Vražedný týden Kolektiv autorů

Středa

Františku Pecharovi někdo ustřelil půlku hlavy.

Řekněte si tu větu a vsadím se, že vás popadne děs a hrůza. A teď si představte, že se za tou zprávou v novinách skrýval můj nejlepší kamarád. Potácel jsem se jako opilec po flašce kořalky. Přitom mi v letadle nabídli jenom šálek kávy, protože z Frankfurtu do Prahy je to kousek.

Mně nikdo úmrtní oznámení neposlal. Přečetl jsem si ten smutný nekrolog znovu v Telegrafu na letišti v Ruzyni, když jsem čekal na zavazadla, která se samozřejmě po cestě ztratila.

Pohřeb byl ve Strašnicích.

Cedulka poblíž rakve nesla Frantovo jméno a já začal brečet jako najatá plačka. Ty slzy nešlo zarazit. V první lavici obřadní síně naříkala Frantova rodina. Před ní z kazatelny vykládal cosi kněz. Do toho hrála neviditelná kapela. Housle a pozouny. V dalších lavicích už nikdo netruchlil. Vzadu za lavicemi postávalo pár čumilů a koukali kolem sebe, neuvidíli tu nějakého známého. Kdosi mi zaklepal na rameno a připomenul se jako někdejší spolužák z gymplu.

„Kde se tady bereš?” zeptal se hloupě. Pokud se neptal na trasu do tohoto pražského obvodu, pak to možná zas taková hloupost nebyla, protože věděl, že žiju v zámoří.

Neodpověděl jsem a šel kondolovat.

„To je od vás hezké, Michale, že jste se přijel rozloučit s naším Fandou,” řekla mi Frantova matka s očima zalitýma slzami, zatímco otec mi stiskl ruku a neříkal nic.

„Díky, Míšo,” pravila Frantova sestra Monika, kterou jsem málem nepoznal, protože jsem ji neviděl deset let, ale teď mi to povídala jako dospělá ženská. „Objednali jsme pro hosty oběd v restauraci U Olšan. Budu ráda, když tě tam uvidím.”

Před krematoriem jsem se díval po taxíku.

2

„Nasedni si!” zavolal od volantu oktávie spolužák. „Jedu na ten oběd taky.”

Nacpal jsem se k němu do autíčka a on mi po cestě opakoval svoji otázku, jako by na mé odpovědi bůhvíproč záleželo.

„Ptáš se jak policajt, člověče,” řekl jsem.

„Jsem policajt,” řekl mi.

„Aha,” pravil jsem moudře, ale ani mě nenapadlo odpoví

dat na tu otázku. „Jak se to Frantovi stalo?”

On také neodpověděl na otázku. „Přijel jsi kvůli pohřbu až z Ameriky?”

Sáhl jsem do náprsní kapsy a podal mu kanadský pas.

„Je tam razítko z Ruzyně a dočteš se na něm i dnešní datum a vstupní hodinu.” Podržel jsem mu dokument před očima.

Nevzal si ho a zabrzdil vůz až před hospodou.

Naservírovali nám hovězí polévku s játrovými knedlíčky a svíčkovou pečeni na smetaně s brusinkami. Nikdo nemluvil, ale slzy ze všech tváří už taky zmizely. Odchod člověka ze světa je věc náramně jednoduchá. Servírka roznášela pivo a hosté se konečně osmělili a začali si mezi sebou povídat o těch nepřítomných. O Frantovi nepadlo už ani slovo.

„Koukám, že mi nechceš říct, jak se stalo, že Franta ukončil v Praze životní pouť,” vyčetl jsem spolužákovi, který vedle mne lokal pivo. „Policajti v Čechách smějí sednout po pivě za volant?”

Nedopil a postavil půllitr zpátky na stůl. Uvítal bych, kdyby se naštval a začal mluvit, ale on se jen zaraženě rozhlédl kolem sebe, jestli mě někdo neslyšel. Důvěrně se ke mně naklonil.

„Nemysli si, že mě to nesebralo! Na mrtvoly se dívám často, ale když se nám podařilo identifikovat Frantu Pechara, udělalo se mi zle.”

Přisedla si k nám Monika Pecharová a položila si dlaň na mé předloktí. „Řeknu ti, Míšo, že jsem se na Fandův příjezd těšila jako malá holka, protože se vídáme tak zřídka, ale kdy

3

bych tušila, co ho v Praze čeká, tak bych radši…” Nedopově

děla a stiskla mi ruku. „Vypadáš pořád stejně.”

„Díky,” řekl jsem, „ale o tobě to říct nemůžu. Nějak jsi povyrostla a musím přiznat, že moc hezky.” Připomínala mi herečku Jodii Fosterovou.

Konečně se trochu usmála. „Pořád jsi na ženský?”

„Kam se hrabu na Frantu!” vyhrkl jsem dost nešťastně.

Monika to nijak špatně nevzala, protože ten úsměv si ponechala na rtech a zasněně se zadívala kamsi z okna restaurantu. „Franta to s děvčaty přeháněl,” vzdechla, „možná proto se neoženil.” Obrátila oči na mne. „A co ty?”

„Žádná mě nechce.”

„Nelži! Fanda psával v dopisech z Toronta, že mu každou přebereš. Když se tady o Velikonocích objevil, tvrdil, že tě rad

ši nechal v Kanadě, aby si mohl v klidu najít českou holku…” A jak to řekla, znovu se rozplakala. „Ani nám ji nepředstavil.”

„Franta měl známost, Moniko?” zeptal se spolužák.

„Na to jste se mě ptal už nejmíň pětkrát, pane Mareš,”

odpověděla Monika vyčítavě. „Fanda s někým chodil, ale já o tom nic nevím. Kdyby měl vážnou známost, byla by ta slečna přišla na pohřeb, nemyslíte?”

Na tom něco bylo.

„Ale ty ses vdala, Moniko!” řekl jsem a ukázal na prstý

nek, který zdobil ruku na mém předloktí. Rozhlédl jsem se po jídelně. „Kdepak je ten šťastlivec?”

„Pan docent má službu na klinice,” odpověděl spolužák.

„Jak se snášel váš manžel s kanadským švagrem, Moniko?”

Místo Moniky jsem odpověděl já: „Krucinál, Mareši, nech toho! Ptáš se vyloženě nešikovně a docela nevhod. Víš to?”

„Vím,” pokýval smutně hlavou spolužák, „nezlobte se na mě.” Pak se na mne zadíval. Přimhouřil oči. „Říkáš nevhod, Urbane? Já si vzal na pohřeb aspoň tmavou kravatu. Podívej se na sebe a pak mi vykládej něco o tom, co já dělám nevhod.”

4

„Zmizela mi zavazadla,” vysvětlil jsem spíš Monice, proč mám na sobě džínsy a lehkou koženou bundu. „Franta by mi to odpustil.” Zvedl jsem se, uklonil se Frantovým rodičům a odebral na metro.

Nebyl jsem sám. Ze zvyku jsem se občas mrkl do skel výkladních skříní a různých zrcadel. Obklopovaly mne tisíce tváří, ale jenom jedna z nich se opakovala po celou cestu už z krematoria. V Praze byla nápadná.

Sledoval mě Číňan.

Přestože jsem přímo šíleně toužil po tom, abych objal maminku, tátu, bráchu, švagrovou a uviděl na vlastní oči neteř Kačenku, ani mě nenapadlo, abych zamířil domů. Nebylo mi jasné, oč tu vlastně kráčí, protože”Číňan měl přinejmenším sto příležitostí oslovit mě a vyřídit svůj vzkaz, ale neudělal to. Tak jsem mu na oplátku neukázal místo, kde hodlám v Praze bydlet.

V aerolinkách o mých zavazadlech dosud nic netušili, a tak jsem zapadl v Revoluční třídě k holiči, abych se nechal zu

šlechtit.

„U nás neholíme!” oznámila mi holička. „Ve světě se už nikde neholí, poněvadž kdybysme zákazníka pořezali, mohli bysme chytit z jeho krve aids.”

„Děkuju vám,” pravil jsem uctivě, „teď aspoň vím, jak to ve světě vlastně chodí a že vy zákazníky při holení zároveň řežete.”

Holička se urazila.

Mně to bylo jedno. Já slídil očima po Číňanovi. Zmizel.

Jako by se vypařil. Obešel jsem zbytečně párkrát blok domů, ale nikdo za mnou nešel. Vydal jsem se do Dlouhé třídy a ubí

ral se směrem ke Staroměstskému náměstí, ale po druhém chodníku, než je vchod do domu naší rodiny. Udělal jsem dobře. Číňan postával před barákem, kde jsem blahé paměti vyrůstal až do svých devatenácti let.

5

Nevšiml si mne.

Unikl bych mu lehce, ale popadla mě hrůza z představy, že by mohl vyšlápnout schody do druhého patra a obtěžovat lidi z naší rodiny. Obešel jsem Číňana velkým obloukem a vpadl mu do zad.

„Copak tady okouníte, panáčku?” zahučel jsem mu zezadu do ucha.

Trošku se polekal, otočil se jako čamrda a ustoupil pár kroků. Pak se nechápavě usmál. „ What doyou say?”

Zopakoval jsem tu otázku anglicky a on s úsměvem pravil, že se jen tak prochází po Praze. Řekl to silným americkým akcentem, otočil se a odcházel pryč. Vydal jsem se těsně za ním, ale byl jsem plný jakési netrpělivosti, a jak jsem takříkajíc kráčel v jeho šlépějích, šlápl jsem mu párkrát něžně na paty, což on snášel s podivnou odevzdaností, dokud nezabočil do první hospody na cestě.

Vešli jsme do výčepu U zeleného stromu.

U vysokých stolků a kolem pultu nasávali na stojáka svá piva cikáni, zedníci a další řemeslníci v montérkách. Zařadili jsme se mezi ně, ale než jsem stačil objednat smíchovskou desítku, obrátil na mne krhavé oči stařičký cikán.

„Chyba mi děsať korun na vlak domov, a to je zlé. Požičí

tě mi tie prachy?”

„Řekněte rovnou, že vám chybí na pivo!” odpověděl jsem, ale ušlo mi, že mluvím anglicky.

Cikán se trošku zarazil, ale ne zase moc. „Mně by stačil i dolar,” řekl česky.

Pobavilo mě to a sáhl jsem do kapsy pro drobné. Cikán děkoval a odehnal další, kteří se chtěli přidat k tomu žebrání.

Nic se za ta léta ve výčepu nezměnilo. Až na to, že jsme s tím stařečkem o deset let zestárli. Tenkrát si říkal o peníze na vlak polsky. Koupil jsem dvě piva.

„Můžete klidně mluvit,” řekl jsem Číňanovi a podal mu půllitr, „tady nám zaručeně nikdo nerozumí.”

6

„Co si přejete slyšet?” zeptal se Číňan a dotkl se pusou pěny ve své sklenici.

„Proč se za mnou táhnete už od hřbitova?”

„To není pravda,” odpověděl Číňan a málem mě naštval,

„já jdu za vámi už od letiště.”

Znamenalo to, že musí mít o mém příjezdu informace už z Toronta, protože v Praze o tom neměl nikdo ani tušení, dokud jsem se neobjevil na pohřbu.

„A proč za mnou jdete?”

„Abych vás chránil a ukázal vám jedno místo.”

„Co víte o smrti pana Pechara?”

„Nic.”

„Co tedy víte?”

„Vím málo. V tomhle městě mluví málokdo anglicky.”

„Jaké místo mi chcete ukázat?”

„Místo, kde dělal pan Pechar obchod,” řekl Číňan, položil nedopitý půllitr na pult a vydal se k východu. „Počkám na vás venku.”

V Grandhotelu Zlatá Praha prošel Číňan recepční halou a zamířil do kavárny s barovým pultem. Očima spočinul o vte

řinu déle na jednom ze stolů a pak se uvelebil na sedačce u baru. Za chvíli jsem vešel já.

V Čechách existují rozličné atavistické návyky. Například v restauracích se sedává co nejdál od lidí. Kdyby tu bylo jenom deset stolů, můžete se vsadit, že všechny stoly budou obsazené, i když tu bude pouze deset hostů. Český host považuje stůl za své vlastní teritorium, přestože mu vůbec nepat

ří. Proto bylo jistě nápadné, že jsem nevyhledal liduprázdný stůl někde v koutě, ale posadil se hned vedle toho, kam mne Číňan nakormidloval svým pohledem. Lidé u toho stolu ihned přerušili hovor a mlčeli, dokud se u mne neobjevila servírka a nezeptala se, v jaké řeči si přeju jídelní lístek. Přál jsem si english a vedle obnovili svůj rozhovor.

7

Mluvili rusky.

Učili mě tomu jazyku hodně let ve škole, a tudíž jsem trochu rozuměl. Bavili se cosi o bazarech, kde se dá pořídit ojeté auto Lada, což mě nezajímalo zrovna tak jako jídelní lístek.

Nabízený pokrm Beef Steak ofSaint Wenceslaw mě dokonce rozčilil.

„Nemáte steak připravený na způsob Vladimíra Iljiče Lenina?” zeptal jsem se přešlapující servírky.

„Bohužel, to nemám,” odpověděla a zahihňala se.

„A co Stalinovy vejce?”

U vedlejšího stolu utichla řeč, jako když utne.

Servírka zvážněla a pokrčila rameny. Objednal jsem si kávu s mlékem a dívka odešla. Usmál jsem se líbezně na sousedy, a to už naštvalo jakéhosi pořízka, neboť mi úsměv neoplatil, ale celý se ke mně otočil.

„Máte něco proti tomu, že se bavíme rusky?” zeptal se lámanou angličtinou.

„To bych si nikdy nedovolil,” odpověděl jsem lámanou ruštinou.

Pořízek se zamračil. „Oč vám tedy jde?”

„Třeba to je nešikovný pokus, jak navázat kontakt.”

„Rozumím,” uklidnil se pořízek, odvrátil se ode mne a cosi zahučel do ucha s obrovskou náušnicí vedle sebe. Patřilo platinové, trošku macaté blondýnce v neuvěřitelně krátké minisukni, pružně obepínající partie, kde jí končily nohy ve stříbřitých punčocháčích. Zatvářila se, jako by trpěla vlastní krásou, ale unyle se zvedla a přesunula se k mému stolu. Posadila se, otevřela kabelku, vytáhla kapesník a hlasitě se vysmrkala. Po

řízek se na mne přátelsky zašklebil a přestal si nás všímat.

Číňan u baru srkal pomerančovou šťávu a ani se nepodí

val.

„Na kterém patře máte apartment?” zeptala se blonďatá děva anglicky s přízvukem, jaký mohla nachytat jedině někde v Chabarovsku.

8

„Nebydlím tady.”

„Ne?” zamrkala poplašeně dlouhými řasami. „Chcete jít jinam?”

„Ani ne,” řekl jsem, „já si chci povídat.”

„Povídat?” podivila se děva. „A o čem si chcete poví

dat?”

„O všem možném,” pravil jsem neurčitě a sáhl do náprsní kapsy pro peněženku a položil na desku stolu dvacetidolarovku.

Děva si tu bankovku prohlížela. „Chcete si povídat o lásce?”

„O lásce si povídám nerad.”

Zasmála se. Znělo to, jako když drhnete kartáčem o plech.

„Ani se svou ženou?” Zastrčila bankovku do kabelky.

„Nejsem ženatý. Dneska jste už druhá, co se na to ptá.”

Trhla ramenem, jako že jí to vlastně nezajímá, opřela se pohodlně do klubovky, přehodila nohu přes nohu a koutkem oka se přesvědčila, jestli mě ten pohyb zaujal. Sebrala párátko a začala si tím dřívkem šťourat za dlouhými, stříbrně nalakovanými nehty.

„Tak tedy povídejte!” vyzvala mě a věnovala se prstům.

„Chci si povídat o svém příteli,” řekl jsem.

„Opravdu?” pravila nevzrušeně. „O jakém příteli?”

„Myslím, že jste ho znala.”

„Opravdu?” opakovala a ani nezvedla oči. Jenom nasadila znovu ten utrápeně starostlivý výraz. „Já si ale nebudu povídat o žádném muži. To se nedělá, víte? Nechcete si radši povídat o jiných věcech?”

„Nechci. Jmenoval se František Pechar.”

Jestli ta děva Frantu znala, nedala to nijak znát. Odhodila párátko do popelníku, otráveně na mne pohlédla a vzdychla.

„Jste od policie?”

„Lidé od policie rozdávají v Praze lidem dolary?”

9

Zamžikala párkrát řasami a zhluboka se nadechla, že cosi prohlásí. Servírka s kávou přistoupila ke stolu v nejméně vhodnou chvilku. Děva otevřela kabelku, vytáhla na světlo boží dvacetidolarovku, počkala, až se servírka vzdálí, hodila bankovku na stůl a zvedla se.

„Nebudu si s vámi povídat. Sbohem.” A vrátila se k pořízkovi.

Nasypal jsem do šálku kávy drobný sáček cukru.

U vedlejšího stolu si cosi šeptali, ale z toho shluku rychlé ruštiny jsem nerozeznal jediné slovo. Odhodil jsem lžičku, až to cinklo, a odebral se na toaletu.

Stál jsem ještě u mušle a pořízek vklouzl za mnou.

Počkal si, až přistoupím k umyvadlu. „O holku vám nejde.

Jaký kontakt chcete, k čertu, navazovat?”

„Copak vám to vaše spící panna neřekla?”

„My neznáme Františka Pechara, a tak nás neobtěžujte!”

prohlásil ublíženě. „A Nataša není žádná spící panna, to už taky neříkejte!”

Pořízek prozradil svým kontradikčním a ukňouraným prohlášením, že lže. Byl to hlupák. Nešlo mi do hlavy, co by Franta mohl mít společného s tímhle pasákem a celou tou sebrankou kolem něho.

„Člověče, dal jste mi najednou dva příkazy,” řekl jsem mu a utrhl kus papírového ručníku. „Na můj vkus je to moc.”

„Nechtě nás být a my vás taky necháme být!”

Utíral jsem si pečlivě ruce. „Ba ne. Myslím, že vás jen tak nenechám. Co mi můžete udělat? Ustřelit kus hlavy?”

„Vaší hlavy by taky žádná škoda nebyla!”

Takhle neměl mluvit.

„Proč říkáte ,taky’?” zaječel jsem. „Proč jste, krucinál, ří

kal ,taky’? Copak jste už někomu ustřelil kus hlavy?”

Pořízek pochopil ihned, že se uřekl, ale nepřišel na nic, jak z toho vybruslit, a tak jen šťouchl ukazovákem do mého ramene. „Nekřičte!”

10

Praštil jsem ho přes ruku.

Křuplo to, pořízek zařval a ohnal se po mně druhou rukou. Určitě nebyl profesionální rváč, protože se hned napoprvé minul. Obdržel ode mne další ránu na žaludek, a jak ztratil rovnováhu, chytil se umyvadla a oderval ho ode zdi. Upadl na zadek s porcelánovou troskou v náruči.

Dveře na toaletu se otevřely a nakoukl Číňan.

Pořízek dávil vsedě do umývadla v klíně.

Číňan zhodnotil situaci strohým pohledem a opět zmizel.

„Řeknu vašim přátelům, že se vám udělalo špatně a že potřebujete jejich pomocnou ruku,” navrhl jsem sípajícímu po

řízkovi.

„Nechci!” zahuhlal a přidal pár ruských nadávek.

„Jak myslíte,” řekl jsem. „A teď mě dobře poslouchejte!

Zítra ráno sem přijdu posnídat s člověkem, co s ním vedl František Pechar obchodní jednání. Jde jen o to, abyste mu to vy

řídil. To je všechno, co od vás chci. Policii a nikoho dalšího do toho míchat nebudeme.”

U barového pultu jsem zaplatil servírce za nevypitou ká

vu. Odebral jsem se domů a Číňan se teď šoural za mnou.

Domovní dveře našeho baráku byly zamčené.

Pro mne to byla novinka. Potvrzovala zprávy, že se Praha stala nebezpečným městem. Lidé se začali chránit před gaunery všelijakými zámky. Zmáčkl jsem na interkomu tlačítko s naším příjmením. Ozvala se švagrová a já se ohlásil do mluvítka. Radostně vyjekla. Zakníkal bzučák a vchod se otevřel. V

baráku to vonělo stejně jako před deseti lety.

Na schodišti klapaly ženské podpatky.

Bratrova žena Jana mi běžela naproti. Poprvé a naposledy jsme se viděli před osmi lety v Budapešti, kam za mnou přijela celá rodina. Byl jsem tehdy shodou okolností v Evropě a odskočil si z Vídně tajně do Maďarska v pevné víře, že naše setkání unikne estébákům. Všechno proběhlo hladce, ale ne

11

tušil jsem, jestli se ještě někdy podívám domů. Na odpočívadle mezi patry se mi teď Jana vrhla doslova do náruče.

„Bože, Míšo, proč jsi nezavolal předem? Péťa by si vzal v práci volno a mohli jsme ti přijet naproti…”

„Haj, Majkle!” ozval se z patra nad mou hlavou holčičí hlásek a já vyběhl zbývající schody po dvou.

Před dveřmi bytu mých rodičů stála pětiletá slečna.

Zíral jsem na ni jako na zjevení. Kačenka byla neuvěřitelně podobná mému mladšímu bratrovi Petrovi, ale protože jsme si byli s bráchou hodně podobní i vzájemně, díval jsem se tak trochu i na sebe v malém vydání. Na rozdíl ode mne a od bráchy byla dívenka ovšem hezká.

„Ahoj, Kačeno!” zapištěl jsem blaženě a přitiskl ji k sobě.

„Kdo tě naučil zdravit americky?”

„Děda,” sdělilo dítě a vykviklo. „Pícháš, strejdo!”

„Až se oholím, dám ti pořádnou pusu,” řekl jsem. „Děda s babičkou jsou na chalupě?”

„Jak se zažlutí první pampeliška, nic jev Praze neudrží,”

vmísila se švagrová Jana a odvedla mne do bytu. „My víme, Míšo, žes přiletěl. Už dvakrát ti volal nějakej Mareš, že s tebou potřebuje naléhavě mluvit, a nadiktoval mi číslo—” podávala mi papírek a zatvářila se starostlivě. „To je ten policajt, co bydlí v Kozí ulici?”

„Mareš je můj spolužák z gymplu.”

Kačenka mě zatahala za nohavici. „Cos mi přivez, strejdo?”

„Mám pro tebe v kufru plno dárků, jenomže mi to zavazadlo čajznul letištní skřítek…”

„Jo,” vykřikla švagrová, „a taky volali z letiště, že tvůj kufr je v Cairo nebo kde. Co je to ,Cairo’?”

„Cairo je město někde v Africe.”

„A proč tam máš kufr?” divila se bráchova žena.

„To bych taky rád věděl,” bručel jsem otráveně a vytáčel číslo z papírku.

12

„Nemáš hlad nebo žízeň?” ptala se švagrová a ciferník telefonu do toho cinkal. „Dáš si čaj, kafe, nebo nějakou vodu?”

„Dám si vodu pod sprchou,” odpověděl jsem a poslouchal ve sluchátku, jak to na druhé straně drátu vyzvání. „Hlad nemám, děkuju!”

Spolužák zvedl sluchátko po čtvrtém zazvonění. „Sly

ším.”

„Urban.”

„Ahoj, už jsi doma?” zeptal se Mareš zbytečně.

„Chystám se do koupelny.”

„Člověče, ty ses vypařil z Olšan jako pára a zanechal jsi ve mně pocit, že si myslíš, že jsem vůl.”

„Nemyslím si, že jsi vůl,” řekl jsem do telefonu. „Volal jsi mi proto, aby ses ujistil, že si to myslím nebo nemyslím?”

Zasmál se. „Nešel bys večer na pivo?”

„Šel.”

„Tak dobře. Půjdeme k MařeněT1 „Ta hospoda ještě existuje?” zeptal jsem se. „Hodilo by se ti už v sedm?” zeptal se Mareš. „Ano.”

„Já to platím!” ujistil mě spolužák s mimořádnou ochotou.

Zavěsil jsem.

„Vážně nechceš nic jíst?” zeptala se znovu švagrová.

„Opravdu ne,” ujistil jsem ji, „ale můžu si prohlédnout byt?”

„Propána, Míšo!” vykřikla pohoršené. „Jsi tady přece doma!”

Náš dětský pokoj se změnil v ložnici bratra a jeho ženy, navíc s postýlkou v rohu, ale jinak tu zůstalo vše při starém. Pouze v obýváku přibyla hudební věž s reproduktory a nový televizor.

Přes nepřítomnost rodičů byly i jejich pokoje vzorně uklizené.

Jana byla pořádná ženská. Zavrhl jsem sprchu a natočil si v koupelně vodu do vany, abych si v ní nějakou dobu rochnil jako před lety, protože v Kanadě jsem to nedělal. Otevřely se dveře a u vany se objevila Kačenka.

„Nechceš, abych ti umyla hlavu, strejdo?” culila se.

„To bys byla hodná,” zabublal jsem do vody.

13

„Umeju ti ji šampónem,” prohlásila. „Musíš pořádně dr

žet.”

Dětské prstíčky mě tahaly nemilosrdně i něžně za vlasy.

Hekal jsem bolestivou blažeností.

V hospodě U Mařeny to hučelo.

Správně se tahle hospůdka jmenovala U staré školy, ale nikdo ten název nepoužíval, protože se tu od nepaměti říkalo podle někdejší hostinské, která proslula něčím, co si už žádný nepamatoval. Spatřil jsem tu pár známých tváří, ale nikdo mě nepoznal. U nejbližšího stolu k výčepu sedělo několik někdej

ších kamarádů, ale jejich oči se zabývaly kartami a mariášem.

Výčepní stolice byla obklopena hroznem štamgastů, kteří si kvůli čistému svědomí před manželkami netroufali usednout ke stolům a po třetím pivě se zapřísahali, že to příští už bude zaručeně poslední.

Mareš seděl až v zadní místnosti v koutě u opuštěného stolu. Smíchovská dvanáctka měla pěnu jako čerstvě ušlehanou smetanu. Tohle nesvedl v Torontu žádný šenkýř a já teď odmítl jakoukoliv rozmluvu, dokud si tu slast pořádně nevychutnám.

„Tak spusť!” vyzval jsem Mareše, když mě přestal bavit pohled na dno skleněné nádoby. „Nevěřím, žes mě pozval do hospody ze stesku.”

„Nu,” spustil spolužák váhavě, „já vlastně ani nevím, můžuli se na něco ptát člověka s kanadským pasem.” Mnul si mezi prsty lalůček levého ucha. „Na druhé straně mě uklidňuje, že jsme spolu v hospodě a ne u nás na kriminálce v Bartolomějské.”

„To jsou kecy,” přerušil jsem ho. „Ptej se, na co chceš.

Bez žinýrování. České občanství mi už slavnostně vrátili na ambasádě v Ottawě.”

„Jo? Tak to gratuluju.”

„Díky,” řekl jsem. „A abych to usnadnil, dávám ti čestné slovo, že jsem se o Frantově smrti dozvěděl poprvé ve Frank

14

furtu, když jsem tam přesedal na Prahu a v letadle mi dali noviny.”

„Má tvůj příjezd do Prahy nějakou souvislost s Frantou Pecharem?”

Byla to chytrá otázka. Lhát se mi nechtělo, ale i kvůli Frantovi jsem úplnou pravdu říct nemohl. Franta měl v Praze vyzvednout od kurýra z Asie silnou zásilku diamantů a dopravit ji do holandského Haagu, kde se s drahým kamením obchodovalo legálně. Jenomže Franta se ztratil zákazníkovi z dohledu a vzniklo podezření, že si zásilku nechal pro sebe. V pondělí za mnou pokorně přišli, abych Frantu našel.

„Především jsem přijel po deseti letech domů na dovolenou,” řekl jsem pouze, „ale nepopírám, že jsem přitom chtěl vyhledat taky Frantu.”

„Vy dva jste byli dost velcí kamarádi, že jo?”

„To sedí. Utekli jsme spolu dokonce za kopečky. Než mě přijali ke studiu na York University v Torontu, nechali jsme se najímat jako gorily. Chránili jsme potentáty.”

„Já vím, že už na gymplu jste oba dělali judo a zápasili za TJ Spoje Žižkov.”

„V Kanadě se nám to hodilo.”

„Nevíš, čím se Franta v Praze zabýval?”

„Na to bych se měl zeptat spíš tebe,” řekl jsem. „Já tu nebyl. Viděl jsem ho naposledy v Torontu před Velikonocemi.

Myslím si, že do Prahy přijel především za rodinou, zrovna jako já.” Vyloženě jsem nelhal.

Mareš objednal další pivo. „Pozval jsem tě, nezapomeň!”

„Já si toho považuju,” ujistil jsem ho, „ale byl bych rád, kdybys něco prozradil ty mně.”

„A co?”

„Něco přece musíš vědět, ne?”

„Podívej, Urbane,” pravil spolužák a zatvářil se jako mý

val, když mu seberete mrkev, „já bych ti nesměl nic prozradit, i

15

kdybych něco věděl. Jenomže já nevím nic. Prostě vůbec nic…”

„O místě činu něco víš.”

„Ale to jo,” mávl rukou, „bylo to dokonce v televizi. Frantu našel na náplavce důchodce, když věnčil psa. Mrtvola ležela částečně ve vodě. Hlavu rozdrtila kulka z neznámé zbraně enormě silné ráže.”

„Na které náplavce?”

„U Vltavy. Kousek od mostu Svatopluka Čecha. Nenašli jsme ani tu zatracenou kouli. A to je všechno,” zavzdychal ublíženě.

Bezděčně jsme si přiťukli čerstvými půllitry.

Vrtěl jsem nechápavě hlavou. „Copak ani nevíte, s kým se Franta tady stýkal?”

„Ne,” zavrtěl hlavou i Mareš a zhluboka se napil. „Franta po sobě nezanechal ani diář, nedělal si poznámky, nevedl korespondenci, neměl fotky, nic.” Utřel si pěnové vousy pod nosem a pohlédl na mne očima plnýma sebelítosti. „Byl jsi moje velká naděje. Když jsem tě uviděl na pohřbu, napadlo mě, že nejsi v Praze žádnou náhodou. Vážně mi nic neřekneš?”

„Já opravdu netuším, co chceš slyšet.”

„Asi bych potřeboval vědět, kdo by mohl mít na Frantu pifku.”

„V Kanadě by se možná někdo našel,” krčil jsem rameny,

„ale nevěřím, že by šlo o smrtelnou nenávist. Navíc pochybuju, že by se takový člověk vydal vraždit až do Prahy. To nedává smysl.”

„Nějaký smysl to pro někoho mít musí!”

Asi jsem zalapal trochu po dechu. „Jak to myslíš, proboha?” podivil jsem se a nic nepředstíral. „Chceš mi namluvit, že sem někdo poslal na Frantu vraha až z Kanady? To je kravina.”

„Mně to jako kravina nepřipadá!” pravil dotčeně spolužák.

„Nechce se mi naopak věřit, že by si někdo v Čechách střádal

16

zášť vůči Pecharovi deset let a čekal, až sem náhodou přijede a…” Nedopověděl.

K našemu stolu přistoupil vrávoravým krokem chlapík v montérkách a zadíval se vyčítavě na mého spolustolovníka.

„Dostal jsem od policajtů složenku, abych zacáloval sedum kilo za špatný parkování,” prohlásil rozhněvaně třaslavým hláskem. „Uděláš s tím něco, Mareši?”

„To je věc dopraváků, Venco,” pravil vyhýbavě můj spolužák.

„Nekecej, Mareši, že vy, policajti, se mezi sebou nezná

te!” nedal se odbýt chlapík a mrkl. „Hele, Mareši, zaplatím za tebe i tvýho kamaráda ty piva a objednám ti ferneta…”

„Dopraváci sedí úplně jinde než já,” skočil mu do řeči Mareš.

„To nevadí!” zašermoval rukama chlapík v montérkách.

„Trochu si zajdeš, co má bejt? Já si zašel taky, když jsem shá

něl správný ředidlo do emailu na tvý dveře. Chceš to popřít?”

„Nedělals to zadarmo!” bránil se Mareš.

„Já taky nechci nic zadarmo!” zaútočil chlapík. „Koupím vám oběma tlačenku s cibulí. Už jste tady jedli tlačenku? Vozí ji sem jeden řezník až odněkud z Rokycan…”

Chvíli se přeli.

Česká hospoda je sociální fenomén. Lidé sem chodí pít pivo a popovídat si. Málokdy se jim však podaří zachovat v rozhovoru původní téma, protože milují odbočky. Umějí je fantasticky rozvádět a posléze se pohádají, aniž tuší, co hádce na počátku rozpravy vlastně předcházelo. Nevadí mi to. Svým způsobem se mi pivní rozhovory dokonce líbí, protože člověka k ničemu nezavazují a leckdy i paradoxně čistí hlavu.

Dopil jsem pivo a zvedl se ze židle.

„Kam jdeš, prosím tě?” zeptal se Mareš zmateně.

„Domů,” přiznal jsem, „chci se přivítat s bráchou.”

„Neblázni, dáme si ještě jedno.”

17

Chlapík v montérkách si sedl rychle na mou židli. „Nech ho bejt, Mareši, a poslouchej mě! Je to důležitější. Na tamtom rohu je sice značka zákazu zastavení, to je fakt, ale stejně tam parkuje každej…”

„Dobrou noc, Mareši!”

U výčepního pultu jsem zaplatil Marešovy a svoje piva a vyšel na ulici. Byl červnový večer a všude plno světla.

Poprvé od svého příjezdu do Prahy jsem se trochu rozhlédl. Číňan nebyl nikde k spatření. Od hospody U Mařeny to bylo domů jen kousek, ale udivilo mě, kolik přibylo v těch několika uličkách nových hospůdek, krámků, obchodů, a nechápal jsem, jak je možné, že většina domů má zbrusu nově natřené fasády. Uvízly mi v paměti jako otlučené a špínou zašlé stavby. Teprve teď jsem si uvědomil, kolik aut západních značek vystřídalo trabantíky a embéčka.

Před naším domem stál vůz japonské výroby.

Za volantem seděl nějaký další Číňan a civěl na mě.

Zaťukal jsem nehtem na okénko hondy. „Běžte klidně spát, mě nikdo neukradne!” řekl jsem anglicky.

„Eh?” vyjekl nechápavě Číňan.

„Tak si trhni nohou!” řekl jsem česky.

Mile se usmál a pokyvoval hlavou.

Doma čekal brácha a vynadal mi, že chodím na pivo bez něho.

Kačenka už spala. Švagrová mi nabídla k večeři knedlíky s vajíčkem a sladkokyselou okurkou. Málem jsem na tohle jídlo už zapomněl. Bratr Petr otevřel láhev červeného vína z Velkých Pavlovic na Moravě, vyprávěl o tom, jak si s přítelem otevřeli v Nuslích automobilový servis, a stěžoval si na vysoký ná

jem.

Snažil jsem se poslouchat, ale začala mi padat hlava.

Časový rozdíl začal působit. Letadlo i se mnou na palubě ulétlo noci. Vynechal jsem spánek a teď mi chyběl.

18

Brácha se mnou zatřásl. „Klížejí se ti oči, Míšo! Běž spát!”

„To bude nejrozumnější,” brumlal jsem. „Je tu někde poblíž půjčovna aut?”

„K čemu?”

„To dá rozum,” zíval jsem. „Všichni varujou před praž

skými taxíky.”

Petr sáhl do kapsy a vytáhl klíčky. „Před barákem stojí náš favorit. Jezdím do práce metrem, je to rychlejší.”

To se mi hodilo.

ČTVRTEK

Snídaně v Grandhotelu Zlatá Praha se nekonala. Před vchodem přešlapovala platinová Nataša, tvářila se utrápeně a někoho vyhlížela. Když mě uviděla, zatvářila se, jako by jí prá

vě trhali zuby, a vykročila mi naproti.

„Čekám na vás,” sdělila anglicky. „Kolja je nemocný. On poslal mě.”

„Nepůjdeme dovnitř?” zeptal jsem se a napadlo mě, že ten Kolja je pořízek ze včerejška a líže si patrně rány z naší rozpravy.

„Půjdeme jinam.”

Nezdálo se mi to. „Kam?”

„Ukáži vám to,” pravila a vydala se nemilosrdně napřed.

Pochodoval jsem tři metry za ní. Vyhovovalo mi to. Nestál jsem ani trochu o to, aby mě kdokoliv spojoval s touhle zmalovanou ochechulí, kroutící macatým zadkem v těsných šortkách a pohupující ňadry pod bílým trikem s českým státním znakem. Cestou jsme minuli mého Číňana, který náruživě listoval v jakémsi bedekru a nevěnoval nám sebemenší pohled. V

19

Maislově ulici zastavila moje průvodkyně před malým bistrem, opřela si dlaně o sklo výkladní skříně, aby si zaclonila oči proti dopolednímu slunci, a zadívala se dovnitř.

„Je tam,” oznámila mi.

„Kdo je tam?”

„Doktor,” řekla a zdvihla oči k nebi, jak to obvykle činí lidé dávající najevo bezmocnost nad čísi stupiditou. „Sbohem!”

Odkráčela a já vešel dovnitř.

Byl tu bar s číšníkem, tři stolky a jediný host. Měl za sebou jistě šedesátku, zubil se na mne bezvadným třetím chrupem a povstal.

„Já jsem doktor Fišer,” představil se a ukázal na křesílko u svého stolku, na němž trůnila sklenka alkoholu. On připomí

nal herce Dustina Hoffmana.

„Jmenuju se Urban,” představil jsem se rovněž anglicky.

„Slyšel jsem od Nataši, že mluvíte taky rusky,” řekl anglicky s tak silným slovanským přízvukem, že jsem mu málem nerozuměl.

Kývl jsem a on pokračoval dokonalou ruštinou. Dokonce tak dokonalou, že jsem mu znovu nerozuměl, protože hovořil příliš rychle.

Zarazil jsem ho: „Nezapomněl jsem ani česky.”

Nasadil okouzlený výraz. „To je ohromné!” zvolal. „Tak vy jste Čech? Mělo mě to hned napadnout, když mi vyřizovali, že vás posílá pan Pechar. A pak to vaše jméno! Já sám chodím s jedním Urbanem na pivo. Před časem mu odešel syn za hranice.”

„Třeba jsem ten syn já, pokud na to pivo chodíte k Mařené.”

Doktor Fišer spráskl ruce. „Božíčku, svět je malý! Vy se jmenujete Petr, nemám pravdu?”

„Ne. Já jsem Michal.”

„Samozřejmě, Michal,” poplácal mě po rameni. „To znamená, že jste přijel z Toronta, ne?”

20

„Přesně tak.”

„Dáte si vodku, Michale?” přitlačil mě do křesílka. „Mají tady moskevskou. Mizí pomalu z barů, ale přitom neznám lep

ší…”

„Ne, díky.” Otočil jsem hlavu k baru na číšníka. „Dal bych si kafe se šlehačkou, prosím vás.”

Doktor Fišer vyprázdnil sklenici před sebou. „A já si dám ještě jednu,” přidal se k objednávce.

„Jasná zpráva!” pravil číšník.

Počkali jsme, až dostaneme na stůl objednané nápoje, ale ještě než jsem stačil nasypat cukr do šálku s kávou, vypil doktor Fišer polovinu své další sklenice vodky.

„Připíjím na náš obchod, Michale!” vydechl na mne alkoholový pach. „Nedovedete si představit, jak jsem rád, že jste se tu objevil.”

„Nechci vás zklamat, pane doktore,” začal jsem váhavě,

„ale v obchodě s bílým masem se nevyznám.”

„Proč to říkáte?”

„Abyste měl jasno.”

Doktor Fišer se mírně zamračil, ale strojenou vlídnost přitom neztratil. „Ani trochu vám nerozumím, Michale! Narážíte na něco?”

„Dostal jsem se k vám přes pasáka a přivedla mě sem prostitutka.”

„S tím já nemám vůbec nic společného,” vrtěl odmítavě a nechápavě hlavou s přibarvenými vlasy. „To je spíš věc pana Pechara, pokud se nemýlím. Já jsem mu sice ty Rusy dohodil, ale jestli s nimi podniká v něčem dalším, pak je to jeho věc.

Nestarám se o to.”

„Promiňte.”

„Nic se nestalo,” usmál se doktor Fišer otcovsky. „Měl byste ovšem vědět, že nebýt mne, nikdy by se pan Pechar mezi Rusy nedostal.”

„Fakt?” zeptal jsem se obdivně.

21

„Rusové s Číňany neobchodují a naopak Číňané Rusům nevěří.”

„Něco jsem o tom slyšel,” kývl jsem neurčitě, ale moc jsem tomu nerozuměl. „Služby pana Pechara si objednal kanadský Číňan, ale udělal to proto, že šlo o obchod v Praze.”

„Bez pana Pechara by se s ním vůbec nebavil ani jeden Rus. Pokud je mi známo, pan Pechar nikdy neprozradil, kdo za ním stojí!” zdůraznil doktor. „Mně pana Pechara doporučil jeden obchodník ze Singapuru.”

Číňan, jehož jsem měl od příletu za zády, mne tedy navedl správně, ale nechápal jsem, proč mě nepřivedl k doktoru Fišerovi rovnou.

„Prozradíte mi, pane doktore, v čem vlastně spočívá vaše účast?”

„Samozřejmě,” rozhodil blahovolně rukama. „To není žádné tajemství. Můj podíl na obchodě spočívá v informaci a v umožnění kontaktů. Nejvíc pracuji se zlatem, vzácnými látkami, jako třeba osmium, s naftou…”

„S naftou?” pravil jsem vykuleně. „Tady v Čechách je nafta?”

„Kde by se vzala v Čechách nafta, prosím vás?” zasmál se doktor. „Nafta je v tankerech na moři. Taková loď vypluje dejme tomu z Iráku směrem na Jižní Afriku, ale než tam dorazí, změní její náklad několikrát majitele a nakonec dopluje úplně někam jinam.” Dopil skleničku a mávl na číšníka pro novou.

„Tyhle obchody probíhají na papírech. Někdo shání sladový ječmen pro svého zájemce a nabízí vlak naložený měděným drátem. Já ovšem vím, kdo má v sýpkách ječmen. Seženu kupce pro ten vlak s mědí. Mezitím se vyskytne zájemce o naftu, a protože tanker je zeměpisně blízko, zaplatí zájemce víc, než stál onen tanker předchozího majitele. Ten rád prodá a vydělá. Nový majitel ušetří obrovské náklady za dopravu, což je pro obchod velmi důležité. Prodal však vlak mědi a nemá

22

vůbec tušení, že za tou transakcí byla potřeba získat sladový ječmen.”

Docela jsem to chápal, ale nebavilo mě to. Nikdy jsem neměl pro obchod buňky. „Pan Pechar se přece nezajímal o naftu ani o sladový ječmen, o měděném drátu ani nemluvě.”

Doktor Fišer shovívavě syknul. „Pan Pechar se zajímal o diamanty. V zájmu svého zaměstnavatele. A já věděl, kdo nabízí diamanty.”

„Diamanty se dají nakoupit legálně v Holandsku, ne?”

„Samozřejmě,” pravil doktor Fišer a přivřel trpělivě oči.

„Tak o co jde?”

„Jde o to, že zájemci o zboží vašeho kanadského Číňana nemají prostě žádné diamanty. A tak jsem pro ně sehnal diamanty od někoho, kdo s nimi nemůže jet až do Haagu, a tudíž jsou levnější.”

To se mi nelíbilo. „Proč nemůže prodavač diamantů do Haagu?”

„Protože vláda jeho země by nerada viděla, že prodal diamanty nějakým povstalcům, kteří chtějí opustit federaci a vytvořit vlastní stát.”

„A co s tím má společného nějaký Číňan v Kanadě?”

„Hodně,” usmál se opět doktor Fišer jako před vynesením trumfu. „Každý nový stát musí vytisknout vlastní bankovky, a na to je zapotřebí speciální papír.”

Konečně mi to došlo. „Kanadský Číňan obchoduje s bankovním papírem v zájmu státu, který ještě neexistuje?” pravil jsem zbytečně a možná i vyděšeně, protože doktor Fišer mi poklepal konejšivě na rameno.

„Klid, Michale!” řekl. „My přece nevíme, kde ten budoucí stát leží. A ani to vědět nechceme. My jen známe jméno obchodníka, který od Číňana ten papír odkoupí a sežene za to diamanty. Já dokonce ani neznám jméno toho Číňana z Toronta. Spojení na něj má pouze pan Pechar a zdá se, že i vy.”

23

„Stejně bych nikdy nevěřil, pane doktore, že v Praze je možné získat tyhle kontakty,” řekl jsem, abych něco řekl. Bylo to absurdní a já se potřeboval nadechnout. Seděli jsme v zastrčeném a bezvýznamném bistru na Starém Městě pražském a bavili se o obchodech, které naháněly husí kůži. Přitom to vypadalo, že ten postarší páprda nabízí jen sponky do vlasů nebo kojenecké pleny. Všiml jsem si, že i číšník se pobaveně ušklíbl za doktorovými zády. Považoval náš rozhovor za hospodské plky. „Jak jste vůbec dokázal překlenout hranice, když to čtyřicet let nešlo?”

„Z Prahy nebo z jiného města kontakty dohromady nedá

te,” vysvětloval doktor Fišer a vytáhl z kapsy umolousaný notes. „Pracoval jsem téměř třicet let v československých diplomatických službách. Hlavně na Středním východě, ale i daleko v Asii a krátce i v Africe. Mám z těch dob spoustu dobrých známostí…” Přerušil se a zalistoval v notesu. „Řekněte si, Michale, o nějaké zboží!”

„Já nevím…”

„Nezávazně, jen tak z legrace!”

„Tak třeba kilo heroinu,” plácnul jsem.

„Tak to ne!” vykřikl doktor káravě. „Drogy nedělám. Hnusí se mi to. Řekněte si něco jiného a obtížnějšího!”

„Dvě kila platiny.”

„Jenom dvě?” zachechtal se a zadíval se do notesu před sebou. „A teď mi řekněte, co nabízíte. Myslím zboží.”

„Sto galonů javorového sirupu.”

Doktor Fišer zalistoval, pak zvedl oči, zadíval se do neur

čitá, uvažoval o něčem a sklapl notes. „Za tři týdny vyložte ten sirup ve Vladivostoku a vyzvedněte si platinu. Provizi ze zisku pošlete na můj účet. Až dostanu z banky zprávu, že došly peníze, můžeme obchodovat dál.” Zastrčil notes do kapsy a sáhl po sklenici. „Kdyby to bylo doopravdy, řekl bych vám ještě, že člověk s platinou ve Vladivostoku se jmenuje Alexander Ljapkin a prokáže se certifikátem o pravosti zboží. I váš dodavatel

24

javorového sirupu by musel ukázat osvědčení o jakosti.” Usrkl ze sklenice. „Stačí vám to?”

„Nestačím se divit,” přiznal jsem. „Škoda, že těch vašich kontaktů nevyužiju.”

Doktor Fišer se zarazil a položil nedopitou sklenku zpátky na stůl. „Nevěříte mi?” zeptal se a tvářil se chápavě, protože to určitě nebylo poprvé, kdy jeho obchodní partner zaváhal. „Nezdá se vám to?”

„Nezdá se mi to všechno.”

„Něco se stalo?”

„Stalo se, že pan Pechar přišel o život.”

„Kristepane,” zajíkl se a zčervenaly mu uši, „to jsem nevěděl! Co se mu přihodilo? Havaroval?”

„Někdo ho zastřelil.”

Doktor Fišer vyvalil bulvy, nechápavě na mne zíral, pak sáhl roztřeseně po sklenici, netrefil se a převrhl ji na ubrus.

„To… to mi nikdo neřekl,” vykoktal.

„Psalo se o tom v novinách.”

Zaskřípal protézou. „Já nečtu ty jejich noviny!” vykřikl.

„Klídek, doktore!” ozval se číšník za barovým pultem.

„Váš stůl rád utřu a naleju vám novou vodku. Nic se neděje.”

Přinesl rychle plnou sklenici moskevské vodky a podal ji doktoru Fišerovi přímo do dlaně. Stáhl ubrus ze stolku a vrátil se nevzrušeně za pult.

„Někomu ty vaše diamanty stály za vraždu, pane doktore!”

Zadíval se na mne a napil se při tom. Pak se oklepal, jako by chtěl vytřást ze sebe brouky. „Co to povídáte, člověče?”

zvýšil hlas.

„Klídek, doktore!” ozval se opět číšník.

I já se nutil ke klidu. „Povídám, že někdo střílel na pana Pechara, aby mu sebral ty vaše podělaný diamanty.”

„Blbost!” zařval doktor Fišer vztekle a vyskočil ze židle.

„Říkám klídek, doktore!” zvolal číšník varovně.

25

Doktor se rozběhl k barovému pultu a ukazoval přitom na mě žalobně prstem. „Ať přestane žvanit blbosti a já se uklidním!” ječel.

„Neříkám blbosti,” pravil jsem.

„To teda říkáte!” křičel a celý se třásl. „Pan Pechar žádné diamanty neměl, protože si je vůbec nevyzvedl.”

Na to jsem neměl co říct. Tahle možnost mne nenapadla.

Číšník k doktorovi přistoupil a vzal ho jemně pod paží.

„Mějte rozum, doktore! Myslete na svoje zdraví,” domlouval mu. „Nemám zájem, aby vás tady klepla pepka, takže si pěkně sedněte…!” Podržel doktorovi křesílko, sebral z jeho ruky sklenici a postavil ji na stůl. Pak se obrátil na mě. „Máte ještě nějaké přání, pane?”

„Dejte nám sem rovnou celou láhev vodky a ještě jednu sklenici.”

Do bistra vešel párek mladičkých studentů a posadil se k vedlejšímu stolu. Chlapec objednal džbánek bílého vína a dívka na něho roztouženě hleděla. Doktor Fišer si podpíral hlavu dlaněmi a já usrkl trochu palčivé vodky. Několik minut jsme jen mlčeli.

Doktor Fišer se ke mně náhle naklonil. „Michale, já si celou dobu myslel, že jste náhradník za pana Pechara,” zašeptal mi do ucha a poprskal mě. „Domníval jsem se, že Pechar dostal strach a vypařil se.”

„Nejsem náhradník,” odpověděl jsem tiše. „Měl jsem jen pana Pechara najít. Našel jsem ho v krematoriu. Tím to pro mne zhaslo.”

„A kdo vyzvedne v Bratislavě kameny?”

„Nevím, a je mi to jedno.”

„Kristepane,” zasténal doktor Fišer, „to je můj konec, Michale! Já neumím zastavit loď s tím papírem. Jestli zakotví a vyloží náklad, můžu sejít rovnou oběsit.”

„To je mi líto.”

26

„Vaše lítost mi nepomůže!” vyprskl znovu do mého ucha vyčítavě. „Jestli to pro vás zhaslo, jak tvrdíte, pak mi povězte, proč jste mě vůbec oslovil?”

„Původně jsem z vás chtěl vytáhnout jména lidí, co vědě

li, že pan Pechar má u sebe diamanty. Situace se ale změnila.

Ted mě zajímá, kdo chce zničit vaši transakci.”

Doktor Fišer vyšpulil dolní ret, vrtěl hlavou a neřekl nic.

Pobídl jsem ho: „Možná vám pomůžu zastavit tu loď s papírem.”

Chytil se toho, ale odpovědi se vyhnul. „Kdybyste tu loď zastavil, Michale, budu se vám štědře revanšovat.”

Pach vodky z něho přímo čpěl. „Nestojím o peníze,” odtáhl jsem se. „Chci, abyste mě spojil s člověkem, pro kterého měl František Pechar vyzvednout v Bratislavě diamanty.”

„Vždyť to víte, Michale! Pan Pechar měl v Bratislavě vyzvednou diamanty pro vašeho Číňana z Toronta…”

Skočil jsem mu do řeči: „VY mě máte za pitomce, pane doktore! Číňana zajímaly diamanty až v Haagu. Sám jste mi složitě vykládal, že v Bratislavě je měl Pechar vyzvednout pro kupce bankovního papíru, který se nechtěl osobně setkat s prodavačem diamantů. Počítám, že jste nemohli prozradit existenci těch povstalců a nastrčili Pechara, nemám pravdu?”

Neodpověděl a dolil si z láhve sklenku.

„Chlast vám nepomůže, pane doktore!” pravil jsem neuctivě. „Před chvílí vám jela pusa jako po másle. Najednou jste dostal strach?”

Mlčel a díval se do sklenice.

„Kolik času zbývá do přistání lodi?” začal jsem odjinud.

Vytáhl z kapsy umolousaný notes a zalistoval. „Za pět nebo šest dnů má zakotvit.” Zadrhával v mluvě, ale opilý ještě nebyl.

„Dobrá, tak si to v klidu rozmyslete.” Zvedl jsem se od stolu. „Já se vám ozvu, pane doktore.” U baru jsem zaplatil za kávu a vyrovnal i účet doktora Fišera za veškerou vodku. Stu

27

dentský pár měl sice na stole otevřený školní sešit s nějakými chemickými vzorci, ale věnoval se pěkně zblízka vzájemnému zkoumání očního pozadí. Číšník přepočítával hromadu drobných mincí a doktor Fišer hleděl očarovaně na bezbarvou kapalinu v láhvi.

Nikdo si mě už nevšímal.

Věděl jsem, co mám udělat.

Správně bych měl v první vhodné telefonní budce vytočit jisté, desetimístné číslo do Toronta, oznámit, že jsem našel Františka Pechara mrtvého a bez diamantů, vysvětlit opatrně a v náznacích, proč k zamýšlené obchodní transakci nedošlo a patrně dojít nemůže, požádat, aby byla na můj účet poukázána ta a ta částka za výlohy, slušně se rozloučit, položit sluchátko a odebrat se na nejbližší plovárnu, protože byl červen.

Namísto toho jsem čučel na orloj.

Staroměstské náměstí zavalili turisté. Bylo jich tu tolik, že to otrávilo i holuby. Opustili dlažbu a odlétli kamsi do bezpečí nedostupných věží Týnského chrámu. Kdosi do mne vrazil, ztratil rovnováhu a upustil z rukou na zem bedekr. Shýbl jsem se. Číňan rovněž a hlasitě se anglicky omlouval. „Někdo za vámi od rána chodí,” vsunul mi přitom do ucha a zmizel v davu. Zapomněl sdělit, jak ten „někdo” vypadá. Rozhlížet se by byla pitomost. Na místě, kde popravili sedmadvacet českých protestantů, postávaly fiakry. Nastoupil jsem do prvního s bí

lými koňmi.

„Jezdíte pořád tentýž okruh?” zeptal jsem se.

„Jo,” vysvětlil kočí.

„V poklusu?”

„To se nesmí.”

„Ani kousek?” přemlouval jsem ho. „Přidám stovku a zaplatím předem.”

Kočí kývl. „Jak velkej kousek?” Peníze strčil do kapsy.

„Pár metrů,” uklidnil jsem ho a uvelebil se v čalounění zády ke kozlíku. „Stačí proklusat křižovatku s Dušní ulicí.”

28

Kočí pobídl koně.

Hověl jsem si jako paša, ale trochu to kodrcalo. Loukoťová kola se s dlažbou příliš nesnášejí. Výhled ze sedadla se poněkud třásl. Hodně lidí kráčelo směrem, kudy se ubíral můj kočár, ale nikdo z nich za mnou nikterak nápadně nepospí

chal. Znovu se mi do mozku začala vtírat myšlenka na plovárnu, neboť můj roztřesený zrak si začal vybírat mezi chodci vý

razné osoby v krátkých sukních a lehoučkých tričkách a nacházel v nich veliké zalíbení. Fiakr náhle zrychlil. Žádná z těch krasavic na chodnících se za ním nerozběhla, jak bych si tajně přál, ale učinil tak zrzavý a nepříliš pohledný mladík v dží

nové bundě. Doslova povyskočil, udělal několik zmatených skoků, aby se za mnou rozběhl, ale vzdal to, zastavil se a prudce odbočil za roh Dušní ulice. Zvolil patrně jednodušší cestu. Chtěl fiakru nadběhnout, až se bude vracet z okruhové otočky.

„Můžete mi zastavit?” zvolal jsem na kočího. „Vystupuji!”

„Prr!” pravil kočí a přitáhl opratě. „Moc jste toho nenajel.”

„To nevadí,” řekl jsem. „Teď už můžete pokračovat pomaloučku. Mockrát vám děkuju.” Vydal jsem se zpátky a zahnul za roh.

