizace. Tentokráte pospíchal. Situace v Kosovu se den ze dne přiostřovala, boje nabývaly na intenzitě, tisíce kosovských Albánců utíkaly ze země. Kosovské osvobozenecké armádě chyběly moderní zbraně. Ty pro ně kupovala kosovskoalbánská mafie za peníze, které utržila za prodej drog. Byl to paradox: svoboda jedněch se vykupovala smrtí druhých.

Petrit opustil Chorvatsko a zamířil do České republiky. V Praze na něj čekal jeho spolupracovník, jeho pravá ruka a zástupce Zeki Hoxha.

Ten si pronajal pražský byt, kam se s Petritem nastěhovali. Odtud řídili obchody s heroinem a jak se později ukázalo, velice úspěšně.

Dánští, švédští a zejména norští policisté pátrali po Petritovi už druhým rokem. Pomáhaly jim policie z ostatních evropských zemí včetně naší. V sítích uvízlo 42 příslušníků gangu, který Petrit vedl, ale on stále unikal spravedlnosti. Nejhorší bylo, že nikdo neznal jeho pozmě

něnou tvář.

Konečně se podařilo kriminalistům z Národní protidrogové centrály objevit byt, ve kterém sídlili oba mafiáni. Zjistit totožnost Hoxhy se brzy podařilo, v severských státech to byla známá firma, otazník však visel nad jeho druhem. Jeho pravou identitu mohly prokázat pouze otisky jeho prstů.

„Když jsme si byli jisti, že jde skutečně o Jakupa Petrita, začali jsme spolu s policejním Útvarem rychlého nasazení plánovat jeho zatčení,“ řekl mluvčí Národní protidrogové centrály novinářům na tiskové konferenci. „Celá akce proběhla na jedné z nejrušnějších křižovatek v centru Prahy poblíž mezinárodního hotelu.”

„Netrvalo to déle než jednu červenou a jednu zelenou,” doplnil ho kolega z policejního Útvaru rychlého nasazení. „Nenarušili jsme ani plynulost provozu,” dodal s úsměvem.

Byla to dokonale připravená akce. Nic netušící Petrit seděl 23. února 1999 za volantem svého vozu a čekal, až se na semaforu rozsvítí zelené světlo. V tom okamžiku přiběhl k vozu muž v černé kombinéze a masce, prudce otevřel dveře a jediným trhnutím vytáhl mafiána od volantu. Bleskurychle ho povalil na zem a obrátil ho na břicho. Než se Petrit vzpamatoval z překvapení, měl na zápěstích ocelová pouta.

Smyčka se zadrhla podruhé.

Bez problémů se obešlo i zatčení Petritova společníka Zeki Hoxhy.

Kromě kompromitujících důkazů našli v jejich bytě i počítačku na bankovky, jaké se používají v peněžních ústavech. Nebylo pochyb, že Petritovi a jeho kumpánům prošly rukama stovky až tisíce kilogramů narkotik.

Bylo to otřesné zjištění. Představovalo armádu nešťastníků a zoufalců odsouzených k pomalé smrti.

„Jaký je čeká osud?” zeptala se mladá novinářka.

„Petrit si půjde do Norska odsedět zbytek trestu plus něco navíc za útěk, Hoxhy se ujmou naše úřady,” zněla odpověď.

Petrit strávil v cele pankrácké věznice téměř půl roku. Vůbec nepů

sobil dojmem zkroušeného zločince, kterého čeká plno let tvrdé káznice.

Stále se usmíval a měl dobrou náladu.

„Buď si je tak jistý, že zase zdrhne, anebo mu ten úsměv zůstal po plastické operaci,” prohlásil jeden ze zaměstnanců pankrácké věznice.

Mafie na celém světě se řídí přísnými zákony. I sebemenší zrada se trestá smrtí. Než někoho přijmou do svých řad, pečlivě ho prověřují.

Je to pak vazba až do hrobu. Na druhé straně se dovedou postarat o rodiny uvězněných nebo zastřelených členů. Nikdy žádného mafiána neodpisují. I kdyby měl strávit zbytek života ve vězení. Vždy hledají způsob, jak ho dostat na svobodu. O tom se přesvědčila i pražská policie. Z důvěryhodného zdroje získala informaci, podle níž byla za osvobození Petrita vypsána odměna jednoho milionu marek. Přepočteno na naši měnu asi osmnáct milionů korun. Byla to suma, které se těžce odolává. Policie si toho byla vědoma a připravila mimořádná bezpečnostní opatření.

V sobotu 7. srpna 1999 po obědě přiletěli na ruzyňské letiště ve vojenském speciálu Herkules norští policisté. Převoz Petrita na letiště byl pečlivě utajen a jeho hladký průběh zajišťovaly desítky policistů. Nikdo se však nepokusil mafiána osvobodit. Krátce po čtrnácté hodině Herkules odstartoval s jedním z nejvýše postavených bossů kosovskoalbánské drogové mafie na palubě.

Dva roky trvající akce skončila. Nepadl při ní jediný výstřel. Vyhrála vytrvalost a profesionalita policejních orgánů.

J A N V A Š E K

VZPOMÍNKA NA DOBRÉHO CHLAPA

„Jdu na to,“ rozhodl podporučík Dykast a sáhl po klíči od slu

žebního auta. „Je nejvyšší čas udělat přítrž jeho řádění. Má toho na svědomí víc než dost.“

„Mluvíš o Bedřichu Pulpitovi?“ zeptal se nadporučík Valeš.

„Přesně tak. Dlouho se mu dařilo za sebou zametat stopy, ale dnes spadne klec. Překupník si chtěl zachránit kůži, a tak promluvil. Vím o něm tolik, že se bude divit.”

„A co důkazy?”

„Těch mám mraky. Svědecké výpovědi, zajištěné věci, daktylo—

skopické stopy z posledního vloupání. I mistr tesař se utne. Stačí?”

„Pro mne ano, ale rozhodující je názor vyšetřovatele.”

„Včera jsem to s ním konzultoval. Byl radostí bez sebe. Měl plánovaný výlet do Prahy, ale nakonec jsem ho přesvědčil, aby zůstal doma.

Je do všeho zasvěcený, přece nepůjdu za někým jiným. Bude na telefonu do jedné hodiny. Takže sebou musím hodit, a ty mě zdržuješ.”

„Půjdu s tebou,” nabídl se nadporučík Valeš. Občas si vypomáhali, když bylo třeba krýt si záda a bylo riskantní spoléhat se jen na profesionální zdatnost. Zvláště když šlo o zadržení pachatele. V případě Dykasta to byla nutnost. Do všeho se hrnul po hlavě, i když si vždycky dokázal sám poradit…

„Proč bys to dělal? Nemáš nic na práci?” „Je to rozhodnutí šéfa.

Mluvil o tom na dnešní poradě. Už jsi zapomněl?”

Dykast sáhl do zásuvky stolu pro služební zbraň a zastrčil si ji vzadu do kalhot. Nikdy nepoužíval podpažní pouzdro.

„Když myslíš,” pokrčil rameny. Parťák se mu může hodit. Valeš byl jediný, koho uznával. Nebyl domýšlivý, že je služebně starší, zkušenější.

„Potřebuji jít na vzduch,” mrkl na něho Valeš. Měl Dykasta rád a věděl, co ho odlišuje od jiných. Měl v sobě neklid, který druhé provokoval. Byl tak trochu podivín, výrazný individualista, málo oblíbený. Nesnášel pokrytectví a každému řekl, co si o něm myslí. Ne každý to snášel. Byl to však dobrý policista, nikdy nikoho nepodrazil a bylo na něho spolehnutí. Měl nejvíce objasněných případů z celé skupiny, která měla na starosti vloupání do objektů.

Přijeli k rodinnému domku, kde Bedřich Pulpit bydlel se svým bratrem a jeho družkou. Počkali si na něho, dostal pouta a strčili ho do auta. Byl popudlivý a chtěl si stěžovat, dokud mu neukázali příkaz k zatčení a povolení k domovní prohlídce. Poznal, že se tentokráte nevylže, a přiznal se ke všemu, co za půl roku nakradl v obchodech a ukryl v kůlně na zahradě. Počítače, televizory, videopřehrávače a další elektronické přístroje, které postupně rozprodával. Mohl žít na velké noze. Měl naspořeno na zahraniční dovolenou a chtěl si koupit nové auto. Už to nestihl…

Kriminalisté ho odevzdali společně s dokumentací vyšetřovateli, který mu sdělil obvinění z trestného činu krádeže vloupáním a navrhl soudci vzetí do vazby. Výčet jeho zlodějské aktivity obsahoval třináct případů se škodou za čtvrt milionu. „Tak to bychom měli,” řekl nadporu

čík Valeš. Dykast se netvářil příliš optimisticky.

„Koukáš, jako by ti uletěly včely,” dobíral si ho Valeš. Seděl za volantem služebního vozu a sledoval semafor na křižovatce, ke které se blížili. Svítila zelená, ale zbývalo mu ještě pár desítek metrů, aby ji stihl bezpečně projet. Auta se předháněla, které se dříve zařadí do kolony vozidel přijíždějících ke křižovatce. Lidé se hrnuli z obou stran k přechodu pro chodce. V dopravní špičce dost nebezpečná kombinace.

„Takový úspěch není každý den. Komisař bude spokojený. Nedivil bych se, kdybys dostal odměnu.”

„Větší strach mám, že soudce nebude souhlasit s vazbou,” přiznal se Dykast. „Možná že Pulpit bude doma dříve než my dva. Vsaď se o litr rumu.”

„Blázníš? Už dlouho neuvízl v síti takový sólokapr. Přece ho znovu nepustí do kalných vod.”

„Dosud nebyl trestán a umí v tom chodit. Sám mi to řekl. Příště prý bude chytřejší.”

Na semaforu bliklo červené světlo a Valeš šlápl na brzdu. Zastavil těsně před přechodem pro chodce. V protisměru to nestihl řidič modré škodovky, který včas nereagoval na změnu přednosti v jízdě. Projel kři

žovatkou na červenou a narazil do chodce, který vkročil do vozovky.

Toho auto odhodilo na chodník, kde zůstal nehybně ležet.

„Volej sanitku,” zvolal podporučík Dykast a vyskočil z auta. Běžel přes ulici na druhou stranu. Sklonil se nad chlapcem sotva patnáctiletým. Z hlavy mu tekla krev a byl v bezvědomí. Nedýchal a modral v obli

čeji. Dykast mu vytáhl zapadlý jazyk a uvolnil dýchací cesty, aby se neudusil. Umělé dýchání z úst do úst a masáž srdce vrátilo mladíka mezi živé lidi, zvědavci stáli kolem a byli zvědaví, jak to dopadne. Nadporučík Valeš měl co dělat, aby je udržel v bezpečné vzdálenosti.

Konečně se ozvala siréna sanitky. Doktor z pohotovosti převzal zraněného chlapce a zařídil jeho převoz do nemocnice. Uznale se vyjádřil, sám by to lépe nesvedl. Asi šedesátiletý řidič škodovky se opíral o blatník svého vozu a byl bledý jako stěna. Pravděpodobně utrpěl šok, neboť tupě zíral před sebe, jako by se ho nehoda, kterou měl na svě

domí, vůbec netýkala.

„Gratuluji, chlapi,” zvedl hlavu kapitán Stigler. „Byl nejvyšší čas si vylepšit reputaci. Mluvil jsem s vyšetřovatelem pachatel bude stíhán na svobodě. Důvody vazby nebyly podle soudce dostatečné.”

Podporučík Dykast se podíval na svého staršího kolegu. Valeš viděl v jeho očích horečnatý lesk, který obvykle chladil větší dávkou rumu.

Potřeboval se odreagovat, aby zahnal zlost. „Jdeš na pivo? otočil se k Valešovi. „V hospodě se aspoň domluvíš s hajzlbábou, tady ani s tím nejchytřejším blbcem…“

„Jak to myslíte?” zpozorněl kapitán Stigler. Znal Dykasta jako věč

ného rebela.

„Občas je mi na blití,“ hlesl podporučík. Když se rozčílil, bylo nejlepší jít mu z cesty. „Co si ten člověk v taláru vlastně myslí? Že jsme parta omezenců, která z dlouhé chvíle jen pro své potěšení chytá zlodě

je? Několikaměsíční práce přišla nazmar.“

„Bedřich Pulpit dostane trest, jaký si zaslouží,“ hlesl kapitán. Neznělo to moc přesvědčivě.

„Opravdu? Už ho vidím, jak vyhrožuje svědkům a dělá všechno pro to, aby z toho vyšel s podmínkou, nebo raději zmizí do teplých krajů.