Zrzavý mladík postával u kostela Svatého Ducha.

Vyhlížel, až se z ulice V kolkovně vynoří fiakr s mou osobou. Když se objevil kočár tažený párem běloušů, odvrátil se, aby před ním ukryl svou tvář, ale vzápětí mu došlo, že ten povoz kodrcá bez pasažéra, a začal zmatkovat. Utíkal ke Kolkovně.

„Počkejte, člověče!” zakřičel jsem do jeho zad. „Tam já nejsem.”

Zastavil a otočil se ke mně. Očekával jsem, že zrudne nebo zbledne, začne blekotat a zahanbeně kamsi odkráčí, ale ten se jenom trochu rozpačitě culil a přikročil ke mně. „Ježkovy oči,” zavzdychal, „asi jsem něco vymňouk!”

„Kdo vás na mne poštval? Mareš?”

29

„Pěkně jste mě vymáknul,” zasmál se. „Asi budu mít malér.”

„Nebudete, když to Marešovi neprásknu.”

Zavrtěl odmítavě hlavou. „Já to prásknu sám.” Nevykrucoval se, ale ani nepopřel, že mě Mareš nechal sledovat. „Jdete domů na oběd, pane Urban?”

„Proč se ptáte?”

„Protože bych vás rád doprovodil k vašemu domu a pak si taky skočil na něco k snědku.”

„Jak si přejete.”

Chvíli jsme kráčeli mlčky.

„Jmenuju se Kubíček,” ozval se zrzek po padesáti metrech. „Josef,” dodal po dalších metrech, zastavil se a vytáhl z kapsy odznak kriminální služby. „Praporčík.”

„Těší mě,” řekl jsem. ,Vidím, že se Mareš rozhodl, aby mě někdo kontroloval. Asi se urazím.”

„O tom nic nevím,” pravil rázně praporčík Kubíček. „Já vás nekontroluju, já na vás dávám pozor, poněvadž se za vámi vleče pořád nějakej rákosník a včera na vás číhal v autě zase jinej rákosník před vaším barákem.”

„Jestli míníte rákosníkem Vietnamce, tak se pletete,” poučil jsem policistu. „Za mnou chodí Číňan.”

„Vy o tom víte?” podivil se praporčík. „Číňan je horší, doprčic!”

„Jak to?”

„Když v něčem jedou Číňani, máme z toho hlavu v kalupu. Čínskej pachatel obvykle neprodyšně zmizí. Ostatní Číňani ho prostě uklidí. A když se nám podaří pachatele chytit, mlčí jako zařezanej. Kromě toho u policie nikdo neumí čínsky a tlumočníci mají z Číňanů strach.”

„Ten Číňan, co se za mnou vleče, jak říkáte, mě nijak neohrožuje, ale hlídá. Podobně jako vy.”

„Vážně? Proč vás hlídá Číňan, propána?”

„Dává pozor, aby mě někdo neobral o diamanty.”

30

„Není to nějaká blbost?” přimhouřil praporčík nedůvěřivě oči. „Vy nosíte u sebe diamanty?”

„Ne, nenosím,” řekl jsem, „já dokonce nemám vůbec žádné diamanty, ale ještě větší blbost by byla vymlouvat to tomu Číňanovi.” Kubíček se zasmál, ale já ještě neskončil.

„Mimochodem, ten Číňan není Číňan. Je Kanaďan.”

Praporčík Kubíček obdivně pískl. „Kdo by to byl řek! Kanaďan a vypadá jako Číňan.” Počkal si, až se vychechtám. „A co ten Číňan v autě? Ten je taky Kanaďan a ne Číňan?”

Vzpomněl jsem si, jak Asiat v tmavomodré hondě nereagoval na moji angličtinu. „Možná, že tenhle Číňan je Číňan,”

řekl jsem už nevesele.

„Hlavně, že se v těch Číňanech tak pěkně vyznáte, pane Urban,” pravil praporčík uznale a šklebil se. „Jste doma. Přeju vám dobrou chuť!”

Počkal, až za mnou zaklapnou dveře.

„Kačenka se už najedla a šla spát,” oznámila mi švagrová a naservírovala na talíř smažený řízek s bramborovým salá

tem. „Volali taky z letiště, že tvoje kufry opustily Afriku, ale v Ruzyni ještě nejsou.”

Pokapal jsem řízek citronem. „Proč říkáš ,taky’?”

„Já říkám ,taky’?” podivila se Jana.

„Říkala jsi, že volali taky z letiště.”

„Protože volal táta,” vzpomněla si trochu podrážděně.

„Když se dozvěděl, že jsi v Praze, vynadal mi, že jsem měla poslat na chalupu telegram nebo zatelefonovat do Radňova k sousedům na pilu. Bude volat znovu v poledne.”

Ukrojil jsem na vidličku první sousto a zvonil telefon.

„Míšo, ty jsi holomek!” ozval se ze sluchátka otcův hlas.

„Proč jsi nedal vědět, že přijedeš? Mohli jsme ti s mámou přijet naproti…” Pak se asi začal tahat s maminkou o sluchátko a prohrál.

„Míšo, dítě moje!” zvolala do telefonu maminka. „Kde jsi?”

31

„Ahoj, mami! Jsem doma, v Praze.”

„Míšo, já nechci mluvit dlouho, protože voláme od sousedů a nemůžeme jim natahovat účet za meziměsto, a tak se hned sebereme a jedeme za tebou do Prahy,” pravila maminka. „Mám trochu zlost na Františka Pecharů, že nám neřekl, že přijedeš…”

„Počkej, mami! Kdy jsi mluvila s Frantou?”

„Je to pár dnů… Vlastně to bylo minulý týden… Opravoval si ve stodole auto.”

„Kde se vzal u nás na chalupě?”

„Říkal, že se u nás stavil cestou do Bratislavy… Nebo z Bratislavy? Už si to nepamatuju… Jsi tam, Míšo?”

„Ano, jsem. Mami, nemá smysl, abyste s tátou jezdili do Prahy. Mám Péťovo auto a přijedu za vámi,” rozhodl jsem se a maminka to pravděpodobně oznamovala otci, protože se ze sluchátka linuly jen nesrozumitelné hlasy. „Haló, jste tam, lidi…?”

„Jo, jsme tu,” ozval se tentokrát otec. „Přijedeš dneska, Míšo?”

„Sednu do auta a jedu.”

„To je fajn,” zasmál se do telefonu. „Půjdeme večer honit k rybníku pytláky.”

„Pytláky?”

„Sousedi mají v rybníku kapří násadu a večer co večer se najde někdo, kdo si tam hodí udičku. Minule jsme tu chytili dokonce nějaké Holanďany a dneska tu brousil Japonec. Teď už nekradou jenom Češi…”

„Zadrž, táto! Kde by se vzal v Radňově Japonec?”

„Nevím, kde se tady vzal.”

„A nebyl to Číňan?”

Otec se rozesmál. „Copak já to poznám? Měl šikmé oči…”

Přerušil jsem ho: „Už nic neříkej, táto! Máš tam u sousedů auto?”

32

„Mám, ale…”

„Tak poslouchej, táto! Nalož do auta maminku, na nic se už neptej a přijeďte mi do Pelhřimova naproti. Budu za hodinu na náměstí.”

„Za hodinu?” zvolal otec zděšeně. „Chceš se zabít?”

„Do Pelhřimova to není ani sto kilometrů.”

„Je to sto dvacet!”

„Dobrá, pojedu pomalu,” slíbil jsem, „a ty mi hned s maminkou vyrazíš naproti, ano?”

„Mluvíš divně, kluku! Děje se něco?”

Trochu mi tekly nervy. „Kraci, táto, za hodinu ti všechno povím!”

„Nekřič, Míšo!” napomenul mě otec jako za starých časů.

„Pravou rukou pokládám telefon a levou beru pod paží maminku a vyrážím.”

Ve sluchátku to klaplo.

Usedl jsem v předsíni na malou stoličku a obul si boty.

„Jano, dej mi ten řízek s sebou mezi dva chleby,” požádal jsem švagrovou. „Tys věděla, že Franta Pechar byl u nás na chalupě?”

„Myslím, že jo,” odpověděla z kuchyně.

„Jak ses to dozvěděla?”

„Táta občas volá z Radňova, aby si popovídal s Kačenkou, a asi se zmínil mezi řečí, jenže já toho Pechara neznala…”

„Nepamatuješ si, kdy ti to táta povídal?” naléhal jsem.

Podávala mi balíček z alobalu. „Kdy? Včera dopoledne, chvilku před tím, než jsi dole zazvonil. Vypadlo mi to z hlavy.”

Dala mi na tvář pusu. „Nezapomeň pozdravovat dědu a bábu od Kačenky. Favorit stojí na druhé straně ulice a má šedou barvu, jako mívají hrdličky.”

Vzal jsem to dolů přes dva schody.

V autě bylo k zalknutí. Stáhl jsem boční okna.

33

„V Kanadě se smí jezdit pod vlivem alkoholu?” zeptal se z chodníku praporčík Kubíček a naklonil se ke mně.

„Nestačil jsem se naobědvat, natož něco vypít,” řekl jsem.

„Pane Urban,” pravil zrzavý mladík vyčítavě, „vy jste tu vodku v bistru v Maislovce asi jen tak přežvykoval, že jo?”

„Jděte do háje, praporčíku, na to jsem už dávno zapomněl!”

„Ještě že mě máte, abych vám to připomenul,” prohlásil praporčík Kubíček, tvářil se nadmíru šibalsky a udiveně pomlaskával nad mou bezradností, s níž jsem obzíral palubní desku. „A taky potřebujete, abych vám ukázal zámek k zapalování. Už jste někdy řídil favorita?”

„Sedím v autě Škoda poprvé.”

„Já vím, v Kanadě jezdíte na koni, že jo.”

Nepochopil jsem přesně, jak to myslí, ale poplašil mě.

Otevřel jsem prudce dveře. Málem nestačil uskočit. Vůbec se mi nelíbilo, jestli pražská kriminálka volala kvůli mně do Toronta. Nakročil jsem k němu hodně zblízka.

„Co tím chcete říct, pane Kubíčku?”

Zkoprněl. „Ježíšmarjá, pane Urban, nechtěl jsem se vás nijak dotknout. Já to jen tak plácnul.”

Moc mě neuklidnil. „Za hodinu mám v Pelhřimově schůzku s rodiči,” přemáhal jsem zlost, „chcete si snad sednout za volant?”

„Proč ne?”

„Tak to udělejte a přestaňte řečnit!” Ustoupil jsem, obešel vůz, stáhl ze sebe jelenicovou bundu, hodil jsem ji na zadní sedadlo a posadil se.

Praporčík nastartoval motor a zapínal si bezpečnostní pásy. „Můžu zastavit u telefonní budky a zavolat si?” zeptal se pokorně. „Zdrží nás to jen pár vteřin.”

34

„Samozřejmě,” odpověděl jsem, když se rozjel, a vzápětí mi došlo, jak je dobře, že se ujal řízení. Já bych neuměl tak rychle a šikovně prokličkovat novou soustavou nepochopitelných jednosměrek Starého Města a určitě by se mi nepodařilo najít vjezd na magistrálu. Hned za Nuselským mostem jsme zastavili za zelenobílým vozem hlídky a Josef Kubíček se odebral použít policejní spojení jeho posádky. Natočil jsem pravé zpětné zrcátko u favorita, aby vyhovovalo mým očím.

Praporčík opravdu netelefonoval ani celou minutu.

Za další tři minuty jsme vjeli na dálnici. Mladík za volantem šlápl na plyn. Podíval jsem se do zrcátka. V našem jízdním pruhu se pohybovaly desítky vozidel a nebylo možné nijak pozorovat, jestli některé z nich sleduje právě nás. Vozovku navíc zaplavily motocykly. Přestože byl slunný den, pálili motorkáři před sebe dálková světla a oslňovali. Měli jsme na tachometru sto padesát a motocykly nás hravě předjížděly.

„Kam se tak ženou?”

„Sjíždějí se do Brna,” odpověděl praporčík Kubíček. „V

sobotu se tam jede na okruhu nějaká cena.”

„Mám pocit, že motorkáři závodí už teď,” hudroval jsem staromódně, rozbalil alobal a podal mladíkovi krajíc s jedním řízkem. „Poslužte si, pochybuju, že jste se stačil najíst.”

„Stačil jsem spolykat dršťkovou polívku, ale děkuju,” zazubil se a zakousl do smažené kotlety. „Máte v Kanadě omezenou rychlost?”

„Máme,” řekl jsem a ukousl si svoji porci. „Na highway je povolená stovka.”

„V mílích, že jo?”

„V kilometrech.” Chvíli jsem přežvykoval kus řízku. „Nebojíte se, praporčíku, že vás chytnou dopraváci? Nebo se snad spoléháte na policejní placku?”

„Vadí vám rychlá jízda, pane Urban?” odpověděl otázkou podle místního zvyku.

„Nevadí, ale na něco jsem se ptal.”

35

Vykroutil se. „A co vy, pane Urban? Dodržujete v Kanadě tu trapnou stovku?”

„Někdy ne.”

Rozesmál se. „Takže se taky spoléháte na placku.”

Polknul jsem naráz kus řízku. Praporčíkova zmínka o tom, že v Kanadě jezdím na koni, nebyla jenom plané plácání a nepadla náhodně. Znamenala, že Mareš volal kvůli mně do Toronta a způsobil tam pravděpodobně nepříjemnost. Když se objevil v mém torontském příbytku poprvé Číňan, abych našel v Praze Františka Pechara, vyrazil jsem s ním dveře a běžel to nahlásit šéfovi. Jenže můj nadřízený projevil místo hněvu pochopení pro starosti o kanadského občana a prohlásil, že si mohu během dovolené dělat, co chci, pokud se nezapletu s českými úřady. A tak jsem posléze Číňanovi kývl a odmítl honorář. On mi nakonec vnutil zlatou cestovní kartu, abych mohl letět první třídou hned druhý den bez zabukování letenky a používat služeb dobrých hotelů. Služební průkazku a zbrojní oprávnění jsem zanechal v zásuvce psacího stolu a vydal se hledat svého nejlepšího kamaráda.

„Jestli telefonoval Mareš do Kanady, nakopu ho do zadku,” oznámil jsem Kubíčkovi na sousední sedadlo.

Praporčíka ta poznámka pobavila. „U toho bych docela rád byl,” chechtal se, „ale nedovedu si představit, jak by pan kapitán hovořil telefonicky s Kanadou.”

„Proč si to nedovedete představit?”

„Kapitán Mareš by se možná dokázal domluvit slovensky, kdyby volal do Košic, ale anglicky neumí ani pozdravit. O tom, že jste Mountie, vyprávěl kapitánovi pan Pechar U Mařeny, když se tam jednou stavil na pivo. Já u toho seděl.”

Ulevilo se mi, pokud se tak dá nazvat moje nálada, po

šramocená událostmi posledních dnů. „Co víte o Mounties, pane Kubíčku?”

„Royal Canadian Mounted Police zná každej, kdo čte westerny, pane Urban,” prohlásil chlubivě mladík. „Já jsem

36

vášnivěj milovník westernů, včetně country music, a kanadskou jízdní obdivuju už dávno!”

„Kecy,” řekl jsem pouze a kousl si znovu do řízku. „Neseděl jsem na koni od svých deseti let, a to byl na Matějské pouti ještě osel,” dodal jsem po chvíli a tím to skončilo.

Kolem našeho favorita se opět přehnali motorkáři.

Dobrých deset kilometrů nepadlo mezi námi ani slovo.

„Co vám vlastně vyprávěl Franta Pechar U Mařeny!” zeptal jsem se a zmačkal zbylý alobal do stříbřité kuličky. „Jak je to dlouho, co jste byli společně na pivě?”

„To bylo někdy na začátku května,” zamyslel se prapor

čík. „Docela dobře si pamatuju, jak se pan Pechar pohádal s místními dědky o mistrovství světa v hokeji, poněvadž tvrdil, že Kanada neposílá na ten mistrák nejlepší hráče, kdežto Češi ano.”

„Cože?” podivil jsem se velice, protože to bylo zvláštní sdělení. Franta neměl o hokeji sebemenší povědomost a vů

bec ho nezajímal. Měl mě dokonce za blázna, když jsem jel do Států, abych v Buffalo viděl hrát Dominika Haška, a v Torontu se mnou nešel ani na zápas Maple Leafs s Pittsburgem, přestože jsem to byl já, kdo zaplatil mastné vstupenky na Jágra a Lemieuxe. „To je divné,” řekl jsem, „protože Kanaďané, zrovna jako Češi, mají v době mistrovství svoje špičky pořád ve hře o Stanley Cup.”

„Dědci U Mařeny to tvrdili taky.”

„Říkal Pechar, co dělá v Praze?” . „O tom nepadlo ani slovo, i když na to kapitán zavedl opakovaně řeč,” vzpomínal praporčík. „Pana Pechara zajímal jen ten hokej, o ničem jiným vlastně nemluvil.”

„Ale přesto hovořil o Mounties.”

„Protože se ho kapitán zeptal přímo na vás, jak se máte, co děláte, jestli se někdy vídáte a tak…” Odmlčel se a zajel vozem až téměř ke krajnici vozovky, aby uhnul motorkářům, kteří

37

se v levém pruhu začali vzájemně předjíždět. „O čem jsem to mluvil?”

„Co říkal o mně Franta Pechar U Mařeny,” připomněl jsem.

„A jo,” navázal praporčík řeč. „Pan Pechar povídal, že se s vámi vidí málokdy, poněvadž od tý doby, co jste se dal k federálním jezdcům, nemáte čas na kamarády. Kapitána to docela zajímalo, ale on vrátil řeč znovu na hokej.”

Vůbec jsem tomu nerozuměl. Vzhledem k rozloze Kanady a venkoncem i města Toronta by sice nebylo nic podivného, že se i dobří přátelé vídají málokdy, ale s Frantou Pecharem jsem sdílel vlastní dvojdomek na Boston Avenue a přinejmen

ším jsme každý den společně snídali. Pravdou bylo, že jemu se nechtělo studovat a zůstal v privátní detektivní agentuře, která mu velkým podílem i patřila, takže jsme se potkávali řid

čeji. Věděli jsme však o sobě všechno. Alespoň jsem si to myslel. Číňana jsem si pustil nakonec k tělu jen proto, že mi zmizení Franty udělalo starost, ale ani na vteřinu bych nepřipustil myšlenku o nějakém odcizení drahých kamenů. Franta Pechar by radši umřel hlady, než by sebral na tržišti někomu z pultu třeba rajče…

„Jsme u Humpolce, pane Urban,” hlásil praporčík Kubí

ček, „na Pelhřimov tady musíme odbočit z dálnice.”

„Jsem poslední, kdo by vám v tom bránil.”

Podíval jsem se na hodinky. Do schůzky na pelhřimovském náměstí zbývalo dost času, i když jsme měli před sebou ještě asi patnáct kilometrů po obyčejné silnici. Vozovka před námi byla najednou prázdná. Pohlédl jsem do zrcátka. Nikdo za námi neodbočil a díval jsem se dlouho. Jen jeden z motorkářů si patrně popletl cestu a mihl se v pozadí. Po chvíli zhaslo světlo jeho reflektoru. Za námi se objevila sanitka a praporčík Kubíček ji nechal předjet. Musel však ubrat plyn, protože to bylo pod táhlým kopcem a záchrance se do vršku příliš nechtělo. Přehoupli jsme se přes povlovný vrchol a sjíž

38

děli k obci Velký Rybník, těsně za vozem s červeným křížem.

Vyjekl jsem.

„Co se stalo?” zeptal se poplašeně praporčík.

V protisměru od Pelhřimova se řítil do kopce za naše zá

da tmavomodrý vůz japonské výroby a za volantem seděl Čí

ňan. Přísahal bych, že to byla tatáž osoba, s níž jsem včera hovořil před pražským domovem.

„Potkali jsme právě jednoho z těch Číňanů! Všiml jste si?”

„Ne,” řekl zrzavý mladík, „já koukám na sanitku, abych jí nenarazil do zadku.”

„Byl to určitě on a viděl nás!” Ve zpětném zrcátku výrazně zazářila červená brzdová světla, jak Číňan prudce zastavil a začal na silnici otáčet svůj vůz. „Jede za námi!”

„Vidím ho,” pravil praporčík Kubíček. „Co chcete udělat?”

„Chci si s ním popovídat.”

„A co když nezastaví? S tou hondou nám ujede, kdy si umane.”

„Na silnici se s ním dohadovat ani honit nebudeme. Vidí

te před námi tu skrumáž křovisek po pravé straně vozovky?”

„Jo”

„Za křovím je odbočka na Kojčice. Najeďte tam na cestu do polí,” řekl jsem a mladík to provedl. Tmavá honda za námi zapnula pravý blinkr. Obklopila nás žlutá záplava rozkvetlé řepky olejné. Mělký úvoz v poli, vyjetý valníky a traktory, nebyl stavěný pro limuzíny. Rapidně jsme snížili rychlost. „Pojedeme až k lesíku a najdeme místo, kde si počkáme.”

Než jsme se ocitli mezi prvními stromy, bylo vidět v zrcátku, jak Číňan sjíždí ze silnice a pomalu se vydává polní cestou za námi. Za první zatáčkou, kterou už kryly kmeny a větve mladých smrků, jsme zastavili těsně u škarpy, ale tak, aby nás nemohl lehce minout a ujet. Zůstali jsme sedět ve voze a čekali, jak se Číňan zachová a co udělá, až se za námi vynoří.

39

Uplynulo pár minut a nikdo se neobjevil. Až na zpěv skřivánka nad polem bylo naprosté ticho.

„To je divný,” vrtěl hlavou praporčík. „Víte co? Já se tam mrknu.” Rozepnul si džínovou bundu a vystoupil z vozu. „Mne ten Číňan nezná. Bude mě považovat za místního.”

„Otočím zatím vůz,” řekl jsem a přesedl si za volant.

Praporčík Kubíček odklusal a zmizel z dohledu mezi stromy. Nastartoval jsem motor a kroutil volantem nadoraz.

Zařadil jsem zpátečku. Trochu šlo couvnout, ale ne moc, a tak jsem kroutil volantem na druhou stranu, zařadil jedničku a popojel. Pak to prásklo a já se polekal, že praskla pneumatika.

Byl to výstřel.

Dotočil jsem vůz, šlápl na plyn a vyjel z lesa. Uprostřed cesty ležel na zemi praporčík Kubíček a nehýbal se. Tmavomodrá honda couvala od něho směrem zpátky na silnici. Zatá

hl jsem ruční brzdu a vyskočil z vozu. Kryl jsem se za otevřenými dveřmi, ale Číňan byl v pohybu, věnoval se řízení a nepředstavoval velké nebezpečí. Sehnul jsem se k mladíkovi. Byl zalitý krví a nereagoval. V podpažním pouzdru si ani nestačil rozepnout jistící řemínek. Vytáhl jsem jeho revolver.

„Zastav, ty grázle!” zařval jsem za hondou poněkud nepříčetně a namířil na auto zbraň. Nesebral jsem v sobě vůli vystřelit do čelního okna a hledal pro mušku pneumatiku. Vůz nacouval na odbočku a obrátil se ke Kojčicím. Vystřelil jsem.

Kulka zasáhla koncové světlo, které se rozprsklo na střípky.

Tmavomodrou hondu míjelo právě nákladní auto z protisměru a já si netroufal vystřelit podruhé. Pak už bylo pozdě. Číňan byl příliš daleko. Zastrčil jsem zbraň do zadní kapsy kalhot a shýbl se znovu k bezvládnému praporčíkovi.

Měl postřelené rameno. Zranění vypadalo ošklivě, ale ur

čitě nebylo smrtelné. Mladík krvácel hlavně z rány na hlavě.

Při pádu narazil temenem na kámen v polní cestě. Ztratil vě

domí, ale dýchal pootevřenými ústy. Lékárničku jsem ve favoritu nenašel. Po silnici přejelo kolem několik aut, ale nikdo v nich

40

si příhody ve žlutém poli nepovšiml. Zvedl jsem opatrně praporčíka ze země a odnesl ho na sklopené přední sedadlo.

Podložil jsem mu hlavu jelenicovou bundou a rozjel se.

Před městem jsem dohonil sanitku.

Blikal jsem dálkovými světly a mačkal klakson. Zastavila.

Řidič se vyklonil z okna. „Co se děje?” zavolal na mne.

„Máte s sebou doktora?” zeptal jsem se. „Vezu raněné

ho.”

„Nemocnice je za rohem a tam je plno doktorů,” řekl otrá

veně.

Přistoupil jsem k řidičovým dveřím a otevřel je. Na místě vedle řidiče seděla mladá žena v bílém plášti. „Chci, abyste raněného v mém voze ihned ošetřili a dopravili do nemocnice…!” Držel jsem dveře.

„Má ten váš marod nějakou pojistku?” pravil řidič.

Pohlédl jsem na ženu. „Jste doktorka, dámo?” Tvářila se nevraživě, ale kývla. I já kývl. „V tom případě buďte tak laskavá, zvedněte zadek a nejdřív ze všeho se prvně podívejte na pacienta!”

Vrátila mi nikoli právě přívětivý pohled, vystoupila zvolna z kabiny a odebrala se k favoritu.

Řidič se vysoukal ze svého sedadla a sklouzl ke mně.

Sáhl jsem do kapsy, abych odtud vytáhl dvacetidolarovku, co mi tam zbyla po nezdařené rozpravě s platinovou děvou v hotelu Zlatá Praha, ale omylem jsem vzal do ruky revolver.

Řidič polekaně uskočil. Přehodil jsem zbraň do levé ruky a sá

hl do kapsy znovu. „Připravte nosítka, prosím vás,” požádal jsem řidiče a podal mu bankovku.

Strčil peníze do kapsičky košile a otevřel zadní dveře sanitky.

Doktorka fáčovala praporčíkovu hlavu.

„Je to vážné?” zeptal jsem se a zastrčil zbraň zpátky do kapsy.

Pokrčila rameny. „Musím to ohlásit policii,” pravila.

41

„Ohlásím to sám,” sdělil jsem jí. „Ten raněný muž je policista. Určitě má dobrou pojistku. V jeho kapse najdete patřičné doklady.” Pomohl jsem řidiči přemístit mladíka na nosítka a do sanitky. Dveře pomalované červeným křížem se zabouchly.

„Pojedu za vámi a děkuju!”

Před semaforem na křižovatce se sanitka zařadila do levého pruhu. Zařadil jsem se do pravého a odbočil na most přes říčku Bělou.

Vedla tudy ulice k pelhřimovskému náměstí.

Měl jsem zpoždění.

Rodiče viditelně zestárli.

Mému bratru Petrovi tahle skutečnost určitě unikala, neboť žil s rodiči ve stejném bytě, vídali se každý den a plynutí času si natolik neuvědomoval. Rodiče stáli na chodníku před pelhřimovskou cukrárnou Barborka, táta lízal z kornoutku zmrzlinu, maminka netrpělivě přešlapovala a v rukou držela nákupní tašku. Vyhlíželi mě. Uviděl jsem je poprvé po dlouhé době od našeho setkání v Maďarsku a proměnu obrazu, který ve mně zanechali, jsem si uvědomil citelněji, než bych si doká

zal předtím představit. Od chvíle, kdy mě letuška ve Frankfurtu obdarovala novinami, zahryzly se do mne snad vůbec ty nejhorší pocity a učinily z mého návratu domů věc naprosto neradostnou. Sklony k mizantropii mě nikdy v minulosti netrápily, ale teď jsem musel na svou vlastní vůli notně přitlačit, abych se donutil tvářit aspoň přijatelně. Nakonec se mi to docela podařilo. Nerozbrečel jsem se.

Maminka plakala a dlouho mě objímala. Táta od sebe dojetí ze shledání odháněl, předstíral jakousi lehkovážnost a nabídl mi, abych si líznul z jeho kornoutku trochu jahodové zmrzliny.

Já se potřeboval něčeho napít.

V cukrárně měli dobře vychlazenou pepsi colu a dovolili mi použít telefon. Číšník vytočil číslo na pelhřimovskou policii a předal mi bez komentářů sluchátko. Důstojník, co měl službu,

42

byl věcný a patrně si zapisoval, jak se jmenuji a že jsem byl svědkem střelby na pražského kriminalistu v poli u Kojčic, že útočník unikl bůhvíkam v tmavomodré hondě a že vypadá jako Asiat. Řekl jsem mu, že příštích třicet minut mě může vyhledat v Barborce a potom na chalupě, a tím to zhaslo.

Odskočil jsem si do banky vyměnit peníze.

Naši čekali v Barborce na policii, aniž tušili, co se děje.

Možná si mysleli, že chci pozdravit kolegy z rodného okresu. V

bance jsem použil svou vlastní kreditní kartu, mnohem hubenější, než byla ta zlatá od Číňana z Toronta, nechal jsem tam pět set dolarů, obdržel za ně dvě velké bankovky s portrétem T. G. Masaryka a nějaké drobné.

Půlhodina uplynula a policie se neukázala.

V kraji řádil jakýsi balkánský gang, který vykrádal auta, takže nebylo moudré, abychom ponechali jeden z vozů na parkovišti. Otec nasedl do svého starého žigulíka a maminka si přisedla ke mně do favorita. Na cestu z Pelhřimova do Rad

ňova jsem se těšil celá léta a teď jsem z ní nic neměl. Kousek za městem se totiž odbočuje do parádní krajiny lesů, vod a strání, projíždí se silničkou lemovanou jeřáby a jasany, míjejí se rybníky s bílými mlynářskými staveními, ale já tu důvěrně známou nádheru nevnímal. Clonou mých očí byla tíha na duši.

„Udivilo mě, mami, že vás na chalupě navštívil Franta,”

pravil jsem za volantem. „Je to přece jen poněkud z ruky. Zdr

žel se dlouho?”

„Kdepak,” odpověděla maminka a kupodivu se culila.

„Oni měli strašně naspěch. Já jsem s Fandou skoro vůbec nemluvila, protože spravoval s tátou na dvoře auto…”

„Počkej, mami!” zarazil jsem ji. „Oni měli naspěch? Franta nebyl na chalupě sám?”

„Vždyť to povídám. Já byla celou dobu v sednici s tou paní. Cítila se unavená. Uvařila jsem jí čaj a kápla do něho pár kapek rumu…”

„S jakou paní jsi seděla v sednici?”

43

„Přeslechla jsem jméno, Míšo,” pravila maminka. „Ona ho vlastně jen tak zamumlala a já v první chvíli myslela, že je to Fandova žena. Pak se ukázalo, že je to jeho asistentka…”

„Jak vypadala?”

„Dobře,” řekla maminka a trošičku zaváhala. „Řekla bych, že až moc dobře. Byla perfektně oblečená z nějakého lepšího butiku a na každém prstě měla prstýnek ze zlata. Dokonce i na ukazovácích. To se jen tak nevidí…”

„Co říkala při tom čaji?”

„Moc toho nenamluvila,” vzpomínala maminka. „Oslovila jsem ji jako slečnu, ale ona se ohradila, že je vdaná…”

Otec v žigulíku přede mnou prudce zpomalil. Šlápl jsem na brzdu. V obci Nemojov se valilo přes cestu hejno bílých hus. I na tenhle jev jsem už málem zapomněl. Husy capkaly před vozem beze strachu a neuhýbaly, i když táta krátce zatroubil. Z nejbližší chalupy vyběhla babka s proutkem v ruce a s provinilým úsměvem odehnala hejno stranou.

„Co ještě říkala ta paní?” zeptal jsem se, když jsme se rozjeli.

„Co?” vzdechla maminka a burcovala paměť. „Myslím, že jsem se ptala, jestli má děti, ale prý ne, tak jsem ji litovala, že musí jezdit na služební cesty a co tomu říká její manžel, ale ona říkala, že má manžela někde na léčení a je ráda, že si u Fandy přivydělá nějakou korunu…”

„Ona mluvila o služební cestě, mami?”

„Copak o těch věcech nic nevíš, Míšo?” podivila se maminka.

„Nevím.”

„Kdo jiný než ty by měl vědět něco o Fandově práci?”

„Opravdu o tom nevím nic.”

„A já už vůbec ne!” Projížděli jsme právě po hrázi posledního rybníka, patřícího našim sousedům, a maminka se rozhlížela, jestli u jejich stavení s pilou někoho neuvidí. „Kdyby byl někdo od Strakových před domem nebo u rybníka, museli

44

bychom zastavit,” vysvětlila. „Jsou na tebe hrozně zvědaví a pokaždé se na tebe ptají.”

Naštěstí nikoho nezahlédla.

Na třpytivé hladině rybníka se šinul houf divokých slípek.

Vjeli jsme do lesa.

A pak už nás čekal jen kousek aleje a zatočili jsme kolem drobného rybníčku, zcela zarostlého puškvorcem, abychom po pár metrech stanuli před starodávnou bránou s vraty natřenými vyjetým olejem. Ze dvora naší chalupy se ozýval hluboký hlas psího štěkotu.

„To je Rek?” zeptal jsem se.

„Jsem zvědavá, jestli tě pozná,” usmívala se maminka a vystoupila, aby otevřela pro naše auta vrata. Jen co odemkla menší dvířka ve vratech, otevřely se samy, protože náš belgický ovčák byl inteligent.

Nejprve se vrhl k žigulíku, vrtěl mohutným ocasem a štěknul otci na pozdrav. Potom mě objevil. Výhružně zavrčel, varovně zaštěkal a vyskočil předníma tlapama na otevřené okno favorita. Nasál do čenichu můj pach, zakňučel poznáním i překvapením, dral se dovnitř a olízl mi obličej. Naposledy jsem viděl Reka jako roční štěně. Bylo k nevíře, že mě registroval ve své psí paměti po taková léta.

Vjeli jsme s auty do dvora.

Pes střídavě štěkal a kňučel nadšením. Běhal od jednoho k druhému, ocasem bubnoval do karosérií a vůbec do všeho, co mu přišlo do cesty. Maminka odemkla vchod do chalupy.

Otec zacouval žigulíkem do stodoly, která sloužila jako garáž, ale favorit se tam už nevešel, a tak jsem ho nechal stát na dvoře.

Z chalupy zazněl ustrašený výkřik.

Křičela maminka.

První z nás zareagoval Rek a vběhl dovnitř.

Vytáhl jsem z kapsy Kubíčkův revolver a pádil za psem.

45

Maminka stála uprostřed velké sednice a vyděšeně ukazovala na otevřené okno do venkovní zahrady. „Byli tu zloději!

Všechny almary jsou pozotvírané, šuplíky nedovřené…

Pozdvihovali dokonce tály na kamnech!”

Rek se naježil. Zahleděl se na otevřené okno. Vyskočil na parapet a zmizel v zahradě. Vešel otec. Slyšel poslední maminčina slova. Proběhl sednicí a odešel do sedničky, jak jsme říkávali jeho pracovně. Já se nejdříve podíval z okna.

Pes přeskočil plaňkový plot a hnal se kamsi do lesa. Ze sedničky se ozvalo tátovo zaklení.

Otec stál zoufale a bezradně nad hromadou papírů rozsetých po celé místnosti. Usedl ke svému psacímu stolu a prohlédl zásuvky. „Ukradli mi všechny diskety!” zvolal nešťastně a tvář se mu svraštila znechucením. Zapnul počítač. Sáhl do kláves. Obrazovka zůstala prázdná. „A vymazali mi počí

tač.”

Maminka otevřela dveře do ložnice. „Tady byli taky,” volala. „Postele jsou rozházené, ze šatníku všechno vyházeli…!”

„Zmizelo odtud vůbec něco cenného?” zeptal jsem se.

Otec na mne pohoršené pohlédl a ukázal na spoušť v sedničce. „Tohle snad nestačí?”

Ptal jsem se na cennosti proto, abych si potvrdil obavu, že se do chalupy nevloupali obyčejní zloději, což otec nemohl vědět. Přepisoval svoje práce z papírů na počítač, jak to teď dělalo mnoho autorů a novinářů, a původní rukopisy pálil nebo dával do sběru starého papíru. Nebylo divu, že odcizení disket považoval za nenahraditelnou ztrátu.

„Já vím, promiň…” řekl jsem omluvně. Oknem z lesa se ozval Rekův zuřivý štěkot. Směr, odkud zvuk přicházel, se však měnil, jako by pes pobíhal. Mohl honit kočku nebo zajíce.

Kdysi štěkal v noci celé dvě hodiny, aby nám nakonec ukázal ježka.

46

Maminka se vrátila z ložnice. „Všechno rozházeli, přehrabali prádelník, nic nesebrali a nechali tam dokonce i pení

ze!” oznámila vzrušeně.

„K čemu jim budou moje rukopisy na disketách?” vykřikl otec a rozhodil nešťastně rukama. Zarazil se, krátce na mne pohlédl, na chviličku se zamyslel a vypnul počítač. Pak se obrátil vyčítavě na maminku. „Kdybys nezamykala dveře od chalupy, tak by se zloději nedostali dovnitř ani oknem, protože Rek by je sem nepustil. Takhle zůstal bez užitku za zámkem na dvoře.”

„Víš dobře, že když nejsi doma, vleze ti pes vždycky do postele,” bránila se maminka. „Huboval bys potom zase mě a ne Reka, já tě moc dobře znám.”

Rekův štěkot z lesa se ustálil na jednom místě.

„Podívám se za psem, na co vlastně tak štěká,” řekl jsem.

„Půjdu s tebou,” nabídl se otec.

„Sama tu nezůstanu,” vykřikla maminka bázlivě, „půjdu taky!”

„Zůstaňte tady, prosím vás!” zarazil jsem je.

Teprve teď si otec povšiml revolveru v mé ruce. „Na co to máš, Michale? Snad nechceš střílet?” zhrozil se.

„To tedy nechci.”

„Dej to pryč, Míšo!” zvolala maminka. „Radši sedneme všichni do auta a pojedeme k Strakům na pilu pro pomoc a zatelefonujeme policii.”

„Máš pravdu, mami,” řekl jsem. „Seberte se oba a jeďte na pilu. Policii volat nemusíte. Počítám, že se tu stejně objeví.”

„A co budeš dělat ty?” zeptal se otec s váhavou přísností.

„Už jsem to povídal. Podívám se za Rekem do lesa.”

Rodiče mě znali dobře a věděli, že mi to nerozmluví. Na

štěstí netušili, že se v lese možná skrývá člověk, který už dneska jednou střílel, a nebylo to asi poprvé, kdy namířil na někoho zbraň.

47

Ani táta nemínil maminku poslechnout. „Já nikam utíkat nebudu,” prohlásil tvrdošíjně a sáhl na almaru pro bráchovu starou vzduchovku. „Jestli se tu někdo ukáže, picnu mu do zadku štětinky!”

Maminka bezmocně sepnula ruce. „Jak myslíte,” zavzdychala, „ale měla by se konečně zavřít vrata a možná i okenice.” Pak na mě pohlédla. „Míšo, dej na sebe pozor, prosím tě!”

Otec se dostal do určitého afektu a já se mu nedivil. Proti své vůli a naprosto nečekaně byl vtažen do děje, jehož logiku nechápal. Zrovna jako já. I když jsem o věci věděl o trošku víc, nerozuměl jsem ústrojnosti soukolí, mezi jehož kolečka nás kdosi tlačil. Zdálo se mi pořádně zamlžené. A hlavně nepřátelské, protože vytrhávalo z klidu a pohody maminku, oloupilo otce a připravilo mě o kamaráda.

Rodiče se za mnou dívali, dokud jsem nezmizel mezi stromy. Na silničce a vůkol v dohledu nikdo neparkoval.

Hned za silničkou byl les. Opatrně jsem do něj vkročil.

Štěkot určoval směr k něčemu, co bylo záhadou do chvíle, než se to dalo uvidět. Postupoval jsem od stromu ke stromu. Prováděl jsem přitom jakési přískoky a připadal si nesmírně hloupě. Jako bych napodoboval postavy okoukané z akčních filmů.

Nechtělo se mi ale naběhnout někomu do rány. I místní myslivec mohl být velmi nebezpečný. Otec psával o ochráncích lesa celé zkazky. V zájmu domácí drůbeže dokázali myslivci likvidovat psíky ze samot namísto lišek postižených vzteklinou.

Uctivě zdravili pytláky u potoků, nebo se jim zdaleka vyhýbali, protože se ostýchali přiznat, že by jim jinak než česky nerozuměli. Pro klid své duše a svědomí hubili raději vzácné vydry, byť zdaleka ne tak škodlivé.

Rek seděl pod rozložitou korunou statného buku.

Hleděl vzhůru a štěkal na Číňana, který dřepěl na slabé větvi a držel se oběma rukama kmene, aby nespadl. Uložil jsem revolver zpátky do kapsy. Čekal jsem, až si mě všimne.

„How areyou, sir,” pravil vychovaně muž na větvi.

48

„Kde jste nechal svou hondu?” zeptal jsem se místo pozdravu.

„Tam!” kývnul hlavou směrem k houštince mladých bříz a smrčků.

Asi jsem mu špatně rozuměl, přestože jsem položil otázku anglicky. Do houštiny nebylo možné odnikud vjet. Zeptal jsem se znovu.

Ukázal tam prstem. „Mezi těmi mladými stromky je moje honda.”

„Utahujete si ze mne?”

„Ne, pane,” řekl Číňan, poposedl a větev zapraskala.

„Mohu slézt dolů?”

„Nemůžete,” řekl jsem. „Reku, hlídej pána!”

Psovi se pokyn líbil a vycenil zuby.

Vytáhl jsem znovu zbraň v domnění, že houština by mohla skrývat Číňanova komplice, a obešel jsem pomalým krokem tu hustou remízku. Na opačné straně, než stál buk s Číňanem, byla čerstvě prolámaná stezka. Vlezl jsem do houštiny a sotva po čtyřech metrech jsem spatřil hondu. Byla sice tmavomodrá, ale měla jen dvě kola. Na jejím sedadle se válela motocyklistieká přilba, která se nasazuje na celou hlavu a chrání i oči tmavým plexisklem. Stroj sálal.

Jezdec sem musel dorazit před chvílí a motor nestačil vychladnout. Otevřel jsem drze sedlové brašny. Ze spousty Číňanových osobních věcí mě zajímaly jeho doklady. Zněly na jméno Liu Yaobang. Bydliště v Torontu, Ontario. Z fotografie na mne hleděla tvář, již jsem poprvé uviděl poblíž krematoria ve Strašnicích a co mne všude provázela už druhý den. Nejzajímavějším údajem v pase bylo datum Číňanova příletu do Prahy. Odpovídalo době příletu Franty Pechara na jaře. Z

ostatních věcí v brašnách mě zaujalo pouze pouzdro na automatickou pistoli. Bylo prázdné, což znamenalo, že Číňan má zbraň u sebe. Rek měl štěstí.

Vrátil jsem se pod buk a posadil se na pařez.

49

„Už mohu dolů, pane?” kňoural Liu Yaobang. „Je to tu nepohodlné.”

„Ještě okamžik!” řekl jsem. „Mám několik otázek a tahle situace mi dává jistotu, že nezmizíte opět v davu. Především nemohu pochopit, kde jste vzal tak narychlo motorku. Věděl jste snad předem, že hodlám navštívit rodiče v tomto kraji?”

„Honda patří mému příteli, pane. Často mi ji půjčuje. Tato motorka parkuje na dvoře domu, kde bydlí, to jest v Haštalské ulici,” odpověděl Číňan. „S tím přítelem mám blízký vztah, ale on o mé práci v České republice nic neví. Když jsem viděl, že nasedáte do auta, došel jsem si pro stroj.”

„Přespáváte u toho přítele?”

„Ano, pane, ale teprve od toho dne, kdy se pan Pechar odstěhoval z hotelu Zlatá Praha.”

„Proč a kam se pan Pechar odstěhoval?”

„Nevím, pane,” pravil Liu Yaobang neklidně, protože vě

tev pod ním opět zapraskala. „Pan Pechar zmizel a já o tom podal zprávu do Toronta. Dostal jsem odpověď, že do Prahy přijedete vy a…”

Přerušil jsem ho: „Čekal jste na letišti. Jak jste mě poznal?” „Jednoduše, pane. Poslali mi vaši podobenku faxem k příteli.”

„Sledoval jste pana Pechara, jako sledujete mě?”

„Přesně tak, pane.”

„Věděl o tom pan Pechar?”

„Ano, pane,” odpověděl Číňan na buku a snažil se po

škrábat si nos. „Při jednání s těmi Rusy v hotelovém baru mě snášel poblíž, ale jinak mi často utíkal. Vždycky se však vrátil zpátky do hotelu. Mně to nevadilo. Můj hlavní úkol byl chránit ho, až poveze kameny do Haagu…”

„Bydlel pan Pechar v hotelu sám?”

„Bydlel sám, ale míval často dámské návštěvy.”

„Těch dam bylo víc?”

„Ano, pane. Pan Pechar měl mnoho přítelkyň.”

50

„Jak je to dlouho, co vám pan Pechar zmizel nadobro z očí?”

„Víc než dva týdny, pane/’ zatvářil se Číňan nešťastně.

„Jednoho dne se do hotelu nevrátil a už se nikdy neobjevil.”

Myslím, že se mi Liu Yaobanga trochu zželelo, protože dřepěl na buku opravdu nepohodlně. Především však odpoví

dal bez zaváhání a nesdělil nic, co by mohlo zpochybnit jeho naprosto pasivní účast. Svým způsobem podpořil mé přesvěd

čení, že Frantův torontský zákazník měl zájem o čistý obchod.

Jinak by do věci nezatahoval mě.

„Věřím, vám, pane Liu,” řekl jsem. „Mám poslední otázku.”

„Poslouchám, pane.”

„Co víte o Číňanovi, který mě sledoval včera ve voze honda?” zeptal jsem se. „Viděl jste ho už někdy dřív, než jsem přiletěl do Prahy?”

„Viděl jsem ho včera poprvé před vaším domem, pane.

Dnes jsem ho zahlédl, jak vyjíždí z louky se žlutými květy a odjíždí někam pryč od vašeho auta,” odpověděl klidně Liu Yaobang a zvýšil důrazně hlas. „Ten člověk není Číňan, pane!”

„A kdo je to?”

„Nevím, pane, ale Číňan to není.”

„Vypadá přece jako Číňan,” pravil jsem zmateně.

„Nevypadá, pane!”

„A jak tedy vypadá?”

„O tom jsem nepřemýšlel, pane, ale řekl bych, že vypadá jako nějaký Mongol,” vysvětlil Číňan a poposedl na praskající větvi. „Už bych potřeboval nutně slézt dolů.”

„Neumíte se zbavit psa?”

„Umím, pane, ale je to váš pes! Skočil z okna domu, do něhož jste vstoupil se svou matkou a otcem, jimž jste velice podobný.” Bylo to přijatelné vysvětlení a odpovídalo i poznatku, že Číňan přijel v těsném závěsu za námi a o loupeži v chalupě nemohl nic vědět.

51

„K noze, Reku!” zvolal jsem na psa. Červnové teplo a honička po lese ho natolik vyčerpaly, že poslechl ochotně. Měl toho dost. Pokud zrovna neštěkal nebo nevrčel, nechával svůj jazyk viset z tlamy a prudce oddychoval.

„Díky, pane!” pravil Liu Yaobang z větve.

„Rádo se stalo,” řekl jsem. „Nyní se vrátím na chalupu.

Od vás očekávám, že si mne přestanete všímat. Na tom rozhodnutí trvám. Dám o něm zprávu do Toronta. Sbohem!”

Pískl jsem na psa a vydal se k chalupě.

„A co diamanty, pane…?” křičel za mnou Číňan.

Neotočil jsem se. Jako bych tu otázku neslyšel.

Pes běžel napřed a skočil do vody v rybníčku.

Otec postával u vrat a v rukách svíral vzduchovku.

Maminka na dvoře u favorita držela jelenicovou bundu.

„Rek vyháněl z lesa turistu,” snažil jsem se chechtat, „ale ten pán chodil jen po houbách a skončil chudák na stromě.

Zloděj to nebyl.”

„Chvála Bohu!” zvolala maminka s úlevou, ale hned se zase trochu zamračila. „Chtěla jsem ti vybalit zavazadla, Míšo, ale našla jsem v autě tuhle bundu. Je celá od krve.”

„To není moje krev,” řekl jsem. „Zanechal ji ve voze raněný člověk. Sebral jsem ho u Kojčic a dopravil do Pelhřimova.

Kvůli němu čekám policii.”

Na dvůr vběhl Rek, vyklepal z kožichu oblak vody, otec za ním zavřel dvířka ve vratech a neklidně se na mě zadíval.

„A kde máš vlastně kufry? Snad nechceš zase odjet?”

„Kufry se ztratily někde ve Frankfurtu, ale možná jsou už v Ruzyni,” odpověděl jsem na prvou polovinu otázky. Druhou jsem zamluvil: „Táto, můžu se podívat po chalupě, co se tu za deset let změnilo?”

„Chalupa je napůl tvoje,” řekl mi otec a namířil vzduchovkou na vrata od stodoly. Stiskl spoušť, zbraň prudce zasyčela a do vrat se zaryla červená štětinka. „Můžeš si tu dělat, co chceš.”

52

„Dejte s tím střílením pokoj,” ozvala se maminka káravě a odešla ke studni. „Zkusím něco udělat s tou bundou. Krev pouští studenou vodou…”

Pokusil jsem se vytáhnout štětinku z vrat stodoly. Ocelová špička držela pevně a já musel pořádně zabrat, abych ji vytrhl ze dřeva. „Koukám, táto, že vzduchovka je pěkně nebezpečná zbraň.”

„Viď?” usmál se téměř neznatelně otec. „A nemusíš na ni mít zbrojní pas. I když dneska se dá sehnat ledacos.”

Vešel jsem do stodoly.

Vonělo to tu čerstvě nasekaným dřívím a výpary z benzinu.

Otec vešel za mnou. Oči měl pořád plné neklidu. Neznal jsem ho tak. Býval neuvěřitelný kliďas, ale mohl se změnit. Ani bych se nedivil. Dostal zabrat při normalizaci a ztratil zaměstnání. Zkoušel to jako autor a novinář na volné noze. Často publikoval díky dobrým kamarádům, kteří vydávali jeho práce za svoje a pak mu odevzdávali honoráře. Leckdy však pořádně prokrácené. Nechávali si procenta za odvahu. Přestože jsme mívali dost hluboko do talíře, nechtěl se vzdát chalupy, abychom s bráchou mohli jezdit do lesů ze zasmogované Prahy.

Kupoval auta ze třetí ruky a jezdívali jsme do Radňova dvakrát do měsíce a trávili tu celé prázdniny. Když jsem emigroval, ká

drová situace rodičů se ještě zhoršila.

„Maminka mi v autě vyprávěla, že Franta Pechar si tu opravoval svůj vůz,” řekl jsem, abych odněkud začal.

Otec pokýval hlavou. „Červený renault. Opravoval ho na dvoře.”

„Co se mu s ním stalo?”

„Nevím. Byl to diesel a tomu já nerozumím. Franta láteřil a běhal pořád do stodoly pro každý kousek nářadí zvlášť,”

vzpomínal otec a já měl pocit, že poslední poznámku poněkud zdůraznil.

„Proč si Franta nedonesl vercajk k vozu na dvůr?”

53

„Taky mi to nešlo do hlavy,” ožil náhle otec. „Zeptal jsem se na to a on se jen zasmál a říkal, že se rád po té cestě do Bratislavy proběhne.”

„Ale do Bratislavy přece nedojel!”

„Ne. Nedojel Tvrdil, že prý auto začalo zlobit někde u Humpolce, a tak se rozhodl odbočit a spravit závadu u nás.

Pak se vrátil s tou dámou do Prahy.”

„Takže tu závadu neodstranil?”

„To si nemyslím. Motor šlapal jako hodinky.”

Nechal jsem si to zopakovat: „Franta spravoval auto. Pro každý kousek nářadí běhal do stodoly zvlášť, A cos dělal ty, táto?”

„Nic,” pokrčil otec bezradně rameny. „Stál jsem tady u police s nářadím a podával mu, co zrovna potřeboval…”

„A dál?”

„Pak na silničce zabrzdilo auto a Rek se rozeřval. Šel jsem se podívat za vrata. Nad odbočkou k chalupě zastavil ten Japonec, šel jsem k němu a on vytáhl mapu a z vozu se ptal, kde je. Ukázal jsem mu to na mapě a on odjel směrem na Horní Cerekev.”

„Jaké měl auto?”

„Japonské, pochopitelně, hodně tmavé, ale mluvil česky.”

„Japonec, a mluvil česky?” podivil jsem se.

„Taky mi to připadlo zvláštní. Mluvil ovšem strašně lámaně. Když odjel, vrátil jsem se na dvůr a vyprávěl to Frantovi.

On sedl do vozu, nastartoval a požádal mě, abych zavolal Alenu, že už musí vyrazit na Prahu.”

„Co ještě Franta povídal?”

„Jenom se zeptal, kudy se dostane na benešovskou silnici, protože se mu nechce vracet po dálnici. Vysvětlil jsem mu, kudy na Vlašim…”

„Jak tady byl Franta s tou dámou dlouho?”

„Sotva půl hodiny. Vůbec jsme si s Františkem nestačili popovídat,” zavzdychal otec. „Jediné, co ho zajímalo, bylo, jak

54

se daří Strakům na pile a jestli obchodují s řezivem. A na dá

mě jsem sotva spočinul pohledem.”

„Dáma stála za kloudné spočinutí pohledu?”

„Pověsím mokrou bundu do průvanu,” pravila maminka a odešla.

Otec vzal sekyru a poleno. „Michale, ta věc je na horní polici mezi štůskem šmirglpapírů,” sdělil a štípal dříví, „ale při

šel jsem na ni náhodou. Nehledal jsem ji.”

Vyskočil jsem na ponk a sáhl do regálu.

Mezi hromadou skelných papírů byl zasunutý předmět.

Vytáhl jsem ho na světlo. Kožená etuj měla zámeček, ale klí

ček k němu kupodivu visel na tkaničce. Seskočil jsem na zem a položil etuj na ponk. „Otevřu to. Pojď se podívat, táto!”

Diamanty jsem nečekal a také tam nebyly.

Otec se mi díval přes rameno. „Samé papíry,” řekl poně

kud zklamaně. „Co je to za dokumenty?”

Prohlédl jsem si je. „Potvrzení o pravosti diamantů, povolení k vývozu různého zboží… A disketa!”

„A je to konečně jasné!” vykřikl otec.

„Co tím myslíš?” polekal jsem se, protože mně to jasné nebylo.

„Je jasné, proč zloději sebrali pouze můj software! Hledali tuhle disketu a Františkovy dokumenty…” zarazil se a uchopil mě za rameno. „Víš, co to znamená, Míšo? Až ti grázlové zjistí, že mezi mým softwarem není to, co hledali, přijdou znovu.”

Měl pravdu. Byly to oprávněné obavy.

Podal jsem otci disketu z etuje. „Buď tak hodný, táto, zapni svůj počítač a podíváme se, co na tom je. Já vezmu ošatku s dřívím.”

V kuchyňce seděla maminka na stoličce u kamen.

„Nu konečně!” zvolala vyčítavě. „Copak ještě nemáš hlad, Míšo? Chci ti uvařit bramboračku. Našla jsem včera pár hříbků a několik lišek, představ si! Chleba máme dneska čerstvý od pekaře z Pelhřimova.”

55

„Mám rozdělat oheň, mami?”

„Udělám to sama,” řekla, hrábla do ošatky pro hrst třísek a zasmála se. „Beztak jsi už určitě zapomněl, jak se zatápí v kamnech.”

„Nezapomněl jsem to.”

„Neříkej!” mávla nedůvěřivě rukou. „Copak v Kanadě mají kamna?”

„Budeš se divit, mami, ale letos v únoru jsem rozdělával oheň v indiánském wigwamu. Měl jsem nějakou práci v rezervaci u Hurónského jezera a musel jsem přespat u Ollbwayů.

Poskytli mi přístřeší, ale bez tepla z ohniště bych tam zmrznul.”

„Dívám se na všechno o Kanadě v televizi,” vzdychla maminka, škrtla zápalkou a podpálila třísky, „musí tam být krásně!”

„Je tam krásně,” potvrdil jsem, „až na silnou vlhkost a úmorná vedra v létě, či příšerné mrazy v zimě. Však se tam brzy podíváš…”

„Pojď sem, Michale!” ozval se otcův hlas ze sedničky.

Podařilo se mu sladit počítač s Frantovou disketou. Na displeji naskakovaly podivné číselné soustavy, kombinované se slovy v nejrůznějších jazycích, jejichž význam byl nesrozumitelný. Znaků byla dlouhá řada a nebrala konce.

„Co je to?”

„Vypadá to jako šifra.”

„Umíš to rozluštit?”

„Ne.”

„Bez klíče se to nedá rozluštit.”

„Jsou machři, co vyluští i ten klíč.”

„Co s tím chceš udělat?” zeptal se otec naprosto prozaicky. „Je to vůbec k něčemu?”

„Pro někoho určitě, ale nikoliv v naší chalupě,” pravil jsem rovněž prakticky. „Táto, mám prosbu. Znáš Péťova favorita lip než já. Schovej někam tu etuj do vozu. Nedávej ji do ča

56

lounění ani pod koberečky. Chce to nápad. Nemyslím tím ovšem, abys ji složitě zamontoval do pneumatik, anebo ji dával na oči do přihrádky, jako že pod svícnem bývá tma.”

„Bože,” zaúpěl otec, „v autě už není žádná další skrýš!”

„Každý vůz má taky motor, táto. Zkus to, prosím tě!”

Otec se zamyslel. „Budu o tom přemýšlet. Do rána na něco přijdu.”

„Ne,” řekl jsem, „jdi na to hned!”

„Teď, ihned?”

„Buď tak hodný, táto!”

Otec vzal ode mne zkormouceně etuj a zamyšleně se zvedl od počítače. Odešel na dvůr. Ručičky na pendlovkách v sednici ukazovaly, že se blíží sedmá hodina večerní. Policie se neobjevovala. Posadil jsem se k velkému jídelnímu stolu. Rek zalezl pod lavici a nechal se drbat za ušima. Z kuchyně přišla maminka.

„Už se to vaří, ale ještě musím upražit jíšku,” oznámila zadumaně a přisedla si ke mně. „Jak jsi to myslel s tím, že se brzy podívám do Kanady, Míšo?”

„Jednoduše,” řekl jsem. „Koupím tátovi a tobě letenky do Toronta. V domě jsem už pro vás zařídil pohodlnou ložnici…”

„Počkej, Míšo!” zarazila mě maminka. „Já myslela, že spíš uvažuješ o návratu domů, když ti dali zpátky české ob

čanství.” Dívala se na mě a měla přitom v očích jakousi napjatou zvědavost. „Myslím na návrat natrvalo.”

Nedivil jsem sejí. „Není to tak jednoduché, mami,” pravil jsem pomalu. „Rád bych se nejdřív trošku rozkoukal…”

„Ano, ano, ale víš dobře, že v naší zemi nejsou taková vedra, neznáme žádnou vlhkost, zimy jsou tu krátké a mrazy se dají snadno vydržet.”

Čekal jsem, že k takovému rozhovoru s rodiči dojde, byl jsem na něj připravený, ale tváří v tvář matce mně všechny argumenty naráz vypadly z hlavy. Pokusil jsem se rozhovor po

57

někud zlehčit: „V tomhle problém nevidím, mami. Proti vedru a vlhku se dá čelit klimatizací a proti zimě se dá zapnout topení.”

„Důvody, proč jsi odešel ze země, už pominuly.” Vzala mě za ruku. „Máš tady přece svoje kořeny, nás, bratra a všechny příbuzné. Proč se chceš rozkoukávat?”

Přiznám se, že jsem neuměl odpovědět. Dovedl jsem si dobře představit, co pro rodiče znamená stesk po potomkovi.

Ale to bylo všechno. Jinak jsem neměl na problém nikterak vyhraněný názor. Otec s matkou mohli u mne pobývat kdykoliv a jak dlouho by se jim chtělo, s bratrem a jeho rodinou jsme se už mohli navštěvovat zrovna tak, jak to dělají všichni sourozenci na světě. A příbuzní? Řekl bych, že je to instituce napl

ňující hlavně pohřební shromáždění, když někdo z nich zemře.

Metafora o kořenech je sugestivní, ale jako každý příměr pokulhává. Kořeny zapouštějí totiž rostliny. Jejich existence se naplňuje tehdy, vypučíli z kořenů stvol, lístky, květy a tak dále.

Já v Čechách kořeny sice zapustil, ale když se mi chtělo vypu

čet, usekli mně soudruzi veškeré výhonky. Usoudili svébytným rozumem, že by ze mne vyrostl plevel. A tak se moje kořeny v Čechách staly kořenem pařezu.

„Maminko zlatá,” řekl jsem jako odpověď, „nejdříve chci vychutnat radost, že koukám po dlouhé době na tebe, na tátu, na Péťu a jeho rodinu, na Reka. Teprve potom se rozhlédnu, co se tu dá ještě vychutnat.”

Maminka si pod tím představovala bůhvíco a culila se.

„Příští rok ti bude už třicet let, Míšo. Co bys ještě rád vychutnával?”

„Co? Třeba tu bramborovou polívku.”

Zasmála se, zmizela v kuchyňce a já se šel podívat na dvůr, jak je otec daleko.

„Jsem hotov,” pravil spokojeně a utíral si prsty do cupaniny. „Zabalil jsem tu věc do dehtového papíru a přilepil zespod na baterii.”

„Můžu se podívat?”

58

„Samozřejmě,” pokýval pyšně hlavou a otevřel kapotu.

„Řekl bych, že etuj nelze najít.”

Ze svého pohledu měl pravdu. Etuj nebyla pod akumulá

torem k spatření. Jenomže bylo zřetelné, že se v zašpiněném motorovém prostoru manipulovalo čerstvě právě s akumulátorem. „Asi tě zklamu, táto. Etuj je ukrytá poctivě, to je fakt, ale kdokoliv se sem podívá, pozná, kde ji má hledat. Proč jsi tu baterii tak vypulíroval?”

„Byla strašně zaprášená,” odpověděl otec zaraženě a námitku ihned akceptoval. „Zdá se, že ji budu muset znovu zaflákat nějakou špínou.”

„Polijeme baterii blátíčkem zředěným vodou. Na kontakty naplácáme vazelínu a posypeme je troškou mouky. Bude to vypadat jako sůl z elektrolytu, která je nedotčená už řadu týdnů.”

Otec mě odehnal od auta. „Nešpiň se, udělám to sám!”

A v tu chvíli jsem nezřízeně zažíval. „Už na mě zase za

číná působit časový posun,” vysvětlil jsem, „omlouvám se.”

Otec zavrtěl nechápavě hlavou. „Chceš sednout za volant, když na tebe leze spaní?”

„Vůbec se mi nechce za volant.”

„Bodejť, je to o život.”

„Já vím, ale taky si myslím, že Frantova etuj by měla být odtud co nejdál, a to brzy,” zažíval jsem znovu. „Trochu se prospím a pojedu.”

Ve dveřích se objevila maminka. „Večeře!”

Bramboračku jsem si skutečně vychutnal. Nedá se říci, že jsem ji během deseti let vůbec nejedl, protože jsme si ji s Frantou občas uvařili. V Kanadě ovšem nejsou k maní čerstvé hříbky, natož lišky, a ani vyškvařené sádlo na zápražku nese

ženete lehce. Kromě toho bylo v té dnešní polévce cosi, co se nedá jen tak napodobit. Možná se to dá nazvat maminčiným tajemstvím.

Zavíraly se mi oči.

59

„Odestel Michalovi postel,” pravil nade mnou otec mamince, „vždyť ten kluk chrápe.”

Odpotácel jsem se do svého pokojíku a otevřel okno.

Tvář mi ovanula slaboučká bríza. Ucítil jsem z luk vůni čerstvého sena.

Revolver jsem uložil pod polštář.

PÁTEK

Nad Křemešníkem zlátla obloha. Trochu jsem zaspal, ale podařilo se mi vstát za svítání a nikoho nevzbudit. Kromě Reka. Zastrčil jsem revolver do kapsy kalhot a odebral se k prameni, který vyvěral v louce nedaleko chalupy a bohatě sytil rybníček. Voda na mytí byla příšerně ledová, ale samotné místo poskytovalo výhled, o němž se mi spoustu let jenom zdálo.

Znal jsem určitě atraktivnější místa.

Viděl jsem kupříkladu rakouské Taury, zdobené na strohých stráních útlými věžemi kostelíků, a stáda skotu kolem rozsetých chaloupek, trávil léto v divočině Ontaria a Quebecu s nespočetnými jezery a neproniknutelnými pralesy plnými zvěře, šplhal se úbočími Rocky Mountains na severozápadě Států i v Britské Kolumbii, koupal se v modravých vlnách Karibiku pod palmami pláží Dominikánské republiky, ale kout země, na který jsem právě zíral, jinde nebyl k vidění. Účinek toho vjemu byl samozřejmě spojený s reminiscencí na dobré chvíle.

Louky zaplavené nepřebernou plejádou pestrobarevných květů se s malebnou nepravidelností střídaly se zalesněnými pahorky a na východním obzoru nechávaly ze sebe vypučet něžný monument hory Křemešníku. Z jeho vrcholu vykukovala báň kostela a kus rozhledny. Chodívali jsme tam během středo

školských prázdnin tancovat. Pětikilometrové návraty pěší chůzí temnými lesy, během nichž bylo nutné doprovodit taneč

60

nice na zápraží jejich domovů, trvaly přesně tak dlouho, dokud pohodu nenarušilo pípání ptáků ve větvích jako předzvěst sví

tání. Ani teď se mi nikam nechtělo spěchat. Nejraději bych ulehl na mez a čučel Pánu Bohu do oken.

Rek vedle mne chlemtal vodu. Pošlapal mi ručník mokrýma tlapama a sežral kus mýdla, který mu kupodivu chutnal.

Odtrhl jsem se od pohledu, jenž byl jednou z nemnoha radostí mého návratu, sebral z prádelní šňůry ztuhlou jelenicovou bundu a odhodil ji na zadní sedadlo favorita. Na zápraží chalupy stál otec. Byl oblečený jako včera při večeři.

„Otevřu ti vrata,” pravil tiše. „Mámě tvůj odjezd nějak vysvětlím, jinak by chtěla jet za tebou do Prahy.”

„Díky, táto!” rovněž jsem zašeptal. „Tys nespal?”

„Ale spal,” usmál se otec nepříliš vesele. „Chvilkami jsem pomáhal Rekovi hlídat chalupu.”

Podali jsme si ruce. „Nemyslím, že sem přijde ještě ně

kdo otravovat” Obejmul jsem ho. „Mamince vyřiď, že až skon

čím jednání s policií, vrátím se na chalupu a minimálně měsíc se tu budu povalovat.”

„Přijeď, Michale, uděláš nám oběma radost.”

Otevíraná vrata trochu zavrzala. Zaujalo to pouze Reka.

Proběhl bránou. U nejbližšího stromu zvedl zadní nohou a kmen označkoval. Usedl jsem za volant favorita a stáhl boční okno ještě pro jednu otázku. „Táto, znáš se dobře s doktorem Fišerem? On tvrdil, že spolu chodíte na pivo.”

„Nesmysl,” zavrčel otec a zamračil se. „Od té doby, co jsem mu předloni vrazil facku, jsme spolu neprohodili jediné slovo.”

„Odkdy se pereš, táto?”

„Neperu se. Fišera jsem uhodil až po třetím varování.

Neposlechl mě. Mlel pořád dokola ty svoje bláboly. Chlapi v hospodě U Mařeny pak shodně potvrdili, že nikdo z nich tu facku neviděl.”

„O co šlo?”

61

„O tebe,” zašeptal otec a naklonil se ke mně. „Tenhle doktor Fišer, co vychodil univerzitu v Moskvě, pištěl na celou hospodu, že když ti nedovolili doma studovat, měl jsi radši dě

lat nějakou manuální práci, než útěkem zrazovat svoji vlast.”

Motor chytil na první otočení klíčkem.

Cestou do Pelhřimova jsem nepotkal ani živáčka.

Parkoviště před nemocnicí bylo dosud zcela prázdné.

Vrátní mě nechali projít bez problémů, neboť jsem se zazubil a vesele pokynul. Před orientační tabulí v areálu jsem okouněl.

Praporčík Kubíček mohl ležet na resuscitaci nebo na chirurgii.

„Hledáte něco?”

Okolo mne procházela obtloustlá žena a nesla tác překrytý utěrkou.

„Hledám kolegu,” řekl jsem. „Včera ho postřelili u Kojčic.”

„Není to ten esenbák?”

„Je policista. Jmenuje se Josef Kubíček.”

„Leží u nás na oddělení,” pravila a změřila si mě. „Jestli jste jeho kolega, tak pojďte za mnou.”

Kráčel jsem za ní. Zena kroutila zadkem v nevyžehlených bleděmodrých šatičkách, které jí byly malé, a působila neupraveně. „Vy tam děláte v kuchyni?” zeptal jsem se, aby řeč nestála. „Nesete snídani?”

Zastavila se, přimhouřila dotčeně oči a ukázala na odznak připíchnutý pod límečkem. „Jsem sestra. Byla jsem dofasovat léčiva.”

„Promiňte,” zahuhlal jsem pokorně a chuť na zdvořilostní konverzaci mě rázem přešla. Sestra neměla zástěru ani čepec, prostě o sebe jako žena nedbala, a já nemínil neznalostí poměrů provalit, že mě to udivuje.

Před posledními dveřmi v chodbě seděl uniformovaný policista. Ukázal jsem mu pas. „Jmenuju se Urban a hledám praporčíka Kubíčka.”

Policista kývl. „Už se po vás ptal.”

„Jak se mu daří?”

62

„Ujde to. Pár dní si poleží.” Otevřel dveře a zároveň vytá

hl zpod opasku vysílačku nebo přenosný telefon. „Můžete jít dál.”

Na pokoji byla čtyři lůžka, ale jen jeden pacient. Hlavu mu zdobil turban z fáčů. Kromě dalšího obvazu na rameni neměl na sobě už vůbec nic. Byl vzhůru a šklebil se na mě. „Dobrýtro, pane Urban! Přišel jste mi vrátit bouchačku?”

Vytáhl jsem revolver a uložil ho do zásuvky nočního stolku. „Vaše bouchačka nestojí za nic. Netrefila pořádně ani tu hondu.”

„Ale trefila. Vím, co jste včera volal policajtům.”

„Jak se máte, praporčíku?” řekl jsem a posadil se na židli.

„Pan primář tvrdí, že dobře,” ušklíbl se mladík. „A taky ří

kal, že ta rána na rameni je sranda proti slupce, co jsem dostal do hlavy. Dali mi nějakou injekci a nic mě nebolí.”

„Nepotřebujete něco?”

„Dal bych si čepovaný pivo.”

Rozesmál mě. „Taky bych si dal pivo, ale pak bych nesměl sednout za volant.”

Vyvalil na mě opuchlé oči. „Někam chcete jet? Mluvil jsem v noci s kapitánem Marešem. Říkal, že se tu objeví. Měl byste na něj počkat.”

„A proč? Nevím, o nic víc než vy.”

„Třeba by se něco našlo.”

„A co?”

„Něco, co si já nepamatuju.”

„A co si pamatujete, praporčíku?”

„Málo. Když jsem vyšel z lesíka, jela proti mně po polní cestě ta tmavomodrá honda. Zamával jsem na ni. Pak to bouchlo a víc nevím.”

„Střelil jsem po hondě, ale ujela,” řekl jsem. „Předal jsem vás sanitce a zatelefonoval policii. Čekal jsem půlhodinu na náměstí, ale nikdo se neukázal. Odjel jsem s rodiči na chalupu do Radňova, kterou mezitím někdo vyloupil.”

63

Praporčík zavřel oči. „Vážně?”

„Myslel jsem, že to nahlásím, až přijede policie do Rad

ňova, ale tam se taky nikdo neukázal.”

„Nepotřebovali vaše svědectví,” vysvětlil praporčík Kubí

ček, „poněvadž věřili, co jsem jim vypověděl, když jsem přišel k sobě. Oni všichni honili tu hondu po celým okrese.” Díval se na mě jedním okem.

„A chytili ji?”

„Našli ji odstavenou nedaleko nádraží. Měla dírku po kulce v nádrži. A zničený koncový světlo…” Praporčík zavřel opět oči.

„Kam zmizel řidič?”

„Nikdo neví. V tu dobu nastupovalo do vlaků několik Vietnamců, co jezdí do Pelhřimova na tržiště, takže to kluky jaksi popletlo.”

„Tmavomodrá honda musela mít poznávací číslo.”

Praporčík Kubíček měl zavřené oči a chvíli mlčel. „Majitele zjistili podle čísla hned a nahlásili ho do Prahy… Adresa byla falešná…”

„Není vám nic, pane Kubíčku?”

„Je,” škubl koutkem úst, „jsem praštěnej, to se ví…”

.„Nemám zavolat doktora?” zeptal jsem se a vstal ze židle.

„To bude dobrý… Potřebuju si asi zdřímnout…” Najednou otevřel oči. „Pane Urban, nechci vám radit, ale měl byste s Marešem spolupracovat. Máme stejný zájmy, no ne?”

„To je fakt, praporčíku,” řekl jsem.

„Prima,” vydechl mladík spokojeně a opět zavřel oči.

„Kdyby se o spolupráci s Marešem dozvěděli ti parchanti, co oddělali pana Pechara a jdou teď po mně, mohli by se vyplašit a zmizet nadobro,” sdělil jsem muži na lůžku a odehnal mouchy, co mu usedaly na prsty u nohou. „Přikryji vás prostě

radlem, chcete?” Neodpověděl, a tak jsem to udělal. „Můžete vyřídit kapitánovi, že se s ním spojím sám?”

64

Usnul.

„Praporčík spí,” oznámil jsem policistovi na chodbě. „Kdy tady končíte službu?”

„Za hodinu,” odpověděl. „Přijde mě vystřídat kolega a přivede někoho, kdo si chce s vámi popovídat.”

Zajímalo mě něco jiného. „Máte potom osobní volno?”

„Mám.” Zastrčil vysílačku za opasek.

„Mohl byste koupit přehrávač a pár kazet s countryovou muzikou?”

„Proč ne?” pokrčil rameny.

„Stačí vám na to dva tisíce?” Vytáhl jsem z kapsy bankovky.

„Bohatě!” pravil policista. „Mám to donést praporčíkovi?”

„Jasně, uděláte mu radost,” řekl jsem a odkráčel pomaloučku chodbou ke schodišti. „Jdu si ven zakouřit,” oznámil jsem policistovi, jenž nemohl tušit, že jsem zapřísáhlý nekuřák.

Nádvořím se mihlo pár lidí s kruhy pod očima.

Nemocnice se začínala probouzet.

*

Ranní dálnice je prázdná.

Vypadá nesmyslně jako podivná stuha z betonu, zaražená do krajiny.

Na padesátém kilometru jsem natankoval. Nad čerpací stanicí se nachází veliké parkoviště obklopené různými podniky a sociálními zařízeními, ale teď tu bylo ještě liduprázdno.

Zastavil jsem vedle osamoceného trucku, z jehož kabiny právě slézala rozcuchaná slečna. Zeptala se mě, nejeduli do Chocerad. Řekl jsem, že ne, a na oplátku se optal, kde se tu dá dobře posnídat. Pohlédla na mě pozorněji, zhodnotila i favorita a rozhodla, abych šel radši do bufáče, poněvadž v motorestu to není žádná láce. Aniž se ohlédla, odkráčela k čerpací stanici

65

ulovit stop. Načež z téže kabiny vylézal chlápek, díval se za ní a vrtěl hlavou, jako by se divil sám sobě, mumlal cosi o tom, že sie hat mir zwei hundert Marken gekostet, čímž mě chtěl mož

ná varovat, nebo si postěžovat. Včerejší den definitivně odplynul, chlápek se odebral k umývárnám a já do motorestu.

Snídaně byla velkolepá a levná.

Požil jsem pomerančový džus, štrůdl, kávu s mlékem a zaplatil v přepočtu necelé čtyři dolary, což bych v Kanadě nepořídil ani náhodou. Říkám to proto, že moje aklimatizace v rodné zemi probíhala prudce a já ze všech těch náhlých změn lapal po dechu. Finančnictví rozumím ovšem ještě méně než ekonomice, jíž nerozumím téměř vůbec. Spokojil jsem se tedy s vlastním vysvětlením, že jakási nepojmenovatelná síla pou

žívá relativitu v praxi obyčejných jevů, a vydal se na Prahu.

Před metropolí začal houstnout provoz.

V ulicích města jsem začal lapat po dechu doopravdy.

Popojíždělo se na první rychlostní stupeň. Výfukové plyny přebíjely vzduch pro dýchání. Zavřel jsem okna. Slunce rozžhavilo plech karosérie. Favorit postrádá ve vybavení air condition, a tak jsem zcela zaplavený vlastním potem zajel do podzemních garáží Grandhotelu Zlatá Praha a zaparkoval mezi mercedesem a volvem. Byl tu chládek a horkokrevný garážmistr. Přistoupil ke mně a s jakýmsi despektem se zahleděl na výrobek automobilky Škoda. „Vy se tu chcete ubytovat?”

zeptal se, jako by se divil.

Neměl jsem na něj náladu. „Máte tu štěnice, šváby nebo krysy?”

„Cože?”

„Mluvím nesrozumitelně?”

„Jenže já vám nerozumím!” pravil otráveně.

„Jaká otázka, taková odpověď,” řekl jsem. „Kudy se jde k recepci?”

Ukázal na schodiště.

„Výtah tu nemáte?”

66

Ukázal na dveře ke zdviži. „Chcete ten auťák umejt či co?”

„Ani nápad!” řekl jsem varovně a vytáhl z kapsy stovku.

„Tady máte nezúčtovatelnou zálohu za to, že se toho auta nikdo nedotkne.”

Peníze vzal a předal mi parkovací lístek.

V recepci byli přívětivější, i když jsem byl neoholený a bezesporu jsem působil upatlaně. „Střídám v Praze kolegu z Toronta,” oznámil jsem a položil na pult pas. „Jmenoval se František Pechar. Mohu se ubytovat v apartmánu po něm?”

„Podívám se,” kývl ochotně hlavou úředník. „Musím zjistit, který pokoj pan Pechar užíval a jeli dosud volný.”

„Jak dlouho vám to bude trvat?”

„Pět minut, prosím.”

„Dobrá, půjdu si zatím něco vypít.”

V hotelovém denním baru jsem si poručil velkou sklenici minerálky. Bylo tu téměř prázdno, pouze u stolu, kde jsem předevčírem švitořil s ruskými hosty, snídala nějaká dvojice.

„Támhle u toho stolu sedávali Rusové,” ukázal jsem barmanovi. „Teď už k vám nechodí?”

Barman si mě prohlédl. Příliš jsem se mu nelíbil, ale moje čeština ho přece jen přiměla k sdílnosti. „Chodí sem pořád, ale je brzy. Ti dva, co tam jedí, jsou taky Rusové.”

„Slyšel jsem, že tu předevčírem udělali nějakou škodu?”

Barman mávl rukou. „Utrhli umývadlo, ale škodu zaplatili, omluvili se, takže všechno je zase oukej. Proč vás to zajímá?”

„Jen tak,” pokrčil jsem rameny, „ale možná chci od vás slyšet, jestli je tu vidíte rádi. Omlouvám se, jeli ta otázka pitomá.”

„Host jako host,” odbyl mě barman a leštil sklenice. „Ně

co vám řeknu. Nejdřív tady bylo plno Němců, pak začali přijíž

dět Američani. Po nich se objevili Japonci, Italové, Angláni, Dáni. A teď jsou to hlavně Rusové. Vidíme je tu rádi, protože ze všech hostů nejvíc utrácejí.”

67

Dopil jsem minerálku a zaplatil padesátikorunou. Drobné nazpátek si barman nechal, ale i tak odpovídala cena v přepočtu kanadské relaci. Jenom mi nešlo do hlavy, jakým zázrakem nabyl rubl kupní sílu, když si Rusové mohli dovolit žít v Praze na vysoké noze.

Na recepci jsem obdržel klíč číslo 303.

Vysvětlil jsem, jak je to s mými zavazadly, a nechal se dopravit do třetího patra. Apartment po Frantovi nebyl sice nikterak velký, měl dvoulůžkovou ložnici, perfektní vybavení s chladničkou, japonským televizorem, rádiem, telefonem, přepychovou koupelnou, ale poskytoval báječné pohodlí a byl velmi drahý. Bez zákazníkovy zlaté karty si jeho užívání nemohl dovolit Franta ani já. Zazvonil jsem na pokojovou službu a objednal si pomůcky na holení, prádlo, ponožky a tričko. Pak jsem usedl k telefonu.

Ozvala se Kačenka: „Dobrý den, tady je Urbanovic byt.”

„Ahoj, Kačenko! Tady je strejda Michal. Jak se máš?”

„Já se mám dobře. Chceš moji maminku?”

„Ano, dej mi ji k telefonu.”

„Ahoj, Míšo!” ozvala se švagrová. „Kde jsi, prosím tě?

Volali naši, jestli jsi dorazil v pořádku, a taky volali z letiště…”

„Počkej, Jano!” přerušil jsem ji, abych lhal. „Jsem právě na cestě do Bratislavy…”

„Jedeš do Bratislavy?” podivila se švagrová bez velkého nadšení. „To ti mám nechat poslat zavazadla na letiště do Bratislavy?”

„Ale ne, až se vrátím, vyzvednu si tu bagáž v Ruzyni,” řekl jsem, „já volám kvůli Péťovi. Můžeš mi nadiktovat na něj číslo do podniku?”

„Můžu mu vyřídit tvůj vzkaz.”

„Týká se to auta,” vymýšlel jsem si, „radši bych s ním mluvil sám.”

68

Nadiktovala mi číslo, já si ho poznamenal na hotelový dopisní papír a slíbil, že se brzy ozvu. Zavěsil jsem a vytočil znovu číselník.

„Autoopravna Urban,” ozvalo se ve sluchátku.

„To jsem já, Péťo!” pravil jsem do telefonu. „Můžeš se na hodinku či na dvě uvolnit z podniku?”

„To bych nerad, mám rozhozenou jednu převodovku.”

„Je to nutné, Péťo! Myslím si, že bys měl ihned sebrat ženu a dítě a dopravit je z bytu někam jinam.”

Z hlasu bráchy zazněl strach. „Co se děje? Něco nám hrozí?”

„Možná, že vůbec nic, ale nemám žádnou jistotu. Bojím se jen, že ti grázlové, co ublížili Frantovi Pecharovi, jdou teď po mně, a nechci riskovat, že přijdou k nám do bytu.”

Petr váhal. „Míšo, neděláš z něčeho kovbojku?”

„Asi ano, ale budu klidnější, když Kačenka bude co nejdřív pryč.”

„Doprčic,” řekl bratr, „vůbec se mi nehodí, abych odjel od práce.”

„Já tě chápu, ale udělej to, prosím tě.”

Petr chvíli mlčel. „Moc ti nerozumím, brácho. Odvezu je tedy do…”

„Nic do telefonu neříkej!” zarazil jsem ho. „Hlavně to udě

lej.”

„Kde mám auto?”

„Tvoje auto potřebuju. Vezmi si taxíka!”

„Doprčic.”

„Na mě se nezlob, Péťo! Opravdu za to nemůžu.”

„A já za něco můžu, krucifix?” ulevil si lítostivě. „Míšo, ví o tom vůbec policie?”

„Určitě o tom ví,” ujistil jsem ho, „jenomže policie obvykle zasahuje až po maléru. Nechci na ten malér čekat, to je celé.”

„Tomuhle rozumím,” pravil brácha. „Tak já jedu.”

69

„Ozvu se ti.” Zavěsil jsem telefon a vzápětí vytočil další číslo. Dlouho to ve sluchátku vyzvánělo.

„Černý,” ozvalo se po šestém dlouhém tónu.

„Tady Urban, dobrý den! Volám dobře k Pecharům?”

„Voláte dobře. Co si přejete?”

„Potřeboval bych mluvit s Monikou Pecharovou.”

„Ta se teď jmenuje Monika Černá. Je to moje žena.”

„Aha, promiňte, pane docente. Je Monika doma?”

„Bohužel, není. Je na klinice. Vrátí se odpoledne.”

„Mohu se ohlásit na návštěvu, pane docente?”

„Samozřejmě. Kdy chcete přijít?” pravil hlas ve sluchátku.

Zněl přívětivě a melodicky. „Ve tři hodiny bude Monika doma.”

„A kdybych přišel dřív, budete doma vy nebo rodiče Pecharovi?”

„O sobě to nevím, ale počkejte chviličku, zeptám se.” Trvalo to skutečně jen chviličku a docent se znovu ozval. „Můžete nás navštívit kdykoliv. Někdo bude určitě doma.”

„Děkuji vám, pane docente.”

A tím jsem skončil s telefony a odebral se pod sprchu.

Pustil jsem na sebe vlažnou vodu.

Pak jsem se oholil.

*

Zakoupil jsem v květinářství kytici bílých a žlutých růží.

Překráčel jsem Staroměstské náměstí a vnořil se do Železné ulice. Po pár krocích směrem ke Stavovskému divadlu začíná vpravo uzoučká ulička, která se jmenuje Kožená. Tam jsem chvíli otálel. Nikdo za mnou nešel. Zdá se to s podivem, ale žádnou radost jsem z toho zjištění neměl. Ještě včera se za mnou táhli nejméně tři lidé. O dvou z nich jsem to věděl bezpečně. Ten třetí si počínal důmyslněji. Tušil jsem proč. Teď bylo zřejmé, že se mi ho podařilo zmást, ale také to potvrzovalo mé obavy.

70

Opustil jsem Koženou uličku a pokračoval Melantrichovou, prošel jsem Havelské tržiště a dostal se na Národní třídu.

Odtud to bylo už jen pár kroků do Ostrovní ulice. Dům, ve kterém bydlela Pecharova rodina, měl novou fasádu, ale mně se z pohledu na tu budovu vybavovaly spíš staré vzpomínky.

Kdysi jsem tu býval častým hostem, a když Pecharovi odjeli na dovolenou i s malou Monikou, pořádali jsme s Frantou v jejich bytě své první mejdany…

V druhém patře jsem sáhl po zvonku.

Dveře se otevřely dřív, než to zazvonilo. Stál v nich urostlý a pohledný muž. Vypadal jako Buřt Reynolds z Hollywoodu a přesně jako on se na mne zazubil pod černým knírkem. „Vy jste Michal Urban, že ano?”

„Jestli jste docent Černý, pak mě velice těší,” řekl jsem.

„Vidím, že zrovna odcházíte.”

Podal mi ruku. „Bohužel, mrzí me to. Mám na fakultě od jedenácti přednášku, ale jestli dovolíte, uvedu vás. Doma je maminka.”

„Není třeba, když spěcháte. Vyznám se tu.”

Znovu se usmál. „Slyšel jsem o tom. Tak běžte dál! Maminka ví, že se tu objevíte.” Podal mi znovu ruku. „Taky mě tě

šilo…”

„Malý okamžik, pane docente!” zastavil jsem ho. „Franta Pechar se minulý týden zastavil u mých rodičů na chalupě a měl s sebou asistentku. Nevíte náhodou, kde by se ta dáma dala najít?”

Docent Černý zavrtěl odmítavě a rychle hlavou. „Nevím o činnosti svého švagra vůbec nic.”

„Jmenovala se údajně Alena. Příjmení rodiče zapomněli.”

„Nerad bych se opakoval, pane Urbane. Věřím, že se ješ

tě setkáme. Na shledanou!” A vydal se po schodišti dolů.

Vešel jsem do předsíně. „Dobrý den!” zvolal jsem hodně hlasitě a čekal. Přivítala mě paní Pecharová. Měla přes noční košili župan. Patrně polehávala. Vypadala unaveně a sklesle.

71

Přesto otevřela náruč a objala mě jako vlastního. Rozplakala se mi na rameni. Pak si vzala ode mne kytici růží a rozplakala se znovu.

„Pojďte dál, Michale, a nezouvejte se, prosím vás!”

„Dřív jste mi tykala, paní Pecharová.”

„Nevím, jestli ještě smím?” utřela si slzy z tváří.

„Necháme všechno při starém, paní Pecharová,” řekl jsem a nechal se uvést do obývacího pokoje. „Koukám, že ani u vás se toho moc nezměnilo. Jak se sem všichni vejdete?”

Posadili jsme se do křesel.

„Mladí mají vlastní ložnici a Fanda přespal na gauči, když tu náhodou zůstal přes noc. On doma nepobyl. Objevil se vždycky, když potřeboval vyprat prádlo a vyžehlit košile…”

„Jeho věci zůstaly u vás?”

„Ano. Dáš si kafe, Michale?”

„Moc rád, děkuju.” Zvedl jsem se z křesla a přešel za paní Pecharovou do kuchyně. „Mohl bych se podívat na Frantovy věci?”

„Zůstaly tak, jak je tu nechal, ale už dvakrát je prohlížela policie. Ten Fandův spolužák, jak jen se…”

„Mareš?”

„Ano, ten. Pořád naříkal, že po Fandovi nezůstaly žádné písemnosti. Šaty visí ve skříni a ostatní věci jsou v kufru,” pravila paní Pecharová a šla otevřít šatník v předsíni. Vrátila se do kuchyně. „Sladíš, Michale?” zeptala se už od plotny.

„Ano,” zavolal jsem do kuchyně a sáhl po ramínku s Frantovým tmavým oblekem. Nejsem žádný šerlok, abych očekával takové štěstí, že náhodou kápnu na nějaký zapomenutý detail, který mne přivede na stopu. Já věděl, kde a co hledat. Kupovali jsme totiž s Frantou obleky společně u Curniera z New Yorku, neboť jsme měli navlas stejné postavy.

Stalo nás to každého jen polovinu nemalých nákladů, protože jsme si různé oblečení vzájemně půjčovali, a díky tomu oslňovali okolí bohatou garderóbou. Saka od firmy Curnier měla

72

drobnou zvláštnost: byla to maličká kapsička všitá dovnitř velké kapsy vpravo dole. Kdo o ní nevěděl, nenašel ji, protože ji nehledal. Kapsička měla své výhody. Daly se do ní uložit vstupenky, jízdenky, lístky od šaten, prostě papírky, které se rády ztrácejí. Člověk zaměstnaný jinými myšlenkami zapomíná, kam takový papírek zastrčil, a když ho posléze potřebuje, nervózně se šacuje a vypadá směšně.

V tmavém saku bylo v kapsičce několik papírků.

Tři jízdenky z metra a dvě vstupenky do poetické vinárny Viola.

Nestačil jsem se divit. Nikoliv jízdenkám, ale těm vstupenkám. Nevzpomínám si, že by Franta někdy navštívil dobrovolně divadlo, natož představení inscenované či recitované poezie. Nesnášel to. Umělecký přednes odmítal už na gymplu.

Tvrdil, že než pochopí z recitátorových úst smysl jednoho ver

še, memoruje recitátor už verš desátý, takže nakonec nepochopí z poetického díla vůbec nic. Franta sdílel pouze moji vá

šeň chodit do kina, zbožňoval navíc revuální pořady nočních podniků, a to bylo vše, co potřeboval konzumovat z umění.

Vstupenky z Violy měly různá data, což znamenalo, že Franta nenavštívil představení v páru. Prohledávat po Marešovi ostatní Frantovy věci byla zbytečnost. Věděl jsem, že bych nic nenašel. Mojí nadějí byla prostě ta kapsička od Curniera.

Strčil jsem papírky do kapsy svých kalhot.

„Kdepak máte manžela, paní Pecharová?” zeptal jsem se už v obýváku a nasypal si do šálku trochu cukru ze skleněné

ho dávkovače.

„Táta je v práci. Chodí si přivydělávat k důchodu jako vrátný. To víš, z penze se dneska nedá utáhnout činže ani účet za plyn a elektriku. A táta si rád skočí na pivo, co ti mám povídat…”

„A jak se vám tu žije pohromadě s mladými?”

„Dobře. Skoro se nevidíme. Jedině v neděli při společ

ném obědě. Monika chodí domů z práce až večer, docent je

73

pořád někde v lufte. Buď je na klinice, nebo na fakultě, a taky jezdí někde po těch konferencích.”

„Takže Monika se vdala dobře.”

„Doufám, že ano a že jim to vydrží. Ale nemysli si, Michale, že Monika docenta uháněla. Bylo to přesně opačně. On je psychiatr a navíc fešák. Stály o něj doktorky, sestřičky i pacientky. Naši mladí se poznali úplně jinde. Oba jezdili divokou vodu. Jednou v létě, někde na Orlici, kleknul prý docent Monice k nohám a požádal ji o ruku.”

„Rád věřím, protože Monika je moc hezká.”

„Monika je strašně hodná, Michale, to mi věř!” povzdechla si paní Pecharová. „Jako by se ani nehodila do tohodle uspěchanýho světa.”

„Ona pracuje na klinice s manželem?”

„To snad ne. Moc tomu nerozumím, ale co já vím, tak Monika řídí artterapii pro všechny kliniky nemocnice, kdežto docent dělá zástupce primáře pro jednu z těch klinik.” Sledovala, jak pokládám prázdný šálek na podnos. „Zůstaneš u nás na oběd, Michale?”

„Kdepak, paní Pecharová, děkuju mockrát, čekají mě doma.”

„Co se u vás vaří?” zeptala se a já měl pocit, že s jistou úlevou.

„Svíčková na smetaně, brusinky, knedlíky,” vymyslel jsem si.

„Takhle dobře bych tě neuctila. Budu ohřívat jen guláš z mrazáku.”

„Guláš mám rád, ale nechám se od vás pozvat jindy.”

„Tak dobře, Michale. Uvařím ho z kližky.”

„Díky, paní Pecharová! Už budu muset jít, ale mám na vás prosbu.”

„Povídej, Michale!” pobídla mě vlídně.

„Ztratila se mi po cestě zavazadla a já bych potřeboval půjčit oblek,” vyslovil jsem prosbu, která mě napadla před chví

74

lí. Zbavil jsem se svého stínu, jak se říká v detektivkách, a potřeboval jsem, aby to ještě pár hodin vydrželo. Ten, kdo o mně věděl předem, že pojedu do Radňova, se jistě tímtéž způsobem dozvěděl, že moje zavazadla už dorazila do Ruzyně. Bylo to asi jediné vodítko, jak si na mne počíhat. Stačilo čekat u letištního výdeje zavazadel a pověsit se na toho, kdo mi bude bagáž doručovat.

„Vezmi si, co potřebuješ, Michale!” pravila paní Pecharová a povstala od stolu. „Najdu ti na to nějakou igelitku.”

A zase jí tekly slzy po tvářích.

Cestou na Národní třídu jsem se zastavil ve stanici metra.

„Buďte tak laskav, můžete se podívat na tyhle jízdenky?”

požádal jsem muže v dozorčí kabině.

Podíval se na tři papírky. „Jsou neplatný!”

„Taky nikam nejedu,” řekl jsem. „Potřebuju vědět, jestli se z nich dá vyčíst, kde pasažér nastoupil a vystoupil.”

„Pasažér nastoupil na stanici Flora v půl šestý ráno. Datum vyluštíte sám, ne? Kde vystoupil, to se poznat nedá,” pravil zřízenec. „Proč to nevyhodíte, když to neplatí?”

„Jízdenky se nevyhazují!” poučil jsem ho. „Jednou za rok se z nich dají odečíst daně.”

Zůstal na mne vyjeveně koukat, protože jeho daně platil podnik.

V poetické vinárně Viola nebyla ještě ani noha.

Ze zapomenutého plakátu z minulého měsíce jsem se dočetl, že obě vstupenky platily na pořad téhož podivného názvu Fidelitas, byť v různých termínech. Franta měl patrně důvod navštívit dvakrát stejné představení. Do pokladny přispěchala udýchaná paní s taškami v rukou.

„Čekáte tu dlouho?” zeptala se uštvaně. „Musela jsem si nakoupit.”

„Vidím, že pořad Fidelitas dáváte dneska večer,” řekl jsem. „Máte ještě vstupenky?”

75

„Kolik jich chcete?”

„Jednu. Co vlastně znamená to slovo fidelitasl”

„Věrnost,” poučila mě. „Je to latinsky. Manželky a přítelkyně básníků přednášejí verše svých mužů a milenců.”

„Vážně?” pravil jsem ohromeně. „To by mě nenapadlo.”

„Viďte! Fidelitas je dramaturgicky mimořádný nápad.”

Zakoupil jsem vstupenku a vydal se po nábřeží zpátky do útrob Starého Města. Po pár krocích mě to donutilo zastavit.

Opřel jsem se o litinové zábradlí nad Vltavou. Jestliže ranní pohled na krajinu kolem Křemešníku byl jakousi skoupou chvilkou nostalgie, pak v tenhle polední čas mi pohled přes řeku opanoval duši. Ještě před několika lety bych tomu nikdy neuvěřil. Chodíval jsem kdysi touhle trasou často. Karlův most býval pro mne jakousi zastaralou komunikací mezi břehy a pohled na Hradčany jsem považoval za vhodný objekt pro výrobce kýčů. Zajímal mě pouze jako obrázek na rubu československé zelené stokoruny, a to bylo všechno. O několik let později jsem ten obrázek připíchl na stěnu ve svém domě v Torontu i s vánoční pohlednicí od Pecharů, i když Franta nadával a pova

žoval to za výron sentimentality.

A teď jsem civěl na reál a umanul si, že k sobě budu štědřejší.

Na Novotného lávce se mi podařilo získat místo u restauračního stolečku s výhledem na Hrad a dopřál si hodinu na oběd.

„Přejete si jídelní lístek?” zeptala se servírka. „Co budete pít?”

„Jestli máte svíčkovou na smetaně s brusinkami, nepotřebuju jídelní lístek,” řekl jsem. „K tomu bych si dal malé pivo.”

„Pivo vám donesu, ale tu svíčkovou nemáme.”

„A guláš?”

„Guláš vám můžeme udělat ze svíčkové,” nabídla servírka.

76

Mám na guláš jiný gastronomický názor, ale nemínil jsem si nechat rozptylovat pohled na památky. „Tak dobře. Je to s knedlíkem?”

„To ne, dáváme k tomu bramborové hranolky.”

„Neříkejte!” odtrhl jsem oči od katedrály svatého Víta, protože hranolky, nazývané v Kanadě a USA jako French Fries, považuji za nezaslouženou americkou invazi do kulinárních žaludků. „Nemohl bych k tomu guláši dostat raději rýži?”

„To by možná šlo,” pokrčila servírka rameny a považovala mě za podivína s chorým žlučníkem. „Ten guláš je dost ostrej, pane.”

„To mi nevadí,” ujistil jsem servírku a všiml si, že má docela hezké nohy a právo na minisukně. „A jaké je to pivo?”

„Prazdroj,” odpověděla. „To vám nevadí?”

„Nevadí,” řekl jsem.

Servírka se konečně usmála a odešla a já znovu zaměstnal oči staletými a věčně trvalými hodnotami. Když se zrak nalokal, pohlédl jsem také kolem sebe po hostech té zahradní hospůdky a trochu mi zatrnulo. U stolků seděli převáž

ně cizinci. Na krku měli zavěšeny fotografické aparáty značky Cannon a Minolta, a pokud se mezi nimi nacházel někdo mongolského původu, neuměl jsem to rozeznat. Podobně jako všichni jsem měl i já igelitovou tašku, takže jsem se zase moc nelišil.

Guláš příjemně pálil a pivo bylo dobře vychlazené.

Zanechal jsem servírce v přepočtu patnáct dolarů, což odpovídalo kanadské relaci, rozloučil se s pohledem na krásy malostranského břehu a vydal se vyhledat trafiku. Zakoupil jsem hromadu dnešního vydání veškerého výběru novin, co v Praze vycházely, vecpal ten náklad k obleku do igelitky a prokličkoval do Bartolomějské ulice do budovy policie.

„Pracuje tady u vás kapitán Mareš?” zeptal jsem se na vrátnici.

77

„Mareše najdete v baráku naproti,” řekla mi vrátná z okénka.

„Nemáte na něj náhodou telefonní číslo?”

„A víte, že jo?” pravila ochotně a místo čísla mi podala rovnou aparát skrz to okénko. „Vymačkejte si 018.”

Udělal jsem to.

„Slyším,” pravil Marešův hlas ve sluchátku.

„Slyšíš dobře, Mareši?”

„Kde se touláš, Urbane? Už jsem měl o tebe strach.”

Neodpustil jsem si jízlivost: „Osobní strach, nebo služební?”

„Na co narážíš, Urbane?” zeptal se dotčeně. „Zatím to schytal náš Kubíček. Kam jsi zmizel?”

„Vážně to nevíš?”

„Ne, nejsem jasnovidec.”

„Copak vážně nevíš, že bych mohl být v Bratislavě?”

„Kdeže?”

„V Bratislavě.”

Spolužákův údiv zněl upřímně. „Co děláš v Bratislavě, prosím tě?”

Neodpověděl jsem na otázku přímo, neboť nebylo co.

„Myslel jsem, že to víš právě tak, jako někdo určitě věděl, že se chystám včera za rodiči na Vysočinu do Radňova.”

Chviličku mlčel, asi si to přemítal v hlavě. „A komu jsi ří

kal, že se chystáš na Vysočinu?”

„Rodičům do telefonu. Lépe řečeno, jedině z našeho telefonu v bytě se dalo poznat, co se dělo a co se má dít.”

„Víš to určitě?”

„Vím to nade vší pochybnost. A taky jedině z telefonu se kdosi dozvěděl, že v Radňově navštívil Franta Pechar mé rodiče. A nejen to.”

„Co ještě?”

„Všelicos.”

78

„Tak dost!” vykřikl pobouřeně Mareš do sluchátka. „Já nemám takovou pravomoc, abych mohl nechat odposlouchá

vat telefon libovolné osobě. Urbane, neštvi mě! Já to nebyl.”

„Chceš mi namluvit, že si v Čechách může beztrestně dovolit kdokoliv jiný než policie napíchnout libovolné osobě telefon? Jestli ano, pak se nemáme o čem bavit…”

„Zadrž výmluvnost, doprčic!” rozhněval se spolužák.

„Jestli nežvaníš bohapusté domněnky, tak jsem se právě strašně naštval. A nemysli si, že kvůli tobě. Někdo střílel po mém člověku, nezapomeň!”

„A co chceš udělat?”

„Seberu se a položím někomu správnou otázku.”

„Dobrá, to udělej! A tomu někomu vyřiď, že se s ním chci setkat. Ozvu se ti večer. Nadiktuj mi na sebe nějaké další telefony!”

Sdělil mi dvě čísla, já si je napsal na okraj novin z igelitky, ale Mareš nehodlal rozhovor ukončit.

„Nemysli si, Urbane,” pravil nakvašeně, „že ty mi nemáš co vysvětlovat. Zatím si můžu myslet, žes mi U Mařeny pořádně lhal.”

„Co bys chtěl vysvětlovat?”

„Tvrdils, že považuješ za absurdní, aby se někdo z Kanady vydal až do Prahy a vyřizoval si tu účty s Frantou Pecharem. Budeš mi muset vysvětlit, co tedy dělají v Praze kanadští Číňané, proč se táhnou i za tebou, co hledali na vaší chalupě a k čemu jim bude software tvého tatínka.”

„Jedno ti můžu říct už teď, Mareši,” řekl jsem do aparátu.

„Není Číňan jako Číňan.”

Zavěsil jsem.

Zasunul jsem aparát zpátky do okénka vrátnice a podě

koval. „Kolik vám dlužím za použití telefonu?”

„Nic,” zavrtěla hlavou paní vrátná a usmívala se. ,Tohle je přece jen místní telefon pro vnitřní použití.”

79

Pozdravil jsem a koukal rychle zmizet, než Marešovi dojde, že na takovém přístroji nelze telefonovat z Bratislavy.

V Rytířské ulici měli za výlohou hezké košile.

Jednu z nich jsem zakoupil i s kravatou.

*

Odpoledne jsem strávil na hotelu v posteli.

Obklopený novinami, rozsetými po celém lůžku, jsem pročítal v tisku rubriky kriminalistiky, události z domova a kritické komentáře na práci parlamentní komise pro bezpečnost.

Vypisoval jsem si jména rozličných autorů reportáží i úvah.

Některé z nich jsem znal osobně. Václav Voříšek z Blesku zá

pasil kdysi v judu za Duklu Karlín a teď se věnoval fotografování a psaní noticek. Nejvíc mě však zaujala Marie Šourková z Mladé fronty Dnes. Pokud šlo o totožnou osobu a nechala si své dívčí jméno, pak to byla před deseti lety nohatá holčička z béčka naší základní školy v Masné ulici. Psávala za mě slohové úkoly, protože otec odmítal něco takového provádět. Poskytoval jsem jí na oplátku osobní ochranu, neboť se začala poněkud brzy vyvíjet a stávala se předmětem nežádoucího zájmu kluků z vyšších tříd. Našel jsem si v tiráži deníku číslo do redakce.

Spojili mě přímo bleskově.

„U telefonu Urban. Mohu mluvit s paní redaktorkou Šourkovou?”

„Který Urban?” zeptal se ve sluchátku mírně chraplavý ženský hlas.

„Michal Urban. Chodil jsem kdysi dávno s Marií Šourkovou do školy.”

V telefonu to zaječelo, jako když domácí střelí gól. „Jestli jste ten Urban, co mě osahával ještě jako nezletilou, pak byste měl lovit medvědy někde na Klondiku v Yukonu, ne?”

„To jsi ty, Maruško?”

80

„Bože, Míšo, kde seš? Voláš mi fakticky z Kanady?”

„Volám z Prahy, Maruško, abych zjistil, jestli si pořád koušeš nehty u nohou.”

Rozesmála se jako vichřice, když vám právě urvala střechu. „Pořád jsi takový camfrlíček, Urbane?”

„Měřím šest stop, Maruško.”

„A to je málo, nebo hodně?”

„Mně to stačí,” řekl jsem. „Nechceš se podívat?”

„Na to vem jed, že chci, Míšo! Kdy a kde?”

„Co takhle zítra společně posnídat v Grandhotelu Zlatá Praha?

Bůhví proč se znovu rozesmála. „Po společné noci, Urbane? Nechceš mě svádět, že ne?”

„Ještě nevím, ale myslím na snídani, co se pojídá po rá

nu.”

„Ty ode mne chceš, abych ráno vstávala?” zeptala se vy

čítavě novinářka. „Já teď mažu do obchodního domu Kotva, kde zas někdo uložil bombu, a ať už bouchne, nebo nebouchne, může to trvat do půlnoci, než ji najdou a někoho chytnou, nebo nechytnou. Být u toho musím.”

„Taky uvažuju, že bych pozval na snídani Voříška z Blesku.

„To nedělej, Míšo!” zaječela do sluchátka pohoršené Marie Šourková. „Já mám hezčí prdýlku než Voříšek.”

„Tomu rád věřím, Maruško. Mohla bys přijít na pokoj číslo 303 dejme tomu ráno v osm hodin?”

„Nařídím si budík, ďáble!”

„Díky, Maruško,” řekl jsem. „Už se na tebe moc těším.”

„Já taky, ahoj!”

Chvíli jsem uvažoval, mámli pro jistotu vytočit číslo i na Voříška, ale pak jsem to neudělal. Snímky by se určitě hodily, ale i při nejlepší vůli a šikovnosti se může přihodit, že se fotograf prozradí. Bylo by pro mne dost zlé, kdyby se něco takového stalo.

81

V podvečer jsem se znovu osprchoval.

Natáhl jsem na sebe novou košili, uvázal kravatu a vytáhl z igelitky tmavý oblek. Padl mi jako ulitý. Voněl pořád po Aqua Velva od Williamse, ale já to tak necítil. Já vnímal z obleku Frantu, který tu vodu používal. Vypil jsem naráz celou láhev sodovky z ledničky.

A vydal se znovu na Národní třídu.

*

Poetická vinárna má na stupňovitém hledišti stolečky.

Z kteréhokoliv místa je z obecenstva dobře vidět na scénu tvo

řenou širokým, ale nehlubokým jevištěm. Zakoupil jsem si dvě deci rýnského ryzlinku z Mikulova a začetl se do prográmku na stolečku, u něhož jsem seděl zcela sám.

Pak se setmělo v sále a reflektor nasvítil klavír na pódiu.

Do mírně nažloutlého sloupu světla vešel klavírista a asi minutu preludoval, než se u něho objevila dáma ve večerní ró

bě, opřela se jednou rukou o trochu zaprášený nástroj a začala recitovat. Podle prográmku to byla paní Alena Březinová.

Trochu jsem zazmatkoval, protože mi v hlavě uvízlo ze školy cosi o Otakaru Březinovi a časově mi to nesedělo. Mrknul jsem v trošce odraženého světla znovu do prográmku. Tenhle Březina se jmenoval ve skutečnosti Oskar. Před sto lety tedy patrně nezemřel. Důležitější ovšem byla osoba na jevišti, protože se jmenovala Alena. Měla docela pohledný obličej. Zdálo se mi však přehnané, že by právě o ní hovořil můj otec jako o kusu.

Ozdobila sice svou hruď hlubokou dekoltáží, ale její viditelný obsah rozhodně nevytvářel tvar ypsilonu. Spíše písmene „U”

nebo širokého „V”. Přednášela zaníceně. Tvářila se nezdolně, jako by raději zhynula na mučidlech, než by o píď cukla z přesvědčení o pravdě metaforických argumentů svého manžela.

Horovala o věrnosti duše, čert vezmi tělo a jeho pudy. Dostal jsem hlad.

82

Mou duši opanovala otázka, jeli tma v hledišti dostateč

ná a dokáželi ukrýt můj trapný únik do předsálí, kde byl bar a možná něco k snědku. Právě jsem se zvolna zvedal ze sedač

ky, když se v sále naráz rozetmělo. Nepočetné obecenstvo se dalo do nadšeného potlesku a já se bezděčně přidal. Protože jsem přitom stál, byť nechtěným úmyslem, ukláněla se paní Březinová především mně. Stal jsem se nápadně nejnadšenějším divákem. Od dalšího trapasu mě naštěstí zachránil mladík, který v hledišti povstal, odešel na jeviště a ukláněl se.

Asi pan Březina.

Stopa vedoucí do Violy neměla patrnou souvislost se znalostí jména Frantovy záhadné asistentky. Šlo zřejmě o věci rozličné. Klíč k pochopení Frantovy přítomnosti v poetické vinárně se pravděpodobně nenacházel v uměleckém přednesu.

V nějaké podobě mohl existovat mimo čas představení, neboť po jeho skončení zdaleka nekončil ve vinárně společenský ve

čer. Nenápadnost prostředí a zdánlivá neškodnost intelektuální klientely nabízela možnost jistého krytí i pro činnost uměleckou, neřkuli podzemní.

Vzpomněl jsem si na vyprávění otce, který se tu párkrát viděl a povídal si s Václavem Havlem o jeho potýkání s policií.

Pozdější hlava českého státu nalezla ve svém někdejším bytě na nábřeží cizí mikrofon. Byl provrtaný z půdy domu skrz strop až do spisovatelova lustru. Havel to odhalil, udělal skandál, nicméně v očích policie patřil ještě dlouho ke sprostému podzemí. Doba se pohnula. Hodnoty se obrátily. Pravdou však zů

stalo, že staří pánové tenkrát probírali, jak lze vzdorovat nátlaku bezpečnostních orgánů, zrovna na tomhle místě, kde jsem se nyní nacházel. Tahle asociace, snad i mírně chtěná, ale psychologicky přijatelná, mě přiměla, abych setrval a vyčkal konce nudných memorovaných metafor.

V sále se znovu setmělo.

A pak se to stalo a já naráz všechno pochopil.

83

Důvod Frantovy přítomnosti v náruči poezie vešel právě na jeviště. A já zíral. Naprosto nečekaně se mě zmocnil pocit jakéhosi prudkého uhranutí. Důvod nesl jméno Alena Vitovská.

V životě jsem neviděl na vlastní oči tak pozoruhodnou ženskou bytost. Síla půvabu té dámy spočívala ve zvláštním rozporu mezi jemnou krásou obličeje a postavou, která i sebemenším pohybem vyzařovala vábivou žádostivost.

Do té chvíle jsem poznal na ženách jednu či druhou odlišnou harmonii. Vábily na sebe pozornost bud smyslnou svůdností, nebo holčičí nevinností. Ale Vítovská nabízela obojí. Člověk netušil, co se s ním děje, protože ho čímsi přiváděla k něžným představám, za něž se vzápětí propadal hanbou.