Možná že plánuje, kdo dostane odměnu.

„Dávejte si pozor, co mluvíte, zvýšil hlas kapitán Stigler. „někdo by si to mohl špatně vysvětlit.

„Sbohem, zítra se uvidíme, zasáhl nadporučík Valeš a vystrčil kolegu z kanceláře. Většinou ho po takovém výstupu se šéfem sjel, že si nedává pozor na pusu, ale dnes zarytě mlčel. Nešlo by mu to od srdce.

„Uvažoval jsem o tom, že změním lokál…, reagoval pak podporu

čík.

„Chceš odejít od policie?

„Když se rozhodnu, ty budeš první, kdo se to doví, usmál se Dykast.

Seděli v malé hospůdce, kde čepovali dobré pivo a vařili chutný guláš. Majitelem byl bývalý policista, který odešel do civilu a dal se na podnikání. Za krátkou dobu získal stálou klientelu, podnik prosperoval.

„Pomalu mám strach nechat tě tady samotného, řekl Valeš. „Slib mi, že budeš krotit svůj temperament, než se vrátím z lázní. Hlavou zeď neprorazíš…

„Kdy odjíždíš?

„Zítra v noci. Už mám zabaleno. Budu chodit na procedury a pít lé

čivou vodu. Prý to potřebuje můj žaludek.

Dykast mu položil ruku na rameno.

„Se mnou si nedělej starosti. Užij si to tam a dej se do pořádku. Já se tak lehce nevzdám. I když nedávno jsem měl sen, že jsem ležel v truhle. To prý budu žít do sta let.“

Před půlnocí se rozloučili v autobusu. Nadporučík Valeš vystupoval o dvě zastávky dříve než podporučík Dykast. Netušil, že svého přítele vidí naposled…

Když se vrátil za tři týdny do práce, dověděl se, že Dykast je mrtev.

Na ulici ho napadl mladík, který ho pěstí srazil k zemi a z hlavy mu odcizil značkovou čepici. Dykast utrpěl frakturu lebky a ani rychlé lékařské ošetření a následná operace mu nezachránily život. Už se neprohrál z kómatu a po několika dnech v nemocnici zemřel. Devatenáctiletý Cyril Babušík byl obžalován z ublížení na zdraví s následkem smrti, ale soud vyšší instance proti němu trestní stíhání zastavil. Podle soudců se neprokázala přímá souvislost mezi napadením pachatele a smrtí poškozeného. Dykast měl být nemocný, což obhájce okamžitě využil ve prospěch obžalovaného. Krajský soud potom dospěl k názoru, že Babušík spáchal pouze pokus o ublížení na zdraví, na což se vztahovala amnestie.

„Co je to za zvrácenou logiku?” nechápala rozhodnutí soudu man

želka zabitého policisty. „Proč někdo posuzuje smrt člověka jenom podle znaleckého posudku, který se může mýlit? Kde je spravedlnost, když já jsem ztratila muže a děti otce? Mohl být mezi námi, kdyby ho ten člověk neudeřil. Každý musíme jednou zemřít, ale proč takovým způsobem a vinou někoho, který byl oficiálně zbaven odpovědnosti za hrůzný čin, který spáchal…?”

„Je to rozhodnutí nezávislého soudu,” poznamenal nadporučík Valeš.

„Potom je to špatné rozhodnutí a špatný soud,” komentovala jeho slova Jana Dykastová. Hovořila klidně, bez zášti nebo zloby, ale se slzami v očích a s bolestí v srdci, které se bránilo uvěřit, že její muž je mrtev.

„Vrah, který vraždil jednou a nebyl za to potrestán, může svůj čin zopakovat. Potom krev další oběti padne na hlavu toho, který chtěl být milosrdnější než sám Pán Bůh. Jen on odpouští naše viny…“

Nadporučík Valeš objal ženu svého nešťastného kolegy. Zena se

hořce rozplakala. Rozuměl jí, ale bál se, aby její předtucha nenašla v brzké době naplnění.

Mrtvola ležela na břehu řeky a kolem ní se pohybovali policisté, které zavolal náhodný chodec. V blízkosti jezu uviděl na hladině plovoucí podlouhlý předmět, který mu připomínal lidské tělo. Šlo se o muže, který měl svázané ruce za zády, stejným provazem byly omotány jeho nohy. Podle doktora nastala smrt před deseti hodinami, to znamená kolem půlnoci. Víc ukáže pitva. Věk muže odhadl mezi 18 až 20 roky.

Co bylo divné: mladík měl oblečené jen slipy, nic víc. Jak se dostal takř

ka nahý do jezu a kdo je vrah, měl vyšetřit major Pergl. Vyšetřoval vraž

dy už patnáct let a objasňování podobných případů považoval za nejtěžší. Muž mohl být vhozen do řeky kdekoliv na břehu a jeho tě lo mohl odnést proud hodně daleko. Přes důkladnou prohlídku okolí nenašli policisté žádné jiné oblečení, které mladík musel mít na sobě.

Přece se nešel koupat jenom ve spodním prádle.

„Musíme prověřit všechny pohřešované osoby za posledních čtyřiadvacet hodin,“ dával major Pergl pokyny spolupracovníkům, se kterými se sešel na krátké poradě. Stanovily se vyšetřovací verze a plán dalšího postupu. Vzhledem k závažnosti případu se nasadily všechny dostupné prostředky včetně policejního vrtulníku.

Milan Herman se nevrátil z diskotéky domů a matka dostala strach, že se mu něco stalo. V osm hodin ráno oznámila na místním oddělení, že pohřešuje svého osmnáctiletého syna. Za dvě hodiny ho našli mrtvé

ho…

„Nikdy se tak dlouho nezdržel,“ sdělila majoru Perglovi, když ji navštívil. „Věděl, že nepůjdu spát, dokud nepřijde domů. Čekala jsem na něho celou noc.“

„Kdy odešel z domu?“

„Kolem osmé. Na diskotéku chodil každou sobotu.”

„Sám, nebo s kamarády?”

„Setkal se s nimi až tam. Aspoň o tom hovořil…”

„Jak byl oblečený?” zajímal se major.

„Vzal si tričko, bundu a botasky. Věci jsem mu koupila na jeho narozeniny.”

„Šlo o značkové zboží?”

„Vždycky si přál značku Adidas,” zarazila se žena. Vytušila, že nepřišel jen kvůli této informaci. „Něco se mu stalo, viďte?”

Když identifikovala svého syna na prosektuře, kam byl převezen, sklonila hlavu a přitiskla ruce na tvář s výrazem nesmírné bolesti a žalu.

Muž přikrčený za výtahovou šachtou vyrazil, když se otevřely dveře výtahu. Vyšla z něho žena s mobilem v ruce. Výtah dojel do přízemí, když se ozval zvukový signál. Už nestačila do telefonu říct jediné slovo.

Někdo ji chytil pod krk, pevně stiskl a vtlačil ji zpátky do kabiny. Mobil jí vypadl z ruky a skončil na podlaze výtahu. Útočník ho zvedl a strčil do kapsy. Byl to ten muž, se kterým se už dvakrát střetla na chodbě, jak si prohlíží vizitku na dveřích u sousedky, která byla na dovolené. Když se ho zeptala, koho hledá, tak něco zamumlal a odešel. Včera ho přistihla u skřínky, kde visel seznam všech nájemníků. Dnes ráno, před odchodem do práce, zavolala pro jistotu na policii…

„Co chcete…?” vyjekla žena hrůzou.

„Buďte zticha, nebo vás zabiju,” uslyšela sípavý hlas. „Dáte mi pět tisíc korun. Do deseti minut.”

„Přinesu vám je,” stěží popadala dech. Muž povolil sevření.

„To bych vám radil. Ve kterém poschodí bydlíte?”

Muž mačkal tlačítko výtahu, ale kabina se ani nehnula. Uvědomil si, že dveře špatně doléhají. Za drátěným sklem výtahových dveří se mihl stín. Muž pustil ženu a kopl do dveří. Vyběhl na chodbu, kde stáli policisté…

„Chtěl jste se mnou mluvit?” zeptal se major Pergl. Slíbil mu telefonem, že na něho počká, ale teď musel odjet.

„Nadporučík Valeš,” představil se host, který ho (Jekal v kanceláři.

Víc než hodinu, ale byl vytrvalý.

„Odpusťte, ale máme napilno. Co si přejete?”

„Vyšetřujete vraždu Milana Hermana?”

Major si zapálil cigaretu. Hleděl na kolegu, který mu kladl zbytečné otázky.

„To přece víte.”

„Měl na sobě značkové oblečení?”

„Proč vás to zajímá?” zpozorněl major.

Nadporučík měl podivný kukuč, jako by na tom, co mu řekne, zále

žela jeho další kariéra.

„Tak dobře, šlo o značku Adidas. Spokojený?”

Nadporučík přešel od dveří k oknu s upjatým výrazem v obličeji.

„Je to on,“ vydechl vzrušeně.

„Kdo?”

„Cyril Babušík. Vzpomínáte si, jak zemřel podporučík Dykast?”

„Ten policista? Nebyl ve službě…”

„Byl to můj parťák. Pachatel mu z hlavy odcizil čepici Adidas.”

„Rozumím. A vy jste přesvědčený, že stejný pachatel zavraždil Milana Hermana. Mohu vás ujistit, že má na svědomí víc zločinů…!”

Nadporučík Valeš se na něho udiveně podíval.

„Doufám, že si nemyslíte, že jsme na něho zapomněli,” pokračoval major. „Pachatelů, kteří přepadávají chodce kvůli značkovým věcem, není zase tolik, abychom o nich nevěděli. Cyril Babušík s trestnou činností nehodlal přestat, i když před několika dny brutálním způsobem zavraždil mladého kluka. Pro pár kusů textilu. Měli jsme ho pod dohledem. Zatkli jsme ho v okamžiku, kdy se pokusil o další loupež a vydírá

ní…”

Vrah starší o dva roky než jeho oběť nic neskrýval. Zbavil se svědka, aby mu nepřitížil, měl problémy s policií. Když napadl muže, který následkem zranění zemřel, vyvázl bez postihu a zůstal na svobodě. Že šlo o policistu, o tom se dověděl až později. Tenkrát měl štěstí, v případě mladíka, kterého si vytipoval i na diskotéce, se rozhodl, že nebude nic riskovat.

„Šel jsem za ním a když jsme zůstali sami, tak jsem ho donutil, aby se svlékl a zul boty,“ vypovídal Cyril Babušík.

„Bil jste ho?“ zeptal se major Pergl. Viděl, jaké stopy násilí měla na sobě jeho oběť.

„Párkrát jsem ho udeřil a skopal, když dělal drahoty. Chtěl jsem mu nahnat strach.“

„Bránil se?“

„Křičel, abych ho nechal, ale neměl šanci,” ušklíbl se Babušík.

„Byl jste opilý?”

„Pil jsem už doma. Potřebuji to…“

„Co jste udělal potom?”

„Moc jsem se s ním nemazlil. Svázal jsem mu ruce a nohy a hodil ho do řeky. Volal o pomoc, tak jsem vlezl za ním a přidržel mu hlavu ve vodě. Asi jsem ho utopil, ale já se také namočil..

Cynická výpověď Cyrila Babušíka svědčila o tom, že nemá žádné

zábrany a že je schopen udělat cokoliv, aby dosáhl svého záměru. Prostě chtěl získat cizí majetek a žádný kompromis z jeho strany neexistoval. Bundu, tričko a boty značky Adidas se snažil prodat v restauraci za dva tisíce korun.

Soudní znalci z oboru psychologie ho charakterizovali jako osobu s agresivními a sadistickými rysy. Je nezvladatelný, bezcitný a schopný vraždit znovu. Podle jeho vlastních slov rád vyvolává spory, nenávidí lidi a nejraději by je všechny vyhubil.

Krajský soud ho odsoudil k výjimečnému trestu v délce 17 let.

Úplně vzadu v soudní síni seděla mladá žena v černých šatech.

Jana Dykastová po vynesení rozsudku necítila zadostiučinění, jen prázdnotu a smutek v duši.

Jednou v podvečer zašel Valeš na hrob svého přítele. Malý žulový pomník s vyrytým jménem a daty narození a úmrtí. Za měsíc by se dožil 33 let. Uvědomil si, že vedle něho stojí chlapec se skloněnou hlavou. Už ho někde viděl. Všiml si ho na hřbitově, kde chodil kolem hrobů a snažil se přečíst jména mrtvých. Konečně našel toho, komu nestačil ani podě

kovat.