Korunou zjevu, který na první pohled takhle uchvacoval, byl strohý a téměř puritánský kostým. Kabátek upnutý až ke krku a prodloužená sukně pod kolena zakrývaly paradoxně vše podstatné, co by se mohlo nabízet jako živočišné sdělení. Navzdory té módní jednoduchosti bylo zřetelné, že odění paní Vítovské pochází z nápadu vrcholových návrhářů a z krejčovské dílny špičkových mistrů. Měla tmavohnědé vlasy. V obličeji zá

řily svítivě modré oči.

Usedla do křesla, otevřela desky a předčítala verše básníka Jiřího Vítovského, svého muže. Mluvila sametovým, mírně zastřeným hlasem, přednášela věcně, bez emocí, ale říkala to tak, že jste si v tu chvíli museli myslet, že prozrazuje cosi velice důvěrného, a to výhradně pro vás. Tvářila se poněkud odtažitě, jako by si netroufala doslovit tajemství, jímž se slovy svého muže obestřela. Když skončila se svým výstupem, nesklidila nikterak výrazný aplaus. Muži v hledišti sice tleskali, ale zdrženlivě, možná i proto, že ženské obecenstvo plácalo dlaněmi téměř neslyšně a hledělo na paní Vítovskou se zachmu

řenou podezíravostí. Myslel jsem, že interpretka usedne do hlediště ke svému muži, jak to učinila před ní paní Březinová, ale zmizela v zákulisí. Připomněl jsem si, že maminka říkala včera cosi o onemocnění manžela Frantovy asistentky. Za dvě

84

minuty jsem zahlédl pootevřenými dveřmi, jak Alena Vítovská prochází předsálím směrem k východu.

Než se mi podařilo vyrovnat útratu, byla pryč.

Vyběhl jsem na ulici.

Procházela právě po druhém chodníku Národní třídy kolem kostela, vzdálená ode mne asi sto metrů, a zahýbala do Voršilské ulice. Když jsem tam doběhl, odjížděla už v červené renaultce a odbočila na Perštýn. Zamával jsem na taxík. „Jeď

te za tím červeným autem, prosím vás!” požádal jsem řidiče.

„Není v tom žádná levota?” zabručel taxikář.

„O nic menší, než když zapomenete zapnout taxametr,”

řekl jsem.

„Nejsem zvědavej na žádný řečičky, pane!”

„Já taky ne. Pojedete, nebo ne?” Rozhlédl jsem se kolem sebe. Vozů s rozsvíceným nápisem TAXI se tu pohybovalo víc než pěších chodců.

Řidič můj pohled zaznamenal. „Nasedněte si, nebo nám ta renaultka ujede,” pravil smířlivě.

Alena Vítovská projela Jungmanovou ulicí a na Karlově náměstí se vydala Ječnou, směrem na Vinohrady.

„V tom auťáku je vaše panička?” zeptal se taxikář.

„Není, ale i kdyby, byla by to moje věc. Zaplatím vám za jízdu. Do vašich úvah nemíním vrazit ani cent.”

„Vy se pořád durdíte, člověče! Mně do vašeho soukromí nic není. Já se ptám proto, že ta ženská před námi jede jako blázen a někdo by jí měl vysvětlit, co se stane, až nabourá a někoho zabije.”

Řidič mě tou poznámkou zaskočil. „Překračuje povolenou rychlost?”

„Jede stovkou a po kolejích,” pravil nevrle. „Povoleno je šedesát.”

Chtěl jsem ho uklidnit. „Pokutu za vás zaplatím.”

„A budete mě taky živit, když se rozflákáme?”

85

„Zpomalte, máte pravdu,” přiznal jsem. „Zjistím si její adresu jinak. Můžete to otočit.” Ve Viole by měli znát adresu básníka a jeho ženy. Navíc jsem si zaryl do mozku poznávací číslo renaultky.

„Jak chcete, pane,” pravil taxikář ležérně, „ale taky můžu pokračovat za tou ženskou v klidu. Stojí před námi na červeným semaforu. Zahýbá na Francouzskou a tam ji čekají další světla. Nemůže nám ujet.”

„Udělejte, co uznáte za vhodné,” souhlasil jsem. „Když nám zmizí, nic se nestane. Vím, jak se jmenuje, a možná najdu její adresu v telefonním seznamu.”

„Pokavad neodjede z Prahy, nezmizí nám.”

„Tak dobře,” řekl jsem. „Cože máte najednou pro mě pochopení?”

„Nejsem žádnej kretén, pane,” zachechtal se taxikář.

„Vám jde jenom o její adresu. Chcete vědět, kde bydlí, že jo?”

„Přesně tak.”

„Pro to já pochopení mám. Fakt. Já si vás taky musel trošku oťukat, poněvadž byste nevěřil, co je v Praze prevítů.

Člověk z naší branže musí bejt strašně opatrnej, když nechce, aby ho někdo sejmul.”

Vůz Aleny Vítovské pokračoval na Ruskou třídu a mířil k Vršovicím. Ale nedojel tam. Vnořil se do vinohradské vilové čtvrti známé výstavnými rezidencemi majetných a významných lidí. Vjel do uzoučké uličky a tam zastavil.

„Dál nejezděte,” řekl jsem na kraji té uličky, na jejímž rohu oznamovala cedule, že se nazývá Na Šafránce. „Mrknu se tam pěšky. Můžete tady počkat?”

„To bych nerad.”

„Dobrá, pojedu zpátky metrem. Která stanice je nejblíž?”

„Flora,” ošil se taxikář. „Můžete mi nechat nějakou zálohu, abych počkal?”

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl bankovku. Ušlo mi, že nesahám do svého, ale Frantova obleku, i když jsem zrovna na ně

86

ho myslel. Informace z papírku výjimečné kapsičky hrály dohromady. Franta strávil v těchhle končinách tři noci nejméně, ale zatím jsem nechápal, proč odsud odjížděl tak časně metrem.

„Dal jste mi padesát kanadských dolarů, pane!”

„To je v pořádku,” pravil jsem roztržitě.

„Počkám klidně do půlnoci,” nabídl taxikář ochotně.

Za plotem z mříží, kde byl na sloupku zvonek se jménem Jiřího Vítovského, zavírala právě jeho žena Alena dveře od garáže a přecházela ke vchodu do domu.

„Dobrý večer, paní Vítovská,” oslovil jsem ji přes mříže.

„Jmenuji se Michal Urban, jsem kolega a přítel Františka Pechara. Mohu s vámi prohodit pár slov?”

Zacinkala klíčky v dlani, vhodila je do kabelky a vytáhla jiné. Nakročila za mříží plotu pár kroků ke mně a zadívala se.

„Vy jste se byl podívat ve Viole,” pravila nevzrušeně.

„Ano.”

„Přijel jste z Kanady?”

„Ano.”

V prvním patře vily někdo zatáhl v okně závěs a mihl se na něm mužský stín. Paní Alena Vítovská si toho povšimla a téměř neznatelně změnila původní tón. Začínal víkend a dost dobře bylo možné, že její manžel přerušil na dva dny léčení.

„Co potřebujete, pane Urbane?” zeptala se.

„Pokračuji tam, kde pan Pechar přestal.”

„Jsem ráda, že jste se mi přihlásil,” usmála se bez radosti. „Můžete mi zavolat zítra?”

„V kolik hodin?”

„To je naprosto jedno. Dobrou noc, pane Urbane!” setrvala pohledem na mé osobě přesně dvě vteřiny, otočila se a odemkla vchod do vily.

Vrátil jsem se k taxikáři.

Nechal jsem se odvézt k hotelu. Řidič cestou vykládal cosi o přemrštěné konkurenci taxíků v Praze a jejich válce o

87

stanoviště, stěžoval si, že se zatím k vlastnímu štaflu neprobojoval a že on jezdí zásadně podle taxy a nekrade. Poslouchal jsem ho takříkajíc na půl ucha, protože mě zasáhly úplně jiné myšlenky. Proto mě nakonec udivilo, že mi před hotelem taxikář vrací nějaké peníze. Obdaroval mě kartičkou se svým jmé

nem a číslem mobilního telefonu.

Bezděčně mi připomněl, že mám ještě telefonovat.

*

Vytočil jsem Marešovo číslo ve svém hotelovém pokoji.

„Slyším,” řekl spolužák.

„Taktéž slyším,” řekl jsem já. „Jak jsi pořídil?”

„Ten člověk se s tebou setká už zítra. Má jednu podmínku. Že mi dáš na sebe spojení a on ti sám zavolá.”

Trochu mě to pobavilo. „Pán je opatrný, nebo se chce konečně dozvědět, kam jsem se poděl?”

„Pán je opatrný,” odtušil Mareš. „Ani se mu nedivím. Ty snad ano?”

„Jsem taky opatrný a řeknu ti, že se mi to nelíbí. Jakmile prozradím, kde se nacházím, znovu se to rozkecá.” Dělal jsem trochu drahoty, i když důvody pro ukrývání už pominuly. Získal jsem chybějící informaci a mohl se vynořit.

„Jsi tam?” zahučel do sluchátka Mareš.

„Jsem.”

„Tak podívej, Urbane,” opustil spolužák svůj věčně sebelítostivý tón, „až mi vyklopíš, kde jsi, pošeptám to do ouška jedině tomu člověku. Bude to vědět pouze on a já. Kdyby se to přesto rozkecalo, udělám kravál a obejdu přitom třeba i ředitele policie. Ať mě to stojí místo, mně je to jedno!”

„Proč se tak rozčiluješ, kapitáne?”

„Mám pořád vztek kvůli tomu, co se stalo Kubíčkovi.”

„Franta Pechar dopadl mnohem hůř,” řekl jsem.

„Já vím, promiň!”

88

Nechtělo se mi ten rozhovor protahovat. „Jsem v Grandhotelu Zlatá Praha, pokoj číslo 303.”

Chvíli bylo ve sluchátko ticho. Asi si ten údaj zapisoval.

„Dobře, Urbane. Až to s tím člověkem zítra vyřídíš, promluví

me si my dva.”

Zavěsil jsem a vytočil číslo z taxikářovy kartičky. Když se mi řidič ozval, požádal jsem ho, aby vyzvedl na letišti v Ruzyni má zavazadla a přivezl je do hotelu. Lístek od bagáže mu předají na recepci a pak mu také zaplatí jeho služby. Jen co to taxikář pochopil a já zavěsil, rozdrnčel se znovu zvonek telefonu.

„Urban,” ohlásil jsem se.

„Pan Mareš mi vyřídil váš vzkaz,” zaduněl ze sluchátka hluboký mužský hlas. „Přijdu za vámi zítra do hotelu. Znám to tam. Řekněte si, v kolik hodin.”

„Hodí se vám to — dejme tomu — v devět dopoledne?”

„Ano.”

„Máte nějaké jméno?” zeptal jsem se.

Jako by tu otázku neslyšel. „Budu sedět v devět hodin pod palmou v recepci,” oznámil mi a zavěsil.

Seběhl jsem po schodech do recepční haly. Vytáhl jsem z portmonky kupon od letenky a předal ho úředníkovi za pultem s vysvětlením, aby lístek předal taxikáři a také mu zaplatil na můj účet za jeho službu. V rohu haly stály skutečně tři ko

žené klubovky pod obrovskou tropickou rostlinou ve velkém květináči. Ted tam nikdo neseděl.

V hotelové restauraci bylo dost plno.

Na rozdíl i od běžné severoamerické hospůdky jsem se tu nedočkal u dveří portýra nebo číšníka, aby mi ukázal, kam si mohu sednout. Vybral jsem si stůl, kde seděli dva postarší manželé, dovolil se, mohuli si přisednout, a oni se na mne zá

řivě usmáli a anglicky mě vyzvali, abych přijal místo. Číšník před ně právě kladl večeři.

Oba se zadívali udiveně do talířů.

89

„Neobjednali jsme si rybu,” pravil muž.

„Nerozumím,” řekl číšník zaraženě, protože na rychle vyslovenou námitku jeho angličtina nestačila. „Co jste říkal?”

Vmísil jsem se česky: „Ten pán tvrdí, že si neobjednal rybu.”

Číšník protestoval: „Objednali si filé. Opravdu!”

Opakoval jsem to manželům u stolu anglicky.

„Filé ano, ale nikoliv z ryby,” pravila dáma. „Ale snad to tak příliš nevadí. Sním to docela ráda.” A dala se do jídla.

„Mně to však vadí,” pravil její manžel. „Nemám chuť na rybu.”

„Myslím, že problém spočívá v jazykovém omylu,” vysvětlil jsem. „Zatímco v New Yorku se pod označením filé rozumí plátek z hovězí panenky, tady v Praze to znamená plátek z tresky nebo jiné ryby.”

„Jenže my nejsme z New Yorku,” hudral muž. „A jídelní lístek nám byl předložen v anglickém jazyce.”

„Místní překladatel neznal patrně americký žargon,” řekl jsem.

„My zase neznáme místní žargon,” odmítl moje vysvětlení manžel. „Nevím, proč by nás měl zajímat nějaký žargon?”

„Protože jsme v Praze a nikoliv v N. Y. Proč by měl zají

mat číšníka váš žargon?” pravil jsem anglicky a obrátil se na číšníka česky. „Přineste mu to, čemu se tady říká svíčkové řezy. Mně dejte tu jeho večeři.”

Číšník se zatvářil vděčně a přemístil talíř. „Děkuji vám, pane!”

„Není zač, mám docela hlad,” řekl jsem. „A co je to za rybu?”

„Filé, pane,” pravil číšník.

Zvýšil jsem mírně hlas: „To vím taky, sakra, ale z jaké ryby?”

„To opravdu nevím, pane.”

90

„Pak už nejde o žargon, ale o omezenost,” pravil jsem česky. „Přineste mi pivo!”

Číšník se urazil. „A vy budete pít k rybě pivo, pane?”

šťouchl si.

„Budu pít to, nač mám chuť.”

„Jak si přejete,” řekl číšník nepřesvědčen a odkráčel.

Položil jsem si způsobně ubrousek na kolena a uchopil příbor.

Podobně jako při jízdě taxíkem, kdy mi unikalo vyprávění řidiče o jeho starostech, jsem příliš nevnímal, co mi teď vyprá

věli američtí manželé o pražských domech. Mou mysl zaměstnávaly jiné věci. Jedl jsem bez valné chuti. Paní u stolu byla hlavně nadšena Malou Stranou. Zpozorněl jsem trochu, když tímtéž dechem vyjádřila obavu z pražské pouliční kriminality, před níž varovaly cestovní kanceláře.

„Není to tu o nic horší než jinde,” slyšel jsem se mluvit.

„Žil jsem nějaký čas v N. Y. Je srovnatelný s Prahou, neli hor

ší, protože tady není Harlem. A to při tom srovnání neopouštím Manhattan.”

„N. Y. se velmi zlepšil,” namítl Američan, „a víte proč?

Policejní patroly se vrátily na chodníky z pohodlí policejních vozů. Na to v Praze ještě nepřišli…” Odmlčel se, protože mu přinesli večeři. Zadíval se na talíř a zdálo se mi, že je konečně spokojený. Objednal láhev červeného vína.

„Přejete si tři skleničky?” zeptal se číšník.

S díky jsem odmítl, zaplatil a rozloučil se.

V recepci mi oznámili, že moje zavazadla dopravili na pokoj 303.

Nahoru jsem vyjel výtahem.

Dveře od pokoje číslo 303 byly pootevřené.

Nevešel jsem dovnitř, ale vyhledal pokojovou službu. Pokojská se vydala do mého apartmentu a dušovala se, že nikomu neotevírala. Z pohledu na nepořádek a rozházené věci z mých zavazadel se zděsila. Chtěla volat ředitele a policii. Ně

91

kdo tu sice řádil, všechno přehrabal, ale neodnesl si s sebou nic.

„Policii nevolejte, ale řediteli hotelu to oznámit musíte, i když se nic neztratilo,” doporučil jsem jí. „Nikoho cizího jste tu neviděla?”

„Neznám osobně všechny hosty,” bránila se a šermovala rukama, ačkoliv jsem ji z ničeho nevinil. „Tohle se tady ještě nestalo, aby tu někdo rozhazoval věci a nic neukrad.”

Nijak jsem její odpověď nekomentoval. „Oznámím to sám. Vy to tady zatím ukliďte!” řekl jsem a vrátil se zpátky ke zdviži.

Tentokrát jsem sjel až do suterénu.

V podzemních garážích bylo ticho.

U favorita postával garážmistr a drbal se na hlavě.

Vůz mého bratra měl otevřené veškeré dveře. Moje jelenicová bunda ležela pohozená na podlaze u zadniho kola. Vý

plně dveří byly vytrhány ze svorek a příchytek. Kdosi stáhl ze sedadel potahy. Koberečky ležely na sedadlech. Rádio bylo vytažené ze zásuvky. Ale především někdo otevřel kapotu nad motorem. Akumulátor však zůstal nedotčený.

„Co se tu dělo s mým vozem” zeptal jsem se garážmistra.

Uhnul očima. „Já nevím, opravdu nic nevím,” odpověděl a rozpaky určitě nepředstíral. „Koukal jsem ve svý cimře na telku, pak něco cinklo, a když jsem sem přiběhl, už zdrhali pryč.”

„Kdo? Poznal byste je?”

„Viděl jsem je zezadu, ale přísahal bych, že jeden z těch dvou byl rákosník. Stačili něco ukrást, pane?” zeptal se ne

šťastně.

„Myslím, že nic nesebrali.”

„Budete to hlásit?”

„Je tohle hlídané parkoviště?”

„Nu… vlastně… ano.”

„Chcete se nějak dohodnout?”

92

„To víte, že jo.”

„Dobrá,” řekl jsem. „Tak mi to auto ukliďte a dejte ho dohromady.”

„Ano, pane, a děkuju!” řekl s úlevou. „Chcete ten vozík umejt?”

„Není třeba.” Shýbl jsem se a sebral bundu. „Dobrou noc.”

Nahoru jsem vyjel opět výtahem. Pokojská se činila.

Předměty ze zařízení apartmánu byly opět na svých místech, ale nad rozházeným obsahem mých zavazadel bezradně pře

šlapovala. „Přejete si, pane, abych vám vybalila vaše věci a uložila je do skříní a šuplíků? Nechcete nic přežehlit?”

„Není třeba,” řekl jsem. „Zítra beztak odjíždím.”

Polekala se. „Snad ne kvůli tomu, co se stalo?”

„Můj odjezd nemá žádnou souvislost s tím, co se tu stalo,” uklidnil jsem ji, přestože to souvislost mělo dost zásadní.

Popravdě řečeno, pocítil bych určité zklamání, kdyby se to nestalo. Nečekal jsem to ovšem po mém telefonu s policií tak rychle. Únikový kanál informací tam pracoval k nevíře operativně.

„Přejete si ještě něco?” připomněla se pokojská.

„Díky, myslím, že všechno je už v pořádku.”

„Dobrou noc, pane,” pozdravila a zavřela za sebou dveře.

Zamkl jsem za ní.

Pak jsem se svlékl a dal si studenou sprchu.

Ten den snad potřetí, ale myšlenky se mi vracely příliš jen jedním směrem. Pořád se mi vybavovaly obrazy nalapané do paměti ve Viole. Něco podobného se mi stávalo jen zřídkakdy. Očekával jsem, že na mne opět začne působit dů

sledek časového rozdílu, ale spát se mi vůbec nechtělo. Sáhl jsem do ledničky pro láhev piva.

To mi pomohlo.

93

SOBOTA

Probudilo mě ťukání na dveře.

Vyskočil jsem z postele a podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na devět. U dveří jsem si uvědomil, že nemám na sobě nitku oblečení. Sáhl jsem v koupelně po osušce a omotal si ji kolem pasu. Za dveřmi stála Marie Šourková. Neviděl jsem ji dobrých patnáct let. Za tu dobu vyrostla parádně. Trochu přibrala, hlavně na těch místech, kde se to velmi líbí mužům.

Změnila účes a barvu vlasů vyšisovala peroxidem jako Madona. Oči zůstaly stejné. Svítily ironií, z níž lidé, co ji neznali, dostávali trému.

Prohlédla si mě a nadšeně zavýskla. „Urbane, jdeš na mě hopem, to jsem nečekala! Proč sis nenechal aspoň ponož

ky?” Padla mi kolem krku.

Zachytil jsem ji do náruče a osuška ze mne spadla. Vtáhl jsem novinářku dovnitř a zavřel dveře. „Pozval jsem tě na sní

dani, Maruško. Nic dalšího do devíti hodin nestihneme.”

„Škoda,” zachechtala se a nestoudně si mne prohlédla.

„Koukám, že už nejsi camfrlíček. Co se má stát v devět hodin?”

Omotal jsem se znovu do osušky. „Mám důležitou schůzku. Přišla nečekaně, ale nejde zrušit. Jde o obchod.” Zazvonil jsem na pokojovou službu.

„Vykašli se na obchod!” prohlásila Maruška. „Já si chci s tebou povídat o životě a nemravnostech.”

„Na to taky dojde,” ujistil jsem ji, „jenže já se musím stačit nasnídat a osprchovat…” Přiložil jsem si výstražně ukazovák před ústa a pak si zaklepal na ucho. Včerejší návštěvníci tu mohli nechat štěnici.

Ihned to pochopila a rozhlédla se po místnosti. „Co se ode mne očekává? Mám ti snad vydrhnout záda?”

„To bys byla hodná, Maruško.”

94

„Říká se sice, že ranní rychlovky prospívají zdraví,” zahihňala se a zároveň si zaťukala na čelo, „ale mě nesvedeš, Urbane! Jsem poctivá holka a v koupelně to nemám ráda.”

Na dveře zaklepala pokojová služba. Objednal jsem sní

dani pro dvě osoby. Kávu, mléko, pomerančový džus, pečivo, šunku a smažená vajíčka. Pak jsem odvedl Marii Šourkovou do koupelny a pustil vodu ve sprše.

Posadila se na víko toaletní mísy a zapálila si cigaretu.

„Jsem jedno veliké ucho, Urbane!” pravila zvědavě a vyfoukla kouř.

„V devět hodin mě bude v hotelové hale čekat jeden policajt,” řekl jsem. „Budu ti vděčný, když si poslechneš, co si budeme povídat.”

„A co si budete povídat?”

Namydlil jsem si obličej gelem na holení. „Chci se toho policajta zeptat, proč někdo odposlouchává telefon mých rodi

čů…”

„Jak víš, že vám napíchli telefon?”

„Vědí věci, co se řekly jedině do toho telefonu. Vadí mi to, ale ne tolik jako to, že se ty věci dozvěděli nějací grázlové.”

„Provedli ti něco?”

„Vyloupili chalupu mých rodičů na Vysočině. A taky stříleli.”

Maruška protáhla obličej údivem. „Chceš říct, že policie dala nějaké informace zločincům?”

„Nedovedu si to jinak vysvětlit.”

„To je obvinění jako hrom, Michale!”

„Já vím. Proto chci, aby sis ten rozhovor poslechla. Ničím jiným než případným zveřejněním si nemůžu krýt záda.” Holil jsem se.

Novinářka se zamyslela a udiveně vrtěla hlavou. „A ty v něčem jedeš, Michale? Bez příčiny ti nikdo nebude napichovat telefon, ne?”

„Oni si myslí, že v něčem jedu.”

95

„A jedeš?”

„Jsem kamarád člověka, kterého někdo zastřelil minulý týden na náplavce u Vltavy.” Odhodil jsem osušku a vlezl do sprchy.

Marie Šourková se slušně dívala jinam. „O tom mordu na náplavce jsem pouze četla. Psal o tom kolega. Vyšetřuje to kapitán Mareš, že jo?”

„Ano, ale nemá žádnou stopu. Já si myslím, že se můj kamarád dostal do konfliktu s nějakou cizí mafií, co operuje v Praze. Jediné, co o tom vím, je, že ten kamarád měl provést jakousi transakci, ale nedošlo k ní. Ti gauneři si myslí, že jsem přijel kamaráda nahradit.” Vylezl jsem ze sprchy a nechal téci vodu dál. Maruška mi podala osušku. „Po návratu od rodičů z chalupy jsem se zašil v tomhle hotelu. Ani ne po hodině, kdy jsem odtud mluvil s policií, se sem někdo vloupal a cosi tu hledal. Stačí ti to?” Utíral jsem se pořádně dosucha.

„Přijel jsi nahradit toho kamaráda?”

„Ne.”

Chvíli uvažovala. „Nevím, jak mám poslouchat tvůj rozhovor s tím policajtem. Jsem profláknutá novinářka. Každý mě zná.”

„Dám ti do ucha sluchátko a do kabelky přijímač s magneťákem,” řekl jsem a natáhl na sebe spodní prádlo. „Vysílač

ku a mikrofon budu mít u sebe.” Naplácal jsem na sebe vodu po holení a učesal se.

„Radši se tě neptám, kde jsi vzal vysílačku.”

„Dostal jsem ji.”

„Kde?”

„V Torontu.”

Chytla se za hlavu. „Říkám, že se radši neptám.”

„Tak se neptej!”

„Vážně si myslíš, že ti dali do pokoje štěnici?”

„Předpokládám to, ale určitě nic nevím.”

„Ježíšmarjá!” spráskla ruce novinářka. „Tohle je o hubu!”

96

„K ničemu tě nenutím, Maruško.”

„Zabrzdi, Michale! Jsem Češka. Nelíbí se mi, že v Praze křižujou grázlové ze všech koutů světa. Nezlob se, ale já fandím policii.”

„Já taky, Maruško,” pravil jsem, sehnul se k ní a políbil ji na čelo. „Na to ti dávám čestné slovo. Jenomže policajt, co obcuje s grázlem, je horší než ten grázl. Inkasuje totiž dvakrát…”

„Dobře, dobře,” skočila mi do řeči, „tohle mi vysvětlovat nemusíš. Nejsem dementní. Poslechnu si ten rozhovor, ale nic neslibuju.”

„Nic víc od tebe nechci.”

Vzduch z páry a kouře z cigarety v koupelně se nedal dýchat.

„Počkej, neotvírej ještě! Zopakuju si to,” zarazila mě Marie Šourková. „Ty máš nějaký důvod domnívat se, že v Praze mezi sebou zápolí mafie nebo gangy. Do sporu se zapletl tvůj kamarád z Kanady a oni ho oddělali. Kdosi neznámý z policie spolupracuje s mafií…”

„Nemám si to snad myslet?”

„To je fuk. Myslíš si to. Jinak bys mi nevolal. Řekni mi, co mám udělat, až skončí tvůj rozhovor s policajtem?”

„Sejdeme se tady na pokoji. Hlavně si pamatuj, že se nesmíš ukázat v recepční hale,” varoval jsem ji. „Budeš mít docela silný přijímač, ale neměla by ses ode mne vzdálit víc než přes dvě zdi z betonu. Pro jistotu ti ještě někam zamontuju anténu. Kdybych odešel z hotelu, můžeš jít bez obav za mnou a tím policajtem. Venku má přijímač dosah kilometr.”

„Rozumím,” pravila Maruška a zvedla se z toalety.

Otevřel jsem s úlevou dveře z koupelny a zavřel vodu.

„K něčemu se ti přiznám, Urbane,” začala hrát komedii.

„A k čemu?”

„Dodneška jsem netušila, že je to ve sprše tak vzrušují

cí!”

97

Pokojová služba mezitím prostřela v pokoji snídani.

Dali jsme se do jídla. Já se přitom dooblékl. Natáhl jsem na sebe jelenicovou bundu a doufal, že maminčino vyprání neporušilo v kůži soustavu jemných drátků antény. Z kufru jsem vytáhl neceser a z něho miniaturní přijímač s mikrofonem ve tvaru odznáčku. Dal jsem ho do kapsy. Pak jsem uložil do kabelky Marie Šourkové přijímač s magnetofonem a do ucha jí zasunul sluchátko. Pod vlasy nebylo vůbec vidět. Z něho jsem protáhl tenoučký kabel pod její blůzkou do rukávu. Odtud do kabelky. Dotkl jsem se přitom nechtěně ňadra. Plácla mě přes ruku a nabrala si na vidličku smažená vajíčka.

„Co tys vlastně v Kanadě studoval, Michale?”

„Práva, Maruško.” Podíval jsem se znovu na hodinky.

„Budu muset odplout ještě na minutku do koupelny.” Zapnul jsem aparáty.

Větrací otvor v koupelně už odsál zkažený vzduch.

Zavřel jsem za sebou dveře a zašeptal do zrcadla pár biblických veršů z knihy Šalamounovy: „Jak jsi ty krásná a jak utěšená, ó milosti přerozkošná! Ta postava tvá podobna jest palmě a prsy tvé hroznům. Řekl jsem: vstoupím napalmu, dosáhnu vrchů jejích. Nechť tedy jsou prsy tvé jako hroznové vinného kmene a vůně chřípí tvých jako jablek vonných.”

Vrátil jsem se do pokoje.

Marie Šourková se na mne culila. Spojila významně palec s ukazováčkem a prsty přiložila k našpuleným rtům. Mlaskla. Vypadala jako spokojený kuchtík z reklamy doktora Oetkera. „Víš, Urbane, napadla mě taková otázka. Jsem tou otázkou přímo posedlá.”

„Jaká otázka tě napadla, Maruško?”

„Jestli za krále Šalamouna již existovaly koupelny.”

Zvukový aparát fungoval bezvadně.

V klubovce pod palmou seděl ramenatý muž.

Byl ostříhaný na ježka a vyholený nad ušima. Kdyby neměl v uchu náušnici, připomínal by příslušníka gardy americ

98

kého prezidenta. Podobně jako já se pařil v kožené bundě.

Nohy měl pohodlně natažené před sebe. Mohutné ruce sepnul na břiše. Hověl si. Místo schůzky zvolil dobře. V okruhu deseti metrů od toho místa v recepční hale se nikdo další nevyskytoval.

Přisedl jsem si. „Jmenuju se Urban.”

„Vím, kdo jste,” zaburácel úctyhodným barytonem, ale jinak se ani nepohnul. „Proč jste chtěl se mnou mluvit?”

„Nechtěl jsem s vámi mluvit.”

Konečně trochu zpozorněl. „Tak co tu dělám?”

„Nemohl jsem chtít mluvit s někým, o němž nevím, že vůbec existuje. Nedává to smysl.”

„A co byste rád? Potřásat si rukama a plácat se vzájemně po zádech jako náramní kamarádi na policejním bále?” Nadechl se, ale neřekl už nic. Rozpletl prsty, pravou rukou sáhl pod bundu, vytáhl z kapsy malé kožené pouzdro, rozevřel ho a v natažené ruce mi ho strčil před oči. Kromě nápisu Policie České republiky, fotografie a kovového odznaku jsem nestačil vyluštit z průkazu víc, protože pouzdro opět zaklapl a zastrčil do kapsy v bundě. „Jmenuju se Makovička a poslouchám vás, pane Urbane!”

„Naopak, pane Makovičko! Poslouchám já.”

Vytáhl opět ruku z kapsy a držel v ní úzké hnědé cigárko.

Zapálil si starým vojenským zapalovačem. „Nevím nic o vašem napíchnutém telefonu,” řekl a vyfoukl oblak kouře.

„Pak to znamená, že nás doma odposlouchává nelegální síla. To vás nezneklidňuje?”

„Už jsem to nechal prošetřit.”

„A výsledek?”

„Žádný.”

„To se dalo čekat,” řekl jsem.

Zavřel oči, jako by se přemáhal. „Co tím chcete říct? Že jsme neschopní pitomci? Nebo že jsme váš telefon napíchli my a už jsme za sebou zametli?” Na to jsem nic neřekl a on se

99

chviličku uklidňoval. Několikrát zadýmil z cigára. „Je mi známo, co jste udal Marešovi. Jenomže to je jenom vaše tvrzení. Dů

kazy nemáte. Bez důkazů je to na nic. Je to jednoduchá jurisdikční otázka. Koneckonců to ovládáte lip než já.”

„Ale není vám jedno, co se stalo, že ne?” zeptal jsem se.

Otevřel oči, zadíval se na mě a odplivl kousek tabáku.

„Kdyby mi to bylo jedno, neseděl bych tu a neztrácel s vámi čas.”

„Díky,” pravil jsem. „Co mi tedy radíte?”

Skrčil natažené nohy, opřel se a narovnal tělo v klubovce. „Chceteli mít pokoj a klid, přestaňte na sebe poutat pozornost gaunerů, pane Urbane. Já jsem přesvědčený, že vy osobně v ničem nejedete. Vy si pouze hrajete na frajera.”

Poslední větičkou opustil náhle dosavadní způsob rozmluvy. Ozřejmil se a přitvrdil. Choval v sobě vůči mně jakousi zlost ještě předtím, než jsme se sešli a poznali.

„Rozuměl jste mi špatně, pane Makovičko. Neptám se vás na radu, abych získal klid a pokoj.”

Znovu si natáhl nohy a přivřel oči. „Klidně mluvte dál.”

„Já se ptám na to, pane Makovičko, co se už stalo. Co už proběhlo. Oznámil jsem policii, že se někdo vloupal do naší chalupy, ohrožoval mou osobu, obtěžoval mě, postřelil policistu, vnikal do mého soukromí a hrabal se v mých věcech… Jaká je v tomhle vaše rada? Mám se rovnou obrátit na státního zá

stupce?”

Trochu se pousmál. „To udělejte! Zkuste to!”

Přešel na otevřenou aroganci. Svým způsobem jsem se mu nedivil. Já to byl, kdo vyslovil podezření o úniku informací z policie. Neměl sebemenší důvod zahrnovat mě sympatiemi.

„A vy si teď na frajera nehrajete, pane Makovičko?”

Pokýval hlavou, ale jinak se nehnul. „Tak jo. Beru toho frajera zpátky.” Zdvihl ruku opřenou loktem o opěradlo klubovky a zahrozil prstem, jako by káral mě, ačkoli horoval pro sebe.

„Měl jsem spíš říct, že si hrajete na machra. Prostě na machra,

100

co sem přijede a předvede nám, jak to máme správně dělat.

Obraťte se rovnou na ministra spravedlnosti. Možná, že vás do voleb přijme.”

„Kdy jsou ty volby?”

„Asi za dva roky.”

„Takovou radu si strčte za klobouk, pane Makovičko!” řekl jsem. „Copak v Čechách neexistuje termín, dokdy musí čin projednat soud?”

„Ne.”

„To jsem nevěděl.”

„Vy toho, pane Urbane, vůbec o nás moc nevíte,” prohlá

sil nevzrušeně, ale natáhl ruku nad popelník a udusil v něm víc než polovinu nedokouřeného cigárka. „V téhle zemi vzrostla v posledních letech prudce kriminalita. Soudy jsou beznadějně přetížené. A víte proč?” zeptal se, ale sám si odpověděl: „Protože tu práci jim dodává policie. Bez policie by neměly soudy co dělat. Mrkněte se do statistik. Naše procento objasněnosti zločinů stojí pěkně vysoko. Neflákáme se.”

„Proč mi to vykládáte?”

Neslyšel mě. Naladil mysl k vlastním problémům. Umanul si, že mě bude poučovat. „Vznikají úplně nové formy kriminality. Často nemáme ani ponětí o tom, jdeli o zločin, nebo ne.

Špinavé prachy se tu perou, jen to frčí. Tisícovky se už nekradou. To je žabařina. Kradou se miliony.”

„Ptám se znovu: proč mi to vykládáte?”

„Abyste si nemyslel, že nás posedla pýcha. Nás ne!”

Znovu se narovnal v klubovce. „Zveme si experty ze zahraničí.

Rádi se necháme poučit. Seriózně a kvalifikovaně.”

„To, co vykládáte, se mě netýká,” řekl jsem. „Nevím, co vám o mé osobě napovídal Mareš. Je mi to jedno. Přijel jsem do Prahy z naprosto soukromých důvodů a chci tu strávit dovolenou.”

„Vážně?” zeptal se ironicky. Potřásal hlavou a zubil se.

„Máte skutečně svérázné pojetí, jak trávit volný čas, to se musí

101

uznat. Rvačka s ruským pasákem na hajzlíku, chlastání vodky s bývalým agentem KGB, techtle mechtle s Číňánky…”

„Moje dovolená začala úplně jinak…”

Neudržel se a přerušil mě: „A jakpak? Šel jste nejprve na plovárnu, do Laterny Magiky, zatancovat si?”

„Šel jsem na pohřeb nejlepšímu kamarádovi.”

Naráz zvážněl. „To vím. Je mi to líto. Fakticky.” Opřel se lokty o svá kolena, svěsil hlavu a zadíval se pod sebe na podlahu. „Je to průser, chápu vás.”

„Rozumíte tomu po svém, pane Makovičko.”

Pokrčil rameny a svraštil obočí. „Rozumím tomu tak, jak tomu prostě rozumím. Asi to jinak neumím. A můj rozum mi napovídá, že pan Pechar věděl nebo vlastnil cosi, po čem tou

žil zločinec.”

„A mně rozum napovídá,” řekl jsem, „že když zločinec bude chtít od někoho získat znalost nebo věc, nebude ho předem zabíjet. Zabije ho, až znalost nebo věc získá. Třeba proto, aby po sobě smazal stopy. Jenže váš zločinec znalost nebo věc nezískal. Jinak by nešel po mně…”

„Takže tím sám potvrzujete, co si ten lotr myslí,” ožil muž sedící proti mně pod palmou. „Že jste po panu Pecharovi převzal jeho úlohu se vším všudy.”

„Nebuďte blázen, pane Makovičko! Nemůžu vám potvrdit, co si ten lotr myslí. Neznám ho a nevidím mu do hlavy. Nenechal jste mě domluvit, co mi napovídá rozum.” Zdvihl ruce a obrátil ke mně omluvně dlaně. Počkal jsem si, až je zase spustí. „Můj rozum mi ještě napovídá, že někdo může zabíjet rovněž proto, aby tu znalost nebo tu věc nezískal další člověk.

Kdo si v Praze vzájemně konkuruje, víte zajisté mnohem lépe než já.”

„Na čem se tedy domluvíme, pane Urbane?”

„Zdá se, že na ničem,” oznámil jsem a povstal ze své klubovky. „Budete si muset zvyknout na to, pane Makovičko, že už nemůžete určovat, jak se mám chovat. Když na mne ně

102

kdo sáhne, a nemusí to být zrovna ruský pasák, praštím ho. A když se mi zachce popíjet vodku, například se Sadámem Husajnem, je to záležitost pouze mého osobního vkusu. Oba víme dobře, že se společnost neobejde bez určité zákonné represe, ale to ještě neznamená, že mi smíte lézt beztrestně do kredence.”

Tentokrát se z klubovky zvedl. Byl o půl hlavy větší než já. Ruce jsme si nepodali.

*

U recepčního pultu mi půjčili telefonní seznam Prahy.

U Vítovských v ulici Na Šafránce se ozval záznamník.

Zavěsil jsem a povšiml si, že aparát na recepci má redial. To znamená, že si pamatuje naposledy vytočené číslo. Vytočil jsem číslo do našeho bytu. I tam se ozval záznamník, ale i tím jsem smazal číslo k Aleně Vítovské. Nebylo mi po chuti, aby se o ní někdo dozvěděl, jen co opustím recepční halu. Stačilo by zmáčknout tlačítko redialu a ovlivnit svědkyni dřív, než s ní pohovořím. Pak jsem požádal, aby mi připravili účet za pobyt v hotelu.

„Nyní odcházím na svůj pokoj číslo 303,” prohlásil jsem a za recepčním pultem se na mne mile usmála slečna úřednice, aniž tušila, že tou poznámkou mířím přes odznáček v kapse do ucha Marie Šourkové.

Novinářka už přešlapovala před apartmánem.

„Člověče, ten Makovička, co ses s ním někde vybavoval, je major z útvaru proti organizovanému zločinu,” vyhrkla na mne, když se za námi zavřely dveře. „Já ho dobře znám. Setkala jsem se s ním párkrát na tiskovkách. Říkají mu Řízek.”

„Proč jsi z toho takové vyplašená?”

„Nepůjdeme radši do koupelny?” zeptala se opatrně.

„Jak myslíš, Maruško.”

103

Otočila sama kohoutkem od sprchy. „A teď mi znovu vysvětli, Michale, co si od toho záznamu slibuješ?” Její ranní rozvernost zmizela. Vytáhla si z ucha sluchátko, zahlcené patrně zvukem tekoucí vody.

Vypnul jsem aparát v kapse a vytáhl přijímač s magnetofonem z její kabelky. „Nic ti ten rozhovor nenapověděl?”

„Musím se přiznat, že ani ne,” vytáhla z kabelky cigarety a zápalky, ale hned je roztržitě dala zase zpátky. „Major Makovička popřel, že by u vás někdo napíchl telefon. Potom jste se jen tak špičkovali. Řekla bych, že jste si nepadli do oka. A to je tak všechno…”

Držel jsem pořád magnetofon v ruce. „Opravdu je ten zá

znam nanic?”

„Pro mne je k ničemu.” Otočila kohoutek u umyvadla a docela zbytečně zatáhla za splachovadlo toalety. „Šéfredaktor by mě s takovým materiálem poslal do háje.”

„Maruško, ty máš z toho majora strach.”

Vytáhla znovu cigaretu. „Takhle bych to neformulovala, Michale,” zamávala rukou se zapálenou sirkou, „takhle ne. Ty v Praze nežiješ. Nevidíš do zákulisí.” Zápalka zhasla. Zapálila novou. „Jsem ráda, že smím na tiskovky. Je to moje živobytí.

Nedovedeš si představit, jaký zájem vyvolá sdělení tiskového mluvčího policie, že se před novináře dostaví právě tenhle Ří

zek. Nesmí se ovšem fotografovat a televizáci musí nějakým trikem rozmáznout v obrazovém záznamu Makovičkův obli

čej…”

„Čím se tak proslavil?”

„Makovička má výsledky. Ještě jako poručík vyhmátl a zlikvidoval gang Bulharů, co kradli auťáky a pašovali je do Polska. Hned potom se nějakým způsobem dostal mezi narkomafii a donutil jednoho Kolumbijce, aby mu zazpíval, kudy vstoupí do Čech osm kilogramů heroinu…” Udělala za sebou tři krátké šluky z cigarety. „Naposledy jsem viděla Řízka vloni, když nám

104

dával informaci, jak někde v Liberci vyhmátl obchod s armádními vrtulníky, o nichž vláda neměla ani ponětí.”

„Smekám klobouk,” řekl jsem. „Neznamená to ovšem, že Makovička není člověk jako kdokoliv. Já být mafiánským bossem, snažil bych se Řízkovi šoupnout nějaký ten milion na přilepšenou.”

Marie Šourková vyskočila ze sedačky. „O tom nechci nic slyšet.”

„Jen tak uvažuju,” uklidňoval jsem ji, „nic netvrdím.”

Podívala se na hodinky a odhodila hořící cigaretu do mísy. „Musím letět, Michale. Šéf se bude ptát, co mám, a já nemám nic. V Kotvě bombu nenašli, anonyma, co jim volal, neodhalili a z tebe taky toho moc nekouká.” Znovu spláchla vodu v míse.

„To mě mrzí Maruško,” pravil jsem omluvně.

„Nic se neděje,” pravila Marie Šourková s jakousi velkorysostí a vyšla z koupelny. „Doufám, že mi zase někdy zavoláš, Michale.”

„Jasně, Maruško! Ještě si máme co říct o životě a nemravnostech.”

Zasmála se a vzala za kliku.

„Maruško, myslíš, že by ta moje úvaha mohla zajímat Vo

říška z Blesku!” zeptal jsem se.

Znovu tu kliku pustila. „Ty mě provokuješ, Michale! Myslíš si, že jsem posera. Pleteš se. Až budeš mít opravdu nějakou tutovku, budu první, kdo ti padne do náruče. Ale proti Řízkovi s prázdnýma rukama nepůjdu.” Políbila mě na tvář a uchopila kliku. „Ahoj!”

Sbalil jsem pár svršků, uložil zvukový aparát a zavřel kufry.

V recepci mi předložili účet na devět tisíc korun, což bylo na české poměry hodně, ale za necelých pět set dolarů to bylo jakžtakž snesitelné. Jediné, co mě na té ceně zaujalo a blesklo hlavou, byl postoj k výdajům Franty Pechara.

105

V Grandhotelu Zlatá Praha pobýval řadu nocí i dnů, kdežto v Torontu byl ochotný hádat se u prodavače ryb o kaž

dý cent. Zaplatil jsem Číňanovou zlatou kartou a nechal se dopravit i se zavazadly výtahem do suterénu.

V podzemních garážích mě čekal nablýskaný favorit. Uvnitř dokonce voněl papírovým stromečkem.

S garážmistrem jsem si ruku podal.

*

V Dlouhé třídě se hledá obtížně místo k zaparkování.

Když se mi to podařilo, přestože brácha měl na autě prů

kazku pro rezidenty, ale všechna reservě byla obsazena vozy bez oprávnění, musel jsem táhnout kufry pěkný kus cesty k našemu domu. V druhém patře jsem vyštrachal z kapsy klíč, co mi dala švagrová, a strčil ho do zámku.

Byt byl odemčený.

V předsíni stál brácha, v ruce držel turistickou hůl po dě

dečkovi a tvářil se nasupeně. „Přijel jsem Kačence pro šaška,”

sdělil, ale já tomu vůbec nerozuměl.

„Pro jakého šaška?”

„Nemohla včera bez tý hračky usnout,” pravil Péťa a mračil se jako tisíc čertů. „Jsme u Janiných rodičů v Řepích.”

Odložil hůl. „Doprčic!”

„Co se děje?”

„Co?” zakabonil se ještě víc. Kývl hlavou k pokojům. „Podívej se laskavě sám po našem bytě.”

Byl jsem rád, že maminka s tátou nejsou doma. Otce by určitě ranila mrtvice, kdyby shledal svých osm tisíc knižních svazků vyházených bez ladu a skladu z knihoven. A maminka by se zhroutila, kdyby uviděla hromady rozházeného prádla a šatstva po místnostech, obrazy sejmuté ze zdí, v kuchyni vysypanou mouku, sůl, krystalový cukr a strouhanku z dóz, o ná

106

dobí ani nemluvě, protože tady všude hledali vetřelci etuji Františka Pechara.

„Tak co tomu říkáš?” zeptal se bratr.

„Volal jsi už policii?”

Zavrtěl hněvivě a zároveň smutně hlavou. Díval se přitom jinam. „Nevím, jestli bys to chtěl.”

Vytočil jsem číslo na spolužáka. „Policie? Mohu mluvit s kapitánem Marešem…? Já vím, že je sobota… Kde ho zastihnu…? Dobrá, zavolám mu do jeho bytu. Číslo na něj znám,”

řekl jsem a vytočil znovu číselník.

„Slyším,” ozval se Mareš.

„Tady Urban…”

Nenechal mě domluvit. „Urbane, s tím Makovičkou to byla hezká blamáž, to ti povím…”

„Žádná blamáž!” odsekl jsem mu řeč v zárodku. „Přijď se hned podívat do našeho bytu! Vypadá, jako by se tudy přehnala horda Tatarů.”

„Vyloupili vás?”

„Ještě nevíme, co všechno se ztratilo.”

„Něco hledali?”

„O tom nepochybuj! Můžeš sem přijít?”

„Zavolám to hned majoru Makovičkovi.”

„Ty sám nepřijdeš?”

Na chvilku se odmlčel. „Mně se to nehodí. A navíc, já vloupačky nedělám. Až budeš vědět, co se z bytu ztratilo, zavolej policii na obvod Prahy 1 do Benediktské. Oni ti někoho pošlou, aby sepsal protokol…”

„Zadrž, Mareši!” zvýšil jsem hlas. „Proč nechceš přijít?

Ještě včera jsi tvrdil, jak strašně moc se mnou potřebuješ mluvit.”

Nasadil svůj ublížený tón. „Já vím, Urbane, to je pravda.

Bohužel, teď prostě nemůžu. Před domem sedí manželka s dětmi v autě. Vezu je na víkend. Jakmile je na chatě vyklopím,

107

vrátím se do Prahy. Pak se okamžitě sejdeme, to ti slibuju.”

Zavěsil.

„Mám se pustit do uklízení?” zeptal se brácha otráveně.

„Radši na nic nesahej, Péťo!” řekl jsem. „Chci, aby si to někdo vyfotografoval. Jestli ti to nevadí, měl by ses sebrat a odjet za rodinou do Řep.”

„Chceš tu zůstat sám?” podivil se.

„Teď už nám dají pokoj,” pravil jsem, nepřesvědčen o své pravdě, neboť bylo možné, že se gauneři vrátí, pokud nepochopili, že moje návštěva Bratislavy byla mystifikace. „Radši bych tu byl sám, Péťo, a ty bys měl být u Jany a Kačenky.”

„Nechce se mi nechat tě tady samotnýho.”

„Přijde sem za mnou Mareš,” zalhal jsem trošku. „Seber se a jeď.”

„Nu, já si teda skočím ještě do dílny,” pravil bratr nejistě.

„Musím dodělat konečně tu převodovku a pak přespím v Řepích.”

Zazvonil telefon, zvedl jsem aparát a bratr mezitím ode

šel.

„Tady podporučík Malinová,” ozval se ve sluchátku dívčí hlas. „Mohu mluvit s panem Urbanem?”

„U telefonu,” řekl jsem. „Co si přejete?”

„Mám na vás dotaz od majora Makovičky.”

„Ptejte se!”

„Mám se zeptat na rozsah škod ve vašem bytě.”

„Počítají se mezi škody také morální újmy?”

Bůhvíproč se podporučík Malinová zahihňala. „To asi ne.”

„Tak vyřiďte panu majorovi, že ho pozdravuju!”

„Nic víc?” zeptala se udiveně.

„Ne. To je všechno.”

Zavěsil jsem a posadil se v otcově pracovně na hromadu knih.

108

Řekl bych, že opakovaná vloupání do mého soukromí nesledovala jen nalezení eruje Františka Pechara jako jediný účel. Vloupání provázela vždy nepopíraná devastace prostředí. Nezanechávala po sobě výrazné hodnotové škody. Dařilo se jí zanechávat po sobě druhotný účinek. Byl velmi mocný.

Útok na psychickou rovnováhu. Útočník správně předpokládal, že nejistota, kterou vyvolá, je zároveň silnou pohnutkou k tomu, aby poškozený člověk, ztrácející nervy, donutil sám sebe jednat. Jednání, neboli činnost, doprovázejí chyby. Člověk se přitom neubrání nějakým způsobem odkrýt se. Obnažuje svou zranitelnost. Nebylo to zdaleka nic objevného. Vyprovokování nepřítele k nějaké činnosti, v níž by se ukázal a učinil se tak zranitelným, prováděli ještě v počátcích novověku harcovníci.

Ovšem, když dva dělají totéž, není to totéž ani historicky. V civilizované společnosti s právní kulturou to bylo na pováženou.

Dopřál jsem si znovu dlouhý pohled na neskonalý binec v celém bytě. Díval jsem se déle, než bylo zdánlivě únosné. Ale právě ten čas ze mne dokázal odplavit šílenou dávku zuřivosti.

Oči si zvykaly na vymknutí obrazu z navyklého řádu. Vztek odezníval a já se adaptoval na stav, v němž jsem se ocitl se svou rodinou. Odmítal jsem si nechat vnutit novou situaci. Bez lomcování hněvem jsem na ni prostě nepřistoupil.

Vytočil jsem číslo Aleny Vítovské.

Opět se ozval záznamník a já ihned zavěsil. Nechávat vzkaz pro dámu na záznamníku je po výtce vždycky nepříjemné. Tón a ladění hlasu může vyjádřit nechtěné významy. Jednal jsem už zase strojově. Mou vůli ovládal systém, metodicky léty cvičený. Dodržovat prostě vlastní postup. Donutil jsem se vytočit číslo k Aleně Vítovské znovu. Bez dalších slov jsem su

še uvedl své jméno a číslo do bytu. Navzdory všemu, v čem jsem takříkajíc lítal, mě to podivným způsobem vzrušovalo.

Ani ne za půl minuty se ozvala. „Nechávám zapnutý zá

znamník na telefonu i tehdy, jsemli doma blízko u aparátu,”

109

vysvětlila do sluchátka, když jsem se ohlásil, „a potom se bud ozvu, nebo neozvu. Poznám tak, kdo volá, a vyberu si.”

„Těší mě, že jste si vybrala mne,” řekl jsem.

„František Pechar se o vás několikrát zmínil. Říkal, že jste velcí přátelé a spravujete společný majetek v Torontu.”

Nevím, co tím Franta myslel, protože společně jsme spravovali pouze splátky na hypotéku našeho dvoj domku na Boston Avenue. Naším majetkem bylo pár kousků nádobí a lednička ve společné kuchyni. ,Ano, vlastnili jsme spolu nějaké věci,” vykoktal jsem. „Dalo mi dost práce, abych vás našel, paní Vítovská.”

„Nedivím se. Vystoupení ve Viole je mou jedinou spole

čenskou prezentací. Jinak se tomu dost vyhýbám. Nenávidím skandály.”

„Přiznám se vám, paní Vítovská, že nechovám důvěru k rozhovorům po telefonu…” začal jsem nepřipravený projev, ale nedokončil.

Doplnila mě sama: „Proto se chcete se mnou sejít.”

„Tím bych rád začal.”

„Hodilo by se vám to v pondělí?”

„Ne,” řekl jsem, „hodilo by se mi to hned.”

„Hned to není možné, pane Urbane,” pravila po drobném zaváhání. „Za chviličku odcházím navštívit manžela do nemocnice. Poslední dobou se jeho stav podstatně zkomplikoval.

Dělá mi to starosti, však víte.”

Nevěděl jsem. Přesto musela mít nějaký důvod domnívat se, že znám její osobní situaci. Možná, že tím důvodem byl její rozhovor s maminkou u nás na chalupě. Uvědomila si tuhle souvislost rychleji než já. „Vím o tom velmi málo, paní Vítovská.”

„A zítra je neděle,” připomenula mi. „Je to den, kdy zá

sadně nepracuji. Velmi vás prosím, abyste to respektoval.”

„Stačí mi pro začátek opravdu jen pár minut. Poznáte sama, jak je to důležité,” přemlouval jsem ji a připadal si přitom

110

jako školák, jenž loudí. „Dovolíte, abych vás doprovodil do té nemocnice? Promluvíme si cestou a ušetřím váš čas. Pokud jdete za manželem sama, pochopitelně.”

„Obávám se, že by nebylo moudré, abyste mne doprová

zel k manželovi,” pravila klidně. „Nemám zdání, jak bych vás tam představila…”

„Do nemocnice nemíním vůbec vkročit, paní Vítovská.

Doprovodím vás k bráně. Potřebuju si nejprve ujasnit pár věcí.

Podmínky, časový objem a tak. Máteli ovšem zájem o další spolupráci…”

„Za jak dlouho můžete být před mým domem?”

„Budu tam za dvacet minut,” řekl jsem.

„Počkám,” pravila dáma nepříliš nadšeně.

V ulici Na Šafránce nešlo zaparkovat.

Volná místa před vjezdy do zahrad a garáží vil a domů nebyla vhodná ani pro krátkodobé stání. Projel jsem favoritem celou tou úzkou ulicí a zaparkoval až na Míčánkách. Vrátil jsem se pěšky.

Alena Vítovská mě už vyhlížela.

Oblečení zvolila zcela jiné než pro své vystoupení ve Viole a já se přestal divit otci, že ho na téhle dámě zaujaly i jiné krásy. Sportovní triko měla svrchu vyzdobené malovaným vý

jevem z města Las Vegas a zespod pak výraznými tvary nad úzkým pasem. Navzdory červnovému počasí předváděla své nohy v punčochách. Měla nejenom právo na krátkou sukni, ale čímsi přímo vybízela kolemjdoucí ke chvalozpěvům a já měl co dělat, abych nezavyl obdivem. Přiměl jsem se dívat se jí vý

lučně do očí, ale to mně zas nutkalo otázku, jak je možné udr

žet si tak dokonale čistou a bílou pleť bez líčení a dokrašlová

ní.

„Jste naprosto přesný, pane Urbane,” podala mi ruku.

„Přijel jste taxíkem?”

„Dobrý den, paní Vítovská!” pozdravil jsem. „Zaparkoval jsem vůz kousek odtud. Půjdeme pěšky, ne?”

111

„Manžel není hospitalizován ve Vinohradské nemocnici,”

vysvětlila. „Je pacientem psychiatrické kliniky pod Karlovem.”