„Vy jste ho znal?” zeptal se. „Zachránil mi život, když mě porazilo auto. Určitě to byl dobrý chlap. Budu na něho vděčně vzpomínat…”

F R A N T I Š E K U H E R

TVÁŘ MEZI LEKNÍNY

Rybí oko úplňku plulo mezi lekníny. Hladina téměř trojúhelníkového jezírka na pokraji parku se měkce blyštěla. Na lavičce pod jasmínovým keřem se k sobě tiskli dva lidé. Odněkud kratičce zakřičel polekaný pták.

Jasmín voněl a měsíc zářil. Nic jiného mu také nezbývalo, na obloze se neukázal ani mráček. Zkrátka idylka.

Žena položila hlavu na mužovo rameno. „Máš?“

„To víš, že mám,“ pronesl poněkud neklidně a málo spontánně, jako kdyby na něco čekal a ono to nepřicházelo, nebo se obával nezná

mého nebezpečí.

„Hodně?” dotírala.

„Ano.”

Strohá odpověď ji neodradila. „Hodně hodně?” Zavrtěla se, z lavič

ky spadla kabelka, zacvakovací pojistka se uvolnila.

Otráveně se sehnul, shrábl věci do kabelky a položil ji na lavičku.

„Rád bych ti to dokázal, lásko, ale lavička v parku není nejvhodnější místo.”

„Na to,” pravila s výrazným důrazem na zájmenu, „je každé místo příhodné a každá doba vhodná.”

Pohlédl na ni překvapeně, jeho údiv narůstal, když si začala rozpí

nat knoflíčky na halence a objížděla si rty špičkou jazyka.

„Kdyby nás někdo načapal…,” ujelo mu.

„Bojíš se?”

„Kvůli tobě,“ argumentoval falešně, měl trochu zlost, že se dal zatáhnout do parku, a zrovinka k tomu pitomému jezírku!

„Risknu to, miláčku. Moc po tobě toužím. Jsi moje velká, veliká, nej větší láska,“ prohlásila vyzývavě, z rozepnuté halenky vyklouzla těžká bělostná ňadra. Vzápětí vykřikla, přitiskla si dlaň na ústa a druhou paži namířila k jezírku.

Mezi lekníny plula lidská tvář a k té tváři patřilo tělo.

Zakrátko dozněly chvatně se vzdalující kroky. Jasmín stále voněl a úplněk vrhal přes nehybný obličej dlouhý stín.

„Mafiánský mord,“ usoudil mladý policista, když naložili tělo a auto se pomalu vzdalovalo po úzké parkové cestě.

„Často koukáš na televizi, máš vyladěnou špatnou stanici a příliš věříš všemu, co si vymýšlejí novináři,” řekl inspektor Čemus, ale po chvíli se zeptal: „Proč myslíš?”

„Osm vstřelů, to vypadá na vyřizování účtů.”

„Nebo nenávist,” řekl Čemus. „Znáš Bedřišku Bedřichovou?”

Policista váhavě přikývl, pohlédl na pokojné jezírko a do jeho hlasu se vloudil jakýsi lyrický tón. „Ta s tím nemá nic společného. Její mužský je v balíku, ona pilně uždibuje a dopřává si. Je na chlapečky.”

„To je celkem přirozené a svým způsobem chvályhodné,” provokoval inspektor. „Pozornost by budilo opačné zaměření.”

„Často je střídá.”

„Její problém.”

„Jenomže už má na hrbu čtyřicítku. Pěkná je stále, o to nic,” uznal policista. „Měsíc po měsíci nový model a pokaždé o něco mladší. A vždycky je to láska. Šíleně velká čistá láska.”

Stáli mlčky, každý se svými myšlenkami.

„Kolik ti bylo?” prohodil konečně Čemus jen tak na půl úst, skoro někam stranou, jako kdyby mu na odpovědi ani nezáleželo.

„Sedmnáct,” odpověděl s rozpaky policista.

Inspektor Čemus se zahleděl na otevírající se leknínové květy a pronesl něco, co nemohl vyloučit, ale čemu příliš nevěřil. „Její legitimaci tady mohl pachatel záměrně pohodit.“

Z jezírka vytáhli oblečeného muže bez dokladů, asi třicetiletého, a přece už s pokročilou cirhózou jater. Zemřel ovšem na osm projektilů, z nichž dva přeťaly míchu. Všechny byly vypáleny do zad, z poměrně krátké vzdálenosti, nikoli však z bezprostřední. Ráže sedm pětašedesát.

„Něco na úvod,“ řekl patolog, skloněný nad pitevním stolem.

„Tenhle pán ležel ve vodě přibližně osmačtyřicet hodin, ale zemřel nejméně o den dříve. Vrah byl stydlivka, bál se pohlédnout oběti do očí, tak to do ní napumpoval zezadu. Šest projektilů umožní komparační i individuální identifikaci zbraně. Za předpokladu, že ji najdete. Další dva prošly tělem. Hledali jste?“

„Marně,” řekl Čemus. „Vzpomínáte si? Matějíček! Minulý rok v dubnu!”

„A půl roku před Matějíčkem ta paní…” Znělo to skoro jásavě, jako kdyby učinil vzácný objev. Nebyl otrlý, hrál to tak trochu i na sebe, v laboratoři se cítil jistější a spokojenější, ale na prosekturu se doktoři nehrnou. Někdy dával k lepšímu, že zná příčinu, mrtví nenosí obálky s peně

zi. Snad proto se netěšil mezi kolegy valné oblibě. „Jméno mi vypadlo z paměti, na tělo si pamatuju. Také byla prostřílená zezadu a s dovolením, připomínala cedník. Nestřílelo se tehdy stejnou ráží?”

„Potom že vám něco vypadne z paměti,” řekl Čemus.

„Ty tři něco spojuje?”

„Možná vrah,” poznamenal Čemus zadumaně. „Matějíčka a pána, kterým se právě zabýváte. Matějíček byl figurka. Hokejový nadšenec a výtržník. Uměl rozpumpovat publikum, ale také nafackovat místní hvězdě za neproměněné trestné střílení. Mazavka, záletník, karbaník, na veskrz zadlužený chlap. Motivů k vraždě přehršel.”

„Rychtářová nezapadá do rámečku?”

„Vidíte, vzpomněl jste si i na její jméno,” zasmál se Čemus. „Vedla prosperující kosmetický salon, ve vší počestnosti a na úrovni, žila ve spořádaném manželství. Vrah se spletl. O dva měsíce později ho za stejnou skopiěinu dostali v Ostravě. Vyměřili mu dvacet roků. V odvolání uvedl, že si nezaslouží tak přísný trest, protože v prvním případě šlo o nedopatření. Tragický omyl, tak označil vraždu Rychtářové. Hříšků měl určitě větší množství, ale neprokázali mu je. Objednávku na tuto vraždu dostal písemně, s fotografií a padesáti tisíci. Objednavatele vraždy nikdy neviděl. Protože zastřelil nepravou, nedočkal se doplatku. Matějíčka ovšem na svědomí nemá. Používal jinou pistoli a měl perfektní alibi.

Kroutil kratší trest za zaviněnou automobilovou nehodu.”

„Poslyšte,” pronesl lékař. „Jak se objednává vražda?”

„V určitých kruzích získá důvěryhodná osoba adresu nebo telefonní číslo,” řekl Čemus. „Něco to stojí, ale když se neví, co s penězi, nebo když je člověk zatraceně v úzkých…“

„Dostal by ten maník doplatek, kdyby zastřelil tu pravou?”

„Určitě. S takovými lidmi není radno laškovat.”

„To znamená, že by dokázal najít v pavučině správný směr.”

„Podobné informace si nechá v záloze,” řekl Čemus. „Každý se tě

ší, že se mu podaří uniknout nebo zase přijde nějaká neuvážená amnestie a bude se mít na koho obrátit, než se na svobodě patřičně zorientuje.”

„Kdo se měl stát obětí?”

„Jistá Bedřiška Bedřichová.”

Balistická expertíza potvrdila, že Matějíček i muž z jezírka byli zavražděni stejnou zbraní a projektily domácí výroby, ne staršími dvou let.

Mohly být zakoupeny pro legálně drženou zbraň. To zjištění mělo něco do sebe a inspektor Čemus nasadil na stopu kriminalistu, který si vysluhoval první ostruhy. Sám se vypravil do jámy lvové.

Bedřiška Bedřichová vyhlížela mírně opotřebovaně, nečekala ná

vštěvu, a proto neměla fasádu náležitě ohozenou; jako kdyby se dlouho těšila na lepší časy a když nastaly, přinášely jedno zklamání za druhým.

Možná toho chtěla od života příliš. Nejistotu zastírala nevhodně pompézním chováním. Oči měla jako smaragdy a smaragd na prstenu.

Ten však byl určitě falešný, za pravý takové velikosti by koupila Červenou Lhotku i s přilehlými polnostmi a kouskem hvozdu.

„Proč jsem přišel,“ opakoval Čemus její otázku, když byl usazen do hluboké kožené pohovky v rohovém pokoji, z něhož vedly francouzské dveře na terasu a k bazénu tak novému, že trávník kolem se teprve nesměle dral ke sluníčku. „Rád bych se podíval na váš občanský průkaz.”

„Okamžik, nosím ho v kabelce.” Odběhla, vrátila se, ladně usedla na opěradlo křesla, půvabné nohy zkřížené před sebou. Přehrabovala se v kabelce a na čele vyskočily dvě vodorovné vrásky. „To je divné…

Ještě předevčírem jsem ho držela v ruce, vyzvedávala jsem na poště pro manžela doporučenou zásilku…”

„Kde jste mohla průkaz ztratit?”

„Přemýšlím, přemýšlím…” Skoro se utrhla. Na glazuře umně a ná

kladně udržované tváře, bez nalíčení to bylo zřetelnější, se objevila trhlinka. „Pane inspektore, ať visím, jestli můj průkaz nemáte! Proč zkouší

te takovou habaďůru?”

„Jde o to, kde byl váš občanský průkaz nalezen,” řekl Čemus.

„To je mi vskutku záhadou,” prohlásila zvědavě.

„Znáte to malé leknínové jezírko na okraji parku?”

„No ne,” vydechla uvolněně, ale oči ji zradily. Pokud platí, že oči jsou obrazem duše, ty její náhle vydoutnaly na troud a hleděly náramně ostražitě. „Včera odpoledne jsem tam pár minut poseděla. Na jednu cigaretu. Zbožňuju lekníny! Byl tam klid, ticho, sluníčko svítilo…”

„Až na to, že na parkových cestách probíhal celé odpoledne cyklistický závod mládeže pro různé věkové kategorie a trasa vedla několik metrů od jezírka, hned za těmi jasmínovými keři,” řekl Čemus. „Někdy se setkávám se svědectvím, které je věrohodně doloženou lží. Tu věrohodnost vaše slova postrádají. Nelze vyloučit, že jste lekníny pozorovala, dokonce jsem ochoten tomu uvěřit, ale v jinou denní dobu a vaši pří

tomnost inspirovala odlišná příčina.”

„Teď jste mi to dal sežrat i s chlupama,” zasmála se uvolněně, ně

co se v ní zlomilo, snad se jí dokonce ulevilo, že může s pravdou na světlo, když už k tomu byla dotlačena. „Připouštím, že jsem u jezírka seděla v jinou denní dobu, z jiného důvodu a proto ne sama.“

„Postačí dvě slova,” řekl Čemus. „Jméno a příjmení.”

Poslední bitvu s vlastní hrdostí prohrála, než inspektor napočítal do devíti. „Stanislav Soukup.”

„Kde ho zastihnu?” zeptal se Čemus, jméno mu nic neprozradilo, nevyvolalo žádnou odezvu v jeho paměti.

„Je to nezbytné?”

Čemus mlčel, považoval to za nejpádnější, stejně nemohl skuteč

nou příčinu vysvětlovat, o mrtvém z jezírka nemusela vědět.

„V bance na Korunní třídě.”

„U některé překážky?”

„Dohlíží na bezpečí klientů.”

„Ach tak,” řekl Čemus s nechtěnou přezíravostí, nechoval důvěru k různým ozbrojeným strážcům, kteří sice měli zbraň, nikoli zkušenosti a často ani odvahu. „Jak to probíhalo u jezírka?”

Přivřela smaragdy a špičkou jazyka brnkala o horní ret. „Zpočátku zcela normálně. Seděli jsme na lavičce, povídali… Najednou jsem uvidě

la toho utopence!”

Tak přece, pomyslel si Čemus, ale nehnul ani brvou.

„Koho by napadlo, že se v takové louži dokáže někdo utopit! Děsně to se mnou zamávalo.”

„Nápad posadit se u jezírka vyšel od Soukupa?”

„Autorství musíte připsat mně,” připustila zkroušeně a neprozřetelně prozradila, že tam večer ráda chodí, ten kout s lavičkou pod jasmínem je sice na ráně, ale hlouběji v parku zase není bezpečno.

Inspektor Čemus to připustil s mírným pokývnutím.

„Stanislav z toho nebyl zrovna na větvi, šel by raději někam pod střechu, choval ryze chlapské záměry. Postrádá smysl pro romantiku.”

„Jste vdaná,” řekl Čemus velice neutrálně.

„Připomínáte mi to vpravdě diplomaticky.” Pousmála se a její úsměv byl pustý jako rovina v pozdním podzimu. „Manžel se zdržuje služebně ve Skandinávii.”

„Sám?”

„Oficiálně sám, ale stejným letadlem cestovala dceruška manželova obchodního partnera pana Angelopoulose,” odvětila upjatě, ale s jakýmsi zvráceným, zlomyslným potěšením. „Ve sdělovacích prostředcích se často hovoří o omylech policie. Nepřekračujete svoje pravomoci, pane inspektore? Toho mrtvého jsme měli ohlásit, to uznávám a pokorně se kaju, ale existuje nějaký závažný důvod, proč se zabýváte mým manželstvím?”

„Něco mi o něm povězte,” řekl Čemus.

„Brnkáme si na nervy ostošest, jinak se ovšem perfektně sho—

dujeme v názorech na život.” Otáčela na prstě prstenem s falešným smaragdem. „Dá se to definovat tak, že naše manželství je harmonické podle současného standardu.”

Inspektor Čemus si pomyslel něco na způsob: štěstí, že jsem se neoženil, a komisně požádal, aby přišla na kriminálku k sepsání výpovědi.

„Ohledně mého manželství?” otázala se jízlivě.

„Ohledně toho pána z jezírka.”

„Stále čekám otázku, proč jsme jeho objevení neohlásili.”

„Domnívám se, že příčina není tajemstvím.”

„Také jste se ještě nezeptal, jestli toho utopence znám.” To už vyloženě provokovala.

„A znáte ho?”

„Neznám,” odpověděla Bedřiška Bedřichová spontánně. „Ale zblízka jsem si ho neprohlížela. Na to nemám nervy.”

Tak tedy Stanislav Soukup. Šestadvacet roků. Nikdy se nedostal do rozporu se zákony, u civilní bezpečnostní agentury pracoval čtvrtým rokem.

„Vzácný úkaz,” prohlásil inspektor Plevák. „Má čistý rejstřík, ale je jedna ruka s Angelopoulosovými lidmi. Dokonce u Angelopoulose a Bedřicha rok pracoval. To mi neštymuje, Otakare. Angelopoulos, to se rovná místní podsvětí. Mafie se vším všudy.

Sice taková maloměstská, ale s perfektním napojením. Moc rád

bych věděl, jestli si tehdy vraždu Bedřichově objednal manžel, Angelopoulos nebo jeho povedená dceruška. Táhne to s Bedřichem celé roky.“

„A jinak?“ řekl Čemus, neboť Plevák dostal víc úkolů.

„Ten mladý se nespokojil s prvním úspěchem a objíždí sousední

města s prodejnami střeliva.”

„Vyžádal si auto?” zachmuřil se Čemus.

„Je mladý, sportovec a nadšenec navíc. Jezdí na kole,” vysvětlil Plevák.

„Padla zmínka o prvním úspěchu,” připomněl Čemus.

„Soukup nedávno nakoupil zásobu nábojů do pistole ráže sedm

pětašedesát,” odvětil Plevák. „Takže ten mladý zatím neví, že nějakého úspěchu dosáhl.”

„Pověz mu to,” řekl Čemus.

Stanislav Soukup působil velice mladě. Hotový zajíček. Mírně narezlý, ulízaný, úlisný, samý falešný úsměv a přehnaná zdvořilost, k tomu číhavý pohled.

„Třináctého jste nakoupil značné množství pistolových nábojů,” za

čal Čemus.

„Mám na pistoli papír.”

„Proč tolik munice?”

„Trénuj u.”

„Kdy naposled?”

„Minulé úterý. Ne, počkejte, ve středu!”

„Kde?”

„Na střelnici,”

„Tam vás neviděli několik měsíců,” řekl Čemus, neboť nebyl zvyklý ponechat něco náhodě, na výslech se pokaždé dobře připravil.

„Jezdím střílet do zrušeného lomu u Kameniček.”

„Kolik pistolí vlastníte?”

„Jednu. Bohatě mi stačí. V práci nosím…”

„Soukromou zbraň jsme se svolením vaší paní matky zajisti

li, ” řekl Čemus. „Dlouho se z ní nestřílelo. Rozhodně ne v uplyulých dvou třech týdnech. Náboje jste si obstaral třináctého, ale osm jich chybí.“

„Trénoval jsem.“ Úlisnost nahradilo dotčení. Seděl vzpřímeně, pevně stisknuté rty, ztělesněné rozhořčení. Žádné protesty, žádné výhrůž

ky, jako by něco takového bylo pod jeho důstojnost. Zkrátka nevinnost sama.

„Jak to proběhlo u jezírka,” načal Čemus jiný soudek. „Vám se tam moc nelíbilo.”

„O čem to…”

„Zadržte,” přerušil ho Čemus skoro přátelsky. „Paní Bedřichovou jsem už vyslechl a všechno mi pověděla. Kde jsme to skončili… Vám se tam nelíbilo, viďte?”

„To máte těžké…” Byl to víc povzdech, žádná odpověď.

„Dlouho jste se nezdrželi. Co vás vyrušilo?”

„To přece víte,” prohlásil Soukup znechuceně. „Ten zastřelený chlap! Najednou ho uviděla… Vyplaval na hladinu, tvář mu ozařoval mě

síc… Bylo to dost úděsné. Měli jsme to ohlásit, ale vzhledem k tomu, že Bedřiška je vdaná… Jak jste na nás kápli?”

„Paní Bedřichová ztratila u jezírka občanský průkaz.”

„Kráva blbá,” ujelo Soukupovi bezprostředně.

„Poznal jste člověka v jezírku?” pokračoval Čemus.

„Docela jistě někdo cizí. Neprohlížel jsem si ho, Bedřiška mě vlekla pryč. Připouštím, že jsem se nevzpouzel.”

„Jmenoval se Douksas a pracoval u firmy Angelopoulos a Bedřich,”

řekl Čemus, když dopili kávu, kterou objednal, a skončili rozhovor o Soukupově činnosti či spíše nečinnosti v bance. „Musel jste ho znát, přišel do města s Angelopoulosem.”

„Neříkejte,” protáhl Soukup a užasle kroutil hlavou. „V tom pitomém jezírku jsem ho fakticky nepoznal!”

„Douksas se s Angelopoulosem nepohodl.”

„O tom jsem neslyšel,” odpověděl Soukup. „Kdyby se chytil s Bedřichem, to by byla jiná písnička. Douksas si myslel na mladou Angelopoulosovou, ale to už je stará vesta. Možná ho to pustilo.”

„Vida,” řekl Čemus. „Nejste tak docela mimo. Poslyšte, znal jste Matějíčka?” „Od vidění,” připustil Soukup ležérně. „Toho zmatkaře znal ve městě snad každý.”

„Zaznamenali jste odlišná svědectví,” upozornil Čemus.

Soukup se neklidně ošil. „Někdo vám něco nakecal!”

Inspektor Čemus oťukával jeho obranné postavení půl hodiny a

když se mu podařil první průlom, použil těžší kalibr. „Douksas byl zastřelený z vaší služební pistole.”

„Nesmysl,” vykřikl.

Vzdoroval další půlhodinu, až pochopil, že hájí rozbořené hradby.

„Spustila sama, ta zatracená pistole! Douksas udělal Matějíčka. Pro vý

strahu všem dlužníkům. Potom měl odrovnat i mne. Jako náhodou jsme se potkali, nasměroval to k jezírku, vytáhl devítku… Chytli jsme se, šli na zem, podařilo se mi vyrazit mu pistoli z ruky a vytáhnout svou, prali jsme se o ni, spustila…”

„Osmkrát,” řekl Čemus tvrdě. „A Douksas k vám stál čirou náhodou zády! Proti vaší verzi svědčí i skutečnost, že všechny výstřely zasáhly Douksase z větší vzdálenosti. Kam se poděla jeho devítka?”

„Hodil jsem ji do řeky z lávky nad jezem.”

„Mohla se vám příležitostně hodit,” upozornil Čemus.

„Nejsem padlý na makovici,” bránil se Soukup. „Kdyby to byla zbraň, kterou Douksas dostal Matějíčka…”

„Kdo vám pověděl, že Matějíčka zavraždil právě Douksas?”

„Sám se tím vychloubal.”

„Firma Angelopoulos a Bedřich vedle dalších aktivit zajišťuje údrž

bu parků a zabývá se zahradní architekturou,” řekl Čemus. „To je Angelopoulosova původní specializace. Dělají kultivaci městského parku.

Taková zelená minikára na cestičce v parku nikoho neupoutá. Douksas byl zavražděn na jiném místě a do jezírka se dostal o čtyřiadvacet hodin později.”

„Měl mě zabít kvůli Bedřichové,” zvolal Soukup zmateně, na pokraji propasti se všechen klid vytratil.

„To by musel vyvraždit značný počet mladých mužů,” řekl Čemus.

Tušil, že vyšetřování se potáhne, možná uvízne na mělčině. Z Douksasovy smrti se Soukup nevykroutí, ale dokáží mu další trestné činy?

„Jak jste na mě kápli?“ otázal se náhle Soukup, „Kdo mě potopil?

Která svině?“

„Vaše jméno uvedla paní Bedřichová,” řekl Čemus. „Potom už to běželo jako na drátku. Rutinní postupy. Shodil jste se sám, mrtvého v jezírku jste podle vlastního vyjádření neprohlížel, ale mluvil jste o něm jako o zastřeleném.”

Čemusovy předpoklady se z větší části naplnily. Obhájce argumentoval dosavadní bezúhonností obviněného. S oprávněnou sebe—

obranou sice neuspěl, ale dosáhl změny v klasifikaci trestného činu z vraždy na zabití. Rozsudek poslal Soukupa do vězení na deset let. Nikdo nepodal odvolání.

J I Ř Í H O U S E R

VRAŽEDNÉ MILOSRDENSTVÍ

Dívce nemohlo být víc než osmnáct. Ležela na posteli, ruce úhledně složené na prsou, oči zavřené, vlasy pečlivě učesané, na sobě dlouhou noční košili s pomněnkami, zapnutou až ke krku. Kdyby neměla hrdlo znetvořené strangulační rýhou a její tvář nebyla zmodralá, vypadalo by, že spí.

„Divný, co?“ ozval se podporučík Rous.

Jo, bylo to divný. Zardoušená dívka oblečená do babičkovské noč

ní košile. Brutální řez táhnoucí se přes hrdlo a vykartáčované vlasy.

Kruhová postel, určená ke všemu možnému, jen ne ke spaní. Celý byt byl vlastně jednou velkou ložnicí s televizí, videem, stolkem plným afrodiziak, se zásuvkami plnými kondomů, vibrátorů, bičů, černých kožených podprsenek, paruk, emulzí. Na polici stoh pornografických časopisů. Vedle hromada videokazet. Porno měkké, tvrdé, porno na všechny myslitelné způsoby. Celé to působilo, jako kdyby do tohoto doupěte ne

řesti nějakej úchylák zavlékl nevinnou dívku a zabil ji. Jenže ta na pohled nevinná dívka tady byla doma. Obrátil jsem se na doktora.

„Nylonová struna. Dvoumilimetrová. Prostě obyčejnej, silnej rybář

skej vlasec,” nastavil mi ho před oči. „Smrt nastala mezi půlnocí a třetí hodinou ranní.”

„Nějaká jiná zranění?”

„Žádná viditelná.”

„Pošli mi pitevní zprávu co nejdřív, a budeš mít u mě láhev.”

Lékař se ušklíbl. „No jasně, kapitáne, jako vždycky.”

Technici vyluxovali celý pokoj a ze všech hladkých předmětů sňali otisky prstů. Vzhledem k tomu, že mrtvá žena ke své profesi používala vlastní byt, muselo jich tu být na stovky. Rous bude mít radost. Miluje metodickou, mravenčí práci. „Totožnost zavražděné známe,” řekl. „Tady je její občanka a řidičák,” nastavil mi před oči pečlivě označený průhledný sáček. „Podle všech indicií i nepřímých důkazů to vypadá, že se zavražděná živila prostitucí,” pravil úplně vážně.