Věděl jsem, kde to je. Jako kluci jsme tomu ústavu říkali blázinec u Myslivečků, který byl znám tím, že tam kdysi skonal Bedřich Smetana. Pro pěší chůzi to bylo skutečně dost daleko.

„Vezmu svůj vůz,” pravila paní Vítovská a vyhrábla z plá

těné kabely klíčky od garáže. „František Pechar používal zá

sadně moje auto. Vy máte auto z půjčovny, pane Urbane?”

„Vozím se bratrovou škodovkou.”

„František říkával, že si neumí zvyknout na malé evropské vozy,” řekla a otevírala vrata garáže, zatímco já otevřel bránu do zahrady. „V Torontu jezdíte buickem?” Usedla za volant a nastartovala renaultku.

František jezdil sice v Torontu stařičkým buickem, ale byl výjimkou, protože americké i japonské automobilky, jejichž vý

robky opanovaly i vozovky Toronta, nebyly o nic větší než auta v Evropě. „Ne, já jezdím ve svém plymouthu,” odpověděl jsem a zavřel vrata i bránu.

Posadil jsem se vedle ní a musel odvrátit hlavu. Sukně se jí trochu vyhrnula a odhalila kousíček pokožky nad lemem punčochy, svíraném tenkým podvazkem. Nebýt těch punčoch, možná bych tak nevyváděl. Připadal jsem si jako Marcello Mastroianni v jednom starém italském filmu, kterak úpí a piští z podívané na mírně se svlékající Sophii Lorenovou. Zabýval jsem se hříšnými myšlenkami až k Náměstí míru.

Napomenula mne: „Chtěl jste si něco ujasnit, pane Urbane.”

„Ano, promiňte,” zablekotal jsem, „ale zamyslel jsem se…

Nechápu, proč se Franta Pechar nechal od vás vozit?”

„Patřilo to k mé práci,” odpověděla, když jsme míjeli Vinohradské divadlo. „Měla jsem na starost všechno, co obklopovalo jeho obchodní činnost.”

Moc jsem té odpovědi nerozuměl. „Zmínila jste se v telefonu, že se míníte vyhnout skandálům. Co jste tím myslela?”

112

Trochu se usmála. „To je jednoduché, pane Urbane.

Hodláte se snad také nechat zastřelit?”

„Vy jste se nezúčastňovala Frantových obchodních jednání?”

„Přímo nikdy.”

„Nechápu to,” přiznal jsem se.

„I to je velice jednoduché. František používal k jednání telefon. K osobním jednáním mě nezval. Pracoval často s po

čítačem. Vyhovoval mu hardware mého manžela. Párkrát jsme byli na večeři, kde občas někoho potkal, ale během jídla a ani při drinku nepadlo jediné slovo o obchodních záležitostech. A pokud ano, netýkalo se mě to natolik, abych tomu věnovala sebemenší pozornost.”

„Mluvíte anglicky, paní Vítovská?”

„Žila jsem dva roky v Kalifornii,” pravila anglicky a k mé

mu překvapení s výraznou americkou intonací. „Seznámila jsem se tam se svým manželem, když tam trávil dovolenou.

Vzali jsme se v San Jose. Svatební cestu jsme začali v Nevadě a skončili v Praze.”

Na křižovatce v Žitné ulici nám naskočila na semaforu zelená a Alena Vítovská odbočila doleva na magistrálu. Moc času mně nezbývalo.

„Zajímá mě, co se stalo při vaší cestě do Bratislavy,” řekl jsem. „Můj otec si pamatoval z vaší návštěvy u nás na chalupě, že jste skončili někde u Humpolce a nepokračovali dál.

Vrátili jste se raději do Prahy. Nevěřím, že důvodem přerušení té cesty byla porucha na autě.”

„Na to si pamatuji velmi dobře,” vzpomínala krásná žena za volantem. „Zastavili jsme se na kávu v motorestu právě před tou odbočkou na Humpolec. František velmi zneklidněl.

Za námi přijela totiž tmavomodrá honda a zastavila kousek od nás. Seděl v ní nějaký Korejec. Nastoupili jsme rychle zpátky do vozu. Za volant se posadil tentokrát František. Na devadesátém kilometru najel do levého pruhu, předjel veliký náklaďák

113

s přívěsem, a když už byl před ním, prudce odbočil vpravo k výjezdu z dálnice. Honda předjížděla ten náklaďák také, ale odbočit za námi už nestačila. František se rozjel k Pelhřimovu a pak až k vám na chalupu.”

Zahnula z magistrály do ulice Ke Karlovu.

Přešla znovu na češtinu: „Nechcete se mě zeptat na můj honorář?”

„Chci.”

„František mi platil pět stovek denně.”

„Jak dlouho jste pro Františka pracovala?”

„Asi tři týdny.”

„Pět set korun za den není tak moc,” pravil jsem nahlas i pro sebe.

„Mluvím o amerických dolarech, pane Urbane.”

„Aha,” řekl jsem už tišeji.

Zastavila u chodníku na rohu k ulici Na bojišti před vjezdem do nemocnice.

„Jsme na místě. Dál pojedu bránou do areálu už sama,”

oznámila, ale zatáhla ruční brzdu, i když motor nevypnula.

„Než si vystoupíte, musím vám přiznat, že nemám zájem o další spolupráci. Dokonce jsem doufala, že se vyhnu i rozhovoru, který jsme právě spolu vedli. Když jste se objevil, pochopila jsem, že mě to nemine. Teď jsem ráda, že to mám za sebou dřív než v pondělí.”

Vůbec se mi nechtělo vystoupit. Do téhle chvíle mnou prostupoval jakýsi sváteční pocit. Reflektoval jsem mnohem silněji přítomnost té mimořádné bytosti vedle mě, než potřebu klást otázky. Nezeptal jsem se ani na polovinu toho, co bylo úmyslem téhle schůzky v autě. Sobotní Praha měla řídký provoz. Projeli jsme trasu od jejího domu až sem příliš hladce a rychle. Poslední slova paní Vítovské mne probrala, jako bych dostal ledovou sprchu.

„Co víte o smrti Františka Pechara?” zeptal jsem se.

114

„Tuhle otázku jsem čekala,” pravila kráska. „Nevím o tom absolutně nic. Jednoho dne jsme se s panem Pecharem roze

šli, že si druhý den zavoláme, ale už se nikdy neozval. O jeho smrti mi řekla až jedna sestřička v nemocnici.” Vyšlápla spojku a zařadila jedničku. „Kdybych tušila sebemenší souvislost s tou vraždou, ohlásila bych to policii. Třeba anonymně.” Položila ruku na ruční brzdu. „Myslím, že se už neuvidíme, pane Urbane. Sbohem!”

Správně bych měl otevřít dveře po své pravici, ale neudělal jsem to. „Vy už nepotřebujete peníze?”

„Nedovedete si představit, jak moc potřebuji peníze!” zasmála se, ale ponechala přitom ruku na páce ruční brzdy.

„Přesto vám musím opakovat, že nemám zájem vydělat si je u vás. Nestojím o žádný skandál.” Pravou nohou párkrát netrpě

livě šlápla na plyn. „Už jsem všechno řekla.”

„Jak dlouho se zdržíte u manžela?”

„To opravdu nevím,” pokrčila rameny a pohrávala si s plynem. „Možná, že ho pustí se mnou na vycházku nebo na zbytek víkendu domů.” Sáhla do přihrádky a položila na palubní desku povolenku ke vjezdu.

Proti své vůli jsem se jí podíval na nohy, jestli bude držet stále auto na spojce. Přetáhla okraj sukně přes podvazek.

Otevřel jsem dveře. „Zaplatím vám za dnešní rozhovor tisíc dolarů.”

„Chcete mi navrhnout, abychom ještě společně poveče

řeli?” vzdychla, ale první rychlost nevyřadila. „Nabízíte hodně za takovou chvilku.”

„Vím, kolik je to peněz.”

„Zavolejte mi v pět hodin. To už budu znát svůj program.”

„Díky,” řekl jsem, pozdravil a vystrčil nohu z vozu, abych konečně vystoupil. „Zavolám vám do bytu přesně v pět. Do té doby snad vymyslím nějakou dobrou restauraci. Ztratil jsem o podnicích v Praze přehled.”

115

„Ještě okamžik, pane Urbane!” zastavila mě. „Dovolíte mi jednu takovou čistě osobní otázku?”

„Proč ne?” dovolil jsem otázku a vtáhl nohu zpátky do vozu.

Překvapila mě. Vyřadila jedničku, zatáhla znovu za páku ruční brzdy a natočila se ke mně. „Předem se za tu otázku omlouvám, kdyby se vám zdála praštěná. Když s někým pracuji, chci o něm něco vědět, trošku si ho sama pro sebe zařadit…”

„Ptejte se!” povzbudil jsem ji.

„Ptám se pokaždé stejně,” usmála se tajemně a zadívala se mi do očí. „Můžete mi prozradit, kdo je váš vzor? Nemusí to být vyloženě současný člověk, jestli obdivujete nějakou historickou osobnost.”

Nikdy jsem o podobné otázce nepřemýšlel. Osobností, jež jsem obdivoval, byla řada, ale existence někoho, jehož činy a životem bych se snažil řídit, byla pořádně zamlžená. „Pravděpodobně Ježíš Nazaretský,” oznámil jsem jméno, které mi připadalo jako odpověď asi tak nejvhodnější.

„Myslíte Ježíše Krista?” zeptala se překvapeně a poně

kud rozpačitě. Přikývl jsem a ona se trošičku zamračila. „Jste nábožensky založený člověk, pane Urbane?”

„Nevzpomínám si, kdy jsem byl naposled v kostele.”

„Přiznám se, že Ježíše jsem nečekala. Muži většinou obdivují státníky, vědce nebo sportovce. Nejčastěji však umělce.”

Zatvářila se zmateně. „Slyším poprvé, že někdo obdivuje starou legendu.”

„Poprvé?” podivil jsem se. „To mě překvapuje. Ježíše Krista obdivují už skoro dva tisíce let miliony lidí.”

Kývla a zamyslela se. „Když to říkáte takhle, zní to docela přirozeně. Možná mi jen vadí, že jste místo člověka uvedl radši legendu.”

„Ježíš Kristus byl člověk a bezesporu žil.”

116

„Já vím, ale jako syn Boží,” pravila nesouhlasně paní Ví

tovská, oči se jí zablýskly jakýmsi vzrušením a k mému údivu sáhla po klíčku zapalování. Vypnula motor. „Raději bych slyšela nějaké konkrétnější jméno.”

„Odpověděl jsem, jak jste si přála,” pravil jsem možná nevrle. Nechtělo se mi vést disputace na téma, jehož smysl jsem v tu chvíli nechápal. „A navíc vím o mnoha hodně konkrétních lidech, kteří se stali zaživa bohy a před nimiž zešílely nekonečné zástupy.”

„Koho tím myslíte?” zeptala se zaraženě a nedůvěřivě.

„Třeba diktátory. Hitlera, Lenina, Stalina, Mao Ce tunga…”

„Ale to byli smrtelní bozi.”

„Narážíte na háček se vzkříšením Ježíše Krista?”

„Ano,” pokývala spokojeně hlavou. „Vzkříšení ho přece odlidšťuje.”

„Rozumím vám, ale nemyslím si to. Znám živoucí modly, které se odlidšťují přímo programově. Viděla jste někdy show zpěváka Michaela Jacksona? Ať už na scéně, tak v klipech, se vznáší takříkajíc nad vodami…”

„Mluvím o vzkříšení!” připomenula mi Alena Vítovská.

„Nezapomněl jsem na to,” pravil jsem netrpělivě, přesto

že v blízkosti té dámy mi bylo náramně dobře. „Znám spoustu osob, které se staly legendami a o jejichž vzkříšení usilují jejich zbožňovatelé. Mnohokrát jsem četl, jak lidé odmítali uvěřit, že už nežijí, a snažili se je různě oživit, vzkřísit. Marilyn Monreovou, Elvise Preslyho, Johna Lennona…”

„Mluvíme o Ježíši Kristu, pane Urbane!”

„Ano, ale zároveň mluvíme o legendě. Dovedu docela dobře pochopit, že obdivovanou bytost lidé raději vzkřísí, neboť se nedokážou smířit s pocitem její konečnosti. Kolik legendárních literárních hrdinů museli jejich autoři opět vzkřísit, protože čtenářům bylo líto jejich smrtelnosti?” Asi jsem vyčerpal argumenty. Neměl jsem potřebu k tomu ještě něco dodá

117

vat, ale neodpustil jsem si její otázku otočit. „A vůbec, paní Ví

tovská, kdo je vaším vzorem?”

Nezaváhala ani vteřinku. „Fryné!” usmála se a nastartovala motor.

Vůbec nic mi to neříkalo.

*

Za červenou renaultkou se zavřela závora vrátnice.

Stál jsem na rohu ulice Na bojišti a zápolil s chutí podlehnout svodům nedalekého hostince U kalicha a poobědvat tam. Měli plno. Provozovnu si zadal nějaký hromadný zájezd obdivovatelů Švejka. Vrátil jsem se zpátky na roh ulice Ke Karlovu. Kolem závory vrátnice prošel bránou malý hlouček lidí.

Nikdo je nezastavil. K dalšímu hloučku jsem se už připojil. Nikdo si mě nevšímal.

Před hlavní budovou psychiatrické kliniky byl plácek obrostlý mohutnými kaštany. Parkovaly na něm vozy personálu.

Široké koruny stromů chránily před prudkým sluncem i renaultku paní Vítovské. Nikdo v ní teď neseděl. Začetl jsem se do obsahu plechových cedulí u vchodu. Klinice přednostoval nějaký profesor. Na dalších cedulkách byla uvedena jména a funkce primářů a šéfů jednotlivých oddělení. Mezi nimi jsem zahlédl i titul a jméno Frantova švagra. Někdo mě odstrčil. Ně

kolik pacientů v modře proužkovaných županech přinášelo várnice. Rovnali je přímo pod ty cedule. Čekali na polední proviant. Prošel jsem vestibulem budovy na druhou stranu. Byly tu prosklené dveře vedoucí do zahrady.

Posadil jsem se na lavičku a nastavil obličej slunci.

V rozsáhlé zahradě areálu blázince vládl božský klid. Ve větvích stromů pěli ptáci. Několik laviček vůkol bylo obsazených. Lidé, co na nich seděli, hleděli mlčky před sebe. Bůhví, co se jim honilo hlavami. Mně nic. Jako by mi z hlavy vypadl mozek. Možná na mě začínala doléhat únava. Nešlo mi srov

118

nat si myšlenky. Jediné, co mě napadlo, bylo, že bych si měl co nejdřív spočítat výdaje. Musím sáhnout hluboko do vlastní kapsy. Nechtělo se mi vbybrat už ani dolar z propůjčené zlaté karty. Nevím, jak si spočítal Franta. Nebylo mi jasné, jak to narafičil v Torontu s čínským zákazníkem, aby mu hradil enormní náklady bez praktického výsledku.

„Míšo, co tu děláš?” ozvalo se za mnou. i To nebyla ná

hoda jako v literatuře, že se u lavičky za mnou vynořila Monika Pecharová, nyní paní Černá. Uviděla mě z okna, když ho zaví

rala před odchodem domů. „Ahoj, Moniko! Jak to, že pracuješ v sobotu?”

„Mám resty, Míšo. Vzala jsem si několik dnů volna kvůli Fandově pohřbu a teď doháním výkazy a tak…” Přisedla si mně. „A taky jsem pomáhala vypravit Jaroslava. Tedy manžela. Odpoledne odjíždí do Salcburku na nějakou konzultaci.”

Choval jsem vždycky obdiv k specialistům. „Tvůj muž přednáší na zahraničních univerzitách?”

„Často,” zavzdychala Monika. „Přednáší ve Vídni, v Berlíně, ve Varšavě… Moc si muže neužiju.” Posteskla si jako Jenská a já se na ni tak zadíval. Věděl jsem sice, že je moc hezká, i když jsem ji po létech uviděl poprvé uplakanou í utrápenou na pohřbu, ale teď vypadala odpočinutě. Ale pořád to byla jenom Frantova ségra. Vnímal jsem ji tak nějak napůl. Já měl do mezimozku zarytou Alenu Vítovskou. Na rozdíl od ní měla Monika na sobě plandavé kalhoty a neslušivou erární košili. „Tys nepřišel za mnou, Míšo?” napadlo ji náhle a zamračila se. „Jinak by ses nedivil, že dneska pracuju!”

„Ne, já doprovázel do nemocnice paní Alenu Vítovskou.”

Vykulila oči. „Vy dva se znáte? Z Ameriky?”

„Známe se z Prahy. Už dva dny.” „Kdes k ní přišel, proboha?”

Překvapila mě tím údivem. „Ptáš se, Moniko, jako bys ji neměla ráda.”

119

„Nevím, proč bych ji neměla mít ráda, nebo nerada,” pravila zaraženě. „Překvapilo mě akorát, že se vy dva znáte, a to je všechno.”

„Pracovala jako Frantova asistentka?”

„Cože?” podivila se Monika ještě víc. „Asistentka našeho Fandy”

„Ano.”

„K čemu měl Fanda asistentku?” pravila nechápavě.

„To se chci právě dozvědět,” řekl jsem. „Proto jsem ji vyhledal.”

„Já zírám!” vrtěla hlavou Monika. „A jak k ní přišel Fanda?”

„Měl jsem zato, že se potkali tady u vás na klinice.”

„Asi jo.” Zvedla se z lavičky. „Už musím jít domů. Máti není úplně v pořádku. Ty tady budeš čekat na tu ženskou, Mí

šo?”

„Ne,” zvedl jsem se rovněž. „Můžu tě doprovodit k tramvaji?”

„Půjdu pěšky, Míšo. Mám to z kopce.”

„Aspoň se trochu projdu,” řekl jsem. „Potřebuju to jako sůl.”

Prošli jsme zahradou k zadnímu vchodu areálu, což byla jen maličká branka do Viničně ulice. Nebyl tu žádný provoz.

Chvíli jsme kráčeli beze slov a náhle Monika překvapeně za

úpěla: „Bože, já jsem pitomá! Tašku mám, klíče mám, ale zapomněla jsem se převlíknout.”

„Chceš se vrátit?” zeptal jsem se.

„Ani mě nenapadne!” mávla rukou. „Za hloupost se musí platit.”

Nechápal jsem to. „Cože musíš platit?”

„Daň za hloupost,” rozčilovala se. „Vypadám před lidmi jako strašidlo, ale dobře mi tak!” Rozhodila rezignovaně rukama a kráčela dál.

120

Vyslovila stanovisko, které se mi ani trochu nelíbilo. Povšiml jsem si už v hospodě číšníka v roztrhaných kalhotách a špinavé košili, či v nemocnici neupravené a pomačkané ošet

řovatelky. V Čechách setrval pohrdavý postoj k hostům, pacientům a klientům. Před ně bylo dosud možné předstoupit jinak než před lidi, na nichž záleží. Před anonymním davem na ulici se Monika cítila jako strašidlo, kdežto před lidmi v osobním styku nikoliv. Myslím, že si ten paradox vůbec neuvědomovala, a tak jsem to nekomentoval.

Přešli jsme křižovatku ke Karlovu náměstí.

„Pořád mi vrtá hlavou, kde Fanda přišel k té paničce,”

řekla Monika a zavěsila se do mé paže.

„Potkal ji, když byla navštívit svého manžela,” řekl jsem.

„Ta ženská na kliniku často nechodila,” vrtěla hlavou Monika. „Její muž se léčil na otevřeném oddělení, na neurózách.

Měl obden vycházky a na neděle chodil domů.”

„Už domů nechodí?”

„Nějak se mu to zhoršilo a přeložili ho k Jaroslavovi na psychózy. Je to spíš uzavřené oddělení. Ven může jen s doprovodem.”

„Co se vlastně stalo Jiřímu Vítovskému?” zeptal jsem se.

„My o tom nesmíme mluvit, Míšo,” odpověděla Monika váhavě. „Lékařské tajemství a tak… Prostě, přivezli ho k nám z resuscitace, protože měl nějakou nehodu s prášky na spaní.

Když ho tam oživili, nepamatoval si Vítovský vůbec na nic, tvrdil, že se předtím šíleně opil… Nu a potom se takový případ zkoumá na neurózách, jestli si neusiloval o život…”

„Jiří Vítovský se pokusil o sebevraždu?”

„Míšo,” pravila Monika káravě, „říkám ti, že o tom nesmím mluvit. Jiří Vítovský je zvláštní člověk. Prostě, je to umě

lec.”

Procházeli jsme dlouhým parkem největšího pražského náměstí. Lavičky byly obsazené. Staří lidé krmili holuby a ma

121

minky vytahovaly z kočárků své ratolesti a krmily je z láhví s dudlíkem. Bylo poledne.

„Co znamená artterapie, Moniko?” zeptal jsem se. „Není to nějaký léčebný proces, který probouzí v pacientovi zájem o tvoření?”

„V podstatě ano, Míšo.”

„A ty na takové artterapii pracuješ?”

„Ano, vedu ji.”

„Pak by ti měl být Jiří Vítovský jako umělec bližší než ostatní pacienti z jiných profesí, ne?”

Pustila se mě a poodstoupila. „To bych neřekla. Pan Ví

tovský nechce o uměleckých řemeslech ani slyšet. Neustále s sebou tahá svůj přenosný počítač a pořád do něj něco vyťuká

vá…”

„Píše básně?”

„Asi jo… Míšo, proč se pořád vyptáváš na toho člověka?

Má to nějakou souvislost s Fandou?”

„Nevím, Moniko,” řekl jsem. „Doufám, že vůbec ne.”

Opět se mě chytla pod paží. „Pomáháš Marešovi s vyšet

řováním?”

„Občas si zatelefonujeme.”

„A ví už něco policie?”

„Policie se domnívá, že Franta se stal obětí sporu mezi gangy či mafiemi,” odpověděl jsem po pravdě. „A já si to myslím taky.”

„To je hrozné, co se teď v Praze děje!” zvolala Monika Na záznamníku blikalo zelené světélko.

Přeskákal jsem rozházené knihy i polštáře, válející se po podlaze, a přehrál si z pásku, co po sobě zanechal telefon.

Promluvil z něho Marešův ublížený hlas a vynadal mi, proč nejsem doma, když on na své chatě ani nevyčkal oběda od své ženy a obrátil auto znovu na Prahu, aby mě navštívil, jak slíbil, a jestli ho chci vůbec zastihnout, najdu ho v hospodě U

122

Mařeny, kam se odchází najíst, protože padá hlady. S tou úplně poslední sentencí jsem se naprosto ztotožnil.

Vydal jsem se do hospody U Mařeny.

Bylo plno. Staroměstští mužové mocně hasili žízeň.

Mnozí z nich už po jídle, ale někteří povzbuzovali pivem chuť na oběd svých manželek, protože byla sobota a ve většině domácností se vařilo. Stoly štamgastů v první místnosti u vý

čepu byly zcela obsazené. U jednoho z nich rozhazoval rukama doktor Fišer, cosi hlasitě vykládal, ale seděl přitom zády do lokálu a nevšiml si mne. Hned za rohem ve výklenku druhé místnosti pojídal lačně Mareš vepřovou s knedlíkem a zelím a držel místo u stolu. Prohlásil cosi plnými ústy. Vůbec jsem mu nerozuměl, ale zato až k nám doléhal rozhorlený hlas doktora Fišera, jemuž bylo rozumět každé druhé slovo zcela zřetelně.

Přel se s ostatními štamgasty o postavení Slavie v hokejové lize a horoval pro Spartu.

Polévku už vyprodali.

Objednal jsem si totéž, co měl Mareš, a vyslechl jeho ká

zání, v němž se mi dostalo poučení, že bych měl respektovat zákon a nahlásit vloupání do bytu, sepsat a podepsat protokol na policii v Benediktské ulici, i když se nic cenného neztratilo.

Odpověděl jsem, že už jsem to nahlásil podporučíkovi Malinové, spolužák prohlásil, že tu ženskou nezná, já mu vysvětlil, že slouží u majora Makovičky, a Mareš se bůhvíproč naštval.

Pokračoval v jídle a já se zhluboka podíval do půllitru.

„Proč nekoupíte Slavii dalšího útočníka?” ječel u vedlej

šího stolu za rohem nějaký tlouštík s plnovousem. „Třeba Straku nebo Holíka.”

„Že bychom se na ně složili?” zařval smíchy kdosi, na něhož jsem neviděl. „Každej přihodíme litr, ty vole!”

„A proč ne?” křičel doktor Fišer. „Kdyby za mnou přišli ze Sparty, abych přispěl na zakoupení Čechmánka, nebudu se zdráhat a…”

123

Někdo mu skočil do řeči: „A kolik byste přihodil, doktore?

Milion, nebo dva?” Následoval hurónský smích.

„Jděte do háje!” rozčiloval se doktor Fišer. „Částka se zá

sadně neuvádí, to si pamatujte…!”

Postavili přede mne talíř a příbor zachumlaný v kusu papíru.

„Snad neposloucháš ty žvásty od vedlejšího stolu?” pokáral mě spolužák Mareš.

„Jsem fanda do hokeje,” řekl jsem. „Zajímá mě to.”

„Vždyť jsou to jenom kecy!” ušklíbl se Mareš.

Zápolil jsem s papírem, jímž byl obtočený příbor, a snažil se oddělit vidličku od nože, abych se mohl pustit do stydnoucí

ho oběda. „Nevíš, jak se daří praporčíku Kubíčkovi?”

„Vynech tu hodnost!” napomenul mě opět spolužák a notně ztišil hlas. „Tady v hospodě nemají policajty v lásce.

Kdybych nebyl místní, nevydržel bych tu ani jako host, co se do ničeho neplete.”

Konečně se mi podařilo roztrhat papír na příboru. „Ptal jsem se na Kubíčka.”

„Už je mu dobře,” odpověděl kapitán Mareš.„Mám ti poděkovat za přehrávač s kovbojskou muzikou. V pondělí převezou Pepu do Prahy.”

„To rád slyším,” řekl jsem a pustil se do jídla.

„Nech si chutnat!” popřál mi kapitán Mareš a naklonil se ke mně. „Uměl bys popsat toho Číňana, co po Kubíčkovi stří

lel?”

„Možná to byl Mongol nebo Korejec,” odpověděl jsem.

„Můj otec zase tvrdí, že ho viděl jako Japonce. Pomůže ti to?”

„Ne.”

„Ale máte jeho hondu se spoustou otisků, ne?”

„Než ten gauner opustil auto, vygruntoval ho jako před svátkem jara,” sdělil Mareš a vypil naráz půlku půllitru. „Honda je k ničemu.”

„Máš proti sobě profesionály, Mareši!”

124

„Tohle je vážně spíš práce pro Makovičku,” postěžoval si spolužák přímo do mého ucha. „On do těch čachrů ruských a asijských gangů vidí lip. Já se zas vyznám trošku víc mezi ukrajinskou mafií, poněvadž tam se hodně morduje.” Nechal mě pozřít dvě sousta vysněné hospodské vepřové pečené s báječně dušeným kysaným zelím. „Neměl bys mi konečně vyklopit, Urbane, proč po tobě jde nějaká banda?”

„Jak jsi na to přišel, že po mně někdo jde?”

„Nech toho a neštvi mě!” odsekl Mareš. „Nedělej ze mě pořád vola.”

„Máš pravdu, jdou po mně.”

„A ty si hraješ na volavku,” vyčetl mi ublíženě. „Od chvíle, kdy stříleli po Kubíčkovi, to přestává být sranda.”

„Ne! Sranda to není od chvíle, kdy stříleli po Frantovi Pecharovi.”

„Samozřejmě,” spolkl mou výtku pokorně spolužák, ale vzápětí mě zase ťafnul. „Nebudeme si hrát se slovíčky, Urbane. Uvědom si, že gaunery, co po tobě jdou, nesmí ani ve snu napadnout, že kamarádíš s policií.”

„Ale to já si přece uvědomuju až moc dobře.”

„Houby si uvědomuješ! Kdybys věci domýšlel, nahlásil bys řádně policii vloupání do vašeho bytu. K vám by přišla se vší parádou uniformovaná policie a v očích bandy by tvoje chování bylo normální. Takhle si můžou myslet, že se chováš extrémně. Dostanou podezření, že na sebe upoutáváš pozornost úmyslně. Volavky se chovají vždycky nápadně.”

Utřel jsem si ústa cárem papíru, který zbyl z ubrousku na příboru, a napil se piva. „Možná jsem tenhle detail opravdu podcenil,” připustil jsem. ,A co uděláš s faktem, že tu spolu nápadně klábosíme?”

„Tady jsme v hospodě, na pivě, kde sedí u jednoho stolu sparťané se slávisty a neperou se,” zasmál se Mareš a mávl odmítavě rukou. „Proto jsem s tebou tady a nešel jsem za tebou do vašeho baráku.”

125

„Tady taky mají lepší pivo než u nás v baráku,” pravil jsem uznale.

Mareš se zadíval jinam, zatvářil se dotčeně a dopil svůj půllitr. „Případ se komplikuje tvým postojem k věci. Mrzí mě to.”

„Co tě mrzí?”

„Že si myslíš, že někdo z policie dává hlášky podsvětí.”

„Mám k tomu svůj důvod.”

„Já vím.”

„Takže se mi nedivíš?”

„Nedivím se ti, ale mrzí mě to.” Zamával na číšníka pro pivo. „Nechci, abys nakonec přišel o kejhák ještě ty, Urbane.

Domluvil jsem se se šéfem, že zruší všechny sledovačky tvojí osoby. Nestojím o to, aby někdo z té bandy zahlédl za tvým zadkem policajta.”

Podíval jsem se na hodinky a pokračoval v jídle.

Číšník postavil před spolužáka půllitr s čerstvým pivem.

Během našeho rozhovoru v hostinci U Mařeny si kapitán Mareš několikrát protiřečil a já získal dojem, že se mi tak snaží cosi naznačit. Jestliže mám skutečně za zády nějaké gaunery, kteří mě sledují, nemohou si nepovšimnout, že mě už policie nechala na pokoji. O to víc si mohou domyslet to, před čím mě Mareš varoval. Od mého příjezdu do Prahy mě pořád někdo přesvědčoval, že za nárůstem zločinnosti v Čechách stojí cizinci. Spolužák teď takovou teorii popřel. Pokud by nás totiž sledoval nějaký gauner z ruské, čínské, arabské či jiné cizí mafie, pak netuším, jak by rozeznal sparťany od slávistů a pochopil, že pivo neutralizuje nešváry. Nepřímo potvrdil, že cizinci si v této zemi troufnou pouze na to, co jim Češi dovolí. Ani ten nejtalentovanější cizinec by nedokázal provést seberafinovanější zločin bez součinnosti s českým podsvětím.

Mareš se napil. „Proč mlčíš?” zeptal se mě.

„Nerad mluvím s plnou pusou,” řekl jsem s plnou pusou.

126

U vedlejšího stolu za rohem vedl doktor Fišer dlouhý monolog o tom, jak lze vydělat peníze za topné oleje, když se prodají jako pohonná látka pro dieselové motory.

„Ten Fišer takhle žvaní každou sobotu,” poznamenal Mareš, aby řeč nestála. „Vloni vykládal, že dostal slušnou provizi od překupníků obilí. Pšenice se prodá se ziskalk na Slovensko, odtud putuje do Rakouska a pak skončí opět tady, proto

že se mezitím přijde na to, že se obilí nedostává. Překupníci si namastí kapsy. Obilí přitom vůbec neopustí původní sýpky, ale zato pořádně nabere na ceně.”

„A to se může?” zeptal jsem se, když jsem položil příbor.

„Schválně jsem se na to přeptal, ale byla to blbost,” pravil Mareš. Já se znovu podíval na hodinky a on zavrtěl hlavou.

„Snad zase někam nespěcháš jako minule?”

„Ještě mám čas,” odpověděl jsem.

„No proto,” pravil Mareš káravě, „ještě jsme neskončili.”

„A co máš na programu?”

„Tvoji blamáž s Makovičkou.” Číšník postavil přede mne druhý půllitr s pivem, přestože jsem ten první dosud nedopil.

Byl jsem upřímně zvědavý, s čím na mě Mareš vyrukuje. Ťukli jsme si. „Zachoval ses jako amatér, Urbane! Nahrával sis váš rozhovor jako studentík interview. Copak sis vážně představoval, že ti Makovička nadiktuje proti sobě nějaké prohlášení, či co?”

„Jak na to přišel, že mám u sebe magneťák?”

Mareš mě setřel pohledem jako kantor žáka za zapomenutý úkol. „Byl jsi oblečený, jako kdyby mrzlo. A navíc jsi tam pozval novinářku. Jmenuje se Šroubková, ne?”

„Šourková,” opravil jsem ho. „Ona se mu přihlásila?”

„To si nemyslím,” pravil spolužák smutně, „ale zato vím bezpečně, že v tom hotelu nebyl Makovička sám. Jak ho znám, nechal to tam předem pořádně pročesat, než usedl pod palmu v recepční hale. Divíš se snad?”

127

„Opatrnosti nikdy nezbývá,” odpověděl jsem řečnicky.

„Jak tohleto všechno víš?”

„Jednak od Makovičky a jednak od slečny recepční. Je to moje informátorka…” Zdvihl prudce dlaň proti mně. „Zadrž otázku, proč teda nic nevím o pobytu Franty Pechara v tomhle hotelu! S tou dívenkou za recepcí jsem se domluvil teprve před pár dny.” Sáhl do kapsy a podával mi malý předmět v koženém pouzdře. „Tohle je mobilní telefon, Urbane. Můžeš si ho připnout na opasek nebo strčit, kam je ti libo.”

„K čemu to?”

„K telefonování, člověče!” zašklebil se jízlivě. „Copak to v Kanadě ještě neznáte? Když zmáčkneš tohle tlačítko, má to v programu moje čísla. Během pár vteřin mě budeš mít na drá

tě.”

Také jsem se zašklebil. „Mobilní telefony v Čechách mají dráty?”

Rozesmál se a pobryndal se pivem. „To si piš. Kdyby ti šlo o hubu, Urbane, tak mě ten neviditelný drátek zatahá za ucho. Pochopím, že lítáš v maléru, obrátím se v posteli na druhou stranu a budu chrápat dál.”

Zastrčil jsem aparát za opasek pod bundu. „Děkuju ti.”

Mareš naráz zvážněl. „Kdyby skutečně k něčemu došlo, budeš to muset pár minut vydržet, než se za tebou přihrnu.”

Znovu jsme si přiťukli a napili se. Nevydržel jsem to a podíval se znovu na hodinky. „Nevíš, Mareši, kdo je to Fryné?”

„Fryné?” opakoval po mně. „V životě jsem to neslyšel. Je to k něčemu důležité?”

„Ani ne. Někde jsem to jméno zaslechl. Zapomeň na to!”

„Ba ne,” zavrtěl hlavou. „Jak jsem tě už poznal, tak to k něčemu bude. Fryné, říkáš?”

„Říkám, abys na to zapomněl,” řekl jsem. „Radši mi porad nějakou dobrou restauraci, kam bych mohl pozvat na ve

čeři nefalšovanou dámu.”

„S hudbou a tanečkem?”

128

„Ne, bez randálu. Představuju si intimní podnik s dobrou kuchyní.”

„Takových je v Praze spousta,” zamyslel se spolužák.

„Jestli to Fryné je ovšem název hospůdky nebo vinárny, pak to vážně neznám… Nejblíž odsud je restaurace U Maxima.

Pokud ti záleží na dámě a nikoliv na penězích, najdeš ten podnik za rohem.”

„Díky, to se hodí,” řekl jsem.

„Koukám, že se konečně chceš věnovat dráždivějším aktivitám, než jenom vzrušovat poldy,” pravil spolužák Mareš a učinil něco, co bych od člověka jeho typu nikdy nečekal. Stydlivě se usmál. Pak mě přátelsky drbnul pěstí do ramene. „To ti přeju, člověče,” prohlásil tenhle suchar v konfekčním saku a v bílé košili s vázankou. „Moc radosti sis po návratu zatím neu

žil, že jo?”

„To tedy ne.” Mávnul jsem na číšníka kvůli placení.

„Snad už nechceš jít?”

„Ta večeře není ještě jistá,” odpověděl jsem. „Musím dá

mě nejdříve zavolat a potvrdit schůzku.”

„Tak si zavolej,” pravil Mareš a mrkl. „Máš u sebe telefon.”

„Mareši!” řekl jsem varovně. „Už jen kvůli tobě budu volat té dámě z veřejné telefonní budky na ulici.”

A Mareš se znovu rozesmál a bryndal pivo.

U vedlejšího stolu listoval doktor Fišer ve svém notesu a radil nějakému muži v montérkách, jak sehnat vagón cementu s prošlou lhůtou trvanlivosti, a vůbec si nepovšiml, že jsem poobědval U Mařeny.

Měl jsem spoustu času, ale táhlo mě to pryč.

*

129

Rozházené hromady otcových knih byly nepřehledné.

Nejprve se mi podařilo najít nápadnou slovenskou encyklopedii Pyramida, ale heslo Fryné tam chybělo. Pak jsem vyhrabal několik vydání českých příručních slovníků, ale dopadl jsem stejně. Po chvilce hledání na mne vykoukla americká univerzitní The Hutchinson Encyklopedia, již jsem poslal tátovi k loňským Vánocům, ale ani ta heslo Fryné vůbec neznala.

Potom jsem listoval Zlatými stránkami telefonního seznamu a hledal nějaké informační středisko. Byla sobota a služby pro tento typ informací v Praze neexistovaly. Smířil jsem se tudíž s vlastním výkladem, že Fryné je patrně jakási přezdívka některého z nejnovějších objevů hudební či jiné interpretace, kterou literatura dosud nestačila zaznamenat, a odebral jsem se k telefonu.

Vytočil jsem číslo do jednoho domu v ulici Na Šafránce.

Určitě se mi přitom zrychlil puls.

Ozval se záznamník.

„Je přesně pět hodin,” oznámil jsem nahrávacímu přístroji, ale tam něco klaplo a ze sluchátka zazněl živý, medový, mírně zastřený ženský hlas a zrychlil můj puls na maximum.

„Prosím, pane Urbane! Poslouchám vás.”

„Dobrý den, paní Vítovská,” řekl jsem do aparátu, „zrovna se rozhoduju, co si mám vzít dneska večer na sebe.”

„Pokud trvá vaše nabídka, pak doporučuji vhodný oblek k večeři ve dvou.”

„Díky,” řekl jsem s úlevou. „Kdy se mám pro vás zastavit?”

„Vyhovuje vám to v sedm hodin?”

„Zajisté, paní Vítovská.”

„Budu se těšit,” pravila a zavěsila.

Já držel sluchátko pořád. Když ze mne odezněl prvý úlek a omezená představa o dnešním večeru se stala blízkou realitou, vytočil jsem postupně dvě čísla. První, které mi poskytly Zlaté stránky, zazvonilo v restauraci U Maxima, kde jsem ob

130

jednal stůl pro dvě osoby, druhé jsem vyčetl z vizitky známého taxikáře a objednal si ho na půl sedmou.

V koupelně jsem strávil dobrou hodinu.

Zrcadlo mě přesvědčilo, že lepší už nebudu. Odebral jsem se do ložnice natáhnout na sebe lehký tmavý oblek od Hugo Bosse. Bosou nohou se mi podařilo šlápnout na pohozenou knížku. Zabolelo to. Odkopl jsem ten drobný svazek, ale vzápětí mi ho přišlo líto, protože byl po dědečkovi. Zvedl jsem tedy stařičký Slovník cizích slov od Kubisty a Rejmana a nalistoval pro pořádek stránky s písmenem F. Namísto Fryné uvá

dělo dílko toto jméno jako Fryna. Bylo to sice k nevíře, ale historická a významná osobnost starého Řecka se vyskytovala v obyčejném slovníku cizích výrazů. Poctiví autoři na ni prostě z nejasného důvodu nezapomněli.

Měl jsem o čem přemýšlet.

*

„Pojďte nahoru, prosím.”

Hlava Aleny Vítovské opět zmizela z okna vily v ulici Na Šafránce a vzápětí se ozval bzučák elektrického vrátného.

Prošel jsem brankou. V přízemí domu bydleli patrně nájemníci, ale v prvém patře mě už čekala na chodbě.

Vypadala velkolepě.

„Připravila jsem pro nás večeři raději zde,” oznámila mi s něžným a mírně tajemným úsměvem. Na sobě měla dlouhé večerní šaty z bleděmodrého hedvábí, hojně řaseného, ale s hlubokým výstřihem. Ihned jsem si vzpomněl na otce, jak na chalupě popisoval ten jev jako báječně zaoblený tvar ypsilonu.

Nedivím se, že v té chvíli neuměl odtrhnout oči. Já to nedoká

zal taky, což Alena Vítovská nepovažovala za nezdvořilost, protože svůj úsměv proměnila v radostně chápavý smích.

„Jízdou do nějaké restaurace bychom zbytečně ztráceli váš čas.” Podala mi ruku.

131

„Kdybych to tušil, přinesl bych květiny.”

„Pojde, prosím, dál,” vyzvala mne, otočila se a předvedla mi další výstřih na zcela obnažených zádech, jejichž dokonalá pokožka byla prostě stejně svůdná jako vůbec všechno, co ze sebe tato žena vyzařovala.

Uvedla mne do prostorného salonu.

Místnost byla kupodivu zařízena konzervativně a nároč

ně. Barokní mobiliář a doplňky vypadaly spíš na drahé repliky, ale obrazy v těžkých zlacených rámech na stěnách, s olejomalbami loveckých výjevů z počátku 18. století, byly určitě originály. Prosklené komody částečně ukrývaly starobylé střelné zbraně, zejména muškety, nechyběly u nich na policích ani prachovnice z rohů s filigránskou mechanikou dávkovačů z mosazi. Podlahu z parket, vytvářenou do vzorců z různých druhů dřev, pokrývaly těžké perské koberce. Ze stropu visel lustr z paroží a stříbra. Salonu vévodil široký krb s rozžhavenými a doutnajícími poleny, snad kvůli estetickému efektu než pro užitek, neboť sem naštěstí proudil čerstvý červnový vzduch skrz žaluzie oken. Ve výklenku byl prostřený stůl pro dvě osoby. Cibulový porcelán a stříbro.

Alena Vítovská vyčkala, až se vynadívám. „Přejete si zasednout ke stolu, nebo si nejdříve trochu popovídáme při aperitivu?”

„Záleží na vás, paní Vítovská,” odpověděl jsem zdvořile, sáhl do kapsy a podal jí obálku.

„Co je to?” zeptala se.

„Tisíc dolarů,” řekl jsem bez dalších slov.

„Ach tak,” vzdychla, jako by si právě vzpomněla, na čem jsme se domluvili. Vzala ode mne obálku, a aniž do ní pohlédla, položila ji na římsu krbu k jakési keramické doze. Trochu mě zamrzelo, že přijala peníze s takovou samozřejmostí. Dalo mi dost práce vyměnit v sobotu ze své osobní karty tak vysokou hotovost a bez taxikářových znalostí bych to možná nedo

132

kázal. Přešla k pojízdnému baru. „Co budete pít, pane Urbane?”

Nejradši bych si řekl o pivo, ale moje zábrany byly silněj

ší. „Navrhněte něco sama,” řekl jsem.

„Naliji nám skleničku absintu, co říkáte?” navrhla a zatvá

řila se přitom bůhvíproč provinile. „Dodá nám to trošičku kurá

že.”

„Proč ne?” Nikdy jsem absint nepil, ale věděl jsem, že v některých zemích zakázali jeho prodej. „Myslíte si, že budeme potřebovat kuráž?”

Usmála se spiklenecky, pokrčila nejistě rameny a podala mi sklenku s modravě zelenkavou tekutinou. Sobě nalila totéž.

Voněla a chutnalo to po hašlerkách a mělo to sílu. Rozhlédl jsem se znovu po místnosti.

„Máte to tu hezké,” pravil jsem uznale. „Navrhovala jste si tenhle interiér a veškeré vybavení sama?”

„Kdepak!” zavrtěla prudce hlavou a lízla si ze skleničky.

„Dá se říct, že jsem se provdala do hotového. Můj manžel se stal díky restitucím velmi zámožným člověkem. Získal dva čin

žovní domy a malou továrnu. Nenašel ovšem odvahu spravovat svůj majetek, a tak ho ihned prodal makléřům. Chtěl se vě

novat výlučně literární tvorbě.” Přešla k rohovým dveřím z těž

kého dubového dřeva. „Chcete vidět jeho pracovnu?”

„Jistě, dílnu na výrobu lyriky jsem v životě neviděl.”

„Vydal zatím jedinou knížečku básní,” vysvětlila mi a otevřela dveře do básníkovy pracovny. „Myslím, že kvůli té sbírce zakoupil dokonce účast v nějakém nakladatelství.”

Vešli jsme do menší místnosti, jejíž stěny lemovaly regály s knihami. Na psacím stole s deskou a intarzií stál zbrusu nový superpočítač Macintosh s tiskárnou. Měl zapnutý příjem na Internet.

„Asi vás bude zajímat, že váš přítel František Pechar sedával u toho počítače doslova celé dny.” Přešla k psacímu stolu a pietně se dotkla klávesnice svými dlouhými prsty a pohla

133

dila ten přístroj. „A vlastně i celé noci, pokud se právě nevěnoval mně.” Téměř jediným dechem vyslovila dvě závažné informace a já po svém dechu málem zalapal.

„Opravdu?” pípl jsem, neboť obě ty zprávy jsem sice tro

šičku tušil předem, ale teď byly nezvratně vyřčené. „Na čem Franta pracoval?”

Nechápavě na mne pohlédla. „Upřímně řečeno, pane Urbane, já myslela, že to víte vy. František si tu přepisoval na disketu poznámky z nejrůznějších útržků papírků a z nějakého zápisníku… Nabízela jsem se, že mu s tím pomohu, ale odmítl to.”

„On nechtěl, abyste mu pomáhala?”

Viditelně ochladla a zatvářila se jako ženy, které vás na ulici míjejí a při pohledu na vás dávají najevo nezájem o celý svět. „Už dopoledne jsem vám naznačila, že ode mne vyžadoval služby, které pouze obklopovaly Františkovu obchodní činnost… Nepůjdeme ke stolu?”

„Ještě okamžik!” zastavil jsem ji ve dveřích. „Vzpomeňte si, prosím vás, paní Vítovská, odkud měl Franta ty papírky?

Dost mi na tom záleží.”

„To netuším, pane Urbane,” pokrčila rameny a vrátila se k počítači. „Netrávila jsem s panem Pecharem veškerý svůj čas, pokud vás zajímá tohle. Odjížděl ode mne většinou před svítáním a nezavolal si ani taxi. Objevoval se znovu v podve

čer nebo dokonce až v noci…”

„Řekl vám vůbec, proč jedete do Bratislavy?”

„Ano, chtěl tam převzít nějaké diamanty a trochu si užít cimbálovou muziku v salaši nad městem…”

„Vezl s sebou disketu s těmi údaji z papírků?”

„O tom nic nevím,” prohlásila odmítavě, ale zároveň konejšivě, jako by cítila potřebu pomoci mi z rozpaků, které ve mně vyvolala nejasnými odpověďmi, což nevím, neboť ženská duše je mi nejasná, a opřela se při těch slovech oběma rukama o hranu stolu. Předklonila se. Napjatá látka výstřihu se tím

134

pohybem na chviličku uvolnila a se záměrnou bezděčností obnažila nádherné tvary těžkých prsů s neobyčejně širokými okružími sytě růžových bradavek. „A víte, proč o tom nic nevím, pane Urbane? Protože jsem to nepovažovala ani zdaleka za něco důležitého.”

Po těch slovech se narovnala a vrátila se zpátky do salonu.

„Připravila jsem pro nás americkou večeři,” oznámila mi už zase se svým něžným a mírně tajuplným úsměvem. „Nevadí?”

„Naopak,” řekl jsem pokorně.

Usedli jsme k jídelnímu stolu.

Odklopila stříbrné víko z porcelánového tácu. Z čerstvě zeleninového salátu na mne vykoukly tygří krevety. Požádala mě, abych otevřel láhev bílého savignonu, uloženého v kbelíku s ledem. Pak naservírovala na talířky předkrm a postrčila přede mne košíček s pečivem a mističky s našlehaným máslem.

„Poznala jste dobře Severní Ameriku?” zeptal jsem se při jídle.

„Hlavně Kalifornii,” odpověděla. „Umístila jsem se dobře v soutěži o českou Miss a přijala jednu z mnoha nabídek na fotografování ve Státech. Většina honorářů skončila u agentů a manažerů. Však víte, jak jsou tam drahé hotely, garderóba a vůbec… Svůj čas jsem trávila mezi ateliérem a postelí… Nato

čila jsem pár videoklipů… Když jsem zaslechla na jedné párty češtinu Jiřího Vítovského, znělo mi to jako rajská hudba. To bylo ve Frisku.”

„Co dělal český básník v San Francisku?”

„Byla to jedna ze zastávek jeho cesty kolem světa.”

„Říkala jste, že vaše svatební veselí skončilo v Nevadě.”

„V Las Vegas,” sdělila Alena Vítovská úsečně a zvedla oči ke stropu. „Mám k tomu ještě něco dodávat?”

„Prohrál v hernách?”

„Všechno.”

135

Dojedli jsme předkrm a přiťukli si sklenkami s bílým ví

nem.

Cinknutí skla zapůsobilo snad jako signál.

Za mými zády se odklopila na zdi deska a odkryla serví

rovací okénko. Nejprve jsem uvnitř zahlédl mihnutí nějaké osoby. Otočil jsem se pořádně. Pohyb v okénku se ustálil a nabídl mi pohled na blůzku zdobenou bohatými krajkami. Pak se objevily dívčí ruce a vsunuly na desku v okénku stříbrný tác. Pečené plátky lososa, obložené divokou rýží a avokádem.

Osoba v okénku zmizela. Otevřely se dveře a vešla mladičká blondýnka, sotva dvacetiletá. Měla roztomilý obličej, o němž by moje maminka řekla, že má uličnický kukuč. Její oblečení ne

čekaně doplňovaly krátké přiléhavé kalhoty, pružně obepínající svůdně vy špulený zadeček. Dlouhé nohy byly obuté ve střeví

cích s neuvěřitelně vysokými podpatky.

Dívka připomínala Michelle Pfeifferovou a já povstal.

„Seďte, pane,” pravila dívka vesele, „já jsem jenom obsluha.”

„To je Lenka, moje podnájemnice,” představila ji Alena Vítovská. „Pomáhá mi občas s domácností.”

Lenka položila tác s hlavním jídlem na stůl. Uchopila servírovací lžíci a vidličku. Zručně přendávala kousky ryby a příkrmy na talíře. Občas na mne vrhla zkoumavý pohled. Pů

sobila dráždivě. Ceremoniál večeře v domácnosti paní Vítovské se konal v obdivuhodné režii. Kterýkoliv muž na mém místě by se neubránil srovnání. Paní domu při něm dosáhla další dimenze. Působila nejen oslnivě, ale nedosažitelně jako krá

lovna v ilustrovaném příběhu fantasy.

„Až budeme něco potřebovat, Lenko, zazvoním,” pravila hostitelka.

Lenka uzavřela desku servírovacího okénka a odešla.

Alena Vítovská dopila naráz sklenku vína. „Vrátili jsme se z Ameriky do Prahy, ale na mizině nejsme, pane Urbane, nemyslete si!” ujistila mě horlivě a chopila se příboru. Kolem úst jí

136

naskočila trpitelská vráska. Podobný výraz jsem vídával u žen, které podvědomě vyjadřovaly tíhu údělu být krásnou ženou.

„Zbytek peněz, uložený v bance, poskytuje ročně slušné úroky.

Na údržbu domu a na standardní životní náklady ovšem nestačí. Manželova tvorba není zisková, a tak jsem se rozhodla znovu pracovat.” Dolila si sama sklenku vína. „Ujišťuji vás, že mi to rozhodnutí nedělá žádné potíže…”

„Ale váš manžel nevydržel to napětí,” zkusil jsem ji doplnit.

„Vůbec ne. Peníze mu nevadí. Manžel neunesl své představy, co se děje, když u toho není. Neuměl vydržet dny, posléze i noci, které jsem netrávila v jeho společnosti.”

Jedli jsme. Losos byl pečený na způsob barbecue a Lenka ho musela nutně připravit na roštu kdesi venku. Asi na zahradě. S tím jsem si hlavu nelámal, spíš mi nebylo jasné, proč Jiří Vítovský neoperoval se svým majetkem ve výhodných investicích. Patrně to neuměl. Anebo jako umělec choval k takové práci odpor. V tom případě bylo podivné, že ho trápila činorodost manželky.

„Moc tomu nerozumím,” řekl jsem a přidal si plátek lososa. „Co neuměl váš manžel vydržet?”

„Jiří Vítovský je posedlý fenoménem věrnosti. Jeho téma znáte přece z Violy. Fidelatis. On odmítá pochopit, že dočasné odloučení nemusí nutně znamenat odcizené cizoložství.” Napila se. „Dodneška neví, že ukojitelnou nevěru lze provést bě

hem pěti minut s opravářem na pračce v koupelně,” svěřila mi.

Hledala u mne pochopení očima, ale něco sejí přitom nezdálo.

„Proč se usmíváte, pane Urbane?”

„Nevěděl jsem, že máte v koupelně pračku.”

Možná, že mou odpověď pochopila v pravou chvíli jako nepřístojnost. Pohoršené se zamyslela, ale pak náhle vyprskla a začala se zubit. Odložila příbor, vstala, s narůstajícím smí

chem přešla ke klubovce u krbu a svalila se do ní. „Omluvte

137

mě, pane Urbane…” zalykala se chechotem, „že se chovám tak nemožně… Jezte, prosím vás…!”

Dojedl jsem poslední sousto, odložil příbor, utřel si ústa saténovým ubrouskem, napil se trochu savignonu a přešel jsem ke krbu.

Zvolna se uklidňovala ze smíchu, ale ponechala si široký a pobavený úsměv. „Všichni moji zaměstnavatelé byli muži, kteří čímsi imponovali,” pravila a zahleděla se mi pronikavě do očí. Dívala se dlouho a já cítil, jak se mi orosilo čelo. Pak svoje oči odvrátila. „Začínám litovat, že jsem se vám uvázala pouze pro tento den.”

Neřekl jsem zprvu nic. Popadla mne sice touha prohlásit, že nemusí být všem dnům konec, ale podařilo se mi tu potřebu spolknout, abych odolal pokušení přijít o veškeré úspory. Nepodařilo se mi však potlačit povzdech, který jí asi zazněl jako nesrozumitelné zabručení.

„Prosím?” řekla a přehodila si pohodlně nohy přes postranní opěradlo klubovky. Neučinila to však současně oběma nohamá a na drobný okamžik je rozevřela. V dlouhém rozparku sukně a v odlesku plamenů mě nechala zahlédnout bělostnou pokožku nad lemem punčoch a ničím nezakrývaný klín, v němž se zarůžověla tatáž barva, jako měly její rty. Vzápětí si urovnala sukni. Způsobně z ní už vykukovaly jen kotníky a nárty a střevíce z hadí kůže. „Říkal jste něco, pane Urbane?”

„Ano,” zaskřehotal jsem, neboť mi selhal hlas, a já pocítil silný nával krve do hlavy. Tělo se mi zalilo potem. „Dovolíte, abych si odložil sako?”

„Samozřejmě, udělejte si pohodlí.”

Stáhl jsem ze sebe sako, odhodil ho kamsi za sebe, shýbl jsem se nesmyslně pro poleno a přihodil ho do ohně v krbu. „Obdivuhodná Fryné…!”

„Vy si to pamatujete?”

Svalil jsem se do druhé klubovky. „Fryna, starořecká hetéra proslulá svou krásou a neskonalou svůdností,” odcitoval

138

jsem jako školák téměř doslova pány Kubistu a Rejmana ze slovníku a civěl do plamenů.

„Nejen to, pane Urbane!” zvolala nadšeně Alena Vítovská. „Fryné byla něco víc, víte? Ve starém Řecku, podobně jako dnes, nebyla ženská nahota žádnou vzácností. Muži se chodívali dívat z galérií veřejných lázní na koupající a obnažené ženy. Fryné se oblékla. Učinila nahotu tajemnou. Když se svlékla v Aténách před shromážděným davem, muži z pohledu na její krásu zešíleli.”