„Tvoje teorie?”

Rous se zatvářil, jako kdyby moji otázku považoval za chyták.

„Naši technici…”

„Mě momentálně nezajímají otisky prstů,” přerušil jsem ho. „Ani vlasy, vousy nebo ochlupení. Ta holka tady žila, vydělávala si tak, jak si vydělávala, a tady jí taky někdo zařízl strunu do krku. A pak jí oblíkl noční košili po babičce. Takže se laskavě dívej na chvíli očima, ne jen mozkem.”

Rous chvíli mlčel a díval se. „Ale taky ji mohl přinutit, aby se oblékla, než ji zabil,” řekl.

„To mohl. Jenže nás momentálně nezajímá kdy, ale proč.”

„Sexuální úchylky se projevují v nejrůznějších formách.”

„Anebo taky vůbec ne,” uzavřel jsem to. Ta debata začínala být moc akademická.

Zatímco si Rous o patro níž povídal s počítačovou databází, já už potřetí pročítal pitevní zprávu. Odstavec lékařské hatmatilky se dal shrnout do jediného slova: zardoušená. Zardoušená nylonovou strunou, kterou vrah nechal na místě činu. Otisky prstů žádné. Zena neutrpěla vnější ani vnitřní poranění. Žádné znásilnění, ani stopy po jiných sexu

álních praktikách. Žádné stopy krve ani spermatu. Těsně po smrti jí vrah umyl nalíčený obličej, svlékl jí šaty a navlékl noční košili. Jak došel k posloupnosti jednotlivých úkonů, popisoval patolog na stránce a půl.

Odložil jsem zprávu a ze sáčku vysypal na stůl obsah kabelky.

Krabička marlborek, laciný zapalovač, papírové kapesníky, líčidla, balí

ček kondomů, malý telefonní diář. Uvnitř přibližně třicet jmen, polovina mužských, pouze křestních a dost často exotických. Čekala nás systematická a děsně úmorná práce ověřování alibi. A to se ještě přihrne Rous se seznamem jmen vyhozených počítačem. Pohlédl jsem na fotky z místa činu a něco mi řeklo, že to všechno bude práce na houby. A že Bronislava Procházková je první, ale ne poslední. Zamrazilo mě. Podporučíka Rouse bych svými pocity určitě dobře pobavil. Ale na dlouho ne.

Druhá oběť se jmenovala Marie Laskavá. Příhodné jméno pro

šlapku. Jinak to všechno vypadalo jako nepřesná replika: postel nebyla kulatá, ale čtvercová, ve skříni chyběly biče, ale nechybělo video téže značky a kazety s týmž obsahem. A nad postelí velké zrcadlo, v němž se mrtvá odrážela. Vypadala jako velká loutka s namodralým, opuchlým obličejem. Noční košile byla úplně stejná. Dlouhá, flanelová, zapnutá k znetvořenému krku. Na zemi se válel kus vlasce.

„Pospíšil si,“ řekl jsem. Rous na mě zmateně pohlédl.

„Vy jste to věděl?”

Neodpověděl jsem.

„A to jsme prověřili teprve pět podezřelých…”

„Zapomeň na ten seznam.” řekl jsem. „Tohle je práce sériového vraha, a ti jsou jen dva. Oba sedí ve vězení. Jeden pětadvacet let, druhý doživotí. Takže co máme na toho třetího? Nebo spíš nemáme. Nemáme žádné nadějné stopy, natož markanty. Dobrý, vezmi si tedy motiv.

Msta? Nebyly zohaveny. Jen uškrceny rybářským vlascem. A pak je umyl a oblíkl do čistého. Takže cvok, psychopat, nebo snad náboženský blouznivec?”

Rous rezignovaně pokrčil rameny. Já v duchu taky. Naši psychiatři sice vyrobili něco jako pachatelův psychologický model s možnými defekty a vymysleli asi tucet nejrůznějších teorií a motivů. Až na to, že to byla spíše disertační práce než posudek, který by nám byl dobrý v praxi.

„Půjdeme,” obrátil jsem se zády k mrtvé v kytičkované košili.

„Kam?” zeptal se podporučík Rous.

„Čekat na další vraždu.”

Stopu jsme našli v něčem, co jsme oba měli přímo před sebou.

V malém, ohmataném telefonním diáři. Marie Laskavá měla podobný jako Bronislava Procházková, a některá křestní jména souhlasila. Čísla nikoli, až na jedno. V obou diářích bylo zapsáno jméno Marco a stejné telefonní číslo. Na podezřelého jsme mohli zapomenout. Marco byl noč

ní klub s erotickým programem.

„Umíš se někdy netvářit jako policajt?” zeptal jsem se Rouse.

Přimhouřil oči a zatnul čelisti.

„To by ušlo. V deset večer tě vyzvednu. Zatím si to cvič.”

Noční klub Marco byla klasická špeluňka, kde si podávali dveře pasáci s dealery drog a lehkými děvami. Ten pajzl musel být nový, neznal jsem ho. Zato barman mi byl povědomý. Když jsem ho oslovil, zacukal mu nerv pod okem. Ale jinak zachoval pokerovou tvář. Dal jsem si whisky bez vody, Rous se spokojil s colou.

„Bronislava Procházková, Marie Laskavá. Přezdívky neznám. Co

nám o nich povíš, Roberte?” zeptal jsem se s přátelským úsměvem.

„Akorát vím, že je někdo sejmul. A prej moc divně.”

„Řeči se vedou, co? Takže nám pověz, která z těchhle holek to s nimi nejvíc táhla.”

Rozhlédl se na obě strany. „Asi Bobina. Ta blondýna s velkým nosem. A Lola. Ta černá, co sedí vedle.”

„Mají pasáky?”

„Ne. Singlovky.”

„Díky. Máš to u mě.” Zamířili jsme ke šlapkám, které se tvářily velice vstřícně. Škoda, že jsme je museli zklamat. Naklonil jsem se k Bobině a vyslovil stejná jména jako před chvilkou. Pod líčidly zbledla. V

těchhle kruzích se špatné zprávy šíří rychle.

„Tady ne,” zavrtěla hlavou. Obrátil jsem se na Rouse a podal mu klíčky od auta. „Jdi napřed a nastartuj. Já za slečny zatím zaplatím.”

Sotva jsme se odlepili od obrubníku, šel jsem rovnou k věci a prozradil jim data, kdy obě ženy zemřely. Nejdřív Procházková byla ten večer v Marku? Nebyl mezi jejími zákazníky někdo, kdo tam třeba nezapadal? Nebo byl něčím nápadný? Jakkoliv, čímkoli, přemejšlejte, holky!

Chvíli vraštily čela. Pak promluvila Bobina. Tak dva tři dny před tím, než umřela Brony. Všimla jsem si, že se dohaduje se zákazníkem. Asi proto, že vlastně jako zákazník nevypadal. Dost starej, hubenej, bílý vlasy, blbě oblečenej… Vypadal prostě jako nějakej chudej učitel nebo tak ně

co. Asi za dva tři dny se tam objevil znovu a vybral si mě. Bobina se najednou zajíkla. „Jéžiš. Vy myslíte… No to snad ne, dyť vypadal tak neškodně…“

Zatím jsem si nemyslel nic. Jen se mi v hlavě k sobě na moment dva kontakty. Ale nesepnuly se. „Co bylo dál?“

„Jeli jsme ke mně taxíkem, vůbec cestou nemluvil, ale říkala jsem si, no co, klienti jsou různý. Ale když jsme přišli ke mně, já se ho zeptala, jak to chce… víte, připadalo mi, jako bych se nabízela vlastnímu fotrovi.”

„Jak to myslíte?”

„No, nechoval se jako běžnej zákazník. Ani si nesvlíkl sako. A mluvil se mnou jako s malou holkou, jenže jsem mu moc nerozuměla. Hodně kunčoftů mele nesmysly, a když tenhle začal blábolit něco o mých mukách a vysvobození, tak jsem mu řekla, ať se dá k Armádě spásy, a vyhodila ho.“

„Pak už se v podniku neobjevil?”

„Ne, to bych si ho všimla. Marii musel potkat někde venku.”

„Mohla byste nám ho popsat? Ale co nejpřesněji, kvůli portrétu.”

„Já bych vám ho klidně mohla sama nakreslit.”

Z identikitu se na mě díval někdo, koho už jsem viděl. Někdy, ně

kde, při nějaké příležitosti související s trestným činem. Nebyl pachatelem, nebyl obětí. Svědek? Pomyslel jsem si, kolik jich přede mnou defilovalo jen za poslední měsíc. Soustředil jsem se na to, co nám řekla Bobina, a vydestiloval slova, která málem spojila kontakty v mém utahaném mozku: starej, učitel, blbě oblečenej, ne, to nebylo ono. Otec, dcera…

„Rousi!” zařval jsem. „Nakrmte počítač případy násilné smrti prostitutek za poslední dva roky a vylučte oběti nad dvacet let! K tomu si dejte vyhledat spisy. A fofrem!”

Žádané jsem měl na stole za půl hodiny. Posadil jsem si Rouse

před sebe, uvařil mu kafe a nastínil svoji teorii. Jestli si o mně myslel, že mi už hrabe, nedal to na sobě znát. A do mravenčí práce se vrhl s mladistvým elánem. Po osmačtyřiceti hodinách jsme na ni narazili. Veronika Říhová, 20 let, prostitutka a feťačka.

V posledním roce života na jehle, která ji dostala. Heroin. Četl jsem výpověď otce, kterého jsem před půldruhým rokem vyslýchal, a slova se zhmotňovala do podobizny včera vytvořené počítačem. Vybavil se mi jeho tehdejší výraz: nevěřící, odmítající. Ano, dcera Veronika odešla z domova, sotva oslavila osmnáctiny. Nevím proč, jsem vzorný otec. Jistě, někdy musím být přísnější, žijeme už pět let sami, její matka od nás odešla. Veronika byla často vzteklá, ale já na ni nikdy nezakňčel. Nikdy jsem ji nebil, trestal jsem ji pouze zákazy. Nesměla ven, nesměla se dívat na televizi, poslouchat tu jejich příšernou muziku, číst ty nablblé časopisy plné sexu nesměla vůbec. Když jsem ji přistihl s cigaretou, musela vykouřit celou krabičku. Vycepoval jsem ji, je to hodná holka, jen se někam zatoulala. To se stává. Ale prostitutka a narkomanka? Víte, co mi to tady říkáte? Vyloučeno. Nesmysl. To není ona.

Jenže to byla ona. Její otec se nakonec zhroutil, na rok zmizel v blázinci. A teď se vynořil, zřejmě nemocný víc než předtím. Svolal jsem tým a nastínil akci. V podstatě rutina, ale nahoru jsem nic nenahlásil.

Jedinou indicií byla výpověď poněkud zalkoholizované prostitutky, důkazy žádné. Nejspíš bych dostal příkaz celý případ více rozpracovat, což by nakonec bylo přesně to, co bych na šéfově místě podřízenému doporučil i já sám jenže už zítra bychom mohli někde najít další děvenku s nylonovou strunou kolem krku.

Hlášku jsme dostali z Marka. Když jsem chrlil do mobilu příkazy, cí

til jsem, jak mi přístroj vlhne v ruce. Náš muž v Marku působil klidně.

Doufal jsem, že mu to vydrží. Rous kličkoval ulicemi přecpanými auty i v noci. Felicie vyla ve vysokých obrátkách. Mobil mlčel. Snad to stihneme.

Policista maskovaný za motorkáře seděl u baru, odkud měl přehled. Vzal nás na vědomí a otočil se čelem k bateriím lahví. Rous se opřel o zeď poblíž vchodu, já se prodíral k barpultu. Vzduch byl horký, páchl kouřem, potem a lacinými parfémy.

Na malém pódiu se pokoušela o striptýz čtyřicetiletá boubelka.

Drogoví dealeři se tvářili povzneseně a šlapky znuděně. Náš člověk se právě s jednou z nich bavil. S holkou, která neměla víc než osmnáct.

Byla jen otázka času, kdy se zvednou.

Jdi do auta, naznačil jsem Rousovi. Když šedivec platil, zamířil jsem k východu. Zapadl jsem vedle Rouse a minutu čeka

li. Pak jsme se zavěsili za taxík, který po dvaadvaceti minutách zastavil před omšelým libeňským činžákem, do výše jednoho poschodí pomalovaného grafity. Muž se ženou vystoupili z dvaceti metrů vypadali jako otec s dcerou. V jistém smyslu tomu také tak bylo.

Vystartovali jsme, sotva se za nimi zavřely vchodové dveře se zamykáním se nikdo neobtěžoval. V kalném světle schodišťáku jsme zahlédli dva mihotavé stíny sestupující do suterénu. Těsně před tím, než světlo zhaslo, zarachotil klíč v zámku a cvakl vypínač. V suterénu byly pouze dvoje dveře, jedny vedly do sklepa. Za těmi druhými jsme slyšeli tlumené hlasy, které vzápětí utichly. Zmáčkl jsem spínač domovního osvětlení a ukázal Rousovi tři prsty. Kývl hlavou a vytáhl z pouzdra pistoli. Tři minuty. Málo, nebo moc? Čas se strašně vlekl. Ale museli jsme mu dát šanci. Vteřinová ručička překryla dvanáctku. Teď.

Rous vykopl dveře hned napoprvé. Mrňavá předsíňka, další dveře.

Vyletěly z pantů, matné sklo z výplně se s ohlušujícím třeskem vysypalo. Rous napravo, já nalevo, pistole v natažených pažích se soustředily do jediného bodu, oči zaznamenávaly viděné jako objektiv fotoaparátu: pokoj utápějící se v narudlém přítmí. Lesk cetek a záře televizní obrazovky, na které se svíjela propletená těla. Vtíravá hudba. Široká postel, na ní klečící dívka v dráždivém spodním prádle, zády obrácená k bělovlasému muži. Oči měl zamžené, v rukou nylonový vlasec. Jakoby nás ani nezaregistroval.

Film se rozjel. Dívka zaječela, muž se pohnul. Strnule jako robot kráčel k nám, ruce před sebou, jakoby žádal o pouta. Do prstů se mu zařezávala napnutá struna.

„Nechte ji odejít,” řekl tiše, prosebně. „Nechte ji, ať jde za těmi ostatními. Jako šla moje malá holčička. Trpěla, a proto odešla do ráje.

Tyhle taky trpí, ale nevědí, jak odejít. Já to vím. Pomáhám jim. Nechte ji odejít. Prosím…”

Tady neměla zatýkací formule žádnou váhu. V zamžených očích

muže bylo jen šílenství. On ty dívky nezabíjel z nenávisti, ale z milosrdenství. Proto ty tváře umyté od šminek, proto učesané vlasy a dlouhá noční košile s kytičkami, evokující nevinnost. Jeho hodná dcera trpěla a smrt ji vysvobodila. Posunutá logika zrodila vražedný blud.

„Necháme ji odejít,” řekl jsem mírně. „Ale ještě není připravena.

Podívejte se sám…”

Muž otočil hlavu, jedno pouto cvaklo, druhé minulo. Byl rychlý

volný ocelový náramek se zaleskl v šeru, instinktivně jsem zvedl ruku a periferním viděním zahlédl, jak se zvedá hlaveň Rousovy pistole. Můj výkřik, úder, výstřel vše se slilo v jeden ohlušující zvuk. A po vteřině ochromení bolest. Do klíční kosti mi někdo zařízl pilu a levá ruka jako by mi nepatřila. Zavadil jsem hlavou o vypínač a pokoj zalilo světlo. Karel Říha na tom byl znatelně hůř než já.

„Je mrtvej?” skřípl jsem zuby. Podporučík Rous ke mně zvedl zmatený pohled.

„Mířil jsem mu na nohy,” řekl roztřeseně.

„Je mrtvej?”

Nahmatal mu pulz, shrnul víčko, tužkovou baterkou posvítil do

obou očí, pak mu roztrhl košili na prsou a prozkoumal ránu. Černala se na pravé straně mezi žebry.

„Není,” řekl Rous vzpamatované a žhavil mobil. Posadil jsem se ztěžka na postel, ruku v klíně. Holka byla stále ještě zalezlá v koutě mezi čelem postele a nočním stolkem. Na podlaze ležela bílá igelitka, z níž vykukovala flanelová noční košile s pomněnkami.

Dvojnásobný vrah Karel Říha na průstřel plic nezemřel. Nebyl ani souzen, na základě psychiatrických posudků byl hospitalizován na uzavřeném oddělení Psychiatrické léčebny v PrazeBohnicích. Diagnóza: posttraumatické a schizoidní bludy. Případ byl uzavřen.

L A D I S L A V S V O B O D A

VRAŽDA S REPARÁTEM

Vietnamský „Marktplatz” v Dubí u Teplic se nijak neliší od mnoha podobných tržišť s podivným zbožím podivného původu, která už patří k českému folkoru stejně jako pouliční prostituce, která toto severočeské město neslavně proslavila. Dřevěné boudy, napěchované plastovými trpaslíky, levným textilem a botami na jedno použití, alkoholem s divný

mi etiketami, cigaretami s kolky

i bez kolků pod pulty, no, však to znáte.

Toho květnového dne roku 1996 tu jako každé ráno vyložil své

zboží i třiatřicetiletý Ngo Van Tu se svou o pět let mladší manželkou Do Thi Ly. A protože byla sobota, pomáhal jim i žák Středního odborného učiliště ve Vodochodech Ngo The Thiem, který s nimi takto už od ledna trávil víkendy, aby si trochu přivydělal. Bydlel u nich, paní Ly mu vařila a občas i vyprala, prostě patřil už jaksi do rodiny.

Van Tu byl už v české vietnamské komunitě starousedlíkem. Přijel do Československa v roce 1980, vyučil se a v roce 1989 se oženil se svou krajankou Do Thi Ly. Po revoluci získali oba živnostenský list a obchodování na tržištije slušně uživilo. Když se jim narodila dcerka, pronajali si v Teplicích komfortní byt. Pomáhat nově příchozím krajanům v začátcích pokládal Van Tu za samozřejmou povinnost.

Jenže ne každý si takovou pomoc zaslouží, i když za Thiema by

oba manželé ještě té květnové soboty dali ruku do ohně.

Že toho dne není Thiem ve své kůži, paní Ly neuniklo. Byl roztržitý, zákazníkům se nevěnoval, pořád se ustrašeně rozhlížel, jako by mu hrozilo nějaké nebezpečí. Její podezření se zvýšilo, když si ho od Stánku odvedli stranou dva krajané, které paní Ly neznala. Utkvělo jí v paměti, že jeden z těch mladíků měl na tváři jizvu.

Když se posmutnělý Thiem ke Stánku vrátil, uhodila na něj přímo:

„Stalo se něco? Co je to s tebou?”

„Ale, dlužím jim dva tisíce a oni mi vyhrožují, že mě zmlátí nebo zabijou, když nezaplatím.”

„Kdo jsou ti dva?” zeptala se ho paní Ly.

„Vojáci. Byl jsem s nimi loni po příjezdu sem v jazykovém kurzu v Teplicích a pak v učilišti. Odtud je vyhodili a oni jsou teď vojáci,” zpoví

dal se Thiem.

Vojáky nazývají zdejší Vietnamci zločinecké gangy, které vydírají vientamské obchodníky a vybírají od nich daně mnohem účinněji a drsněji než české berňáky. Vyloučením nebo samovolným odchodem z učilišť jim automaticky končí povolení k pobytu na našem území, takže tu vlastně setrvávají ilegálně a nějak se živit musí. Paní Ly s nimi už také měla své zkušenosti a Thiema litovala, že se s nimi zapletl.

„Tady máš, vrať jim to, ať máš od nich pokoj. Až si vyděláš, tak mi to vrátíš,” uklidňovala ho a dala mu peníze.

Ani ve snu ji nenapadlo, že tím pomohla splatit dluh za to, že Thiem nedodržel dohodu se svými kumpány, a že ho čeká reparát, který vyústí už o týden později v tragédii její rodiny.

The Thiem popravdě neměl žádnou radost z úlohy, kterou mu v ní přisoudili jeho bývalí spolužáci. Když ho koncem května nečekaně navštívili v internátu ve Vodochodech, kde občas načerno přespávali, přiví

tal se s nimi jako se starými kamarády, kteří se zastavili na kus řeči.

Jenže z jejich narážek brzy pochopil, že ve Vodochodech nejsou náhodou a že se ho snaží zatáhnout do něčeho, s čím nechtěl nic mít.

„Slyšeli jsme, že máš dobrej džob, kámo,” začal ho oťukávat Le Xuan Trung, kterému jizva v obličeji nepřidávala na kráse a mírumilovnosti. „A slyšeli jsme taky, že tvůj šéf si přijde na docela slušný prachy.

Co kdyby se s náma o ně trochu podělil?”

„Van Tu mi pomoh. Je to slušnej člověk a žádnej boháč. Do toho s váma nejdu,” snažil se Thiem vybruslit z nepříjemné situace.

„Na to se tě neptáme. Tu prácičku uděláme sami. Ty nám jenom v sobotu přesně v půl desáté večer otevřeš barák a kvartýr. Jasný?”

Thiem věděl, že jim nemá smysl odporovat. Přikývl a tajně doufal, že si to rozmyslí.

„Tak v sobotu, kámo,” rozloučili se „vojáci” a spokojeně odešli.

Méně spokojeni však byli v sobotu na místě činu. Před dům přijeli čtyři přesně v určenou hodinu. Thiem se v té době díval na televizi u sousedů v přízemí a viděl je přijíždět z okna. Měl strach. Teď už věděl, že se svých plánů nevzdají a že v tom lítá, ať chce, nebo ne.

Vyšel na chodbu domu a podnikl poslední pokus zabránit nejhoršímu:

„Ta doma žádné prachy nemá. A stejně nejsou doma a já klíče od bytu nemám. Já s tím nechci nic mít.”

„Tak takhle ne, kámo. To by se ti nemuselo vyplatit. Tahle stří

kačka tě sejme, že ani nepípneš. Já bych si to na tvém místě hodně rychle rozmyslel,” vyhrožoval mu ten s jizvou a šermoval mu před očima pistolí s tlumičem. „Zítra se tě přijdem zeptat, jak ses rozhodl. A připrav si prachy, za chyby se platí. Podruhé už krví. A nemusíme ti snad říkat, že máš držet hubu, jinak o ni přijdeš.”

Druhý den se dva z nich objevili na tržišti. Kromě těch dvou táců, vypůjčených od paní Ly, které jim Thiem zaplatil za „cestovní výdaje,”

byl stanoven i náhradní termín akce:

Neděle 2. června 1996, v 7.30 hodin.

„Modli se, aby to tentokrát klaplo. A nařiď si dobře hodinky,” znělo Thiemovi ještě dlouho v uších jejich zlověstné varování.

Paní Ly bylo divné, proč se v neděli ráno jejich pomocník a podnájemník najednou tak stará, aby mohl vynést odpadkový koš, kterého si nikdy předtím snad ani nevšiml. Navíc byl poloprázdný, protože ho včera vynášela sama. (I tahle zdánlivá maličkost bude mít později před soudem sílu důkazu o vině The Thiema).

„Možná mi tak chce poděkovat za tu naši výpomoc,” pomyslela si v duchu, když slyšela Thiema v předsíni odemykat dveře. Manžel byl v té chvíli v koupelně a ona v obýváku česala svou malou holčičku.

To, co následovalo bezprostředně poté, ji přibilo k zemi. Z předsíně do pokoje couval strachem se třesoucí Thiem, s rukama nad hlavou. V

jedné stále křečovitě držel odpadkový koš. Za ním vnikli do pokoje čtyři muži v kuklách. Paní Ly se v první chvíli zdálo, že jejich dvakrát tolik, že ty zakuklené příšery jsou všude kolem ní. V jejich rukou uviděla i nůž a pistoli.

Thiem klopýtl a upadl uprostřed pokoje na podlahu. Zůstal sedět na zemi, třásl se strachem a zakryl si rukama oči.

Paní Ly vykřikla zděšením a snažila se přivolat manžela.

V zápětí ucítila prudký úder do hlavy a jedním z nevítaných ná

vštěvníků byla sražena k zemi. Jak se v pádu snažila něčeho zachytit, strhla jednomu z mužů kuklu. Na tu ošklivou jizvu v jeho tváři, zkřivené vztekem, nikdy nezapomene. Poznala v ní „vojáka”, který včera na tržišti tak vyvedl z míry The Thiema.

Lepicí páskou jí svázali ruce a nohy. Jakoby z velké dálky slyšela, že zastřelí ji i její dcerku, když neřekne, kde mají peníze. Nikdy nemívali doma velkou hotovost. Všechno, co potřebovali na domácnost, bylo v manželově ledvince, ležící na stole. Řekla jim to. V ledvince Ngo Van Tuna našli lupiči jen asi tisíc marek a přibližně stejnou částku v korunách. Slyšela, jak sprostě klejí nad tak ubohým úlovkem a převracejí byt naruby v naději, že někde objeví tajnou skrýš. Věděla však, že nic jiného najít nemohou.