„Nádhera!” řekl jsem a nevím proč.

„Viďte,” pravila paní Vítovská a její hlas prozrazoval jakési uznání. „Jste první muž v mém okolí, pane Urbane, kdo tu obdivuhodnou osobu vůbec zná.”

„A vy jste zase jedinou ze všech žen, co jsem poznal, která se otevřeně vyznává z obdivu k hetéře.”

„Pokrytectví,” odfrkla.

„Čí pokrytectví?”

„Všech těch žen, co jste poznal. Naprosto všech, protože jsou určitě stejné.”

„Myslíte?” zapochyboval jsem nesměle nad kategorickým soudem nad ženami, které nemohla znát, a hleděl jsem do krbu. „Říkáte všech, paní Vítovská, ale já žiju v pocitu, že každá z nich byla úplně jiná.”

„Nesmysl! Jsou stejné. Údělem ženy je láska. Věřte mi.

Poslechněte si někdy, pane Urbane, o čem si ženy mezi sebou povídají!”

„O čem si povídají?”

„O lásce. O milostných věcech. Zatímco muži mezi sebou hovoří o práci, o politice, o sportu, ženy jako by ani neznaly jiné téma než lásku. Všimněte si, jak ženy dokáží o lásce celé hodiny i telefonovat.”

„Ale proč mluvíte o pokrytectví?”

„Pokrytectví znamená nepřiznat si skutečnou povahu pravdy.” Asi mě pozorovala, ale já úzkostlivě dbal, abych nedal

139

najevo jakékoliv pohnutí, a díval se, jak moje poleno v krbu vzdoruje náporu ohně. Vydechla a znělo to téměř jako neznatelný ston. „Nevypadáte na člověka, pane Urbane, který nechce pochopit podstatu věci.”

„Já se domnívám zrovna jako vy, že ženy žijí pro lásku,”

řekl jsem tiše. „Ženy mají z lásky obrovský prožitek. Vždyť jinak by se nemohly odhodlat rodit děti…”

„Děti už lásce nehrozí!”

„Ale ženy se chtějí především vdát…”

„Teď to říkáte sám, proboha!”

„Co říkám?”

„Stát se manželkou znamená nejvýhodnější způsob, jak být zároveň legitimní hetérou, pane! Co jsou všechny ty první dámy od starostů, senátorů, velvyslanců, guvernérů či prezidentů? Manželky požívající významné a zvláštní výsady, že ano? A za co? Copak je někdo do takového postavení zvolil?”

Položila otázku, určitě nestála o odpověď, ale opustila tón vášnivého zaujetí. „Svět se smířil s tím, že údělem manželek je oblažování významných mužů, a tleská jim za to. Považuji mimochodem za velmi správné, že muž musí platit ženě odstupné, pokud nestojí o její další služby a chce ji vyměnit za novou…”

Neříkal jsem dlouho nic a pozoroval, jak se polena zmocňují maličké plamínky. Pot ze mne doslova řinul. „Věděl Franta Pechar o vaší Fryně?” zeptal jsem se, když poleno vzplálo.

„Nevěděl, ale určitě se s mým názorem shodoval.”

„Jak jste to na něm poznala?”

„I on se mi přece svěřil se svým osobním vzorem.”

„Vážně?” zeptal jsem se hloupě, protože já Frantu znal a věděl jsem, že obdivoval pouze slavného literárního detektiva Hercula Poirota, a to ještě v žertu. „Kdo byl Frantův vzor?”

„Král Šalamoun.”

140

Vsadil bych se, že Franta nevěděl o králi Šalamounovi nic jiného než to, že měl tisíc žen. Když jsem mu chtěl jednou zarecitovat oblíbený úryvek z Písně písní, hodil po mně ohryzkem od jablka a pročítal si raději už podesáté Profily odvahy od J. F. Kennedyho. Tahle vzpomínka mi hlavou jenom kmitla, neboť ve mně převažovalo intenzivní vědomí bytostné přítomnosti mimořádné ženy vedle mne. „Máte pravdu, paní Vítovská,” řekl jsem a zavzdychal. „Láska stojí nad veškerým rozumem…”

„Láska je jediný smysl existence,” hlesla tiše a já zaslechl, jak zašustilo hedvábí jejích šatů. Vstala, přistoupila ke mně, položila dlaň na mé rameno, abych nevstával. Trošku mě přitom stiskla, snad proto, aby posunku přidala další význam.

Stála u mne tak blízko, že jsem na své natažené noze ucítil dotyk jejího kolena. „Co byste si přál, pane Urbane?” zeptala se podmanivě. „Zkuste mluvit bez obalu.”

„Něčeho bych se napil,” pravil jsem bez obalu.

Opět se zářivě rozesmála. Ustoupila krůček a natáhla ruku na římsu krbu. Zaklinkala mechanickým zvonečkem. „Jste roztomilý člověk, pane Urbane, a já jsem šťastná, že jsme se poznali.”

„Jsem zde!” ozval se za mými zády trošku ironický dívčí hlas. „Co to bude teď, panstvo?”

„Pan Urban umírá žízní a já odcházím nahoru, Lenko,”

sdělila Alena Vítovská své podnájemnici. „Až pana Urbana obsloužíte, skliďte ze stolu a můžete jít spát.” Sklonila se ke mně.

Její vlasy mě zalechtaly do tváře a zavoněly do nosu. „Budu na vás čekat, pane!” zašeptala mi do ucha a dotkla se rty mé

ho spánku. Pak sáhla po obálce, kterou předtím opřela o keramickou dózu na římse, vzala ji a odšustěla.

„Na co máte žízeň, pane?” zeptala se Lenka.

„Nemáte trochu piva?”

„Ale jo,” zahihňala se, za mými zády klaply dveře, ale byla hned zpátky a podala mi plechovku. „Je dobře vychlazený.”

141

„Díky,” řekl jsem, otevřel uzávěr a pivo naráz vypil. Lenka za mnou cinkala uklízeným nádobím a já čučel do krbu. „Co je tam nahoře?”

„Kde nahoře?”

„Mám se dostavit někam nahoru,” vysvětlil jsem.

„Aha,” pravila Lenka. „Nahoře je nádherná koupelna s vanou jako bazén a ložnice ve stylu Ludvíka Čtrnáctého.” Vzala ode mne prázdnou plechovku. „Dáte si ještě jedno pivo?”

Kývl jsem a ona ukázala na tu keramickou dózu na římse krbu.

„Jo a poslužte si. Vyberte si něco hezkýho!” zašeptala dovádivě a odkvačila. Já zůstal sedět. Sáhl jsem do kapsy kalhot, vytáhl kapesník a vytřel si pot z čela a celého obličeje.

Lenka se vrátila a podala mi další plechovku. „Vy jste na to zapomněl?” zeptala se nechápavě.

„A na co?”

„Vybrat si něco hezkýho,” sykla netrpělivě, sáhla na římsu a tu dózu mi položila na klín. Potom sebrala tác s nádobím ze stolu. „Dobrou noc, pane!”

Zůstal jsem sám.

Otevřel jsem si pivo a odklopil víko keramické dózy. Byla plná nejrozmanitějších kondomů. Loknul jsem si z plechovky a namátkou vytáhl z dózy jednu krabičku. Měla tvar průhledného pouzdérka. Zevnitř se na mne chichotala známá figurka ze zú

ženého vrcholu srolované gumy.

Na tlamičce měla dokonce nalepené krátké dráždivé fousky.

Vypadala jako Mickey Mouše.

142

NEDĚLE

Probudili mě kosi odněkud ze zahrady.

Typický ranní koncert pro pražské flamendry. Přihodilo se mi mnohokrát v dávných dobách, že jsem se s polobotkami v rukou, doprovázen kosím trylkováním ze dvorů, plížil předsíní a snažil se dostat nepozorovaně do postele, abych nevzbudil rodiče. Dopoledne jsem pak mohl tvrdit, že na večírku u Pecharů byla nuda a já se vrátil domů krátce po půlnoci. Jenomže dnes ráno mě bolela hlava a nebyl to koncert, ale spíš ptačí recitál.

Otevřel jsem oči.

Oheň v krbu už vyhasl. U mých nohou se válelo několik prázdných plechovek od piva. Na jedné z nich seděl maličký gumový Mickey Mouše a šklebil se. Hodinky na mém zápěstí ukazovaly pět minut po čtvrté hodině. Docházelo mi zvolna, že jsem si včera večer vypůjčil v kuchyňce paní Vítovské ještě pár plechovek piv z chladničky, a než se mi podařilo nabrat odvahu, abych se důvěrně skamarádil s veselým myšákem nebo jinou gumovou kreací, podlehl jsem trapně spánku. Mně trvala aklimatizace v Evropě prostě minimálně týden.

Jeden z těch kosů zpíval vážně divně.

Pípal kdesi v sousední místnosti. Zvedl jsem se, abych ho vyhledal a vypustil z okna. Pípání vycházelo z nedovřených dveří básníkovy pracovny. Nahlédl jsem tam. Jediný pohyb v místnosti probíhal na displeji počítače. Zvuk nevydával pták, ale signál Internetu.

Přikročil jsem k obrazovce a rozespalýma očima se zahleděl na rámeček, oznamující, že tu čeká nová pošta. Naskakoval a mizel s každým pípnutím. Vymačkal jsem do kláves, že hodlám poštu otevřít. Píplo to znovu a na obrazovce se objevil dlouhý text. Chvíli mi trvalo, než jsem se začetl. Písmena slo

žená do slov, slova do vět a věty do významů vypovídaly cosi

143

o krajině kolem Křemešníku na Pelhřimovsku. Poznával jsem sloh svého otce. Nešlo mi do hlavy, proč by táta adresoval takhle po ránu svá vyprávění do pracovny Jiřího Vítovského.

Pak text náhle skončil a vystřídalo ho sdělení, abych vyhlédl z okna do ulice Na Šafránce.

Konečně jsem se probral.

Nebylo mi sice jasné, jak mě neznámý odesílatel našel v pracovně Jiřího Vítovského, ale okno básníkovy dílny jsem otevřel. V šeru nastávajícího dne svítila před brankou bílá mazda a u ní stála postava.

Byl to Mongol.

„Čekáte na mě?” zeptal jsem se polohlasně.

„Dobré ráno, pane Urban!” uklonil se Mongol.

„Co chcete?”

„Já chci disketa od pana Pechar,” prohlásil česky a pří

šerným akcentem.

„Nic nemám!”

„Pak vraťte vy moje peníze a já vám vrátím vaše několik diskety.”

„Jdu za vámi dolů.”

„Ne, já zavolám vám večer dnes.”

„Počkejte, krucinál!” zakřičel jsem, odlepil se od okna a seběhl po schodech do přízemí. Dveře byly odemčené, ale než jsem se dostal až k brance, byl Mongol pryč. V ulici Na Šafránce zůstala z něho pouze červená koncová světla mazdy, která se rychle vzdalovala.

Měl jsem konečně stopu. Pamatoval jsem si Email adresu odesílatele, i když místo jména uváděl čísla seřazená od jedničky do osmičky, ale v doménové části uváděl kontakt na nějakou pražskou internetovou kavárnu, patrně s celonočním provozem, takže jestli sebou Mareš pohne, mohl by tam zastihnout spolupachatele. Sáhl jsem po telefonu k opasku. Nebyl tam. Zapomněl jsem ho v kapse saka a to leželo někde v jídelně prvního patra.

144

Dveře od vchodu do domu neměly zvenčí kliku, ale pevnou kouli.

Beznadějně se za mnou zabouchly. Znamenalo to, že musím zazvonit na paní Vítovskou, probudit ji a požádat, aby mě znovu pustila do domu. A čas utíkal. Nakopl jsem vztekle plechovou popelnici s odpadky, co tu čekala na popeláře. Převrhla se s rámusem. Okno v přízemí se otevřelo a vykoukla odtud rozcuchaná blonďatá hlava.

„Co tady blbnete?” zeptala se Lenka poplašeně.

„Zabouchl jsem si dveře,” řekl jsem, „můžete mi otevřít?”

„To teda nemůžu, poněvadž nesmím.”

„A můžete vzbudit paní Vítovskou?”

„To taky nemůžu, poněvadž ta už dávno odjela,” zívla dívka v noční košili.

To sdělení mě udivilo. „Kam odjela?”

„Je neděle,” pravila Lenka otráveně, „už od půlnoci, ne?

Domácí jezdí na chalupu…”

„Kde má tu chalupu?”

„Někde u Křivoklátu… Jděte domů, pane Urban, já chci spát!”

„Zapomněl jsem si v salonu sako s telefonem.”

„Tak počkejte, já vám ho přinesu,” zamžourala očima a zavřela za sebou okno.

Radost ze stopy byla zbytečná. S plynutím minut rapidně vychládala. Odesílatel textu z diskety mého otce už určitě zmizel, nemluvě o tom, že mohl poslat zprávu přes počítač kavárny i z nějakého telefonu, pokud se na něj uměl napojit. A to ur

čitě uměl, protože předtím dokázal mnohem těžší a troufalejší kousky. Volat a budit Mareše ztrácelo význam. Okno se opět otevřelo, odhrnula se záclona a dlouhá dívčí ruka v noční košili mi podávala sako s mobilním telefonem.

„Děkuju vám,” řekl jsem. „Nemůžete mě pustit alespoň k sobě?”

145

„To jste uhoď, pivaři,” odpověděla dívka zhnuseně, „nemůžu!”

„Ani na chvíli?”

„Nejsem na prodej a chce se mi spát,” pohlédla na mne s takovým odporem, že by pes ode mě kůrku nevzal, jak by řekla maminka. „Jděte do háje, nebo začnu křičet!”

„Chci si jenom promluvit.”

„Ale já o to nestojím.”

„Neurážejte se, Lenko,” naléhal jsem prosebně, „já s vaší domácí nic neměl, věřte mi! V životě jsem si lásku nekupoval.”

„Proč mi to říkáte?”

„Abyste to věděla,” prohlásil jsem v hluboké pokoře. „Já si chci s vámi vážně jenom trochu popovídat.”

Zavrtěla odmítavě roztřepaným účesem. „A já si chci přispat.”

„Tak přijedu později,” navrhl jsem podbízivě, neboť jsem pocítil, že z dívky trochu opadla původní prudká zloba. „Můžu přijet?”

Trošičku zaváhala. „Dneska nemám čas.”

„Ani na hodinku?”

„Ne, já mám zkoušku s kapelou.”

„Řekněte kde a kdy a já se tam dostavím.”

„To fakt nejde.”

„Prosím vás…!” loudil jsem.

Zavzdychala, jako že se přemáhá. „Budu večer v Roxy”

„V kolik?”

„Budu tam do půlnoci,” řekla, zavřela okno a zatáhla zá

clonu.

Postavil jsem převrženou popelnici na původní místo a vydal se směrem k ulici Na Míčánkách. Favorit stál na místě, kde jsem ho včera zanechal. Přední dveře vozu byly odemčené. Někdo se v něm zase hrabal.

Ukradli bráchovo autorádio.

146

*

V neděli se parkuje na Starém Městě dobře.

Našel jsem místo pro favorita hned před naším domem v Dlouhé třídě a vyšlápl schody do druhého patra. Byt byl stále stejně zpustošený. Bratr se zašil se svou rodinkou kdesi v Řepích. Zelené světélko záznamníku pod telefonem svítilo nepřerušovaně. Nikdo mě nesháněl. Stáhnul jsem ze sebe veškeré oblečení a vydal se do koupelny.

Studená voda působila na tělo agresivně, ale uklidňovala.

Voda dokázala tlumit rozjitřené smysly a zároveň očišťovala rozbolavěnou duši. Důvodů k dobrovolnému utrpení pod ledovou sprchou bylo hned několik. Živočišně trýznivé napětí, vyvolané krásou a ženskou tělesností Aleny Vítovské, ze mne odplavoval proud vody zároveň se špatně ovladatelnými emocemi. Měnil je na věcnou reflexi. Snad tutéž, s jakou uměl otec definovat dojem z Aleny Vítovské písmenem „Y”. Podobně blahodárně působila chladná voda na nahromaděnou zlost z vědomí koexistence gaunerů kolem takzvaného Mongola. Čím více naskakovala na mém těle husí kůže, tím zřetelněji ubývalo kamínků z mozaiky tápání mezi nevysvětlitelnými vztahy faktů, z nichž vznikl čin spáchaný na Frantovi.

Zcela prokřehlý jsem se vyfrotýroval.

Natáhl jsem se do své postele a rozesmál se. Nahlas.

Kdyby mě v tu chvíli slyšel neviditelný pozorovatel, prohlásil by mne za cvoka. Náhlá úleva zapůsobila jako podnět k jakémusi mužskému libidu. Zavřel jsem oči. Na mou vnitřní představivost zaútočila naprosto nečekaná asociace. Vybavil jsem si vůni dívčí rozespalosti z přízemí domu Na Šafránce.

Vzbudilo mě zvonění telefonu.

Nevolal Mongol, ale Monika Černá, rozená Pecharová.

„Míšo, napadlo nás,” pravila po vzájemných pozdravech,

„že asi nemáš kde obědvat, když je dneska neděle a vaši jsou

147

na chalupě. Vlastně to napadlo tatínka. Možná tě potřebuje vidět… Ale já taky… Nějak mi to pořád nemyslí, Míšo… Upekli jsme kachnu s červeným zelím…”

„Bože, Moniko, udělala jsi mi radost,” řekl jsem. „Pečenou kachnu se zelím jsem nejedl, ani nepamatuju. Jenže já budu v poledne úplně někde jinde.”

„To je škoda, Míšo,” prohlásila Monika nejistě. „Možná, že by se ti to hodilo přijít spíš na večeři, ale to je nadraka. Ve

čer se vrátí domů Jaroslav a bude po cestě děsně unavenej…”

„Nic se neděje, Moniko,” uklidňoval jsem ji. „Mockrát za to pozvání děkuju. Potěšilo mě to. Vyřiď to rodičům, prosím tě!”

„Ale jo, to vyřídím, Míšo…” Odmlčela se.

Chtěla mi patrně ještě něco svěřit, ale neudělala to a já odmlky využil. „Moniko, když tě mám na drátě, rád bych se tě na něco zeptal.”

„Na co?”

„Chodil za tebou Franta do nemocnice?”

„Fanda za mnou chodil často,” odpověděla, „ale vždycky jenom na otočku. On nebyl schopný zapamatovat si, kdy mám či nemám službu. Stávalo se, že mě na artterapii nenašel. Ří

kaly mi to sestřičky a smály se, že běhal po celé klinice a hledal mě… Proč se ptáš?”

„Jen tak,” odpověděl jsem stupidně.

Naštěstí to nepostřehla, protože měla cosi na srdci. „Mí

šo, budeš ještě chvíli doma?”

„Budu.”

„Zavolám ti radši z budky.” Zavěsila.

Než jsem si stačil vytáhnout něco k snídani, volala znovu:

„Míšo, prosím tě,” začala s jakousi hysterickou naléhavostí,

„můžu se tě na něco zeptat a nebudeš se zlobit?”

„Moniko, ty přece můžeš všechno.”

„Mohla bych tě navštívit’?” zeptala se dychtivě.

„Samozřejmě, Moniko, kdy se ti to hodí?”

148

„Byla bych u tebe hned, vzala bych si taxík…”

„Jak myslíš,” řekl jsem. „O co jde?”

Slyšel jsem, jak prudce oddychuje. „Víš, Míšo, kdybych za tebou přijela, mohl by ses…” Zarazila se. „Mohli bychom…”

Znovu se přerušila, ale oddychování vystřídal vzlyk. „Kristepane, co blbnu? Já blbnu, Míšo! Jsem šílená kráva. Míšo, prosím tě, zapomeň na to…!”

Chtěl jsem ji povzbudit. „Co potřebuješ, Moniko?”

„Nic!” vykřikla do telefonu. „Míšo, zapomeň na to!”

„Ale já ti rád pomůžu, Moniko,” uklidňoval jsem ji.

„Ne, ne. Míšo, prosím tě na kolenou, zapomeň na to!”

Ve sluchátko to klaplo a hlas i povzdechy zmizely.

Monika si patrně potřebovala ulevit. Zrovna jako já či kdokoliv jiný, kdo poznal tíhu na duši i na těle. Netušil jsem ovšem, co ve skutečnosti potřebovala. Rovněž mi unikalo, do jaké hloubky zasahuje Moničina očividná roztržitost i její vůli.

Téměř vůbec jsem ji neznal.

Ukrojil jsem si krajíc chleba, namazal ho máslem a napil se z láhve vody, co naši kupovali pro Kačenku. Čekal jsem při jídle, až uběhne čas, který Monika potřebuje k návratu od telefonní budky zpátky domu. Vytočil jsem číslo. Ozval se pan Pechar. Překvapilo ho, že volám. Ujistil mě, že Monika vyřídila mé poděkování za pozvání k obědu, a dodal. že pak hned odešla, aby si ještě před polednem zařídila něco na klinice.

Natáhl jsem na sebe džíny a triko.

Záznamník byl zapnutý.

Vzal jsem si klíčky od vozu a mobilní telefon.

*

Vrátný u brány do areálu nemocnice byl ochotný.

„Paní Černou jsem tu dneska ani nezahlídnul,” sdělil mi,

„ale ona mohla přijít jinudy, že jo.”

„Rodiče paní Černé mě ujistili, že jí tady určitě najdu.”

149

„Zkuste to!” vybídl mě vrátný a otevřel závoru. „Můžete si vjet dovnitř. Dneska je tu pusto.”

Parkoviště pod kaštany bylo prázdné.

Oddělení artterapie umístili do přízemí. Bylo zamčené. V

neděli nefungovalo. V prvním i druhém patře mš sestry ujistily, že Moniku dnes neviděly. Oddělení docenta Černého ve třetím patře bylo uzavřené. Zmáčkl jsem tlačítko zvonku. Otevřel mi kupodivu pacient.

„Dobrý den,” pozdravil jsem, „hledám paní Černou.”

„Co by tu dělala?” podivil se muž v plášti s bleděmodrými proužky.

„Třeba sem přišla navštívit manžela,” vymýšlel jsem si.

„Tady není žádný doktor. Jenom sestra.”

A pak jsem dostal nápad. „A co pan Jiří Vítovský?”

„Za ním paní Černá nechodí.”

„Ale je tu?”

„Kdo?”

„Jiří Vítovský.”

„Najdete ho v kuřárně,” prozradil pacient, „ale musíte se přezout.”

Vtáhl mě do dlouhé chodby a ukázal nejprve na polici s přezůvkami a návleky a pak na dveře s označením WC. „Ku

řárna je u nás na záchodě.”

Prostor před neuzamykatelnými kabinkami byl opatřený lavicemi a stojacími popelníky. Na jedné lavici ležel přenosný počítač Macintosh, ale i notes s propiskou. Otevřená okna mě

la zvenčí zabudované pevné mříže. Stál u nich jediný muž a nehnutě hleděl do korun stromů v zahradě. Na sobě měl plá

těné kalhoty a triko z Los Angeles. Chlapeckou podobou připomínal herce Torna Cruise, ale byl určitě ještě o pár let starší než já.

„Dobrý den, pane Vítovský,” pozdravil jsem. „Jmenuju se Urban.”

150

Pomalu otočil hlavu a zadíval se na mne modrýma očima potaženýma ospalou strnulostí. Vytáhl z úst dýmku. „My dva se známe?” zeptal se pomalu, jakoby ztěžklým jazykem.

„Vidím vás osobně sice poprvé, ale znám vás,” odpově

děl jsem. „Navštívil jsem ve Viole představení s přednesem vaší poezie…”

Usmál se jedním koutkem úst. „Jak se vám líbila?”

„Lyrice sice příliš nerozumím,” přiznal jsem se, „ale…”

Nenechal mě domluvit. „Líbila se vám moje manželka?”

„Máte velice krásnou ženu.”

„To vím,” polekal se, ,já se ptám na její umělecký přednes.”

„Jako jediná z účinkujících na mne působila profesionálně,” odcitoval jsem cosi z vyčtených kritik a recenzí. „Smysl veršů neilustrovala žádnými zbytečnými emocemi.”

„Ale zanícená je!” zamračil se.

„Řekl bych, že je spíš vkusně zaujatá.”

Znovu se usmál. „Vystihl jste to naprosto přesně.” Zatvá

řil se blaženě a znovu se na mne zadíval. „Jste nový pacient?”

Neodpověděl jsem, protože do kuřárny vešla sestra.

Netvářila se roztrpčeně ani podezíravě. Na rozdíl od jiných ošetřovatelek, které jsem dosud v Čechách poznal, byla i vzorně upravená a působila čistě. „Slyšela jsem, že pan Vítovský má návštěvu,” usmála se na mne a pohlédla povzbudivě na svého pacienta. „Tak vidíte, Mistře, přece jste se dočkal!

Můžete se konečně podívat na zahradu.”

Jiří Vítovský se rozzářil. „Mohu jít na vycházku?”

„S doprovodem ano, ale do oběda musíte být zpátky,”

potvrdila sestra a obrátila se na mě. „Neopouštějte areál nemocnice, pane! Doufám, že nemusím zdůrazňovat, že Mistr nesmí vypít ani malé pivo. Na ty prášky, co užívá, nemůže ani kapičku alkoholu. Velice by si ublížil.”

„Spolehněte se,” ujistil jsem tu milou sestřičku, která mě bezděčně pasovala do role doprovodu psychopata, aniž jsem

151

se o to jakkoliv zasloužil. „Mistr bude zpátky přesně ve dvanáct hodin.”

Sestra se na nás líbezně usmála a odkvačila.

Jiří Vítovský vypadal nadšeně. „Pojďme hned! Každé minuty by byla nesmírná škoda, pane Urbane!” Sebral z lavice notes a propisku a hrnul se ke dveřím.

Ukázal jsem na Macintoshe. „Počítač tu necháte ležet?”

„Tady se nekrade,” usmál se Jiří Vítovský a hned se zamračil. „Tady se jenom ničí.”

„Nebojíte se, že vám někdo zničí Macintoshe?”

„Už se stalo.”

„Počítač nefunguje?”

„Ale to ano, pouze mu zničili paměť,” usmál se opět jedním koutkem a poklepal si na hlavu. „Tuhle paměť nikdo nezničí, ale pro naprostý pocit jistoty si věci přepisuji na papír.” A poklepal si na kapsu kalhot, kam zastrčil notes.

Na chodbě jsem vrátil návleky ze svých bot a básník si obul sportovní bílé boty značky Nike.

„Včera jste na zahradě nebyl?” zeptal jsem se už za dveřmi, když jsme sestupovali po schodech. „Vaše paní vás nebere na procházky?”

„Doktor si nepřeje, aby mě Alena někam brala…” vysvětlil a mrkal přitom rychle očima, ale nebyl v tom význam, spíš tik nebo výraz snahy, jak si cosi úporně vybavoval. „Oni říkají, že manželství nemá být zcela uzavřenou institucí… Odloučením si mám zvykat na otevřený vztah… Takový vztah se ženou je podle nich výhodnější…”

„Nevěděl jsem, že vám kvůli ženě zrušili vycházky.”

„To nevím… Nemám vycházky teprve několik dnů… Před tím jsem s někým chodil ven téměř každý den…”

„Před čím? Co se stalo?”

Asi se mu trochu zamotala hlava z rychlé chůze po schodech, protože se zastavil a přidržel se zábradlí. „Nepůjdeme k řece, že ne?”

152

„Nepůjdeme k řece,” ujistil jsem ho, „posadíme se v zahradě.”

„To je dobře,” uklidnil se a pokračoval v sestupu po schodech.

„Před čím jste chodil ven skoro každý den?”

„Před tou schůzkou s pánem ze Singapuru.” Vyšli jsme z budovy a Jiří Vítovský nastavil zálibně tváře slunci. „Zapomněl jsem si nahoře tmavé brýle, ale vracet se mi nechce,” podotkl rozmrzele a rozhlédl se. „Pojďte si najít nějakou lavičku, prosím vás, a chvíli nemluvte.”

Vybral jsem úmyslně lavičku, kde mě včera objevila Monika Černá. Pokud se dostavila na kliniku až po mně, protože já byl v autě pravděpodobně rychlejší, může mě opět zahlédnout ze svého okna.

Stačilo sejít pouhá tři patra a dozvěděl jsem se víc než za celé tři dny. Jazyk mě svrběl otázkami, ale básník se zadíval do koruny stromu přímo před námi a se strnule vyceněným úsměvem pozoroval poskakování pěnkavy po větvi. Když zaslechl, jak nabírám dech, abych promluvil, mávl po mně odmí

tavě rukou, abych mlčel.

Nevydržel jsem to. Snad jen čtvrt hodiny.

„Řekněte mi aspoň, co se stalo u řeky,” požádal jsem ho.

Zatvářil se podrážděně. „Proč vás zajímají takové věci?”

„Je to napínavé.”

„To ano, ale nemluvte pořád.” Sáhl do kapsy, vytáhl notes, nalistoval v něm stránku a podal mi ho. „Raději píši než mluvím.”

Začetl jsem se do obtížně čitelného rukopisu:

„Na černém nebi

rozprskla pampeliška

padáčky semen,

plodily oheň

namísto života,

iluze radosti

153

rodí smrt,

rozprskne vědomí

jako vítr zralost pampelišky

a já jdu domů

mezi blázny.:.”

Obrátil jsem listy, abych se dočetl i něco dalšího, ale básník vytrhl notes z mých rukou a vrátil ho nazpátek do své kapsy u kalhot. „Až vydám další sbírku básní, kupte si ji u své

ho knihkupce,” prohlásil.

Riskl jsem to. „Nešel s vámi na schůzku u řeky pan Pechar? “

„Ano,” zakýval udiveně hlavou a ten údiv určitě nepředstí

ral. „Jak jste to uhodl?”

„Byl to můj přítel.”

„Pan Pechar je člověk, který do druhého člověka s oblibou pořád cosi hučí,” řekl plačtivě, „zrovna jako vy, pane Urbane. Vyplašil jste toho ptáka!”

„Je to pěnkava,” řekl jsem. „Přelétla pouze na jinou vě

tev.”

Oči Jiřího Vítovského se znovu matově uklidnily. „Kam přelétla?”

Ukázal jsem mu ji.

Jiří Vítovský se zakoukal na pěnkavu.

Opřel se o kolena lokty a začal se pohupovat celým tě

lem. Dopředu, dozadu. Pohupování se zrychlovalo. Občas odtrhl zrak od stromu a pohlédl na mne. Když jsem se mu zadíval do očí, pohledem ihned uhnul. Cosi nesrozumitelně vrčel a pokyvoval hlavou. Umíněně. Pak se narovnal, natáhl záda na opěradlo lavičky a objevně se zasmál. „Já dobře vím, že vás poslala ona.”

„Kdo?”

Vyslovoval s obtížemi. „Alena.”

„Proč?”

154

„Abyste mě přemlouval.”

„K čemu vás mám přemlouvat?”

„Proč se ptáte, když to víte?”

„Nevím to.”

„Lžete!” vykřikl a povstal.

„A vy zase moc křičíte, Mistře,” napomenul jsem ho a rovněž povstal. Snažil jsem se tvářit velmi přísně. „Vyhnal jste nám pěnkavu.”

Zarazil se v pohybu a zadíval se pátravě do koruny stromu. Pomalu opět usedl, zamžikal očima a pokrčil rameny.

„Možná se vrátí.”

„Počkáme si,” řekl jsem tiše a vrátil se k němu na lavičku.

„Ranil jsem vás?” zeptal se rovněž tiše.

„Řekl jste, že lžu.”

„Já to tak nemyslel,” zašeptal.

„A já zase říkám, že mě nikdo neposlal,” pravil jsem ublí

ženě.

„Nezlobte se…” Naklonil se k mému uchu, snad proto, aby mi vysvětlil své rozhořčení a udobřil si mě. „Ona chce, abych jí udělil podpisové právo… Kdybych to udělal, bude konec..”

Tvářil jsem se stále dotčeně. „Mě to nezajímá.”

„To je dobře.”

Opřeli jsme si pohodlně záda, dívali se mlčky do koruny stromu a vyhlíželi. Pták se neobjevoval. Básník se však rozmluvou rozjitřil. Možná pocítil ve své spletité duši potřebu ventilovat své bolesti a návaly pochybností. Řekl bych, že toužil po někom, kdo by mu je vymlouval. Přestože byl silně obluzený medikamenty, svůj vlastní problém nesl v sobě jako rakovinu.

„Říkal jste v kuřárně, že znáte moji ženu?” zašeptal.

„Ano, znám ji.”

Potměšile se zachechtal. „Obcoval jste s ní?”

„Vaší otázce nerozumím,” řekl jsem.

155

„Mám tu otázku opakovat jako primitiv?” zeptal se pohor

šeně.

„Mně to nevadí.”

Zvážněl. Plácl se několikrát do stehen. „Píchal jste ji?”

„Fuj!” řekl jsem. „Takhle se o vlastní ženě nemluví.”

„Já vím… já vím… Ale odpovězte!”

„Ne.”

„Píchal, nebo nepíchal?” nadskakoval celým tělem tvrdo

šíjně.

„Ne.”

„Můžete to dokázat?”

„To se nedá dokázat.”

„Můžete mi dát čestné slovo?” podal mi ruku.

„Mohu,” stiskl jsem jeho vlhkou dlaň. „Čestné slovo.”

Zamyslel se a vrtěl rychle nechápavě hlavou. „Všichni ji chtějí.”

„Čemu se divíte, básníku?” řekl jsem. „Vždyť je krásná.”

„Já vím, ale nemůžu to vydržet…” Rozplakal se. Chvíli naříkal, ukryl oči do dlaní. Styděl se. „Myslíte, že mě má rá

da?”

„Proč by si vás jinak brala?”

„Já vím…” Upadl do rozpaků. „Nedokážu to pochopit.”

„Krucinál, Mistře, nesnažte se to pochopit. Vykašlete se na to!”

„Jste vulgární.”

„A vy jste blbec, pane Vítovský,” neudržel jsem se a urazil ho.

Vedle mě seděl účastník příšernosti spáchané na břehu řeky Vltavy, ať už to byl pachatel, spoluviník či nepochybně důležitý svědek, bezpečně ukrytý pod psychiatrickou záštitou a nedotknutelný pro duševní chorobu. Nenašel jsem v sobě dostatek rozumu, abych se přinutil chodit kolem takové skuteč

nosti po špičkách. Zákon v tu chvíli nebyl na mé straně. Mož

ná, že na mé straně nebyla pravda ani morální právo ztrácet

156

nervy. Asi jsem hulvát, který podlehl návalu atavistické touhy ubližovat a drtit něco, co se příliš odlišovalo.

Básník po mém výroku nezačal běsnit, jak bych očeká

val, ba ani se nezhroutil. Mračil se, prudce zamrkal očima a poškrábal se nehty na dlani. „Máte určitě pravdu, pane Urbane…! Jsem blbec… Každý člověk přece odpovídá za svůj osud.”

„Každý člověk odpovídá sám sobě za své skutky,” řekl jsem a neubránil se nutkání podívat se na hodinky. „Blíží se poledne, Mistře.”

Jiří Vítovský zvedl znovu obličej ke slunci a zatvářil se nadmíru spokojeně. „Hezky jsme si popovídali, pane Urbane.

Moc hezky.”

„To jsem rád. Mohu vás požádat o laskavost, Mistře?”

„Prosím…”

„Můžete mi prozradit, proč vás pan Pechar vzal k řece’?”

Básník zvedl ruce a obrátil je dlaněmi vzhůru. „To je jasné… On mi chtěl názorně dokázat, jak je podnikání snadné…

Ten pán ze Singapuru měl panu Pecharovi zaplatit pět tisíc dolarů… Za obyčejnou disketu s programem, který chtěl zároveň věnovat mně a mé ženě…”

„A dokázal vám to?”

„Ne, ztratil se mi.”

„Jak ztratil?”

„Byla tma… Hluk… Najednou tam nikdo nebyl…”

„Ani ten pán ze Singapuru?”

Jiří Vítovský spustil ruce a znovu se zamračil. „Nikdo…

Jenom krysy… Byla to hrůza…” Zamával rukama, jako by odháněl dotěrnou mouchu. „Všechno jsem už napsal…” Usmál se na mne jedním koutkem úst. „Navzdory tomu jsme si moc hezky popovídali,” opakoval a s povzdechem zavřel oči. „Já si povídal vždycky rád, leč poslední dobou to nesnáším.”

„Tomu rozumím,” řekl jsem. „Proč raději nežijete na venkově?”

157

„Nemám kde žít na venkově,” povzdechl si, pohlédl do větvi stromu, pak na oblohu, zvedl se z lavičky a bez dalších slov kráčel k budově.

Šel jsem za ním. Na schodech proti nám scházeli pacienti a nesli várnice pro nedělní oběd. Ve druhém patře se básník zastavil a zadýchaně odpočíval. „Jste člověk, jehož jen tak ně

co nepřekvapí, že? Lišíte se tím, že mi nemluvíte do duše. Zá

vidím vám, že jste takový klidný.”

„To byste se divil, Mistře!”

„Opravdu…? A co vás nejvíc překvapuje?”

„Řeknu vám to, Mistře. Nejvíc mě poslední dobou překvapuje, že poznávám lidi úplně jinak, než jsem si myslel, že je znám.”

„Zajímavé!” pravil básník a pokračoval v chůzi do schodů.

Zmáčkl jsem tlačítko zvonku.

Tentokrát otevřela sestra.

Jiří Vítovský mi podal ruku. „Přijdete ještě někdy?”

„Pokusím se,” řekl jsem. „Sbohem, Mistře!”

Básník zmizel v dlouhé chodbě svého oddělení.

„Zahrada mu prospěla,” poznamenala sestra. „Vy jste příbuzný?”

„Vůbec ne.”

„Tak kamarád?”

„Viděl jsem pana Vítovského poprvé v životě.”

Sestra viditelně zneklidněla. „A vzal jste ho na procházku?” zeptala se udiveně a zpřísněla. „Jak to, že jste vzal cizího člověka ven?”

„Přála jste si to,” připomněl jsem jí. „Já jsem tu hledal paní Černou z artterapic. Když jsem ji tu nenašel, dal jsem se v kuřárně s panem Vítovským do řeči, a pak jste přišla vy.”

„Ježíši,” zděsila se, pohlédla na mne a líbezně se usmá

la. „Radši o tom nebudeme s nikým mluvit, prosím vás!” .

„O čem?”

„O tom, že jste byl s panem Vítovským venku.”

158

„Kdo je to?” zeptal jsem se nechápavě. „Nevím, o čem mluvíte.”

Sestra se spokojeně zakřenila a zavřela mi dveře před nosem.

Na nádvoří s parkovištěm měnili pacienti prázdné várnice za plné, v nichž jim přivezla dodávka jídla z centrální kuchyně.

Zkusil jsem kliku na dveřích do oddělení artterapie, ale tam bylo stále zamčeno. Vracel jsem se ke svému autu a vytáhl telefon. Vymačkal jsem číslo k Pecharům do bytu. Ozval se Moni

čin otec a já ho onoho dopoledne znovu pozdravil.

„Volám z kliniky. Monika se tady ještě neobjevila.”

„Bodejť, ona se už vrátila domů.”

„Aha. Mohu s ní mluvit, pane Pechare?”

„To bohužel nejde. Šla si lehnout.”

„Stalo se jí něco?”

„To bych řek!” Starý pán patrně zaváhal, protože ve sluchátku bylo chvíli ticho. „Tobě to povím, Michale, patříš tak trochu do rodiny, že jo?”

„To se ví, pane Pechare.”

„Monika se někde ožrala jako čuně.”

*

Zaparkoval jsem v Dlouhé třídě před naším domem.

Potřeboval jsem si vyřídit pár telefonů, ale ve voze bylo nesnesitelné vedro, takže mi mobilní aparát nevyhovoval. A navíc v autě nebyl telefonní seznam. Do bytu mě lákal především záznamník s očekávanou zprávou od Mongola. Zelené světélko blikalo přerušovaně.

„Ahoj, strejdo. Tady Kačenka. My voláme z budky a má

me se dobře. Ale taky se těšíme domů. Mám tam hračky. Ahoj, strejdo!”

A to bylo ze vzkazů všechno.

Vyhledal jsem ve Zlatých stránkách číslo doktora Fišera.

159

„Fišerová,” ozvalo se ve sluchátku.

„Dobrý den, tady Urban. Můžu mluvit s vaším manželem?”

,To těžko,” zahihňal se ženský hlas, „já jsem svobodná.

Táta není doma, pane Urban. Nejste vy ten Urban z Toronta?”

„To sedí.”

„Chodila jsem s vaším bráchou Petrem do základky.”

„To je prima,” řekl jsem. „Potřebuju mluvit s vaším otcem.”

„Jde o kšeft?”

„Možná.”

„V tom případě můžete jednat se mnou. Proč myslíte, že v neděli dřepím u telefonu?”

„Taky si říkám, že si nejdete radši někam zatancovat.”

„Já bych šla, až bych brečela,” posteskla si dcera doktora Fišera. „Co byste potřeboval?”

Rozhovor s Fišerovou dcerou jsem neměl v plánu, ale něco se dalo zkusit. „Uměla byste sehnat diamanty?”

„V Haagu klidně. Za levnější peníz je to horší.”

„A co v Bratislavě?”

Kupodivu se zasmála. „V Bratislavě to byla nahodilá koupě. Byli jsme tam takříkajíc první v pořadí, ale byl o ně strašný zájem. Náš kurýr si tu zásilku nevyzvedl a diamanty byly do několika dnů prodány jinam.”

„Nejmenoval se ten kurýr náhodu Pechar?”

Zase se zahihňala. „Kdybych nevěděla, že jste přijel do Prahy jako Frantův náhradník právě vy, Michale, lekla bych se, že jste jasnovidec.”

„Znala jste Frantu?”

„Jednou jsme byli společně na flámu, ale Franta chodil radši s mým otcem na pivo,” posteskla si. „Blokujeme telefon, Michale! Co byste tedy potřeboval? Nebo něco nabízíte?

Zrovna sháním větší množství sanitního materiálu… A plynové masky.”

160

„Nic z toho, bohužel, nemám.”

„A co máte?”

„Chuť na ty diamanty,” odpověděl jsem tvrdošíjně.

„V tom vám nepomůžu, fakt! Diamanty umí sehnat jenom táta. Doma máme v počítači hodně kontaktů, ale na úplně jiné druhy zboží,” vysvětlila mi. „Něco lehčího nemáte?”

„Pak už mám jenom hlad.”

„Hahaha,” pravila otráveně, jako že vtip od suchara nebere. „Nechcete mi radši zavolat, až budu mít volno?”

„Jak vypadáte?” zeptal jsem se drze.

Opět se zahihňala. „Když se zhasne, tak znamenitě.

Můžu vám poslat faxem svoji fotku, jestli o to stojíte.”

„Radši se na vás mrknu někdy osobně,” řekl jsem. „Kde najdu otce?”

„V hospodě, kde jinde?” sdělila už chladně. „Nemáte ná

hodou pro něj rakvičky?”

„Prosím?”

„Otec se zamiloval do rakví.”

Moc jsem jí nerozuměl. „Není to morbidní?”

„Asi ano, ale jestli máte rakve, stanete se jeho oblíbencem.”

„Jaké rakve?”

„Stavebnice z prken. Dno, víko, postranice a ke každému kompletu pytlík hřebíků, aby šla rakev rychle sbít dohromady,”

vysvětlovala už velmi netrpělivě. „Michale, vážně, blokujete mi telefon. Už se na mě tlačí další dva hovory… Mezistátní…

Zkuste hledat tátu v hospodě U Mařeny. Nashle!” Zavěsila.

Zůstal jsem u telefonu.

V redakci MF Dnes slíbili, že vyřídí rychle vzkaz pro Marušku Šourkovou, aby mi co nejdřív a ještě odpoledne zavolala. Chvíli jsem váhal, mámli brnknout také spolužákovi Mare

šovi a sdělit mu, že Mongol se už ohlásil, ale pak jsem ten ná

pad zavrhl. Musel bych příliš dlouho zdůvodňovat, že nevím nic určitějšího.

161

Měl jsem hlad.

V hostinci U Mařeny nebylo plno.

Místa štamgastů v místnosti u výčepu byla sice obsazena nedělními hráči mariáše, ale druhé místnosti dominovaly prázdné stoly. Seděl tam však doktor Fišer a toho bylo plno.

Hučel cosi do ucha chlapíkovi, který měl hlavu nepohodlně opřenou čelem o hranu stolu a chrápal.

Dovolil jsem se, mohuli si přisednout.

Doktor Fišer se na mě zadíval s nelibostí a chtěl mě odmítnout, neboť mě hned nepoznal, ale pak si vzpomněl. „Pan Urban, že ano?” zaječel a zatvářil se přímo nadšeně. „Michal, nemýlímli se!”

„Přesně tak, pane doktore,” řekl jsem uctivě a přisedl si.

„Jak se máte?”

„Výborně!” vykřikl a ztlumil hlas. „Musím vám poděkovat za to, že jste zastavil loď s tím bankovním papírem.”

„Ale já do Toronta ještě nevolal,” přiznal jsem popravdě.

„Ne?” podivil se a nedůvěřivě vrtěl hlavou s přibarvenými vlasy. Pak se přiblížil k mému uchu. „Mám zprávu o tom, že loď změnila kurz a míří úplně jinam,” poprskal mě. „Myslel jsem, že je to vaše zásluha, Michale.”

„Pokud ano, pak o tom nic nevím.”

Nevěřil mi a nasadil okouzlený výraz. „Líbíte se mi.

Když se k tomu nehlásíte, je to samozřejmě vaše věc.

Ale tím víc se mi líbíte, Michale. Na revanš vám prozradím, že když se kupec papíru nedočkal diamantů z Bratislavy, potichu zmizel z Prahy. Všem se nám ulevilo.”

Číšník přede mne postavil pivo.

Objednal jsem si jihočeskou baštu.

„Přišel jste o dobrý obchod, pane doktore,” pravil jsem lí

tostivě. „Není to škoda?”

Doktor Fišer se zatvářil zkormouceně. „Tak už to na svě

tě chodí, Michale. Na druhé straně mi ovšem spadl kámen ze

162

srdce, to mi věřte, prosím. Obchod by to byl sice dobrý, ale riziko strašlivé.”

„Takže do dopadlo dobře, nebo špatně?”

„Jak pro koho,” odpověděl diplomaticky.

„Pro koho dobře?”

„Pro mě a pro obchodníky, kteří mají v Praze vlivné zastoupení.”

„A to jsou Rusové?” zeptal jsem se, ale on se pouze tajemně culil. „Tak Číňané?” dotíral jsem. „Nebo snad Arabové?”

„Nikoho nejmenuji. Zásadně nikoho!” vztyčil výstražně ukazovák a zakýval s ním. „Prostě z nás spadla tíha, že bychom mohli mít, byť nepřímou a pasivní účast na obchodě, který nebyl zcela shodný se zájmy mateřské země našich přá

tel.” Sevřel prsty v pěst a bouchl do stolu.

Opilý spáč u stolu se polekal. Zvedl hlavu, vstal a odpotácel se.

Lízl jsem si pěny na půllitru. „A pro koho to dopadlo špatně?”

„Přece pro ty, co si mysleli, že se jim přes Prahu podaří sehnat za diamanty ten papír pro budoucí bankovky,” vysvětlil doktor Fišer spokojeně. „Mimochodem, není jich žádná škoda.

Jestli se jejich národ odtrhne a osamostatní se, vznikne stát s nevalným významem. Nebude tam nic, kromě svobody, ovšem.” Dopil pivo a zamával na číšníka pro další.

Mluvil úplně jinak než nad moskevskou vodkou v denním baru. Ještě ve čtvrtek zaníceně zasvěcoval mou osobu do zá

kulisí svého obchodování. Pochvaloval si šanci na spolupráci s nějakými rebely. A nyní, kdy pro něj šance zmizela a z obchodu sešlo, si pochvaloval pravý opak věci. Nevím, zda blafoval, ale tvářil se šťastně. Radost, že vyvázl z komplikací se zdravou kůží, určitě nepředstíral.

„Není to snad důvod k tomu, abychom si dali skleničku?”

zamrkal.

163

Klamal mě. Choval se totiž tak, jako by celá věc definitivně skončila. Jenomže to se nestalo. Snažil se mi namluvit, že po nezdařeném obchodu s diamanty a bankovním papírem hru kdosi odpískal.

„Chcete si dát vodku?” zeptal jsem se.

Doktor Fišer zabubnoval prsty na desce stolu. „Mají tady jenom finskou, ale i ta se dá pít.”

Objednal jsem celou láhev rovnou na stůl.

Úloha Franty Pechara byla zřetelná jen na počátku. Měl vyzvednout v Praze diamanty a za doprovodu zájemce o ná

klad Číňanovy lodi je dopravit do Haagu. Nestalo se. Nepoda

řilo se mu odkoupit v Bratislavě drahé kamení. Obchod skon

čil. Dopadl nezdarem. Konec transakce. Takhle věc líčil doktor Fišer. V jeho očích to možná takhle vypadalo. Franta pak musel podnikat cosi navíc. Samostatně, nebo s pomocí kapitálu básníka Jiřího Vítovského. Netýkalo se to však už vůbec doktora Fišera.

Nesedělo mi to.

Proč by se potom Franta držel doktora pořád jako klíště?

Předstíral neobyčejný zájem o hokej a pařil s doktorem Fišerem po hospodách. Vnucoval se do jeho soukromé přízně.

Tahal na flám Fišerovu dceru.

Přinesli láhev finské vodky a dvě skleničky.

Ťukli jsme si.

„Pane doktore,” zeptal jsem se, „vrátil vám František Pechar dokumentaci, kterou jste ho musel nutně vyzbrojit pro cestu do Bratislavy?”

Doktor Fišer kopnul do sebe skleničku a zamlaskal.

„Správná otázka, Michale!” Naléval si další skleničku sám.

„Pan Pechar nic nevrátil.”

„A nedělá vám to starosti?”

„Vůbec ne. Věřím, že František po nezdaru v Bratislavě doprovodné papíry zničil nebo zahodil.”

„A co když ne?”

164

Doktor Fišer postavil láhev zpátky na stůl a mávl rukou.

„Bez kamenů jsou takové papíry k ničemu. S tím si hlavu nelámejte!”

„Nedají se takové papíry zneužít k prodeji bezcenných sklíček?”

„To těžko,” zasmál se doktor Fišer. „Žádný zájemce o diamanty nebude kupovat drahé zboží bez vlastního ohodnocení. Ty papíry jsou dobré jedině pro úředníky na hranicích.” Pozvedl skleničku. „Na zdraví!”

Číšník přede mne postavil nedělní oběd.

Stehno pečené kachny, plátek uzeného bůčku, opékaná klobáska, dušené červené zelí a bramborové knedlíky s osma

ženou cibulkou.

„Dobrou chuť, Michale,” popřál mi doktor Fišer s úsmě

vem.

„Děkuji,” řekl jsem bez valného nadšení, přestože jídlo bylo znamenité a velice mi chutnalo. Snažil jsem se tvářit otrá

veně.

Doktor Fišer si toho všiml a nechal zmizet úsměv. „Copak? Nechutná?”

„Na něco jste zapomněl, doktore,” pravil jsem s povzdechem.

Zpozorněl. „A na co, prosím vás?”

„Zapomněl jste mě zahrnout mezi ty, pro něž případný obchod s diamanty a bankovním papírem nedopadl dobře,”

přiznal jsem ublíženě. „A to nemluvím o Číňanovi z Toronta, jehož zájmy zastupuju.”

„Uniklo mi to,” udělal starostlivý obličej.

„Čekají mě těžké chvilky…”

„To by mě vážně mrzelo,” prohlásil doktor Fišer a opravdu se začal tvářit velice vážně. Vzal plnou skleničku a trošku z ní upil. „Řekněte mi, hrozí vám z toho nezdara osobní následky?”

165

„No jistě,” zamával jsem trochu vidličkou nad talířem. „V

nejlepším případě přijdu o honorář…” Nabodl jsem kus masa a strčil ho do pusy.

„A v nejhorším?” nevydržel se nezeptat.

„V nejhorším?” pokrčil jsem rameny a žvýkal sousto. „V

takovém případě přijdu o klienta jednou provždycky.”

Asi se mu ulevilo. Čekal to horší, ale možná ocenil, že jsem se ani slovem nezmínil o Frantovi jako o oběti té nezda

řené transakce. Pokyvoval zaujatě hlavou. „Máte v Torontu nouzi o klienty, Michale?”

„O klienty je vždycky nouze,” vyštěkl jsem patřičně podrážděně a vložil si do úst neslušně kus knedlíku. „Číňan patří k těm finančně nejzdatnějším, chápete to?”

„Mohu se něco zeptat?” dovolil se doktor Fišer, já kývl a on si promnul bradu. „Co ten Číňan vlastně dělá? Je rejdař nebo majitel papíren?”

„Pokud vím, tak má celulózku,” řekl jsem nejistě. „Proč se ptáte?”

Doktor Fišer zaváhal a dopil skleničku. „Zajímalo by mě, jak by se k vám zachoval, kdybyste mu z Evropy přivezl alespoň dobrý tip?”

„Jestli se nepletu, pro celulózku potřebuje Číňan hodně dřeva,” řekl jsem a přesunul před něho svou plnou a nedotčenou sklenku vodky. Nevšiml si toho. „Slyšel jsem, že je majitelem licence na regulované odlesnění tropických porostů v Brazílii,” vymýšlel jsem si nehorázně. „A samozřejmě vlastní lodě.

Tihle papírníci si snad zakoupili satelit a řídí přes něj dopravu papíru do těch přístavků, které leží poblíž tiskáren, kde vzniká nouze o materiál…”

Doktor Fišer mi na to skočil. „Pomohlo by vám, kdybyste Číňanovi do Toronta přinesl námět na originální projekt? Vě

noval bych vám ho.”

„A proč byste to dělal?” zeptal jsem se nedůvěřivě a obí

ral přitom kost z kachního stehna. „To není normální.”

166

„Dobře si vzpomínám na vaši nedůvěru hned první den…”

„Byla to moje chyba?”

„Naopak, měl jste pravdu!” zaječel doktor Fišer, položil si dlaň na srdce a demonstroval sebekritickou schopnost. „Cítím vůči vám morální závazek.”

„To má být vtip?”

„Myslím to upřímně, Michale,” zalkal sebedojetím. „Věnuji vám ideu na mimořádný projekt. Nic za to nechci. Smázneme to touhle vodkou.” Chopil se plné skleničky před sebou.

Vzal jsem prázdnou skleničku do dlaně a přiťukl si.

Do hostince U Mařeny vtrhla skupina asi dvaceti turistů.

Mluvili halasně německy a rozesadili se různě kolem nás. Doktor Fišer se napil, zdvihl pohoršené oči na znamení nesouhlasu s hlasitým chováním nových příchozích a ujal se výkladu o ideji svého projektu. Spočíval ve velkovýrobě stavebnic rakví.

Stavebnice po čtyřech kusech by se zatavili do igelitového vaku. Na každé Číňanově lodi by byla umístěna zásilka dvou tisíc takových stavebnic. Klidně vedle naloženého papíru. Rakve by se expedovaly podle poptávky, kterou umí odhadnout předem právě doktor Fišer. On by rovněž na sebe přijal úlohu odbytu. Vytáhl z kapsy umolousaný kožený notes. Ťukal bezvýznamně do náhodně otevřené stránky a vysvětloval, že dodávky rakví jsou de facto humanitární vymoženost, za niž vlády a mezinárodní organizace nebudou šetřit peníze. Pohřbívání obětí lokálních válek do společných a hromadných hrobů se na přelomu třetího tisíciletí stalo barbarstvím. Otevřel zápisník na jiné stránce předvedl, že pod kódovým označením 013 eviduje zprostředkovatele pohřebních úkonů na všech kontinentech. Druhý sloupec seznamu je šifrou pro určení země či města.

Turisté u okolních stolů se posilnili pivem a rumem a za

čali burácet zpěvem. Slyšel jsem z výkladu doktora Fišera ka

ždé druhé slovo a on si už naléval sám, aby vodkou dokázal

167

překlenout akustické potíže při své řeči. I mariášníci ve výčepu přidali na hlasech, aby se slyšeli. V rámusu jsem málem přeslechl zazvonění telefonu. Vytáhl jsem aparát z pouzdra u opasku a přiložil ho k uchu.