Poté jí násilím vecpali do úst půlku citronu a ústa i oči zalepi li lepicí páskou. Zabalili ji do deky a odnesli do koupelny. Muse li při tom překročit v předsíni bezvládné tělo jejího manžela, ale o tom Ly ještě nic nevěděla.

Netušila, že v době, kdy svazovali ji a Thiema, svázali v koupelně i jejího muže, když se snažil přijít jí na pomoc. A že ho potom bezmocně ležícího v předsíni ten s jizvou dvěma výstřely do hrudi nemilosrdně usmrtil. Snad jen ze vzteku, že jim dlouho připravovaná loupež vynesla tak málo. Paní Ly neví, jak dlouho trvalo jejich řádění v bytě. Připadalo jí všechno pořád jen jako zlý sen. Pocítila však obrovskou úlevu, když slyšela zabouchnout dveře a v bytě nastalo mrtvé ticho. Neví ani, jak dlouho se pokoušela zbavit svých pout, než se jí to konečně podařilo.

První, a jak se později ukázalo také jediný ze spolupachatelů, po nichž policie vyhlásila okamžitě celostátní pátrání, uvízl v policejní síti Ngo The Thiem. Z původního svědka se brzy stal obviněný. Ten se už v přípravném řízení přiznal, že pachatele znal a že ho donutili ke spolupráci. A potvrdili to i svědkové z internátu SOU v Ledči nad Sázavou, kde se pachatelé po činu nějaký čas skrývali a pouštěli si, jak se říká, hubu na špacír. Z výpovědí těchto svědků vyplynulo, že vraždu má na svědomí onen muž s jizvou, kterého také paní Ly poznala na předložených fotografiích. Vrah se jmenuje Le Xuan Trung a v době soudního řízení se podle poznatků Interpolu pohyboval na polském území.

Do Polska s ním uprchli i ostatní členové této bandy. Jeden z nich si tam dokonce odpykává trest za jiný kriminální delikt. Proto také musela být jeho spoluúčast na loupežném přepadení v Teplicích ze soudního projednávání vyloučena a určena k samostatnému projednání. Proti ostatním bylo soudní řízení vedeno jako proti uprchlým.

Před Krajským soudem v Ústí nad Labem v dubnu roku 1998 stál

tedy Ngo The Thiem z celého gangu „vojáků” sám. Oběť i pachatel zá

roveň. Byl odsouzen k 10 letům, dva ze spolupachatelů pak ke 13 letům a vrah Le Xuan Trung k 15 letům odnětí svobody. Všichni také byli vyhoštěni z České republiky na neurčito.

Vrchní soud však v listopadu téhož roku pro důkazní nouzi snížil prvním třem pachatelům tresty na 6 resp. 10 let odnětí svobody, ale ponechal ho v plné výši Le Xuan Trungovi.

Spravedlnost si však na své naplnění bude muset počkat.

Paní Ly ještě v tom osudném roce, kdy se stala vdovou, porodila zdravé dítě, které svého otce nikdy nepozná.

M I R O S L A V M A Y E R

JAK KONČÍ HYPERSEXUÁL

Nad Prahou se ženili čerti. Blesky, doprovázené ranami hromů, kři

žovaly oblohu a z černých mraků, řítících se těsně nad střechami domů, se do ulic lily spousty vody. Jindy pulzující Staroměstské náměstí zelo prázdnotou, dokonce ani na prominentním štaflu nestál žádný taxík, kterého by mohl někdo z davu lidí ukrývajících se v podloubích přivolat.

Karel Hájek stále častěji nervózně pokukoval po orloji a porovnával jeho časové údaje se svými hodinkami. Jirka Absolon se měl už před půlhodinou objevit se svým autem na rohu Pařížské. Na kamaráda z vojny bylo vždycky spolehnutí, neodmítl Karla ani včera, když ho vyhledal s žádostí o pomoc.

Z ničeho nic přestalo pršet. S posledními kapkami zastavilo u vjezdu na Staroměstské náměstí stříbřité volvo se znaky taxislužby. Karel se k němu ihned rozběhl.

„Zdržel jsem se s jedním Amerikánem,” omlouval se taxikář, když Karel usedl vedle něho. „Zajedeme pro Květu, hodím vás ke mně, udě

lám ještě jednu objednanou jízdu a pak hodíme v klidu řeč.“

Ačkoliv bylo teprve časné odpoledne, Květa Máchová byla docela pěkně opilá. Taxikář ji přivedl do vozu z malé kavárny na nábřeží a opatrně ji uložil na zadní sedadlo. Dívka snad ani nepostřehla, že vpředu někdo sedí, nepřítomně se usmívala a jakmile se auto rozjelo, usnula.

Branický podkrovní byt přijal trojici bez pozornosti jinak zvědavých sousedů. Jirka uložil stále malátnou Květu na válendu v miniaturním pokojíčku vedle obývací kuchyně, ukázal Karlovi, kde je káva, a vydal se za svou prací. Za hodinu bude zpět.

Karel si v obývacím pokoji pustil televizi, ztlumil zvuk a u vonící ká

vy sledoval němé obrázky, zatímco se jeho hlavou honily úplně jiné myšlenky. Doufal, že se mu podaří pumpnout Jirku

o pár stovek do začátku svého pobytu v Praze a že s jeho pomocí také sežene nějakou slušnou práci.

Vrzly dveře a z pokojíku vyvrávorala Květa. Aniž by zaregistrovala muže, zamířila ke koupelně. Když se za dvacet minut vracela nahá zpět, zůstala stát jako solný sloup tváří v tvář Karlovi.

„Promiňte,” hlesla po chvíli, ale nepohnula se. Karlovi se zatmělo před očima. Několikaměsíční půst okamžitě probudil každou žilku v jeho dvaadvacetiletém těle. Jako ve snu vstal a přiblížil se k dívce, objal ji a líbal její ještě vlhký krk. Jeho pravá ruka neomylně našla ňadra a jedno po druhém střídavě drtila žádostivou touhou. Dívka se nebránila. Políbil ji na ústa a zároveň ji oběma rukama zvedl do náruče, rozhlédl se a pak dívku odnesl do pokojíčku.

„Co to děláte?” zašeptala tiše, když ji položil na válendu. Karel místo odpovědi ze sebe strhal oblečení a zalehl ji v poloze, která připouště

la pouze jediný výklad. Mladá těla se spojila, jakoby k sobě odjakživa patřila, ale klíč, kterým Karel otevřel dívčinu svatyni, trapně zklamal.

Vydal ze sebe nashromážděnou touhu v jediné explozi a odmítl dál plnit svou funkci.

„To je všechno?” překvapila Květa svého příliš rychlého pokořitele. Karel spíš čekal výčitky nebo výhružky za evidentní zneužití situace, a tak nevěděl, jak reagovat. Dalším dotazům zabránil několika dlouhými polibky, mapoval dívčino tělo chvějícíma se rukama. Jeho tělo se naš

těstí velice rychle vzpamatovalo a Karel mohl, k neskrývané Květině spokojenosti, demonstrovat své skutečné milenecké umění.

„Nezlobíš se?” zeptal se Karel, když leželi příjemně vyčerpáni vedle sebe.

„A proč? Vždyť je to hezké, když se mají dva tři lidé rádi.” „Ale Jirka by asi nebyl rád, kdyby nás tu takhle našel,” vrátil se Karel do reality.

„Vy jste kamarádi?”

„Dá se to tak říct,” odpověděl Karel. „Známe se z vojny.”

„Kamarád, taky rád!” zazubila se Květa, „ale Jirka o tom samozřejmě nemusí vědět…”

„Já mu to povídat nebudu!” přerušil ji a začal se oblékat. Květa ho následovala.

Čerství tajní milenci seděli u kávy a čekali na třetího, aby rozhodl, zda se bude večeřet doma nebo jinde.

„Co jsi si myslela, když jsem po tobě vyjel?” zajímal se Karel.

„Ze jsi asi pěkně nadrženej!” odpověděla bez zábran.

„Ale přece jen, cizí chlap, nikdy jsi mě neviděla.

„Každýho vidí člověk jednou poprvé!” přerušila ho se smíchem.

„Ale vážně. Když Jirka někoho pustí do kvartýru a nechá ho tam samotnýho, je to jako doporučení.”

Karel potom Květě vyprávěl, jak se před odchodem na vojnu oženil, protože musel, jak si jeho Jana ještě před narozením syna sehnala náhradu, kluka s modrou knížkou, takže neměla čas ani na dopis. Když se to dozvěděl, nabalil si první holku, která mu přišla do cesty. Hned napoprvé byla v jiném stavu. Když se vrátil z vojny, měl zakrátko tři děti, neboť kromě syna s Janou přišla na svět dvojčata se Zdenou, obě holky! Než se stačil rozvést, přišla Jana do jiného stavu a on byl úředně označen za otce, neboť tak praví zákon, neoznačíli matka za otce ně

koho jiného. A aby nebyl jeho kalvárii konec, Zdenčini rodiče kategoricky nesouhlasili, aby si po rozvodu vzal jejich dceru.

„Takže mám platit alimenty na čtyři děti, z toho jedno kukaččí, nemám práci, doma mi řekli, abych si sbalil svých pět švestek, nemám kde bydlet..

„A ke všemu jsi před chvílí možná přivedl na svět dalšího po—

tomka!” přerušila ho se smíchem Květa.

Karel nereagoval, protože se vrátil Jirka.

Válečná porada byla krátká. Jirka využije svých známostí mezi

pumpaři a sežene Karlovi práci. Bydlet může zatím u něho, Květa bude mít o strávníka víc a bude se jí lépe vařit. Do začátku Jirka Karlovi vypomůže i finančně, však mu to dlužník vrátí s úroky. Rozhodnuto bylo i to, že se Květa poohlédne po nějakém podnájmu, aby měl Karel své soukromí.

Václav Sosna si prohlédl příchozího mladíka od hlavy k patě. U

čerpadla byl v tu chvíli minimální provoz a šéf mohl přistoupit k praktické výuce na place. Karel Hájek byl učenlivým žákem. Domluvili se na dal

ším postupu a Jiří Absolon si mohl odškrtnout splnění jednoho ze svých slibů.

Dny běžely jako voda v nedaleké Vltavě, Karel se činil a Sosna se přesvědčil, že nový zaměstnanec je schopen pracovat samostatně. Za

řadil Hájka do služeb, čímž skončila jeho zkušební doba. Za tři měsíce od prvních kroků u pumpy vrátil Absolonovi dluh a uspořádal malou oslavu. Jeho radost kalily výhrůžky advokátů kvůli dluhům na výživném i to, že Jirka hlídal Květu na každém kroku, jakoby něco tušil. Předsevzal si, že nebude zbytečně utrácet, pošle co možná nejvíce na dlužné alimenty a co se týče Květy, dá tomu volný průběh, nemůže riskovat.

Nedělní dopoledne bylo jako stvořené k výletu do přírody, někam k vodě nebo do houbami vonícího lesa. Karlovi však musel vonět benzin s naftou, neboť měl před sebou mimořádnou směnu. Stereotyp pumpař

ského řemesla narušila kolem desáté plnoštíhlá, kosmeticky a krejčovsky špičkově ošetřená blonďatá čtyřicátnice, která vplula do provozovny jako Liz Taylorová jdoucí pro Oscara a s nehranou samozřejmostí po

žádala Karla o pomoc při tankování.

„Mnohokrát děkuji,” usmála se plnými rty a zabodla do něho své blankytně modré oči, když mu podávala kreditní kartu Euro Master Card.

„Moji koníčci pod kapotou si hojně dopřávají obroku od Shella, až se budu před půlnocí vracet, jistě budou opět hladoví. Budete tu ještě?”

zadeklamovala.

„Končím ve třiadvacet,” odpověděl Karel a vrátil krásce úsměv i kartu.

Do příštího napájení koníčků blonďaté krasavice zbývalo Karlovi skoro třináct hodin, přesto si na ni během služby několikrát vzpomněl.

Do návratu sebevědomé blondýny čekalo Karla ještě jedno neméně zajímavé setkání. Na horském kole dorazila k pumpě dívka s vlasy jako uhel, oděná tím nejúsporněji možným způsobem. Představila se: vnučka Václava Sosny!

„Potřebuji si dohustit kolo a mám od dědy dovoleno si tu vzít velkou bagetu s oblohou, velkou colu, žvejku a jednu fialovou kravičku!” spustila na Karla. „Vy jste určitě ten nový zaměstnanec, že? Děda mi o vás vyprávěl.”

„To by mě zajímalo,” reagoval popravdě.