„To jsi ty, camfrlíčku Michale?” ozval se ze sluchátka má

lo zřetelný hlas redaktorky Marie Šourkové. „Chceš mě zase pozvat na hrátky do nějaké koupelny?”

„Ahoj, Maruško,” křičel jsem, „to jsem rád, že ses ozvala…”

„Já ti vůbec nerozumím…” zaúpěla ve sluchátku.

„Tak vydrž, vyběhnu s aparátem na ulici!” zařval jsem do mobilního telefonu, přistrčil k doktoru Fišerovi polovypitou lá

hev vodky zrovna ve chvíli, kdy předváděl v notesu kód 022, skrývající kontakty na vládní zmocněnce zemí rizikových oblastí na Balkáně, Středním východě, žhavé Afriky a oblastí jihovýchodní Asie. „Omluvte mě na chvíli!”

Vyběhl jsem s aparátem před hostinec do Dušní ulice.

Hluk doléhal až sem, ale byl tu větší klid.

„Už jsem tady!” zakřičel jsem do aparátu a polekal stařič

kou paní, která mě právě míjela s jezevčíkem na vodítku a zatvářila se poplašeně.

„Kde jsi, prosím tě?” zeptala se Maruška ve sluchátku.

„Na fotbale?”

„Jsem v hospodě. Zrovna sem přišli nějací Němci.”

„Chudáčku,” zapištěla v telefonu jako siréna, „a ty by sis radši pokecal se starou kamarádkou v tichu jejího budoárku, že jo?”

Přešel jsem rovnou k věci. „Ozval se mi ten člověk, co možná střílel na Frantu Pechara. Proto jsem ti nechal v redakci vzkaz. Mám se s ním sejít. Nechceš být u toho?”

„To bych řekla!” vykřikla redaktorka a vzápětí trochu zaváhala. „Nehraješ si zase na osamělého běžce, Michale?”

„Jsem ve spojení s kapitánem Marešem z kriminálky.”

„Kdy má dojít k tomu setkání?” zeptala se už klidně.

168

„Čekám, až mi to oznámí, ale předpokládám, že dneska.”

„Výborně, Michale, budu doma. Napiš si moje číslo.”

Udělal jsem to. „Až se přihlásí, zavolám a přijedu pro tebe.”

„Vezmu si vlastní výbavu. Nenechám se už od tebe drá

tovat, hochu.”

„Jak chceš, Maruško.”

„Není to celé o hubu, Michale?”

„Možná, že je.”

Zahučela nadšením. „Vezmu si s sebou taky placatku s koňakem.”

Vrátil jsem se do hostince U Mařeny.

U stolu seděl s doktorem Fišerem cizí chlapík, objímal ho rukou kolem krku a v druhé držel skleničku. Přisedl jsem si.

Přehlédli mě, protože náruživě diskutovali. Doktor Fišer vyklá

dal školní němčinou svému hostovi, že s ním nehodlá kamará

dit, dokud Německo nepodepíše deklaraci o neplatnosti Mnichovských dohod od samotného počátku, načež chlápek mu na to odpověděl německým dialektem, že Mnichov není rozhodně tak hezký jako Praha a že tu žijí hezčí holky. A tak si na to připili vodkou.

Napil jsem se trochu zvětralého a teplého piva ze svého půllitru. Před doktorem Fišerem ležel umolousaný kožený notes. Vypadal opuštěně, a protože byl na dosah, otevřel jsem ho. Nikdo si toho nevšímal. Zápisník byl hustě popsaný různými druhy tužek a propisek, ale jedním rukopisem. Zíral jsem do podivné číselné soustavy, kombinované se slovy v nejrůznějších jazycích, jejichž význam byl na první pohled nesrozumitelný. Takovými znaky byly popsány všechny stránky. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, kde jsem to už viděl, neboť na disketě z etuje Franty Pechara byly takové znaky napsány odlišným typem písma počítače.

Nepozorovaně jsem zastrčil notes do kapsy doktora Fišera.

169

Pohlédl na mne zakaleným zrakem, pokusil se o úsměv, ale hlava se mu zakolébala. Svěsil ji a zavřel oči. Odebral jsem se k výčepnímu pultu a požádal o účet. Číšník počítal mou útratu na účtence z papíru.

„S doktorem nebudou dobrý dvě hodiny žádný řeči,” zachechtal se a podal mi sečtená a podtržená čísla na papírku.

„Takhle tu usne dvakrát do tejdne.” Přijal ode mne padesát korun spropitného a vyvalil oči. „Děkuju mockrát, pane, ale já myslel, že jste Čech.”

„Jsem Čech,” řekl jsem, „proč to říkáte?”

„Jestli jste se nespleť s tím díšskem. Dal jste mi moc.”

„To je v pořádku. Mám zvyk dávat deset procent.” Znovu poděkoval. „Mezi námi, pane, jestli jste seděl s doktorem kvůli obchodu, moc si od toho neslibujte. On si dost vymejšlí.”

„Vážně?”

„Jednou jsem se ho ptal, jestli by uměl sehnat zlato. On se mě zeptal, kolik ho chci. Já chtěl jenom prstýnek pro starou k ježíšku, ale on mě poslal do zlatnictví, že se zlatem zabývá až od metráku vejš,” chlámal se číšník. „Tady mu nikdo nevěří a vážně ho žádnej nebere.” Neměl pravdu. Franta doktorovi věřil a vážně ho bral až příliš.

*

Zelené světélko na záznamníku blikalo.

Ze záznamu na mne promluvil dívčí hlas a hovořil anglicky: „Váš dobrý známý vás zve na setkání do restaurace Taipei dnes večer v devět hodin. Přijďte sám a přineste s sebou tu věc.”

Do večera zbývala spousta času.

Mně to tak nepřišlo a přistihl jsem se, že vzkaz od Mongola na mne zapůsobil dost divoce. Rozklepal jsem se. Vytáhl jsem z chladničky láhev Kačenčiny Dobré vody a vypil ji. Pak jsem se natáhl na gauč. Rozčilení ze mne odeznívalo jen zvol

170

na. Zachtělo se mi vyzkoušet spojení na kapitána Mareše, a tak jsem vytáhl z pouzdra na opasku jeho aparát a zmáčkl tla

čítko naprogramovaných čísel.

„Slyším,” ozval se spolužákův hlas během vteřiny.

„Ahoj, tady Urban,” řekl jsem do telefonu. „Jak se máš?”

„Děláš si srandu, Urbane?” rozčilil se Mareš a vychrlil na mě příval slov. „Nechal jsem včera večer obšancovat restauraci U Maxima, ale ty ses tam vůbec neobjevil. A doma jsi taky nebyl. Celou noc byl u vás zapnutý záznamník. Užírám se hrůzou, co se ti stalo, a ty se mě zeptáš, jak se mám. Jako by se nic nedělo…”

Upřímně řečeno, volal jsem Marešovi asi hlavně proto, abych mu vyklopil, že se mi konečně přihlásil Mongol, a poradil se, co a jak dál, ale spolužákovy výčitky ve mně cosi zmrazily.

Zejména přiznání, že obsadil s policií restauraci U Maxima, kterou mi sám doporučil jako vhodné místo pro večeři s Alenou Vítovskou. Rozmyslel jsem si to. Kdyby Mareš obsadil i restauraci Taipei, určitě by se to Mongolovi moc nelíbilo.

„Jsi tam, Urbane?” připomněl se Mareš ze sluchátka.

„Ale ano, já tě poslouchám,” ujistil jsem ho.

„Dobu už nic neříkám.”

„Podívej se, Mareši, nemíním ti vykládat, jak jsem trávil noc a s kým jsem předtím večeřel…”

„Dobře, dobře,” odbyl mě. „Děje se něco?”

„Ten gauner se mi konečně ohlásil,” oznámil jsem mu.

„Máme se dnes večer setkat. Až budu vědět podrobnosti, zmáčknu zase tohle tlačítko.”

„To je všechno, co mi řekneš?”

„Ano, Mareši, to je všechno podstatné, co ti řeknu. A dě

kuju ti, že jsi na mě celou noc myslel. Ahoj!” ukončil jsem rozhovor.

Jestliže mne Mongol objevil v ulici Na Šafránce, znamenalo to, že ho mám pořád za zády. Mohl ovšem také vědět předem, kam mířím, když se ubírám tím směrem, protože mu

171

bylo známo, že přede mnou tam chodil Franta Pechar. To by také vysvětlovalo jeho znalost adresy Jiřího Vítovského na Internetu. V rozházeném bytě jsem neměl dobrý pocit.

Převlékl jsem se.

Netušil jsem sice, co je vhodné mít na sobě v restauraci Taipei, ale natáhl jsem na sebe bílou košili a světlešedé kalhoty z lehké vlny, sako od Curniera jsem přehodil jen přes ruku, protože bylo dusno. Mobilní telefon jsem uložil do kapsy saka.

Uzamkl jsem byt a vydal se k autu.

*

Nikdo mě určitě nesledoval.

Projel jsem favoritem několik uliček Starého Města a zamotal se tu. Řešení dopravních značek bylo jiné než před deseti lety. Netuším sice, jak jsem se ocitl na nábřeží, ale vím jistě, že jsem se nedělními vozovkami pohyboval sám. Podjel jsem most Jana Švermy a dostal se až k nábřežním hodinám Na Františku. Ukazovaly pět. U hodin se dalo sjet až na parkoviště na vydlážděném břehu. Sako jsem uložil na sedadlo a vystoupil.

Tady někde přišel o život Franta Pechar.

K náplavce jsem došel pěšky. Její dlažba vedla rovnou do vody. Staré Město pražské bývalo kdysi střediskem formanů, kteří přiváželi do města zásoby a zboží z venkova a sem pak navečer chodili plavit koně. Teď bylo u břehu několik ná

stupních můstku, u nich kotvily výletní motorové lodě a lákaly výletníky. Mezi poházenými odpadky pobíhali psi.

Půjčovna pramiček zůstala na původním místě. U dřevě

né boudy stál stůl s několika rozpitými láhvemi piva. Usedl jsem u něho na lavici. Řeka mezi mosty Jana Švermy a Svatopluka Čecha je tu hodně široká. Na protilehlém nábřeží je vzdálená vozovka s automobilovým a tramvajovým provozem, ale hned za ní se tyčí po celé délce stráň Letenských sadů.

172

Vede tudy spleť různých cestiček, lemovaná lavičkami, ale z místa, kde jsem právě seděl, nemohly být vidět. Chodce na nich skrývalo husté listoví stromů i keřů parku. I přes poměrně značnou vzdálenost mohl odtud pohodlně a bezpečně střílet dobrý sniper. Musel by být ovšem navíc vyzbrojený nákladným dalekohledem pro noční vidění, protože Frantu někdo zastřelil, když už byla tma. Světla z luceren na nábřeží sem nedosáhla.

„Čekáte na lodičku?” zeptal se mě muž v námořnickém tričku, když se vynořil z boudy. „Jedna pramice se má vrátit každou chvilku.”

„Spíš mám žízeň,” odpověděl jsem muži od pramiček.

„Je strašný dusno. Něco se možná přižene. Dáte si pivo?”

„Nemůžu, mám tu auto.”

„Chcete limču?” zeptal se a já kývnul. „U mne se pije rovnou z flašky, nevadí?” Otevřel láhev s červenou limonádou.

„Jste mi děsně povědomej. Neznáme se?”

„Chodil jsem na Starém Městě devět let do základní školy,” pokrčil jsem rameny a napil se. Nápoj chutnal po malinách.

„Bydlím v Dlouhé a jmenuju se Urban.”

„Znám vašeho bráchu. Spravuje mi auťák. Já jsem Patera.”

„Těší mě.” Podali jsme si ruce. „Minulý týden tady zahynul kamarád. Jen tak to tady obzírám…”

„Jo, život stojí za hovno,” odplivl si pan Patera.

„Byl jste tehdy tu noc tady, pane Patero?”

„Kdepak, já končím dvě hodiny před setměním,” pravil muž v námořnickém tričku a přisedl si. Chopil se rozpité láhve piva. „Když tady ten hajzl střílel, byl jsem dávno v hospodě a hrál šachy.”

„U Mařeny?

„Jak to víte?” podivil se pan Patera, ale hned se plácl do čela. „Pitomá otázka, co? Říkal jsem to už nejmíň pětkrát na policii. Jste od ní?”

173

„Už jsem povídal, že ten, koho tu zastřelili, byl můj kamarád.”

„A jo. Já jsem hrál ten večer šachy s nějakým Fišerem, ale byl nalítej. Znáte ho? Je doktorem přes mezinárodní prá

vo.”

„Znám ho,” řekl jsem a došlo mi, proč kapitán Mareš vypustil doktora Fišera ze hry už na začátku případu. „Řekněte mi, pane Patero, přijdete sem někdy v noci? Podívat se třeba, jestli vám neukradli pramice?”

„Já mám pramice spoutaný k sobě řetězem,” odpověděl pan Patera a otřásl se. „Sem by mě nikdo v noci nedostal ani párem volů.”

„Hrozí tu něco?”

„To bych řek! Sem si leckdy netroufnou ani majitelé psů, aby jim ty jejich mazlíčky nepohryzali potkani. Ta krysí pakáž se nebojí ani člověka s holí, to mi věřte!”

„Chodívali jsme sem randit…” posteskl jsem si.

„Tady se randí pořád, když na to máte žaludek,” odplivl si znovu pan Patera. „Přespávaly tu i kachny a labutě, ale i ty radši odplujou přenocovat na druhej břeh do křovin.”

Báseň Jiřího Vítovského mi napověděla ještě něco. „A nevzpomínáte si, pane Patero, jestli tu noc nebyl na Vltavě ohňostroj?”

„Náhodou byl. Tady se pořád něco slaví. Pálili rachejtle z protější stráně a z lodí na řece taky…” Nedopověděl, protože k přístavišti pramiček dorazila loďka s párkem zamilovaných a pan Patera odběhl mladé lidi zkasírovat.

Dopoledne, kdy mne básník oblažoval svými verši, jsem ani zdaleka netušil, že mi tím poskytuje informace, které lze brát vážně. „Co vám dlužím, pane Patero?” zeptal jsem se, když se muž v námořnickém tričku vrátil k boudě.

„Dostanu patnáct korun,” sdělil pan Patera.

Dal jsem mu dvacet.

Parkovné mě stálo víc.

174

Ve favoritu bylo vedro k zalknutí.

Táhlo mě to do klubu Roxy.

První rozčilení z představy setkání s Mongolem kupodivu ustoupilo představám úplně odlišným. Byly rozhodně příjemnější. Kdysi jsme se bavili s Frantou Pecharem hrou, jíž jsme říkali stupně krásy. Kdekoliv jsme se společně ocitli, třeba i na špacíru v ulicích, zařazovali jsme kolemjdoucí ženy a dívky do kategorií. Za první stupeň půvabu se považovalo nutkání ohlédnout se, druhým stupněm byla potencionální možnost zamilovat se, třetím a nejvyšším stupněm krásy ženy byla ochota nechat se pro ni zmarnit. Alena Vítovská patřila bezesporu do nejvyšší kategorie, což Franta poznal na vlastní kůži.

I mne ta dáma citelně zasáhla. Často však vstupují do hry i nečekané aspekty. Podobně jako v dramatu peripetie dokáží překvapivě obrátit situaci. V mém případě vstoupil do hry mrňavý gumový panáček Mickey Mouše a dokázal z mé hlavy a dalších orgánů tělesné soustavy vyhnat veškerou touhu.

Místo ní naskočila do mého mozku představa nová, jmenovala se Lenka a touhle dobou měla být v Roxy.

Klub sídlil v Dlouhé třídě nedaleko našeho domova.

Zcela propocený jsem zastavil favorita přímo před vchodem. Postávalo tu několik mladých lidí. Věkem jsem se od nich lišil jenom nepatrně. Oblečením a osobním image hodně.

Rozhodně jsem neměl náušnici. Na rozdíl od jejich oděvů pů

sobily mé nažehlené kalhoty a bílá košile škrobeně a nepatřič

ně. Působil jsem nenápadně asi jako dopravák postavený doprostřed pole s kapustou.

U kasy klubu mě informovali, že v sále právě běží film.

Kapela, která po projekci vystoupí, odešla i se zpěvačkou kamsi na večeři. Vrátil jsem se tedy k vozu a pocítil jakési zklamání.

175

„Ahoj, pivaři!” ozvalo se volání z chodníku na druhé straně.

Strčil jsem klíčky od vozu zpátky do kapsy a přešel ulici.

Mile se na mne usmívala, což bylo velmi příjemné. Méně pří

jemné bylo, že se přitom držela kolem pasu vysokého mladíka s dlouhými vlasy. Ještě horší bylo, že se mladík držel jednou rukou za Lenčinu paži a druhou ruku měl opřenou dlaní o její obdivuhodně vyšpulený zadeček.

Pozdravil jsem a mladík cosi zamumlal, vzápětí však zahulákal na jakéhosi známého, který k němu přistoupil, a dal se s ním do řeči. Lenka se dala do řeči se mnou, ale ani ji nenapadlo pustit se mladíka.

„Přišel jsem se s vámi dohodnout, jestli za vámi mohu přijít až v noci, protože od devíti mám důležitou schůzku,” vykoktal jsem ze sebe, „ale nevím, kdy ta schůzka přesně skončí.”

„My budeme hrát asi do půlnoci,” vysvětlila Lenka. „A hned potom jedeme domů. Ted jdeme na pizzu a chceme si něco vyříkat s kapelníkem.”

„Mám prostě smůlu,” pravil jsem nevesele. „Nemůžete mi věnovat aspoň pět minut?”

„To bych snad mohla,” řekla Lenka a zdvihla oči k mladí

kovi s dlouhými vlasy. „Co říkáš, Šampóne?”

„Nic,” řekl mladík a bavil se dál se svým známým.

„Tak mluvte!” vyzvala mě Lenka.

„Nevíte, jestli v době, kdy pan Pechar zaměstnával vaši domácí, měla už toho svého přítele?” zeptal jsem se, protože stín muže, kterého jsem zahlédl tehdy večer v jejím okně, nemohl patřit manželovi. Otázka zaujala i mladíka a jeho známé

ho a čekali, co mi Lenka odpoví.

Odpověděla, co bylo nabíledni: „Proč vás to zajímá?”

„Protože chci, aby dělala jenom pro mne,” vymyslel jsem si důvod.

Mohla se vykroutit z odpovědi všelijak a zbavit se mě, ale neodolala a neodpustila si špičkovat. „Takže vy chcete, aby se

176

domácí rozešla kvůli práci se svým přítelem?” zasmála se a mladík s dlouhými vlasy a jeho známý se k ní přidali a řehtali se.

„A víte vy, kolik chce Vítovská za den?”

„A neměl byste si to radši vyříkat přímo s Vítovskou?”

přestala se Lenka smát a oba mladíci rovněž.

„Má dlouho toho přítele?” zeptal jsem se místo odpovědi.

„Možná,” pokrčila Lenka rameny.

„Jak dlouho?”

„Jak dlouho?” opakovala Lenka váhavě otázku. Patrně se jí nechtělo hovořit o věcech, které se jí bezprostředně netýkaly, ale zároveň se nedokázala zbavit zaujatosti pro svou domácí, z jejíchž příjmů dostávala určitě podíl za výpomoc v domácnosti. Loajalita převládla nad nechutí. „Chodí spolu dost dlouho, ale nemělo by vám to nijak vadit. Pokud Vítovská pracuje, stýká se s přítelem jedině o nedělích…”

„Věděl o něm pan Pechar?”

„Brzděte!” vmísil se mladík s dlouhými vlasy. „Vašich pět minut je v čoudu a my se jdeme nažrat.”

„To je fakt,” usmála se Lenka líbezně, „mám už docela hlad.”

„A čeká nás kapelník,” dodal mladík.

„Můžete mi odpovědět alespoň na tu poslední otázku?”

zaškemral jsem.

„Neslyšel jste, co vám povídal kámoš?” ozval se nečekaně známý toho mladíka s dlouhými vlasy. „Měl byste odprejsknout, člověče.”

„S vámi nemluvím, chlapče,” obrátil jsem se k němu. „A jestli se chcete poprat, tak chvíli počkejte a odebereme se raději někam do ústraní.”

Chlapec se trochu zalekl, ale přidal se k němu mladík s dlouhými vlasy a pustil konečně Lenku. „Do toho ústraní jdu s tebou, neboj se ho!” prohlásil a bůhvíproč natáhl ke mně ruku.

177

Já tu ruku přijal, stiskl a podržel. „Vy jste muzikant, že ano? Pokud potřebujete k hraní ruku, zapomeňte na ústraní!”

„Radši ho poslechni, Šampóne,” pravila Lenka polekaně.

„Pivař je kamarád toho chlapa, co ho někdo oddělal u řeky.”

„Tak jo, to jsem nevěděl,” vykvikl mladík, jako že něco pochopil.

Pustil jsem jeho ruku. „Za každou minutu, kterou mi ještě věnujete, zaplatím stovku.” Sáhl jsem do kapsy pro hrst bankovek.

„To beru,” prohlásil mladík, ale trochu ustoupil.

„Ale já to neberu,” odmítla Lenka moji nabídku, otočila se na podpatku a odcházela. Po třech krocích si to rozmyslela a zastavila se. Obrátila se znovu ke mně. „Když vám odpovím, dáte mi konečně pokoj?”

„Slibuju.”

Přistoupila blíž a ztišila hlas. „Kanaďan o Hezounovi nevěděl.”

„Kanaďanem je míněn František Pechar?”

„Jo. O Hezounovi nevěděl, a když na něj jednou náhodou narazil, už se u Vítovské neukázal,” sdělila vyčítavě a svraštila nos. „O mrtvých jen dobře, Pivaři, ale Kanaďan se zachoval jako prevít. S mojí domácí skončil a dokonce jí nezaplatil balík peněz, co jí slíbil přidat na zařízení chalupy,” rozhorlila se Lenka a opět ode mne ustoupila.

„Kdo je ten Hezoun?”

„Trhněte si nohou, Pivaři! To už je další otázka.”

Tentokrát se ode mne odvrátili všichni tři a odcházeli.

Představy blažené souvztažnosti s dívkou podobnou Michelle Pfeifferové se naráz rozplynuly. Rozešli jsme se bez pozdravu i vzájemných sympatií.

Vytáhl jsem z kapsy klíčky od vozu.

„Nemluv mi o sexu, prosím tě!”

Tohle jsem řekl redaktorce Marii Šourkové a moje stará kamarádka zrudla jako čerstvě opařená langusta. Zeptala se

178

totiž, nemínímli ji svádět, když máme do setkání v restauraci Taipei přes dvě hodiny času. Myslela to samozřejmě jako žert, ale vsadil bych se, že v podtextu své otázky doufala, že upadnu do rozpaků a začnu se ostýchat. Pak by mi vsolila, že hoši mého věku by už neměli být stydlíni.

„Propána,” zapištěla, „od kdy jsi cimprlich, Michale?”

„Dočasně jenom od středy.”

„Prozraď mi jméno té kozy, co tě rozložila, a já jí zakroutím krkem, že už nenabere dech,” prohlásila.

„Nejde o jedinou ženskou,” přiznal jsem se.

Vyvalila oči. „Ono jich snad bylo víc?”

„Jestli dovolíš, abych tě vynechal, pak byly tři.”

Seděl jsem u Marušky v obývacím pokoji, v malém bytě po jejích rodičích v ulici U Milosrdných, ale kromě kalhot, které na mně zůstaly, jsem byl docela neslušně vysvlečený. Polobotky mi byly stroze odejmuty už v předsíni. V Česku setrval ponižující zvyk zbavovat hosty obuvi a nutit je trapně chodit bosky nebo v ponožkách. Často po špinavé podlaze. Kamarádka ze mne stáhla navíc i propocenou košili a odnesla ji ně

kam usušit. Dusno a vedro působilo na nervy. Potřeboval jsem vzpružit.

Postavila přede mne šálek. „Pij kafe, povídej a nepřehá

něj!”

„Jak si přeješ, Maruško,” svěřil jsem se své někdejší chráněnkyni. „Připomínám, že právě sex byl tím motorem, který rozhýbal Frantovu tragédii.”

„Mluv o těch třech ženských, co rozložily tebe!”

Napil jsem se kávy. „Téměř najednou jsem poznal tři mimořádně pohledné ženy. Vylíčím ti jejich typy na známých herečkách. První z nich je nadmíru podobná kouzelné Julii Robertsové. Je právě tak žádoucí a něžná jako zároveň nedotknutelná a nedosažitelná. Málem jsem z ní ztratil hlavu…”

„Proč málem?”

„Protože za jistý obnos je dotknutelná.”

179

„Ta druhá ne?”

„Ta druhá je půvabně svůdná a křehká jako Michelle Pfeifferová, ale současně provokativní a vyzývavá. Když jsem podlehl nevyřčenému vábení, dostal jsem ťafku. Neměla zá

jem.”

„Zbývá třetí,” zubila se Maruška a zapálila si cigaretu.

„Třetí zájem měla. Vybav si podobu její osobnosti s Jodií Fosterovou. Utápí se ve splínu. Potřebovala ode mne pohlazení, ale když o to požádala, ztratila odvahu a zděsila se vlastní troufalosti.”

„A co já?” zamračila se mrzutě. „Já se ti snad nevyskytovala?”

„Ty jsi Madonna, Maruško! Prudká a otevřená. Jevíš se jako povrchní potvora, ale ve skutečnosti jsi důsledná, poctivá a pilná. Viděl jsem show Madonny v N. Y. a teprve z hlediště divadla jsem jí porozuměl. Poznal jsem v ní všestranně nadanou umělkyni, pracovitou a úchvatnou.” Napil jsem se znovu kávy a zacinkal lžičkou o porcelán. „Ale pozor, ty nemáš souvislost s tím zločinem, proto tě vynechávám.”

„A jakou mají souvislost ty tři hvězdy?”

„Franta úplně propadl kouzlu té první. Ta druhá je důvěrnicí té první a pořád se kolem ní motá. Třetí je Frantova sestra.”

„Co z toho plyne, Michale?” zeptala se Maruška nechá

pavě.

„Když nic jiného, tak mi ten případ potvrzuje známou teorii, že v lásce je dovoleno cokoliv, pokud tím netrpí třetí osoba.”

Dopil jsem kávu.

Maruška mě podmračeně pozorovala. „Jsou si ty ženy něčím podobné?”

„První z nich se mi snažila namluvit, že všechny ženy jsou stejné, ale už pouhé ty tři mě přesvědčily, že každá je naprosto jiná.”

180

Maruška si hryzla do spodního rtu. „Je v tobě neklid, Michale?”

„Myslím, že ano.”

Típla cigaretu do popelníku a zacinkala na prázdný šálek.

„Rozhodla jsem se, že tě uklidním, Michale.”

„Proboha, jak to chceš udělat?”

„Jak?” přimhouřila oči. „Jako Madonna, hochu.”

Z otevřeného okna se ozvalo vzdálené hřmění.

Maruška se postavila do strnulé pozice a jedním trhnutím ze sebe servala blůzku a stála přede mnou v bílé podprsence.

Pak rozepnula zip na sukni a vystoupila z ní. Navzdory vedru měla pod bělostnými kalhotkami podvazkový pás a tmavé lehoučké punčochy.

Stiskla tlačítko na hudební věži. Ozvala se rappová hudba.

Maruška začala zpívat a tančit.

Vydržela to skoro půlhodinu, dokud jsem jí nedal velkou pusu.

*

Prudce se setmělo.

Obloha se potáhla černými mraky a citelně se ochladilo.

Restauraci Taipei jsme museli hledat. Byla na Pankráci .

a tam se žádný z nás dvou moc nevyznal. Marie Šourková ob

čas zajížděla do téhle čtvrti k soudu nebo do věznice jako novinářka, ale o místní taiwanské hospodě ani neslyšela. Dohodli jsme se, že Maruška zůstane ve voze, dokud ji nezavolám, protože kromě jiných vymožeností s sebou vzala svůj vlastní přenosný telefon.

Zaparkoval jsem favorita v postranní uličce.

Už pouhý pohled do prostoru restaurantu mě přesvědčil, jak dobře jsem udělal, že jsem si místo schůzky s Mongolem nechal pro sebe. Kdokoliv z okruhu Marešových lidí by tu byl

181

nápadný jako já. Převažovali Asiati. Taiwanci nebo Číňané.

Počkal jsem ukázněně na uvedení.

Sličná Číňanka ke mně promluvila kupodivu anglicky.

Měla tentýž hlas jako vzkaz doma na záznamníku. „Těší mě, že jste nás navštívil, pane. Máte zajištěnou rezervaci?”

„Měl bych mít. Mé jméno je Urban.”

„Jistě,” pravila dívenka a zahleděla se do nějaké knihy.

Pak zdvihla překvapeně obočí. „Vám jsem přece nechávala vzkaz po telefonu od pana TemirTaua, že ano?”

„Neznám to jméno, ale je to možné,” řekl jsem. „Je to Mongol?”

„Nevím, pane,” pravila dívka s provinilým úsměvem.

„To nevadí,” uklidnil jsem ji. „Kde ho najdu?”

„On tu není, pane, ale nechal vám tu dopis.” Vytáhla kus papíru popsaného podivnými znaky. „Přejete si, abych vám to přečetla?”

„Buďte tak hodná. Nerozumím písmu pana TemirTaua.”

Ukázala mi zoubky. „To je moje písmo, pane. Zaznamenala jsem řeč.”

„Přečtěte mi tu řeč, prosím.”

„Pan TemirTau se vám omlouvá. Nemohl se sem dostavit. Čeká vás na ostrově Štvanice…” Zvedla oči. „Je v Čechách takový ostrov, pane?”

„Jdeli o Štvanici na Vltavě, pak ano.”

„To jsem ráda,” pravila dívka s jistou úlevou. „Máte jet po magistrále a dostavit se do baru Tenisového klubu…” Chviličku luštila, co si to vlastně poznamenala. „Nemusíte spěchat.”

„Nic víc?”

„To je vše, pane.”

„Jak dlouho znáte pana TemirTaua?” zeptal jsem se.

„Viděla jsem ho dnes poprvé, pane,” sdělila rozpačitě Čí

ňanka a naráz jsem ji přestal bavit. „Budu se těšit, že nás poctíte návštěvou na celý večer.” A usmála se na dalšího hosta.

Marie Šourková byla překvapená, že se vracím tak brzy.

182

Usedl jsem za volant. „Mongol za sebou zametá. Nelíbí se mi to. Odvezu tě na metro, Maruško, a pojedeš domů. Ten gauner chce vidět jenom mě.”

„Co tím chceš říct, Michale?”

„Když mě neuvidí samotného, neukáže se.” Nastartoval jsem motor. „A nezapomínej, děvče, že už střílel. Když se mnou viděl praporčíka Kubíčka, vůbec se nerozpakoval…”

„Nejsi cvok, Michale?” zaječela stará kamarádka. „Chceš mi snad říct, abych si vystoupila, protože ty si odjíždíš na vlastní popravu?” Rumplovala sedadlem. „Jak se dá, sakra, sklopit opěradlo u toho krámu?” Povedlo se jí to a sedadlo kleslo do vodorovné polohy. Marie Šourková se natáhla na zá

da. „Teď už mě není zvenčí vidět. Můžeš jet, jestli víš kam.”

„Na Štvanici,” řekl jsem, rozsvítil světla a rozjel vůz.

„Neměl bys zavolat Marešovi, kam jedeš, když se ruší setkání v Taipei Ti napověděla už vleže. „Jinak to bude vážně o hubu.”

„Mareš neví, že se něco ruší.”

„Kristepane, tys mi lhal!” vyčetla mi zděšeně. „Tvrdil jsi, že spolupracuješ s policií. Takhle nás ten gauner může opravdu oddělat…”

„Nelhal jsem ti,” řekl jsem a ukázal jí telefon od spolužá

ka. „Až to bude nutné, zmáčknu redial na Mareše. Tak jsme se domluvili.”

„Neměl bys to udělat hned?”

„Dokud neuvidím Mongola na vlastní oči a nebudu ho mít na dosah, nikam volat nebudu.”

Byla umíněná. „Můžeš mu aspoň zavolat, že jedeš na Štvanici…”

„Ne!” zařval jsem.

Zvedl se vítr. Vmetl otevřeným oknem do auta oblak prachu a špíny. Přivřel jsem sklo na dveřích téměř na doraz. Poblíž hotelu Forum, před vjezdem na magistrálu, jsem zastavil u

183

chodníku. „Někde tady je stanice metra, Maruško. Měla by sis radši vystoupit…”

„Jeď!” zapištěla rezolutně. „Dej mi ten telefon, doprčic! Až to dovolíš, zmáčknu ten redial sama.”

Položil jsem jí telefon do klína.

„A neošmatávej mě!” zahihňala se lechtivě.

Vjel jsem zvolna na magistrálu a na Nuselském mostě se zařadil do řídkého proudu vozů v pravém jízdním pruhu. V levých pruzích byl provoz hustší. Opozdilci návratů z víkendu se snažili dostat domů před bouří a určitě mnohonásobně překra

čovali povolenou rychlost.

„Nemůžeš mi konečně prozradit, oč těm gaunerům jde?”

ozvala se ležící Marie Šourková. „Nebo to pořád ještě nevíš?”

„Nevím nic jistě.”

„Řekni aspoň, co si myslíš.”

„Myslím si, že Franta Pechar utrácel v Praze víc, než na co mu stačily zákazníkovy peníze na výdaje,” odpovídal jsem pomalu. Jel jsem těsně za brzdovými světly nějakého přívěsu a zezadu se na mne tlačil další vůz. „Řekl bych, že se Franta brzy vyčerpal i z osobního konta, a protože kápnul na dobrý tip, chtěl podnikat na vlastní pěst. Jenomže mu chyběl kapitál.

Podařilo se mu však získat seznam překupníků s háklivým zbožím po celém světě. Část seznamu prodal a slíbil dodat další…”

„A nedodal,” doplnila mě v odmlce Marie Šourková.

„Vypadá to dokonce na to, že si nechal vyplatit zálohu…”

Znovu mě doplnila. „A hodlal zmizet.”

„To si nemyslím,” řekl jsem. „Spíš měl v úmyslu zvednout výši zálohy a licitovat o cenu. Proto vzal s sebou na schůzku k řece i dalšího investora. Chtěl, aby Mongol před ním potvrdil hodnotu toho seznamu překupníků. Potřeboval dokázat, že je možné zahájit výrobu, protože má zajištěný odbyt…”

„Odbyt čeho?”

„Rakví.”

184

Na semaforu křižovatky nad Národním muzeem naskočila červená a já musel brzdit. Odmlčeli jsme se. Z obou stran stály vozy a někdo by se mohl zbytečně divit, proč mluvím sám se sebou, když moje pasažérka nebyla zvenku k spatření. Na předním skle se rozmázlo pár kapek deště. Spustil jsem stěra

če.

Naskočila zelená.

„To je hrůza, Michale!” ozvala se tiše Marie Šourková. „A oni ten seznam chtějí teď od tebe?”

„Ano.”

„A máš ten seznam, Michale?”

„Mám. Je ukrytý v tomhle autě pod akumulátorem.”

„Kristepane!” zaúpěla znovu. „Proč ses do toho vůbec pouštěl?”

„Kdybych je na to nenalákal, ztratili by se bůhvíkam a nikdo by se už nikdy nedozvěděl, kdo ustřelil Frantovi půlku hlavy.”

Marie Šourková zavzdychala ze sklopeného sedadla. „Vy jste si s tím Frantou byli hodně blízcí, že ano?”

„Byl to můj nejlepší kamarád,” řekl jsem, „ale teprve po jeho smrti zjišťuju, že jsem ho vlastně neznal…”

Za mnou se ozvalo táhlé zatroubení. Někdo mě chtěl předjet. Pak zatroubil znovu. To už mě předjížděl, ale loudal se. Podíval jsem se. Vedle mne se šinula bílá mazda. Projíž

děli jsme kolem Wilsonova nádraží.

„Je tady!” vycedil jsem skrz zuby.

Mongol zvolna předjel a zařadil se před favorita. Z mazdy se objevila v levém okénku paže a pokynula, abych bílý vůz následoval. Maruška na sklopeném sedadle ani nedutala.

„Už nás sice nemůže vidět, protože ho oslňuju zezadu světly,” řekl jsem tiše, „ale radši nevykukuj, Maruško. Za námi možná jede Mongolův komplic a ten do našeho vozu může vidět dobře.”

Štvanici jsme minuli.

185

Mazda na ostrov neodbočila a teprve za řekou dal Mongol blinkrem znamení, že z magistrály odbočuje. Udělal jsem totéž. „Projíždíme na nábřeží na Letenské stráně,” sdělil jsem redaktorce, „a pokračujeme směrem k tunelu…”

Černou oblohu nad Hradčanami protínaly blesky.

Déšť zhoustl.

„Míjíme tunel i most Jana Švermy,” hlásil jsem. „Zdá se, že Mongol chce odbočit na most Svatopluka Čecha a vrátit se na Staré Město…”

„Jede směrem k nemocnici Na Františku?” pípla Marie Šourková.

„Asi ano.”

„Mám zmáčknout redial na kapitána Mareše?”

„Ještě počkej!”

Minuli jsme nemocnici a u nábřežních hodin Mongol odbočil na nájezd k řece. Spustil se prudký liják. Proudy vody bubnovaly plechově do střechy auta. Stěrače na ten příval vody nestačily. Za námi žádný vůz neodbočil. Alespoň ne takový, který by si troufl jet bez rozsvícených světel. Sjížděli jsme rychlostí pomalého kroku k vydlážděnému břehu Vltavy poblíž náplavky.

„Můžeš volat Mareše, Maruško,” řekl jsem.

„Nejde to!” zvolala Maruška zoufale. „Aparát jen hučí a prská…”

Náplavku a hladinu řeky ozářil blesk. Vzápětí práskl nad našimi hlavami jeho hromový zvuk. Na vteřinu se modravě rozsvítilo. Bílá mazda přibrzdila u náplavky a zacouvala zadkem vozu těsně k nábřežní zdi. Tam zastavila. Udělal jsem totéž opatrně s favoritem a postavil vůz podél pravé boční strany Mongolova auta.

„Až otevřu okno, musí tu být naprosté ticho,” zavrčel jsem tiše.

„Já vím,” hlesla Marie Šourková a mačkala zbytečně redial.

186

Mongol zhasnul všechna světla svého auta, ale rozsvítil si uvnitř. Já vypnul jen halogenové reflektory, ale obrysová světla auta jsem nechal svítit. Vnitřek mého vozu zůstal potmě.

Stáhl jsem zvolna sklo v okně dveří vedle sebe.

Mongol už měl okno směrem ke mně otevřené, kývl na pozdrav, cosi mi povídal, ale já si ukázal prstem na ucho a zavrtěl hlavou, jako že mu nerozumím kvůli randálu, co dělal pří

val vody bubnováním na střechách vozů a pleskáním na dlaž

bě břehu a hladině řeky. Mongol pokýval hlavou, že tedy chvíli počkáme.

„Můžeš to zase zkoušet, Maruško,” řekl jsem se širokým úsměvem Mongolovi, což si on vyložil jako nějakou srdečnost z mé strany a spokojeně pokynul hlavou.

Marušce nechtěl naskočit signál bezdrátového telefonu.

„Ta zatracená bouřka ruší vlny,” hlesla nešťastně. „Chce se mi čurat.”

„Jen klid,” usmál jsem se na muže ve vedlejším voze,

„hlavně nemluv a vydrž to!”

Mongol se usmál a prováděl cosi svou pravou rukou, jako by po něčem šmátral, pak ji zdvihl, držel v ní igelitový sáček s disketami a ruku napřáhl mým směrem. Hned ruku zase stáhl zpátky, sáček upustil na sedadlo a prázdnými prsty zakmital, že totéž očekává ode mě.

„Nic nedostanete!” řval jsem nahlas, jak to jen šlo. „Víte proč? Protože jste mi nic nedal. Zato vy jste vyloupil naši chalupu…!”

Mongol cosi křičel, já zavrtěl hlavou, že nerozumím, tak přidal na hlase. „Vy máte disketu od pana Pechar. Nepatří vám vůbec. Ona patří mně. Zaplatil jsem.”

„Mně jste nic nezaplatil!”

„Zaplatil jsem panu Pechar,” křičel Mongol tenorovým hláskem. „Vraťte moje peníze, nebo…”

„Nebo co? Zastřelíte mě jako Pechara?”

„Já nestřílel!” křičel Mongol, vytáhl cigaretu a zapálil si.

187

„Kdo střílel a proč?”

„Já nevím to…! Já přišel sem a uviděl pana Pechar a jeden pán… Tady bylo světlo jen z raket na nebi… A rámus…

Výbuchy… Pak zmizel pan Pechar a druhý muž běžel pryč…

Já nikdy nestřílím!”

„Kecy!” zařval jsem. „Střílel jste u Pelhřimova na policistu…”

„Já nebyl to…! To střílel muž ze silnice… On byl tam schovaný v křoviskách… Seděl na motocyklu… Já nikdy nestří

lím!”

Blesk mžikově obnažil prostor prudkým světlem. Náplavka byla naprosto opuštěná. I krysy zalezly do děr. Dunění hromu se trochu opozdilo za bleskem, což znamenalo, že se bouře vzdaluje.

Sdělení Mongola se mnou trochu zalomcovalo, ale ne moc. V každém případě brakoval v mém soukromí a kradl.

Možná i lhal. „Nemám peníze pana Pechara a nevím, kdo je má!” vykřikl jsem.

„Dejte mi jeho disketu,” křičel Mongol, „já vám dám vaše diskety!”

Takhle bychom mohli mlít pořád dokola. Potřeboval jsem dostat Mongola z jeho vozu ven. Byl to problém. Kdybych k němu natáhl ruku nebo sám vystoupil, zavřela by se okna mazdy automaticky a Mongol by mohl klidně ujet. Neměl jsem sílu zabránit mu v tom. „Taky si zapálím,” sdělil jsem mu a on kývl hlavou. Otočil jsem se k němu zády, jako že hledám kdesi v přihrádce kuřácké potřeby. „Rychle mi podej cigaretu a zá

palky!” špitl jsem Marii Šourkové.

„Vždyť nekouříš!” zašeptala udiveně vystrašeným hláskem moje stará kamarádka, ale zaštrachala v kabelce a ty věci mi podala.

Vložil jsem cigaretu mezi rty a zapálil sirku. Když se rozhořela, strčil jsem ji zpátky do krabičky. Krabička syčivě a

188

mocně vzplála. Vhodil jsem ji s výkřikem Mongolovi do vozu:

„Bomba!”

Krabička zápalek nachytala během letu vodu z deště a brzy zhasla. Účinek jejího vzplanutí byl okamžitý. Mongol vyděšeně vyskočil ze svého auta a prchal pryč. Nebylo divu. Vý

buchy automobilů osobních nebo obchodních nepřátel přestaly být i v Čechách cizokrajným úkazem.

Mongol zmizel ve tmě.

Otevřel jsem dveře favorita a vydal se za ním. Během pár vteřin mě déšť promočil takříkajíc až na kost. Záblesky vzdalující se bouře odhalily prchající postavičku. Dohonil jsem Mongola bez problémů. Sáhl jsem po něm.

Mongol nebyl žádná třasořitka.

Švihl nohou proti mému rozkroku. Netrefil se. Zasáhl však nohu. Náhlá bolest ve stehně stačila, abych ho bezděčně pustil. Očekával jsem, že zaútočí, a trochu jsem ustoupil. Dal se znovu na útěk. Běžel zase někam zpátky. Na mokré dlažbě náplavky však uklouzl a upadl. To mi stačilo. Skočil jsem po něm. Šikovně se odkutálel stranou. Dostali jsme se znovu ně

kam před naše vozy.

Najednou nás zalilo světlo.

Maruška zapnula ve favoritu halogeny. Oslnilo mě to. Byl jsem zrovna obrácený tváří k autům. Dostal jsem ránu do žaludku. Ohnula mě. Díky té ráně jsem však zachytil ruku, co uhodila, přestože jsem ji v tu chvíli vůbec neviděl. Ve vteřině ji měl Mongol zlomenou. Rozeřval se jako šílenec. Druhou ránu dostal za ucho a třetí na oko.

A to bylo ode mne všechno.

Někdo na mě zezadu skočil. Praštil jsem ho loktem do břicha. Pustil mě. Pak jsem ucítil prudkou bolest na ledvinách.

Kdosi další po mně skočil a uchopil mě kolem krku. Objevovali se další muži, zamaskovaní černými návleky na obličejích. Bojoval jsem o život. Někdo mi dupl na nohu. Tentokrát jsem za

řval i já a šel k zemi. Ihned jsem měl na zádech hromadu chla

189

pů. Někteří z nich se odvrátili. Na černých kombinézách byli na zádech označeni svítivými nápisy POLICIE. Nechápal jsem to.

Takhle brzy tu být nemohli. Telefon uvnitř auta v bouři nefungoval a Maruška mohla z vozu vystoupit teprve před chvilič

kou.

Ležel jsem na břiše s rukama za zády.

Nasadili mi želízka. Někdo na mně pořád klečel. Bolelo mě celé tělo. Nedaleko mne naříkal raněný Mongol. Dávali mu první pomoc. Já ji potřeboval taky. Od favorita se ozval Maruš

čin jekot.

„Nesahejte na mě, chlape!”

„Tak mi ukažte, co máte v té brašně,” slyšel jsem dunivý hlas.

„Ruce pryč, Makovičko!” křičela Marie Šourková. „Na mostě stojí Voříšek a já nechci, aby se zítra objevila v Blesku fotografie, jak si to s vámi po nocích rozdávám…” lhala, jako když tiskne, ale chytře.

„Už budete klidnej?” zeptal se kdosi na mých zádech.

Hekal jsem asi příliš hlasitě, ale slíbil jsem to.

Převalili mě na záda a posadili na mokrou dlažbu.

Teprve teď se ozvaly odněkud z nábřeží sirény policejních vozů. Přijížděly na náplavku z obou stran nájezdů. Na střechách blikala ostrá modrá světla. Z aut vyskákali uniformovaní policisté. Všude vůkol se ozývaly výkřiky. Ke mně se přiří

til spolužák Mareš a ve tváři měl nelíčenou starost. Pomohl mi zvednout se na nohy. Byl opatrný, ale bolelo to.

„Jak je ti, Urbane?” zeptal se.

„Děkuju,” řekl jsem. „Radši tu otázku polož chlapům z přepadovky.”

„Já zírám, kde se tu vzali,” pravil spolužák.

„Hlavně zatkni Mongola, někde se tu válí…!” doporučil jsem, ale nepodařilo se mi to dopovědět, protože mě přerušil známý baryton.

190

„To není Mongol,” oznámil mi major Makovička. „Zmlátil jste policistu z Kazachstánu, pane Urbane. Musí ihned do nemocnice.”

„A co má být?” řekl jsem. „Mně taky není nejlíp a on si začal.”

„Na rozdíl od vás má kapitán Temir pověření Interpolu, víte?”

„Na to vám kašle pes,” pravil jsem nevybíravě. „Je to gauner. Brakuje, loupí a vydírá. A jak jsem se dnes přesvědčil, dělá to navíc pod policejní ochranou, včetně toho, že se vydá

vá za občana Singapuru.”

„To jsou vážná obvinění, Urbane!” krotil mě Mareš.

„Kdyby nebyla vážná a kdybych je nemohl dokázat, nevypouštěl bych je z pusy,” prohlásil jsem. Dala se do mě zima.

„Jestli jste mě zatkli, tak mě odvezte někam do sucha a sepí

šeme o všem protokol…”

„Nikdo vás nezatkl!” zabručel major Makovička a odemkl pouta na mých rukách. „Jenom vás museli zpacifikovat, abyste neumlátil Temira.”

Všiml jsem si, že maskovaní policisté zmizeli z náplavky zrovna tak rychle, jak se tu objevili. Mongola vzali s sebou. Patrně do nemocnice Na Františku. Zůstaly tu jen osádky zelenobílých policejních vozů, které přijely s Marešem. A Makovič

ka. Marie Šourková byla z dohledu.

Doškrobrtal jsem k bílé mazdě.

„Kapitáne Mareši,” řekl jsem. „Na sedadle toho gaunera leží sáček s ukradenými disketami mého otce. Jsou na nich jmenovky. Vezměte je k sobě jako věcný důkaz.” Spolužák se trochu zalekl mého oficiálního tónu a vlezl do bílé mazdy. Na

šel jsem očima znovu majora Makovičku. „A na ta ostatní tvrzení mám svědka, majore. Dosvědčí, že ten váš kapitán Temir chtěl ode mne peníze, ačkoliv mi nikdy žádné nedal a také mi nikdy nic neprodal.”

„Kdo je ten svědek?”

191

„Paní redaktorka Marie Šourková,” řekl jsem.

„Já jsem tady!” zvolala odněkud ze tmy Maruška a přiběhla. „Promiňte, musela jsem si odskočit. Všechno jsem sly

šela. Navíc mám všechno na pásku.” Zadívala se na mě a svraštila nos. „Bože, Michale, takhle tě zřídila policie? Teče ti krev z nosu.”

A to stačilo.

„Kapitáne Mareši, pošlete pryč ty vozy a půjdeme si všichni popovídat někam do sucha a tepla,” pravil smírně major Makovička.

Mareš vylezl z mazdy s igelitovým sáčkem v ruce. „To nemůžu udělat, pane majore, protože Urban už vznesl obvině

ní…”

„Třeba ho zase vezme zpátky,” pronesl major Makovička tázavě a já měl pocit, že se i trochu usmál. Neměl sice v ruká

vu žádné eso, ale měl malý trumf a věděl, že vím, že ho má.

Neodpustil si ani malou uštěpačnost. „Vyjádřete se k tomu, pane kolego Urbane!”

„Oznamovací povinnost jsem splnil,” prohlásil jsem neur

čitě.

Tentokrát se usmál nepokrytě. „A to ještě nemusí nutně znamenat obvinění, že ne?”

„Nemusí,” připustil jsem, „ale já se odsud nehnu, dokud si to jednou provždycky nevyjasníme.” A zasunul jsem se s bolestmi v kříži za volant bráchova favorita.

Mareš odeslal pryč hlídkové vozy.

Pršelo už jen drobně.

*

Seděli jsme ve favoritu.

Major Makovička podal nejprve krátké vysvětlení o pátrá

ní po síti překupníků diamantů a jiných vzácných komodit, která se ve vážné míře křižovala v Praze. Marie Šourková občas

192

položila nějakou otázku, ale já i Mareš jsme mlčeli. Z Kazachstánu mizely nelegálně diamanty a kapitán Temir pracoval na tom, aby obchod vyčistil od lumpáren. Dostal se do kontaktu i s Frantou Pecharem a zbystřil společně s majorem Makovičkou, že se přes něho mohou dostat přímo k seznamu překupníků. Věnovali na to dokonce i slušnou sumu dolarů ze státní pokladny.

Jenže Frantu někdo nelítostně zastřelil.

Jedinou možností, jak znovu zachytit stopu, jsem byl pro ně já.

„Když jsme zjistili, že jste polda, pane Urban, tak nám to pořádně zamotalo hlavu,” přiznal se Makovička, „ale do spolupráce jste se nehrnul, a tak šel Temir po vás trochu partyzánsky, to je fakt.” Položil mi mohutnou dlaň na rameno, já vykvikl bolestí a on mě zase pustil. „Naše práce nejde vždycky dělat v rukavičkách. Stačilo by vám, kdybych se omluvil? Hlavně za sebe, protože kapitán Temir už dostal přes hubu.”

Zaskočil mě. Svůj trumf nevytáhl, takže čekal, že budu mít pochopení pro jeho metody. „Omluva mi neuklidí binec v bytě,” řekl jsem.

„A když k té omluvě přidám úklid bytu?”

„To bych asi bral.”

„Tak platí!” zasmál se a já mu podal přes rameno ruku.

Stiskl mi ji velice jemně a držel ji. „A co uděláme s tím seznamem překupníků?”

„Mám jen kopii,” přiznal jsem. „František Pechar si ji uschoval na disketě ve stodole naší chalupy. Otec ji našel ná

hodou…”

„Předáte mi tu kopii?” zeptal se Makovička a ruku mi nepustil.

„Proč si nepořídíte originál?” odpověděl jsem otázkou.

„Nosí ho při sobě jeden právník, o němž jste mluvil jako o bý

valém agentu KGB…”

„Ten ožrala Fišer?” podivil se nevěřícně.

193

„Porovnejte si kopii s originálem v koženém notesu, co ten ožrala nosí při sobě,” doporučil jsem a major Makovička mi konečně pustil tu ruku. „Etuj Františka Pechara s disketou a nějakou dokumentací najdete pod akumulátorem tohoto favorita, pane Makovičko. Otevřu vám kapotu.”

Major Makovička vylezl z vozu odmontovat akumulátor.

„Krucinál, Urbane,” ozval se spolužák Mareš, „a jsme tam, kde jsme byli na začátku. Nás především zajímá, kdo stří

lel!”

„Já už to vím, Mareši,” řekl jsem.

První vykřikla Marie Šourková: „Kdo střílel, Michale?”

„Víte dobře, že bez důkazu nesmím žádné jméno ani vyslovit…”

„A kdy ho ráčíš vyslovit, Urbane?” zasyčel Mareš.

„Dneska už ne,” sdělil jsem mu. „V tuhle chvíli vím jenom jedno. Že chci domů, zalézt do postele a lízat si rány.”

Popřáli jsme si dobrou noc.

Mareš s Maruškou přestoupili k Makovičkovi do mazdy.

Pak zase vystoupili a roztlačili mě, abych vůbec nastartoval.

Akumulátor i já jsme byli úplně na dně.

PONDĚLÍ

Voda ve vaně vychladla.

To mě probudilo. Večer jsem zalezl i s krajícem ztvrdlého chleba do horké lázně, abych uvolnil své ztuhlé a pošramocené údy, ale podařilo se mi usnout. Tělo bolelo, ale šlo to vydr

žet. Vypustil jsem vodu a dal si vlažnou sprchu. Když jsem se doplížil konečně do ložnice, ukazovaly hodiny půl čtvrté ráno.

Byl nejvyšší čas volat do Kanady. V Torontu ukazovaly teď

194

hodiny půl desáté večer a telefonovat později by znamenalo nezdvořilost.

Trumf majora Makovičky nespočíval ani tak v důvěře, že se střílením nemám žádnou souvislost, ale spíš v tom, že major věděl od Tamira o tajemném motocyklistovi a nechal si to pro sebe. Takticky o té věci pomlčel, i když určitě správně tušil, že vím něco navíc. Přehrál iniciativu na mou stranu. Jinými slovy mě obratně donutil, abych se ocitl znovu na tahu já.

Vytočil jsem třináctimístné číslo.

Hlas ve sluchátku zněl zřetelněji než při telefonování po Praze, ale mluvil čínsky. Požádal jsem anglicky o rozhovor s panem Jang Mo. Hlas okamžitě přešel na tentýž jazyk a poprosil, abych laskavě posečkal. Netrvalo ani minutu a ozval se mi člověk, v jehož službách ukončil Franta Pechar životní kari

éru.

„Rád vás slyším, superintendente, přestože jsem očeká

val váš telefon mnohem dřív,” začal s uctivou intonací svou výčitku pan Jang Mo.

„Volám proto, vážný pane Mo, že jsem to uznal za vhodné,” pravil jsem zdvořile, ale do uctivosti to mělo daleko. „Nemíním od vás přijmout žádný honorář, takže čas v mém případě nehraje vůbec žádnou roli…”

„Nepřichází v úvahu, abyste se zříkal honoráře jenom proto, že expedice do Evropy dopadla tak nešťastně, superintendente. Jsem informován o vaší aktivitě i o komplikacích, jimž musíte v Evropě čelit…”

„Od koho jste informován? Počítám, že od toho tupce Liu Yaobanga, nemám pravdu?”

Konečně mu došlo, že ze mne nemluví vědomí porážky ani žádná skromnost, ale že jsem nadmíru rozhněvaný. Ubral mírně ze své vrozené uctivosti a hovořil poněkud dotčeně.

„Mluvíte o synovci mé neteře, superintendente.”

„Tím hůř pro vaši rodinu, pane Mo. Synovec vaší neteře se choval v Praze jako trapný poskok, víte to?”

195

„Je mi líto, nevím to,” pravil už zcela odměřeně.

„Proč jste ho sem vůbec posílal?”

„Aby pana Pechara z povzdálí ochraňoval a později i vás.”