„Říkal, že jste šikovný, že jste hezký, že. „Není to moc chvály?”

„Ani ne,” uculila se a požádala o pomoc při obsluze vzduchového agregátu.

„Obávám se, že to nepůjde,” řekl Karel. „Kolo a auto je přece jen rozdíl.”

„Když se chce, všechno jde!”

Karel nereagoval, sáhl do příslušného regálu, vzal hustilku a doplnil potřebný vzduch do obou kol. Otočil se, aby se vrátil na své místo, a málem do dívky narazil.

„Opatrně, pane Karle,” špitla a rychle ho políbila na tvář. „Děkan!”

dodala a šlápla do pedálů.

Naleštěná Alfa Romeo s rozesmátou blondýnou zastavila u stojanů deset minut před třiadvacátou, právě když Karel odevzdával službu Václavu Sosnoví. Obsloužil svou zákaznici a tentokrát obdržel platbu v hotovosti. Spolu s penězi dostal ve zlatě vyvedenou vizitku.

„Budeteli se někdy nudit, zavolejte kdykoliv na můj mobil!”

Karel zůstal stát a díval se za odjíždějící krasavicí, která mu dala tak okatě najevo, že o něj stojí.

„Tak pohni, madam Komecká se dneska už nevrátí!” vykřikl Sosna.

„Mám k tobě prosbu. Vzal jsem z bytu oboje klíče, stará je u sestry a Slávka by se ráno nedostala ven, potřebuji, abys jí cestou domů jedny klíče donesl.”

Byt Václava Sosny našel Karel bez problémů. Odemkl a vstoupil

do předsíně.

„To jsi ty, babi?” ozvalo se odkudsi z bytu. Karel neodpověděl.

Uslyšel zurčení vody. Pomalu otevřel dveře do koupelny a strnul: zády k němu stála v moři pěny nic netušící Slávka. Rozhodl se okamžitě. Dívka nestačila ani vykřiknout. Karel jednal jako smyslů zbavený. Uvolnil jen nezbytnou část oděvu a bleskovým atakem zbavil vyděšenou Slávku Sosnovou panenství. Teprve když se zvedl, celý zamáčený z koupelnové podlahy, uvědomil si, co udělal. Podal třesoucí se dívce ruku a pomohl jí vstát. Slávka byla stále mimo obraz: vytřeštěnýma očima se dí

vala na muže před sebou a drmolila něco nesrozumitelného. Až za hodnou chvíli si uvědomila svou nahotu. Jednou rukou si zakryla zneuctěný klín a druhou rukou, nepochopitelně, oči.

„Děda ti posílá klíče od bytu,“ řekl Karel, jako by se nic nestalo, a měl se k odchodu.

„Vy jste mě znásilnil,” hlesla dívka.

„Vždyť jsi to sama chtěla!“ ušklíbl se Karel, aniž se na ni podíval.

„To není pravda!” vykřikla zoufale.

„Jen se nedělej! Když jsi byla u pumpy, měla jsi vybízivé oči, nejsem slepý!” šel do útoku. Otočil se k ní a přitáhl ji k sobě. „Udělal jsem jenom to, po čem jsi toužila!” dodal a vášnivěji líbal. Dívčino koleno zasáhlo Karlův rozkrok. Pustil ji a zároveň ji prudce uhodil do tváře, až jí z nosu vytryskla krev.

„Opovaž se říct něco dědkovi! Najdu si tě a pak tě ani vlastní má

ma nepozná!” zařval a zahrozil pěstí. „Je ti to jasný?” Nečekal na reakci a zmizel za dveřmi. Po pár krocích na pusté ulici pocítil zvláštní, dosud nepoznané uspokojení. Celé jeho tělo ovládla touha po ženě! Mávl na projíždějící taxi, nasedl, vyhledal v peněžence vizitku madam Komecké a vydal pokyn taxikáři.

„Víte, kolik je hodin?” ozvalo se z domovního telefonu.

„Vím, ale říkala jste, kdybych se nudil…”

„Ale měl jste zavolat na můj mobil!” přerušila ho žena, skrytá za zdmi vinohradské vily.

Naproti v ulici je budka. Mohu splnit vaši podmínku!” nedal se odbýt Karel.

„Nešaškujte a pojďte nahoru!” zavelela a dlouze stiskla elektrický klíč.

Po této krátké konverzaci už žádná slova nezazněla. Dokonce ani poté, co Věra Korecká, majitelka prosperující cestovní kanceláře, otevřela svému nočnímu návštěvníkovi dveře přepychového bytu, oděna ve světle modré krátké noční košilce. Jen tak tak stačila zavřít a už byla v objetí atleta, v jehož těle pulzovala nezkrotná síla mládí. Ve spojení s neskrývanou zkušeností zralé ženy vzniklo duo, jehož premiéra skončila až v pozdních ranních hodinách.

„Láska je boj, který se odehrává s mečem v pochvě!” promluvila po sedmi hodinách nesmlouvané vášně jako první. „Až dosud to byla pro mne básnická metafora, díky tobě vím, že je to sladká pravda!”

„A co ještě víš?”

„Že je láska obchod, který jde, jen když stojí!” odpověděla rozverně.

„A nemáš strach, že z našeho vášnivého dua může vzniknout trio?”

reagoval metaforou. „To by se mi věru nehodilo, potomků mám už dost!”

„Všechny je adoptuji!” zasmála se a rozevřela náruč tak prudce, že jediný knoflíček, silou vůle držící její poprsí v hedvábí, se proměnil v náboj brokovnice. Osvobozená ňadra se zhoupla jako příbojová vlna, ale Věru to nevyvedlo z míry: „Přivinu tvé děti na svou hruď, ať jich máš, kolik je libo!”

„Zatím by mi stačilo, kdybys mi půjčila na dlužné alimenty,” reagoval Karel.

„Ty si myslíš, že svým samcům platím? Můžeš být rád, že jsem ti dovolila potěšit se!” změnila se rázem v litici Věra. „Jsi stejný hajzl jako ostatní! Cejtíš prachy a ztrácíš soudnost!”

Netušila, že se vůbec nemýlila. Našla ji uklízečka. Ležela v bezvě

domí, zřízená, jako by vypadla z tygří klece. Její pěstěný obličej byl k nepoznání, do modra zbarvené plné rty nedokázaly zakrýt dva chybějící zuby, skelné oči byly zality krví a nahé tělo bylo pokryto tvořícími se podlitinami. Přivolaný lékař poškozenou stabilizoval a zajistil její převoz do nemocnice. Byla vyrozuměna policie.

Karel Hájek zamířil do svého podnájmu. S igelitovou taškou, ve které ukryl zakrvavenou košili a slipy, se rozloučil u první popelnice.

V letní bundě na holém těle nevzbudil v autobuse žádnou pozornost. Nemohl se dočkat, až spočítá svazek bankovek, které našel hned v první přihrádce starožitného příborníku poté, co se jeho milostnice přestala hýbat. V bytě se dlouho nezdržel. Oblékl se do čistého a s téměř devadesáti tisícovkami vyrazil do ulic. Měl před sebou celých 26

hodin turnusového volna.

Jiří Absolon natankoval a rozhodl se, že vypije s Václavem Sosnou kávu.

„Jdeš mi akorát do rány!“ uvítal ho zachmuřený čerpadlář.“ Doporučil jsi mi pěknýho hajzla!”

„Nevím, o čem mluvíš,” odpověděl popravdě Absolon.

„Ten hajzl znásilnil naši Slávku!”

„Hájek?”

„Svatej Petr to nebyl!” křičel Sosna a vůbec se neohlížel na zá

kazníky. „Pojď dozadu!”

Muži ani nedosedli v místnosti pro zaměstnance pumpy, když se

do provozovny vřítili dva policisté.

„Pracuje tady Karel Hájek?” zeptal se strážmistr dívky u pokladny.

„Všechno jsem nadiktoval do protokolu na obvodním ředitelství,”

řekl směrem k policistům, když je pokladní přivedla k Sosnoví.

„Vy jste byl v Ruské ulici číslo 222?” zeptal se jeden z mužů v uniformě.

„Co bych dělal na Vinohradech?”

„Tam došlo k loupežnému přepadení jisté ženy, která jako pachatele označila muže, tedy přímo pana Hájka, se kterým se seznámila tady, když ji obsluhoval.”

„Ještě tedy tohle?” spráskl ruce Sosna. „Vidíš, Jirko, co jsi nadrobil? Znásilnění nestačilo!”

„O čem to mluvíte?” zeptal se nechápavě strážmistr.

Když se vše vyjasnilo, slíbil Sosna policistům, že se pokusí Hájka zadržet, jakmile se objeví u pumpy, a podá zprávu na linku 158.

„Nic takového nepodnikejte!” reagoval policista. „Zajistíme, aby sem hned poslali někoho z obvodu, a ostatní nechte na něm.“

„Co když si Hájek toho policajta všimne?” staral se Sosna.

„Bez obav. Tankující civilista nevypadá jako policajt,” usmál se strážmistr a obrátil se na Jiřího Absolona: „Vy znáte pana Hájka?”

„Bydlí u mne.”

Strážmistr si poznamenal taxikářovu adresu a i jeho požádal, aby nepodnikal nic na vlastní pěst.

Téměř ve stejnou dobu si Karel Hájek vzpomněl na Květu. Kavárna na nábřeží byla poloprázdná, a tak měli oba čas jeden na druhého.

Konverzovali nezávazně o všem možném, ale Květě Máchové neuniklo, že s přibývajícími sklenkami dobrého vína se Karlovy oči nejen lesknou, ale probleskuje z nich stejný signál, který jí odzbrojil, když se setkali poprvé. Nemýlila se. Karel zvolil tu nejjednodušší taktiku a bez okolků se jí zeptal, máli na svém pracovišti nějaké místečko, kde by nebyli rušeni. Pokojík pro personál jim poskytl azyl, chápající kolegyně převzala Květiny povinnosti a nic nestálo v cestě jejich odpolednímu dobrodružství. Oddali se jeden druhému nespoutané, vedeni oba jedinou touhou: prožít co nejvíce slasti.

Po dvou hodinách se vrátili do lokálu. Karel poručil drink pro personál, Květa odevzdala službu a oba kavárnu opustili. Květa navrhla odjet do bytu Jirky Absolona, udělá něco dobrého na zub a do návratu jejich hostilete zbude ještě dost času na milostné repete.

Jiří Absolon se rozhodl: ukončí svou službu dřív, vyzvedne Květu a udělají si spolu mecheche. V kavárně mu Jan Vorel sdělil, že Květa odešla, ale naznačil i to, že jeho láska strávila část své služby v separé s pohledným mladíkem. Když po několika minutách zaparkoval své volvo, stal se svědkem scény jako z filmové detektivky. Z domu, ve kterém bydlel, vyváděli policisté muže ukrývajícího svou tvář v bundě přetažené přes hlavu. Jirka poznal své kalhoty. Ve dveřích domu se objevila Květa.

Jirka udělal pár kroků, jejich pohledy se setkaly, ale dívka sklonila hlavu a rozplakala se.

Při vyšetřování a dokumentaci trestné činnosti Karla Hájka se v policejní služebně střídali poškození a svědkové jako apoštolově na orloji, v jehož blízkosti před čtyřmi měsíci začal pražský příběh dvaadvacetiletého rodáka z Jaroměře. Delikvent toho měl za svůj krátký život opravdu požehnaně.

Karlova bývalá žena Jana Hájková přidala na misku vah trestní

oznámení pro neplacení výživného, stejně jako Zdeňka Vašková. Jiřina Šebová se policistům přihlásila v průběhu vyšetřování jako oběť znásilnění, kterého se na ní měl Hájek dopustit v bytě svých rodičů v Jaromě

ři. Slávka Sosnová potvrdila své předcházející oznámení o znásilnění, stejně jako Věra Komecká krádež peněz a dalších cenností, ublížení na zdraví a ztížené společenské uplatnění zohyzděním obličeje.

Květa Máchová a Jiří Absolon obviněnému svými výpověďmi ne—

pomohli, ani nepřitížili. Dva soudní znalci charakterizovali obviněného jako osobu nezdrženlivou, chorobně egocentrickou s evidentními rysy hypersexuality. Zároveň konstatovali spíš vyšší inteligenční kvocient, orientovaný však téměř převážně asociálně.

Karel Hájek byl odsouzen k souhrnnému trestu odnětí svobody na 12 roků nepodmíněně ve věznici s ostrahou. Soud rozhodl též o

ochranném sexuálním léčení odsouzeného ústavní formou. Ve věci ztí

ženého společenského uplatnění byla Věra Komecká odkázána na řízení občanskoprávní.