„To se vám ani trochu nepovedlo, pane Mo. Pan Pechar přišel o život,” útočil jsem pohněvaně a Bůh ví, že jsem k tomu měl hromadu důvodů, nemluvě o tom, že Liu Yaobang dozíral a nikoliv ochraňoval. „Pochlubil se vám synovec vaší neteře, že střílel na policistu, který to málem nepřežil?”

„Vím pouze tolik, že střílel ve vašem zájmu,” pravil pan Jang Mo už naprosto chladně. „Vyprávěl mi, že jste byl zavle

čen do lesa u silnice, z něhož se vrátil nějaký muž bez vás.

Ten muž neměl uniformu ani odznak. Synovec se domníval, že vám ten člověk ublížil. Naštěstí jste se velmi záhy objevil a za

čal jste i vy sám střílet na naše protivníky…”

„Jde o naprosto chybnou interpretaci, pane Mo.”

„Co si myslí o tom střílení místní úřady, superintendente?” zeptal se pan Mo věcně a bohužel oprávněně.

„Obávám se, že požádají Kanadu o vydání vraha,” vymýšlel jsem si, neboť nikomu by se nepodařilo identifikovat střelce opatřeného motocyklistickou přilbou s neprůhledným hledím. Ani mně ne, nemluvě o tom, že jsem synovce při střelbě neviděl. Jurisdiktně bylo mé tvrzení nesmyslem, což by potvrdil panu Mo jeho advokát bez hlubšího přemýšlení. „Hodně bude záležet na mém svědectví.”

V telefonu bylo chvíli ticho. Pan Mo věděl dobře, že i policie umí hodit hodně záležitostí za hlavu, kromě jediné. Nesnáší, když se střílí po policistovi. „A co se s tím dá udělat?”

zeptal se opět svým typicky uctivým tónem.

„Záleží na tom, jak k sobě budeme upřímní.”

„Co tím myslíte, superintendente?”

„Dosud jsme vůbec nehovořili o té mnohem větší tragédii, úmrtí pana Pechara, pane Mo.”

196

Ve sluchátku jsem uslyšel údiv. „S tím nemáme přece vůbec nic společného.”

„Ne?” podivil jsem se. „Jak si mám potom vyložit vaše tvrzení, pane Mo, že úkolem Liu Yaobanga bylo pana Pechara ochraňovat?”

„V tomto případě musím přiznat, že synovec mé neteře opravdu selhal. Tvrdí, že ten den pana Pechara vůbec neviděl.”

„Mluvíme o upřímnosti, pane Mo.”

„Už vám rozumím, superintendente,” prohlásil Číňan v Torontu pokorně a přešel do jakési rozhodnosti. „Sděluji vám, že synovec mé neteře právě odcestoval a v dohledné době se nevrátí.”

„Kam odcestoval?”

„Nevím to přesně. Snad do Kolumbie… Nebo do Bolívie?”

„Uklidit synovec vám nepomůže, pane Mo.”

„Proč ne?” zeptal se nevinně. „Teduž nikdo netuší, že on…”

„Mýlíte se! Vím to já.”

Mlátil jsem prázdnou slámu. Kdyby byl pan Mo mafián, určitě by zažíval nudou. Zatoužil sice po levných diamantech a nechal se strhnout nabídkou z Prahy, ale zároveň se lekal nelegality. Proto najal Frantu, aby ten obchod prošetřil a učinil ho průchodným v zákonech. Jestliže měl pan Mo z něčeho opravdu strach, pak jsem to nebyl já, ale hrozba skandálu.

Nemohl si dovolit ostudu a ztratit pověst, pokud se nechtěl dostat na komerční periférii a ztratit vliv mezi seriózními obchodníky.

„Jistě mi můžete něco navrhnout,” řekl, „jinak byste mi nevolal.”

„Říká se, že Číňané mají rádi přísloví. Je to pravda?”

„Určitě ano, superintendente. Znáte nějaké?”

„Znám jedno české přísloví, pane Mo.”

„Jak zní?”

197

„Za chyby se musí platit.”

„Myslel jsem, že je to čínské přísloví,” zachichotal se skromně pan Mo. „Uvedl jsem hned na počátku našeho rozhovoru, superintendente, že nemám v úmyslu šetřit na vašem honoráři.”

„A já zase trvám na tom, že od vás žádný honorář nepřijmu,” rozzlobil jsem se znovu. „V prvé řadě vám doporučuji, abyste se nějakým způsobem vyrovnal s postiženým policistou.”

„To udělám rád,” ujistil mě pan Mo. „Jak to mám ale provést?”

„Poraďte se se svým právníkem, ale myslím si, že se vám to podaří provést zcela anonymně,” řekl jsem. „Váš právník by se měl spojit s konzulem České republiky a zjistit číslo účtu nadace, z níž čerpají příspěvky policisté, které ve službě potkala nehoda.”

Pan Mo nezaváhal. „To se dá skutečně provést,” pravil ochotně. „Mluvil jste o tom, že to mám udělat v prvé řadě. Co dál?”

„Dál musíte vyčkat na výsledek vyšetřování skutkové podstaty úmrtí pana Pechara. Teprve závěr vyšetřování prokáže souvislost té události s vaší osobou. Lépe řečeno, jde o to zjistit, mělali vražda kauzální vztah k práci, kterou pro vás pan Pechar vykonával.”

„Kdo to zjistí?”

„Já,” řekl jsem.

A tím ten rozhovor skončil.

Mezikontinentální telefonické rozhovory jsou v Praze drahé. Budu muset bráchovi pořádně přispět na zaplacení telefonního účtu, říkal jsem si, než jsem znovu zavrtal do polštá

ře svou pomlácenou hlavu.

Usnul jsem hned.

V předsíni drnčel zvonek.

198

Bylo osm hodin ráno. Obvykle z postele vyskakuji docela svěže, ale dneska jsem zavyl a zhroutil se zpátky na lůžko. Při prudším pohybu jako by se do mne zabodlo jehličkami tisíc skřítků. Zvonek zadrnčel netrpělivě znovu, já se zvedl už opatrněji, pomáhal jsem si přitom rukama a dopotácel se do předsíně k interkomu u dveří.

„Jdu na ten úklid!” oznámil do amplionku ženský hlas.

Zmáčkl jsem bzučák na otevírání domovních dveří a za minutku vešla do bytu asi padesátiletá paní v džínsovém overalu, v ruce táhla obrovskou tašku, měla blonďaté vlasy, které potřebovaly už nejméně měsíc přibarvit, tvářila se bůhvíproč nakva

šeně a zavalila mě spoustou slov. „Mám u vás uklidit, co se tady rozházelo při nějakým mejdanu, ale Makovička taky říkal, abych se dohodla rovnou s vámi, kdyby bylo potřeba udělat něco navíc, poněvadž za to rozkramaření bytu mně už Makovička zaplatil předem…” A vešla do otcovy pracovny.

Potácel jsem se za ní.

„Je to jasný jako facka,” pravila a zvedla ze země jednu z knih. „Ty knížky jsou samej prach a regály to samý. A okna potřebujou umejt. Špínu vám tu žádnej mejdan neudělal, to dá rozum. Jak se teda dohodneme?”

„Co navrhujete?”

„Vygruntovat,” pravila rezolutně. „Potřebuje to tu vygruntovat.”

„Proč ne?” řekl jsem nerozhodně.

Zadívala se na mne a přejela si mou postavu od hlavy po kotníky, neboť jsem stál před ní jenom v trenýrkách, a zavrtěla hlavou. „Jste samá modřina. Co se vám stalo? Porazil vás ná

klaďák?”

„Trochu jsem se porval.”

„Jako malej kluk,” odfrkla káravě. „Makovička říkal, že byste mi moh’ zaplatit v kanadský měně. Je to tak?”

„Proč ne. Kolik?”

„Beru šest dolarů na hodinu,” sdělila mi suše.

199

„To by šlo,” řekl jsem. „Jak dlouho vám to bude trvat?”

„Do večeře to určitě zmáknu. Všechno mám s sebou. Potřebuju od vás akorát vodu a štafle.” Prošla se mnou v patách všechny pokoje a skončila v kuchyni. „Vy jste ještě nesnídal?

Máte studenou konvici na plotně. Neuděláme si kafe?”

„Radši bych si dal čaj,” odpověděl jsem. „Já jsem Michal Urban.”

„A já Sýkorová Milada,” ukázala mi chrup se zlatou korunkou. „Neměla bych skočit pro rohlíky? Koukám, že se plou

žíte jako česká dráha.”

Moc jsem jí nerozuměl. „To byste byla hodná, paní Sýkorová.”

„Vezmu si klíče, ať nemusíte běhat ke dveřím, když jste takovej zvalchovanej,” nabídla se uznale a odkvačila.

Natáhl jsem na sebe bráchův koupací plášť a šel se hrabat v jeho časopisech, protože sourozenec byl blázen do filmu, zrovna jako já, a odebíral nejrůznější kinematografické časopisy. Vybral jsem si Cinemu. Bylo tam, co jsem hledal.

Z předsíně se ozvala paní Sýkorová: „Nemám usmažit pár vajíček?”

„To je vynikající nápad!” zakřičel jsem na ni z dětského pokoje, kde se mi podařilo vyštrachat počmáraný náčrtník, v němž polovinu listů Kačenka zatím nepomalovala pastelkový

mi panáky.

Kreslit neumím, ale docela slušně kopíruji.

Po snídani jsem se té činnosti věnoval dobré dvě hodiny.

Paní Sýkorová uklízela otcovu pracovnu a prozpěvovala si. Píseň se jmenovala podivně. Rybitví.

*

200

Zazvonil telefon.

„Ahoj, strejdo. Tady Kačenka. My voláme z budky a má

me se dobře. Ale taky se těšíme domů. Mám tam hračky. Ahoj, strejdo!”

Nejprve jsem se zalekl, že ke mně mluví záznamník, protože Kačenčina promluva zněla navlas stejně jako včera, ale pak mi došlo, že to má asi naučené a že volá živě. „Počkej, Kačenko, nezavěšuj!”

„Já nezavěšuju,” pravil dětský hlásek.

„Máš po ruce maminku, Kačenko?” zeptal jsem se.

Dítě se té otázce rozesmálo. „Já nemám maminku po ruce, strejdo. Maminka má na ruce mě. Já jsem malá a nedosáhnu na telefon.”

„A můžeš ji dát telefon?”

„Můžu, strejdo. Cos mi přivez?”

„V kufru mám pro tebe panenku,” oznámil jsem Kačence.

„Je to miminko a spí. A víš, co to miminko dovede?”

„Nevím.”

„To miminko dovede plakat. Když ho dáš do kočárku a promluvíš na něj nahlas, tak se rozpláče.”

„To je živý miminko?”

„Ne. Je to panenka. Ale uvnitř má takový aparátek, který se rozzlobí, když se na miminko zakřičí,” vysvětlil jsem. „A teď to sluchátko, co držíš v ruce, dej mamince!”

Chvilku se asi přetahovaly o sluchátko, ale zvítězila švagrová. „Co bys potřeboval, Míšo?”

„Ahoj, Jano,” pozdravil jsem. „Chci tě uklidnit a taky ujistit, že se můžete všichni vrátit navečer domů. Zavolej Péťovi, že má auto před domem, aby si pro vás po práci přijel.”

„Nemůžeme se vrátit hned?” zeptala se netrpělivě.

„Hned to nejde,” řekl jsem. „Ještě musím něco zařídit a taky tu uklízí paní Sýkorová…”

„Kdo?”

201

„Tak se jmenuje uklízečka. Paní Sýkorová. Gruntuje byt…”

„A proč?” divila se švagrová.

„Nu,” zaváhal jsem, „trochu se mi to tu podařilo rozházet.

„Cos tam dělal?”

„Měl jsem v bytě mejdan.”

Chviličku o tom přemýšlela a pak si povzdechla: „Teda, Míšo, já myslela, že už máš rozum. Jsou na bytě velký škody?”

„Ne, to ne, proboha!” ujistil jsem ji. „Nic jsem nerozbil, všechno je oukej, ale paní Sýkorová myje okna a tak…”

„Myla jsem okna v květnu,” pravila švagrová dotčeně.

„A taky vysává prach ze všech knih…”

Skočila mi vyčítavě do řeči: „To jsem udělala o Velikonocích.”

„Ty se zlobíš?” zeptal jsem se zmateně.

„Ne, proč?” pravila švagrová a z hlasu jí čišela zvědavost. „Neměl jsi v bytě ženský, Míšo?”

„Pár jich tu asi bylo… V poledne čekám ještě jednu.”

„Teda, Míšo!” vyjekla švagrová napůl káravě, napůl obdivně. „Je ta ženská aspoň pěkná?”

„Je mimořádně krásná,” řekl jsem.

„Teda, Míšo, seš divoch, to ti povím,” rozesmála se švagrová dovádivě. „Tak já zavolám Péťovi a večer nashle!”

Zavěsil jsem a obkreslil si z časopisu ještě jeden portrét.

Byla to podobenka japonského herce Tošira Mifuna a moc se nepovedla.

*

„Slyším,” pravil do sluchátka spolužák Mareš. „Tady Urban,” ohlásil jsem se. „Mohl bys mě navštívit?” „Teď?”

„Co nejdřív, nejlépe hned.”

202

„Zrovna odjíždím na Prosek,” vzdychal spolužák. „Máme tam znásilnění s mordem… Co bys potřeboval?”

„Včera jsi chtěl slyšet jedno jméno, Mareši.” „To chci po

řád.” „Předej případ na Proseku zástupci a přijeď!”

„Nemůžeš mi to jméno říct do telefonu?” zeptal se Mareš hloupě.

„Já to jméno nechci vyslovit vůbec,” pravil jsem. „Chci, abys to jméno slyšel zároveň se mnou od jednoho svědka.”

„Máš toho svědka u sebe v bytě?”

„Dokud se ke mně nedostavíš, nebudu sem nikoho zvát!”

Konečně to pochopil. „Vašku…!” slyšel jsem, jak na ně

koho volá a pak s ním na druhém konci drátu brebentí. „Urbane, jsi tam?” ozval se po chvilce. „Zařídil jsem si to a jedu k tobě.”

„Dobře, Mareši,” řekl jsem, „a já zavolám tomu svědkovi.

Doufám, že ho nalákám k sobě.”

„Urbane,” nevydržel Mareš zbytečně glosovat, „nebude to zase nějaká blamáž, že ne?”

Byla to netaktní otázka a pohněvala mě. „Mareši, nechceš náhodou, abych ti dokázal, že jsem za deset let nezapomněl sprostá slova a všelijak česky i nadávat?”

„Zadrž!” zvolal spolužák. „To mi jen uklouzlo. Neurážej se hned. Já se zvedám a vyjíždím.”

Tím ten rozhovor skončil a já vytočil číslo do ulice Na Šafránce.

Posedla mě dokonce jakási tréma, když se mi ozval známý hlas na záznamníku. Spustil jsem ihned po pípnutí signálu: „Dobrý den, u telefonu Urban. Je pondělí, deset třicet.

Potřebuju nutně hovořit s paní Vítovskou v naléhavé věci.”

Zvedla sluchátko. „Vítovská. Nečekala jsem, že mi ještě někdy zavoláte, pane Urbane.”

„Já vím, paní Vítovská, co si asi o mně myslíte, když jsem namísto zaplaceného rozhovoru s vámi utápěl drahocenné minuty v pivě,” pravil jsem pokorně a přešel jsem v hlase do

203

jakéhosi nadšení. „Sháním vás ve zcela jiné záležitosti. Předpokládám, že vy, zrovna jako já, cítíte potřebu, aby konečně chytili gaunery, co udělali tu hroznou věc Frantovi Pecharovi.”

„Především se musím ohradit, že bych si měla cokoliv myslet o tom, že jste se věnoval pivu, pane Urbane. O to přece nejde. Upozornila jsem vás několikrát, že nemám prostě zájem o spolupráci s vaší osobou. A to je celé,” vysvětlila mi naprosto věcným hlasem a mně zatrnulo, že chce ukončit naši rozmluvu po telefonu. Naštěstí jen změnila tón. „Co jste povídal o nějakém gaunerovi?”

„Představte si tu neuvěřitelnou náhodu!” spustil jsem opět nadšeně a trošku i tajuplně. „Švagrová si objednala uklízečku na vygruntování bytu a já se s tou paní dal do řeči. Vyprávěla mi o tom, že tu noc, co přišel Franta Pechar o život, byla u řeky.” Odmlčel jsem se, abych povídání dramaticky podepřel.

„A co dál?” pobídla mě.

„Ta uklízečka prováděla tu noc na náplavce jakousi práci s deratizační četou… Prostě tam hubili krysy…” vymýšlel jsem si nehorázně, zatímco paní Sýkorová vedle nic netušila a prozpěvovala si pořád píseň Rybitví. „V záři ohňostroje, který tu noc provozovali na Vltavě nějací oslavenci, uviděla kolem místa činu několik lidí… Samotnou vraždu sice nespatřila, ale zato si všimla jednoho muže v malé loďce, který prý zaručeně držel v ruce velkou flintu… Myslela si, že patří k těm lidem, co vystřelovali rakety…”

„Mluvila ta uklízečka s policií?” zeptala se paní Vítovská.

„Nemluvila. Bojí se do něčeho zaplést. Odmítá svědčit.”

„A proč to říkáte mně, pane Urbane?”

„Protože jste znala okruh lidí, s nimiž přišel Franta Pechar do styku,” řekl jsem jásavě. „Mohla byste identifíkovat třeba toho muže v loďce nebo i ty další, co byli v osudnou noc na náplavce.”

„Podle vyprávění té uklízečky?”

204

„Ne,” pravil jsem vítězně. „Podle kreseb portrétů, které načrtnul z popisu Mareš.”

„Kdo je to Mareš?”

„Mareš je můj spolužák z gymplu,” pokračoval jsem v rozvíjení vlastních výmyslů. „On šel po maturitě studovat AVU… To znamená Akademii výtvarných umění…”

„Vím, co znamená AVU!” napomenula mě netrpělivě Alena Vítovská.

„A ten Mareš v tuhle chvíli kreslí z popisu uklízečky portréty všech lidí na náplavce,” dokončil jsem svou legendu.

„A ode mne byste chtěl co?” ozvalo se ze sluchátka podrážděně.

„Vždyť jsem to už povídal, paní Vítovská! Identifikovat ty lidi.”

Chvíli uvažovala. „Nenapadlo vás, pane Urbane, že mohu mít podobný strach jako vaše uklízečka?”

„To mě nenapadlo,” řekl jsem, „a nevěřím tomu. Jste silná osobnost. Na rozdíl od uklízečky jste Frantu Pechara znala a máte k jeho případu osobní vztah.”

„Chcete ode mne něco, čemu jsem se chtěla vyhnout.”

„Já vím. Proto také nemíním spěchat na policii. Mně sta

čí, když policii naznačím stopu. Třeba anonymně telefonem.

Oni si s tím už nějak poradí.”

Váhala. „Dala bych přednost tomu, abyste mě raději vynechal.”

„To mě na vás velice mrzí, paní Vítovská,” řekl jsem bez předstíraného zklamání. „Věřil jsem, že zůstanete k Frantovi Pecharovi loajální i po jeho smrti.”

„Loajalita se nevylučuje s nechutí riskovat pomstu mafiá

nů.”

Pokračovat dál ve výmyslech se mi nechtělo. Mohl jsem slíbit něco, co by se mi nepodařilo dodržet. „Kdyby se ten pří

pad týkal mafie nebo nějaké války gangů, nepadne o vás jediné slovo, paní Vítovská, to vám slibuju.”

205

A na to řekla větu, na niž jsem bez záruky čekal celou dobu a doufal, že k ní dojde: „Copak si myslíte, pane Urbane, že se ta vražda netýká výlučně organizovaného zločinu?”

„Podle všeho se ukazuje, že zájem usmrtit Frantu Pechara mohl být ryze osobní.”

Polekala se. Cítil jsem to z otázky: „Vážně si to myslíte?”

„Na rozdíl od vás, paní Vítovská, se dívám na portréty lidí, kteří byli tu noc na náplavce,” řekl jsem. „Nevěřím, že by šlo o členy nějakého gangu, ale také si nemyslím, že byli na náplavce pouhou náhodou.”

Konečně ji to začalo zajímat. „Vážně si myslíte, že bych ty portréty měla vidět?”

„Ano. Jedině vy můžete lidi na portrétech pojmenovat.”

A pak se rozhodla. „Nadiktujte mi vaši adresu, prosím.”

Udělal jsem to. „Kdy vás můžu čekat, paní Vítovská?”

„Sedám do auta, pane Urbane.”

Paní Sýkorová mi přišla oznámit, že s úklidem otcovy pracovny je hotová a chce se pustit do obýváku. Přenesl jsem tedy náčrtník s kresbami na tátův psací stůl, natáhl si kalhoty a tričko a vyklonil se netrpělivě z okna. Netrvalo dlouho a před domem zastavila béžová oktávie.

Vystoupil z ní Mareš.

V ruce nesl aktovku.

Jeho řidič zůstal sedět ve voze.

*

Moc jsme si toho vyříkat nestačili.

Mareš si prohlížel listy v náčrtníku. „Myslel jsem, že půjde o jméno jediného člověka, ale ty tady máš těch lidí víc,” prohlásil nechápavě. „Ledaže bys poskytl svědkovi výběr…”

„Je to jinak,” řekl jsem. „Každý z té galérie portrétů představuje jednoho z lidí, kteří měli důvod zbavit se Franty.”

206

Spolužák se na mne vyčítavě zadíval. „Mně jsi tvrdil hned první den na pivě, že Franta Pechar neměl nepřátele.”

„Tehdy jsem o nikom nevěděl. Přiznávám, že by mě ani ve snu nenapadlo, že si Franta dokáže nasekat takovou hordu protivníků.”

„A důvod?”

„Pokaždé úplně jiný motiv, člověče!” zavrtěl jsem nechá

pavě hlavou, že to sám neumím pořád dost dobře pochopit, a spolužák Mareš to mechanicky opakoval po mně. Nedivil jsem se. „Jeden z takových důvodů k nepřátelství je terorismus.

Prachobyčejná militantní politika.”

„Jestli tím myslíš válku tajných služeb nebo podzemních armád cizích států, tak to mě napadlo taky,” kývl spolužák.

„Doufal jsem, že tuhle možnost rozmotá Makovička.”

„S tím tak trochu souvisí i další důvod, i když je vůči Frantovi mnohem víc osobní,” pokračoval jsem ve výčtu motivů nenávisti.„Nazval bych to odplatou nebo pomstou někoho, komu Franta začal velmi tvrdě obchodně konkurovat a ohrožoval samotnou podstatu jeho existence.”

Mareš se znovu zahleděl do náčrtníku. „Tys vážně vy

štrachal ještě další důvody?”

„Zášť,” uvedl jsem další motiv, „nebo, chcešli, žárlivost.”

Spolužák se zatvářil překvapeně. „Že by do případu vstoupila nakonec nějaká ženská?”

„To si piš!” řekl jsem a Mareš otočil náčrtník na další stránku. „Máme tu hned další důvod: strach.”

„Z čeho?”

Pokrčil jsem rameny. „Z prozrazení… z nepoctivosti…

Strach z blamáže nebo ze skandálu…”

Mareš se chtěl něco zeptat, ale já zaslechl skrz okno, jak dole před domem bouchly dveře od auta. Vyhlédl jsem. Za bezovou oktávii právě zaparkovala červená renaultka.

„Přijel náš svědek,” oznámil jsem.

207

Mareš se postavil k oknu vedle mě. „Propána, Urbane, mluvíš celou dobu o svědkovi, ale tohle je překvápko, to ti povím. Co je to za kus?”

„Počkej, až ji uvidíš zblízka,” řekl jsem.

Spolužák obdivně zapískal. „Mně stačí, co už vidím z dálky a takhle seshora…!”

„Tahle dáma dělala Frantovi asistentku.”

„On měl asistentku? K čemu?”

„Ber tu asistentku jako označení určité práce za eufemismus,” pravil jsem asi nepříliš srozumitelně. „Na každý pád trávila s Frantou hodně času a poznala lidi, s nimiž můj přítel přicházel do styku.”

„Proč jsi mi tuhle ženskou zatajil?” zeptal se Mareš lítostivě.

„Nikoho jsem ti nezatajil!” zvýšil jsem notně hlas. Nikoliv proto, že by spolužák neměl pravdu, ale protože zase naříkal.

„Máš ji přece za dveřmi. A nezapomeň! Pro ni jsi zatím jenom výtvarník.”

Odbelhal jsem se do předsíně zmáčknout bzučák ke vchodu do domu.

*

Pokud je vůbec možné, aby se muži podařilo proniknout hlouběji do myšlení ženy, pak jsem poznal Alenu Vítovskou poměrně dostatečně. Alespoň natolik, že se mi pořádně zprotivila. Když jsem ji uviděl přede dveřmi našeho bytu, byl jsem ochotný cokoliv odpouštět. Pocítil jsem srdce až v krku, jak ří

kával táta, když ho něco hodně rozrušilo.

Vypadala nádherně a zase jinak.

Dnes nebyla něžně decentní jako v poetické kavárně Viola, ani nepůsobila výrazně sexy, jako když odcházela navštívit svého manžela do nemocnice. Nepůsobila velkolepě a slavnostně jako ve večerní róbě při naší společné večeři v ulici Na

208

Šafránce, ale pro toto pondělní dopoledne zvolila atraktivitu nevinnosti. Měla na sobě lehčí dívčí šatičky s dekorem jemných kvítků. Střih látky kolem hrudi působil rafinovaně těsně.

Nohy měla obuté do černých sandálů s nepříliš vysokými podpatky.

„Mohu se zdržet maximálně pět minut,” oznámila.

„Pět minut postačí,” řekl jsem a ukázal na vykuleného muže vedle sebe. „Tohle je můj bývalý spolužák.”

„Mareš.”

„Vítovská,” pravila, ruku mu nepodala a krátce si ho prohlédla. „Vy jste studoval AVU. U koho?”

„Já?” zablekotal spolužák. „Já jsem poznal na AVU snad úplně všechny kantory. Od Jiroudka až po Knížáka.”

Odtrhla od Mareše oči a v tu chvíli pro ni přestal existovat. Zařadila si ho mezi lidi, kteří ji nezajímali a nadále zůstanou neviditelnými. Následovala mě do otcovy pracovny. Mareš po ní těkal nevychovaně očima a netaktně ji okukoval. Z obý

vacího pokoje se ozýval zpěv.

Podal jsem svědkyni náčrtník.

Alena Vítovská se zahleděla na první kresbu. „Tohoto muže jsem viděla v hondě u Humpolce. Pan Pechar se s ním měl sejít ten osudný večer u řeky. Jméno neznám, snad je to Korejec a působí v Singapuru.”

„Je z Kazachstánu,” řekl jsem a otočil náčrtník na druhou stranu.

Usmála se. „Tenhle pán je obchodník a má doktorský titul. Jmenuje se Flajšman nebo tak nějak… Možná Flajšr… Už si nevzpomínám. Byli jsme s ním jednou na večeři. Vykládal mi donekonečna o způsobu života islámských žen. Vyprávěl to velmi dlouho, aby se mi tím věnoval, protože si pan Pechar kamsi na hodinku odskočil. Doktor je první muž, který si v mé přítomnosti u stolu zdřímnul… Netušila jsem, že měl být u řeky.”

209

„Jmenuje se Fišer,” řekl jsem a obrátil čtvrtky na třetí stranu.

Paní Vítovská se trošku zarazila, přimhouřila oči, vzala mi náčrtník z rukou, chvíli vrtěla nechápavě hlavou, otočila stránky na další obrázek, otevřela široce oči, mírně pootevřela ústa a našpulila rty. Potom rychle obrátila náčrtník zpátky na ten třetí obrázek. „Nevím… Nevím, ale portrét mi připomíná Jiřího Vítovského. Je to můj manžel. Ten večer měl být údajně na vycházce s některým ze svých čtenářů, ale že byl tehdy u řeky, slyším poprvé až nyní. To on seděl v té lodičce?”

„Ne,” odpověděl jsem. „V lodičce seděl ten další člověk.”

Zaklapla náčrtník a vrátila mi ho. „To je všechno, co pro vás mohu udělat, pane Urbane.”

„Neprohlédnete si další kresbu?” zeptal jsem se.

„Už jsem ji viděla,” řekla a urovnala si řemínek od kabelky na rameni. „Neznám toho muže, a tudíž vám neřeknu ani jeho jméno. Můžete mě vyprovodit ke dveřím?” Odcházela z pracovny a na Mareše ani nepohlédla, i když ji uctivě a s trochou servility pozdravil. V předsíni se zastavila a zaposlouchala se do písně Rybitví. „To zpívá ta uklízečka?”

„Ano.”

„Jak se jmenuje ta paní?” zeptala se nečekaně Alena Ví

tovská.

„Je mi líto, ale to vám neprozradím,” řekl jsem. „Nechci porušit slib, že ji do toho případu nebudu vtahovat.”

„Mohu ji vidět?”

„A proč, paní Vítovská?”

Jako by se najednou vzpamatovala. „Jen tak…” Nevesele se zasmála. „Patrně mě zajímají všechny dobré uklízečky v Praze.” Překvapivě mi podala ruku. „Mrzí mě, že vám moje návštěva byla k ničemu.”

„Naopak, velice jste mi pomohla.”

Ucukla polekaně nabízenou rukou. „Ale já nic nevím.”

„Ba ne, víte.”

210

Trhla nechápavě ramenem a líbezně se usmála. „Co to povídáte, pane Urbane? Vždyť já o tom opravdu nic nevím.”

„Přinejmenším jste věděla, kde a kdy má mít Franta tu schůzku.” Měl jsem k jakékoliv líbeznosti pořádně daleko a asi to bylo na mně vidět. „Věděla jste o tom, bohužel, předem.”

„Vy nejste obchodník ani žádný náhradník,” prohlásila a úsměv jí zůstal viset na rtech jen v jednom koutku. „Pechar mi o vás vyprávěl. Vy jste…” Spolkla, co chtěla vyslovit. Zahryzla se do spodního rtu a prosebně se na mne zadívala. „Nemůžete mě z toho vynechat, jako jste vynechal tu uklízečku?” dodala mazlivě a pohladila mě v rozkroku.

„Franta Pechar byl můj nejlepší kamarád,” řekl jsem pouze.

„Nechtěla jsem se s vámi nikdy setkat,” pravila, „ani mít s vámi cokoliv společného. Přesto jsem vám vyhověla.”

Ustoupil jsem od ní krůček. „A kvůli večeři se mnou jste nechala čekat svého milence ve venkovské chaloupce, já vím!

Udělala jste to pro peníze, nebo proto, abyste ze mne vytáhla nějaké rozumy?”

Poslední zbytek úsměvu v ní pohasl a podívala se na mě poplašeně. „Proč máte ten nepřátelský tón? Vždyť vy jste škemral o schůzku a nabízel mi pevnou taxu. Já o vás nestá

la.”

„Na to se nabízí odpověď, paní Vítovská, že kdo nechce prodat, neprodá!” pravil jsem dost neurvale a dobře mi při tom nebylo. Bylo zapotřebí ji však ještě víc vytočit a znásobit zmatek, který do ní zasel náčrtník. „Podobně jako vy se mnou se už ani já s vámi nechci nikdy setkat, i když bych se moc rád dozvěděl, kolik peněz vám vedle honorářů Franta půjčil a měl ještě půjčit z různých záloh na ty povedené obchody…”

Ustoupila ke dveřím a vzala za kliku. „Nevím, o čem mluvíte.”

„Mluvím o možném důvodu k vraždě.”

Otevřela dveře. „To nechci a nebudu poslouchat!”

211

Nezavřela za sebou a rozezvučela poklidný dům prudkým klapáním podpatků, jak sbíhala po schodech. Zavřel jsem za ní. Do předsíně vešla paní Sýkorová a usmála se na mne zlatým zubem.

Šla si do koupelny pro čistou vodu.

*

Mareš byl vykloněný z okna.

Otočil po mně hlavu. „To se dalo čekat. Ta kočka běžela rovnou do telefonní budky naproti v ulici.”

„Slyšel jsi nás z předsíně?” zeptal jsem se a svalil se utahaně do křesla u otcova psacího stolu.

„Slyšel jsem všechno,” odpověděl Mareš a otočil se opět do okna. „Dobrá práce, Urbane!”

„Měli bychom ji sledovat.”

„Ano, ale my ne,” řekl Mareš a vytáhl z aktovky malý aparát vysílačky. „Nás dvou by si zaručeně povšimla.” Poodstoupil od okna a hovořil do mikrofonu. „Slyšíš mě, Láďo?” Z vysílačky se ozval řidič béžové oktávie a spolužák mu dal pokyny: „Pověs se na tu krásku v červeném renaultu, a když se nebudeš zrovna otravovat, tak se mi občas ozvi!” Nechal vysílačku zapnutou na příjmu.

Z ulice se ozvalo startování motoru a po chviličce další.

Na dveře otcovy pracovny krátce zaklepala paní Sýkorová a strčila dovnitř hlavu. „Co bude s obědem?”

„Nemám na jídlo ani pomyšlení,” řekl jsem.

„Ale já jo,” zamračila se uklízečka.

„A já taky,” přidal se k ní Mareš a nenucené tak naznačil, že hodlá u mne zůstat na návštěvě. „Podíváme se do mrazáku a po konzervách, ne?”

Přemístili jsme se do kuchyně.

212

Spolužák prohledal spíš, kredenc i chladničku. „Uvařím špagety,” oznámil a dal se do práce. Postavil na sporák hrnec s vodou. „Můžeš mluvit, Urbane!”

„Co chceš slyšet nejdřív?”

Oloupal cibuli a krájel ji. „Řekni mi konečně, jak jsi našel tu nádhernou kočku?”

„Prohledal jsem Frantovo sako od Curniera…”

„Já to sako taky prohledal,” přerušil mě nelibě. „Nevěřím, žes tam něco našel.”

„Ve skryté kapsičce jsem našel vstupenky do Violy, kde si hrála na recitátorku…”

„Tajná kapsička?” ušklíbl se Mareš a otevřel konzervu s vepřovým masem. „Neblbni, prosím tě!”

„Neblbnu,” řekl jsem a podal mu vařečku. „Takovou kapsičku mají veškerá saka od jedné firmy z New Yorku. Když o kapsičce víš, není to žádný zázrak.”

„A co ten střelec v lodičce?” zeptal se Mareš nedůvěřivě a vhodil nakrájenou cibuli na omastek do kastrůlku. „S tím jsi blafoval, viď?”

„Tak trochu,” přiznal jsem. „Napadlo mě, že vrah mohl připlout k náplavce z malostranského břehu. Vzpomněl jsem si, jak jsem kdysi na Kampě okukoval vodáky, kteří tam trénovali slalom.” Středem parku na Kampě protéká rameno Vltavy a nazývá se Čertovka. „Jestli tam píchají vodu pořád, musí tam mít někde lodě. A kromě toho tam mívali pramice lidé, co bydlí v domech přímo u vody. Vrah si tam mohl přinést pušku ve vaku na rybářské náčiní…”

„Prověřili jsme si všechny loďky ze staroměstského břehu,” zavzdychal Mareš a na cibuli vhodil nadrobno nakrájené maso z konzervy. „Ta možnost s malostranským břehem mě nenapadla. Ani nevím, jestli je na Čertovce pořád provoz.” Mí

chal obsahem kastrůlku a zalil ho kečupem. „To všechno se dá zjistit. Třeba si tam někdo povšiml chlápka z náčrtníku, nebo se jeho jméno objeví mezi jmény členů klubu těch slalomářů…”

213

Přisypal do kastrůlku trochu sušeného oregana. Odstavil kastrůlek z ohně. „Ono nakonec není důležité, jestli vrah připlul z Malé Strany.”

„Proč to není důležité?”

Spolužák mi pohrozil vařečkou. „Nech toho, Urbane!

Kdyby ses nepřiznal, žes blafoval, ptal bych se po svědcích nebo po důkazu. Ty máš jenom nějakou konstrukci a předhodil jsi ji té krasavici jako špek.”

„Je to tak.”

„A ona se na špek chytila, protože ty víš, že toho chlapa na obrázku zná a zapřela to…” Voda v hrnci začala vařit a Mareš do ní vhodil tři hrsti špaget. „Je to tak?”

„Je.”

Mareš vařící vodu osolil a špagety promíchával. „A teď mi vyklop, kdo je vlastně ten chlap a proč by měl střílet?”

Ve vysílačce to zachrčelo a Láďa, řidič béžové oktávie, hlásil, že kočka zaparkovala v ulici Na Šafránce a vběhla do vily.

„Zajela s vozem do garáže?” zeptal jsem se.

„Nechala renault stát u chodníku,” odpověděla vysílačka.

„Příjem.”

„Tak pozor,” varoval jsem Mareše, „to znamená, že pojede dál.”

„Slyšels to?” zeptal se Mareš vysílačky. „Příjem.”

„Slyšel,” odpověděl Láďa v ulici Na Šafránce a přepnul na příjem.

Spolužák vytáhl z chladničky kus tvrdého sýra a z kredence struhadlo. „Čekám, Urbane!” připomenul se.

„Teď už víš téměř všechno,” řekl jsem.

„Téměř?” Mareš strouhal sýr. „Tak to doplň, doprčic!”

„Ten chlápek na čtvrté kresbě v náčrtníku je tajný milenec naší krasavice,” doplnil jsem, co chtěl slyšet. „Tajným byl proto, že o něm nesměl mít Franta ani tušení.”

214

„Proč ne?” přimhouřil Mareš nechápavě oči a pokrčil nos.

„Spíš by mě udivilo, kdyby taková samice nikoho neměla. A Franta nebyl z těch, co se chovají jako žárlivostí pošahaní manželé.”

„Franta chtěl naopak s manželem té paní společně podnikat. Půjčoval jeho ženě balíky peněz a doufal, že manžela přiměje, aby přestal sedět na penězích a investoval. A taky ho přemlouval, aby udělil své manželce dispoziční právo k účtu v bance.”

„Ona že by chtěla podnikat?” zavrtěl Mareš nedůvěřivě hlavou a scedil uvařené špagety. Propláchl je pod vodovodem.

„Na to nevypadá. Spíš vypadá na někoho, kdo radši nakupuje, než investuje.”

„Koupila si s milencem chaloupku na venkově. Její muž neměl o chaloupce ani ponětí a Franta neměl ani ponětí o milenci.”

Mareš promíchal špagety v míse s trochou oleje. „A když na milence kápnul, chtěl zpátky svoje peníze. Je to tak?”

„Ano, a velice tvrdě je vyžadoval. To on uměl.”

„Možná by to byl důvod k vraždě, ale přesto mi nejde do hlavy, že Frantu tak vytočila existence milence u atraktivní ženské,” zapochyboval spolužák a přimíchal obsah kastrůlku do mísy se špagetami. „Proč by mu tak moc záleželo na věrnosti de facto cizího člověka?”

„Určitě nijak nestál o kupování a zařizování venkovských sídel, ale strašně ho rozčililo až to odhalení tajného milence…”

„V čem chtěl Franta podnikat?”

„Franta chtěl vyrábět a prodávat ve velkém rakve,” sdělil jsem.

„Nekecej!” hlesnul spolužák, položil mísu na stůl a převaloval si tu informaci v hlavě. „To je nápad jak od Fišera,” zavzdychal.

215

Ve vysílačce to zachrčelo a Láďa z béžové oktávie hlásil, že Alena Vítovská nastoupila s velkou cestovní kabelou do červené renaultky a míří do centra Prahy.

„Velkovýroba rakví vypadá jako blbost, ale není,” pokusil jsem se vysvětlit zamyšlenému spolužákovi. „Stačí k tomu i nepříliš kvalitní materiál, třeba z lesních polomů, středně velká pila, pár zaměstnanců, ale hlavně knowhow…”

„Cože?” vytrhl se Mareš ze zamyšlení.

„Vědět jak. Mášli základní kapitál, musíš vědět, jak zboží dopravit k někomu, kdo ti zajistí odbyt. Je to kšeft jako hrom, Mareši!”

„Stál by někomu takový kšeft za vraždu?” zeptal se Mareš a vytáhl z kredence talíře a příbory.

„Myslím, že ano, ale znám dědice onoho knowhow, a ten nezabíjel.”

„Kdo je ten dědic?” vyštěkl na mě spolužák.

„Já.”

„Nekecej!” hlesnul Mareš podruhé a kecnul si na židli u stolu. Podezíravě se mi zahleděl do očí. „Ty chceš vyrábět rakve?”

„Ani nápad!” vyjekl jsem. „Já chci, abys dopravil za katr toho gaunera, co to udělal Frantovi, a potom se hodlám válet u rybníka na Českomoravské vysočině.”

Spolužák ze mne nespustil oči. „V tom případě mi koneč

ně řekni, koho jsi nakreslil na čtvrtou stranu náčrtníku.”

„Nakreslil jsem Burta Reynoldse,” řekl jsem, jak si Mareš přál.

Do kuchyně vtrhla paní Sýkorová.

„Tady to krásně voní!” vykřikla uklízečka a hrnula se ke stolu. „Zaslechla jsem, že mluvíte o Burtu Reynoldsovi. To mě strašně zajímá, poněvadž ho zbožňuju.” Nandala si z mísy vrchovatý talíř špaget. „Vyprávějte mi o něm něco!”

Nandali jsme si rovněž na talíře špagety a posypali je sý

rem.

216

A já vyjmenoval všechny filmy s Burtem Reynoldsem.

Nebylo jich málo.

*

Láďa hlásil, že přejel Vltavu přes Jiráskův most.

Paní Sýkorová se dala do mytí nádobí a vyhnala nás z kuchyně. Oznámila, že se míní vrhnout na její úklid, a já se odbelhal s Marešem v závěru zpátky do otcovy pracovny. Spolužák si otevřel znovu náčrtník a mudroval nad portréty herců.

U toho posledního setrval déle a netrpělivě vrtěl hlavou, že mu někoho připomíná, ale neumí si vybavit koho. Já na to nic ne

říkal, protože jsem se zapřísáhl, že nevyslovím žádné jméno, i když bylo nad slunce jasné, o koho jde.

Vysílačka opět zachrčela.

Lada hlásil, že mezi ním a červenou renaultkou jsou už pouze dvě auta, protože se řítí Motolem kamsi směrem na Řepy a je tam mnohem řidší provoz než ve vnitřní Praze.

„Kam ta ženská jede?” zeptal se kapitán Mareš.

„Nemám tušení,” odpověděl jsem, i když mě napadlo, že někde v Řepích pobývá švagrová s Kačenkou. „V těch místech to neznám.”

„V Řepích žije dost silná vietnamská komunita,” usoudil spolužák jakousi nejasnou možnost cíle paní Vítovské. „A taky si tam vyřizovali účty Číňani a vyhazovali se z oken. Dodneška se neví, kvůli čemu.”

Honili se nám v hlavě různé představy a obavy, ale rozptýlil je Láďa, protože nahlásil z béžové oktávie, že odbočil na Stodůlky a najíždí na dálnici.

„No nazdar!” pravil Mareš. „Jestli vyjíždí z Prahy, pak to nevypadá dobře. Víš, kam vede ta dálnice?”

„Na Plzeň?” hádal jsem.

„Ano, a taky na hranice…”

217

„Chceš říct, že Vítovská utíká ze země?” zeptal jsem se a spolužák pokýval vážně hlavou. V takovém případě vězela ta dáma ve zločinu hlouběji, než se mi původně zdálo. „Máš v ruce nějaký nástroj, jak jí zabránit přechod hranice?”

„Nástroj?” opakoval Mareš podrážděně. „Hraniční závoru, krucinál!”

„Ptám se na právní nástroj,” řekl jsem. „Neznám dost dobře český trestní řád.”

„Než zavolám do Rozvadova, něco si vymyslím z paragrafu 76…”

„Co je to Rozvadov?”

„Hraniční přechod do Německa,” vysvětlil spolužák a zvedl telefon. „Zavolám k našim dispečerům pro další vůz.”

„Mám před domem favorita,” připomenul jsem.

Vytáčel číslo. „Než bychom se favoritem vymotali z centra Prahy, bude ta tvoje kočka už v Bavorsku. Já chci něco silnějšího s houkačkou a majákem na střeše.”

Obul jsem si s jistou námahou adidasky.

Pak jsem dal paní Sýkorové padesát dolarů. „Nevím, jestli se vrátím dřív, než tu skončíte s úklidem. Navečer se do bytu vrátí bratr s rodinou, ale vědí o vás, tak jim vyřiďte, že se brzy ozvu.”

Poděkovala a odešla do kuchyně zpívat si Rybitví.

*

Před dům předjel bílozelený opel.

Na dveřích měl nápis POLICIE a na střeše mu blikal modrý maják. Na místě řidiče seděl uniformovaný nadstráž

mistr a vedle něho podpraporčík. Představili jsme se až za jízdy.

Neminulo ani pět minut a všechno bylo opět jinak.

Láďa hlásil vysílačkou, že paní Vítovská opustila dálnici a blíží se k Berounu.

218

„Víš, co mě napadlo?” zabručel roztržitě Mareš. „Co když ta ženská chce odvést naši pozornost od někoho či něčeho v Praze?”

„To by musela vědět, zeji sledujeme.”

„To je fakt,” připustil kapitán v civilu. Asi se mu ulevilo.

„Na začátku Berouna odbočila kočka doprava na

Hýskov,” zachrčela vysílačka. „Příjem.”

„Láďo,” oslovil Mareš vysílačku, „je ta kočka v renaultce sama? Nenabrala cestou pasažéra? Příjem.”

„Ničeho jsem si nevšiml,” zachrčel Láďa, „ale jestli chcete, počkám, až projede Nižborem, poněvadž tam jsou křižovatky, a až poznám její další směr, předjedu ji a omrknu to. Pří

jem.”

„Tak to udělej, Láďo. Konec.”

Dálnice jsme si moc neužili. Neuběhlo skutečně ani pět minut a odbočili jsme na Beroun. Za železničními závorami a přejezdem jsme se vydali doprava a pokračovali se spuštěnou sirénou proti proudu řeky.

„Za Nižborem se vydala na Novou huť,” hlásil Lada z béžové oktávie. „Předjížděl jsem ji ještě před lesem. Je ve voze zaručeně sama. Držím se před ní, mám ji v zrcátku… Krucinál…! Někam se mi vypařila… Musím to otočit a vrátit se. Konec.”

„Jak jsme daleko od vozů před námi?” zeptal jsem se v Nižboru.

„Asi tři kilometry,” odpověděl nadstrážmistr.

„V tom případě bych doporučil vypnout sirénu,” řekl jsem.

„Udělej to!” řekl Mareš řidiči. “

„Budu muset zpomalit,” upozornil nadstrážmistr u volantu.

„To nevadí,” ozval jsem se znovu. „Neříká se tady tomu koutu Křivoklátské lesy?”

219

„Asi vím, kam Vítovská jede,” oznámil jsem. „Někde v Křivoklátských lesích má mít tu chaloupku, kde laškuje o ví

kendech s Hezounem.”

„Ty víš, kde ta chalupa leží?” zeptal se nedůvěřivě Mareš.

„Nevím, ale můžeme se na to zeptat na nejbližší poště.”

„To je fakt,” připustil spolužák, „nebo na obecních úřadech.”

Vysílačka zachrčela. „Už ji mám, ale musím se držet hodně v pozadí. Jedu lesem, je tu sice asfaltka, ale úzká a opuštěná,” sdělil nám Lada. „Moc bych se divil, kdyby si mě nevšimla. Příjem.”

„Kde je ta odbočka, Láďo?” zeptal se Mareš. „Příjem.”

„V lese za Novou hutí asi čtyři kilometry doprava,” odpověděl Lada z vozu před námi. „Není tam žádná značka, nic…

Lehko se to přehlédne, ale roste tam skupinka modřínů. Pří

jem.”

„Tak se drž v pozadí, za chvíli jsme u tebe. Konec.”

Krajina se smíšenými lesy se mi vždycky líbila, i když oproti oblíbenému koutu Radňova na Českomoravské vysočině tu byla rovina. Připomínalo mi to tu lesy kolem Midlandu v Ontariu, nedaleko Hurónského jezera. Na rozdíl od toho místa v Kanadě byl v lesích za Nižborem mnohem větší chládek a nepanovala tu žádná vlhkost ve vzduchu. Mámli radši v Kanadě spíš podzim, jemuž se tam říká indiánské léto, pak v Čechách je mi bližší přelom z jara do léta. Nejraději bych nechal zastavit a šel někam na houby.

Nadstrážmistr vypnul i maják na střeše.

Odbočku u modřínů jsme našli snadno a vnořili se hlouběji do lesa.

Asi po kilometru jsme uviděli bezovou oktávii.

Stála na okraji lesní asfaltky, a jen co jsme za ní zabrzdili, vystoupil drobný blonďák a vydal se k našemu vozu. „Ahoj,”

pozdravil uniformované policisty na předních sedadlech a na

220

klonil se do okénka ke kapitánu Marešovi. „Kousek odtud za

číná kamenitá cesta. Tudy odjela ta kočka. Je tam dost velká a přehledná mýtina. Až moc přehledná.

Uprostřed stojí barák. Kočka u něho zaparkovala renaulta a teď je uvnitř. Řekl bych, že je sama.”

„Díky, Láďo,” pravil spolužák a ukázal na mě. „Tohle je kolega z Kanady, ale válí česky, tak pozor na jazyk.”

„Já jsem Urban,” podal jsem Láďovi ruku. „Myslíte si, že ta kočka o vás neví?”

„Byl jsem opatrnej,” pokrčil rameny Láďa a kývl hlavou směrem do lesa s mýtinou. „Uděláme tam návštěvu?”

„Radši bych si počkal, až tu krásu poctí návštěvou někdo jiný,” řekl jsem, „ale pak bychom měli někam uklidit auta. Kdyby nás návštěvník uviděl, neukázal by se tu.”

„Vážně si myslíš, že ten chlap sem přijede?” mračil se Mareš. „Kvůli tomu, aby se spolu sešli a domluvili, mohli zůstat v Praze.”

„Sejít se v Praze je pro ně nebezpečné.” Otevřel jsem dveře opelu a vysoukal pomalu nohy na vozovku.

Mareš vystoupil z vozu svojí stranou a rozmáchl se rukama. „Nic na ně nemáme,” zvolal nedůvěřivě, „čeho by se měli bát?”

„Mě.”

„Nefandíš si trochu, Urbane?”

„Nemyslím. Vítovské už dávno došlo, oč mi jde nejvíc.”

Opřel jsem se rukama o sedadlo, abych dostal na nohy celé tělo. „Nejdřív mě nechtěla ani vidět, ale pak se poradila a usoudila, že pro ně oba bude dobré proklepnout si mě.” Bolest v zádech byla dosud silná, a tak mi Mareš podal ruku a z vozu mě vytáhl. „Vzala si za společnou večeři tisícovku,” pokračoval jsem, „a ulevilo se jí, že si míním za ty peníze jenom užít. Když poznala, že se jí nechci dostat pod sukni, ale zároveň mě nezajímají peníze, začala chápat, že nejsem v Praze pro žádnou radost. Nu a když jsem jí ukázal tu kresbu…”

221

„Schovejte obě auta někam do lesa!” přerušil mě Mareš pokynem pro policisty a znovu ke mně přistoupil. „Promiň, Urbane! Pokračuj.”

„Prostě ona i on pochopili, že o nich vím víc než dost. Ví

tovská začala panikařit v okamžiku, kdy jsem jí odmítl ukázat uklízečku, která měla poznat muže, co střílel. Dal jsem tím Ví

tovské najevo, že jí nevěřím, protože chci před ní chránit bezpečí i té uklízečky…”

„A tak kočka Vítovská letěla k nejbližšímu telefonu,” doplnil za mne spolužák a podal mi znovu ruku, aby mi pomohl zdolat příkop mezi silničkou a lesem. Zachechtal se. „Ještěže tě nevidí. Jinak by je určitě přešel z tebe strach.”

Policejní auta zmizela z dohledu.

Vydali jsme se vyhledat úkryt.

*

Uprostřed rozsáhlé paseky stál osamocený dům.

Seděli jsme s Marešem na pařezu na okraji lesa a skryti hustými křovisky zírali. Pokud mne Alena Vítovská slyšela hovořit o téhle rezidenci jako o chaloupce, bylo jí jasné, že nevím, o čem mluvím. Pozorovali jsme patrovou barokní budovu, cosi mezi loveckým zámečkem a fořtovnou, s nove položenou prejzovou střechou a čerstvě natřenou bělostnou fasádou.

Usedlost nebyla sice příliš veliká, ale nesporně se dala pova

žovat za honosnou. Její adaptace a zařízení musely být dost nákladné.

Nejbližší okolí sídla obklopovalo jen několik starých stromů s mohutnými kmeny, jejichž koruny poskytovaly blahodárný stín. Ostatní vegetace byla pečlivě vymýcena, s výjimkou trávníku. Ke vchodu budovy vedla jediná vydlážděná cesta.

Příjezd nebo příchod kohokoliv byl z domu lehce zpozorovatelný na vzdálenost nejméně sto padesáti metrů ze všech stran.

222

Okenice a některá okna byly již otevřené.

Pod rozložitým javorem u hlavních dveří parkovala renaultka.

Nikoho nebylo vidět.

Z domu se ozývaly zvuky z rádia nebo z televizoru, ale přeznívalo je šelestivé vrzání lučních kobylek, cvrlikání ptactva a bzučení hmyzu, který na nás v křovinách dotíral. Příjem naší vysílačky byl ztlumený na minimum, protože Láďa seděl kdesi v oktávii, uniformovaní policisté v opelu, a bylo nutné udržovat mezi sebou spojení.

Na obloze se honila bílá mračna, foukala slabší bríza, takže onoho odpoledne nás nesužovalo úmorné vedro. Přesto nám nebylo do řeči a brzy se dostavila žízeň. S tím jsme pochopitelně nepočítali.

Uplynuly asi dvě hodiny.

„Zeptám se, jestli kluci ve voze nemají něco k pití,”

oznámil mi Mareš a hned to udělal.

„Máme tady ještě jednu plechovku koly,” zachrčela tiše vysílačka, „ale vychlazená rozhodně není. Příjem.”

„To nevadí,” zašeptal Mareš, „hoďte nám ji sem někdo.

Příjem.”

„Tak jo, jdu za vámi. Konec.”

Ještě než nám stačili donést plechovku s kolou, ozvalo se ze silničky zakvílení pneumatik prudce brzdícího auta, vzá

pětí následoval zvuk akcelerace, jak řidič přeřadil na nižší stupeň a vyrazil na kamenitou cestu vedoucí k pasece s osamě

lým domem. Nedaleko nás projela bílá Felície a zastavila pod javorem. Pohled na ni ukrýval široký kmen stromu, takže se tam jen mihnul nějaký muž a zmizel v domě. Měl naspěch, neslyšeli jsme zabouchnutí dveří od vozu.

„Tady máte tu kolu,” pravil za námi nadstrážmistr.

„Krucinál!” zaklel Mareš. „Neviděl vás ten holomek, když jste překračoval cestu?”

223

„Možná, že mě zahlídl,” utřel si pot z čela rukávem nadstrážmistr. „Jel jako šílenec a já stačil uskočit za strom, ale nevím, jestli včas.”

„Takže o nás vědí, doprčic!”

„Nedá se nic dělat,” řekl jsem a vzal si plechovku. „Stejně tam musím jít nejdřív já.”

„Co chceš udělat?”

Trhnul jsem kroužkem na uzávěru plechovky a napil se.

„Promluvit si s nimi. Jestli skutečně vědí, že je tu někde kolem policie, nebudou vás považovat za hrozbu, ale za ochranu.”

„Jak to myslíš?”

Napil jsem se a podal plechovku spolužákovi. „Představujete zákon. Měli byste je vlastně přede mnou chránit.”

Mareš vzal zaraženě ode mě plechovku, ale nenapil se.

„A co jim chceš vlastně říct?”

„Přibližně to, co jim asi řekl Franta Pechar, když je spolu načapal.”

„Copak tys byl u toho?”

„Nebyl, ale dovedu si to představit,” řekl jsem.

Kapitán v civilu se napil a máchl rukou k nadstrážmistrovi. „Děkuju vám. Vraťte se do vozu.” Počkal, až uniformovaný policista zmizí mezi stromy, napil se znovu a podal mi plechovku se zbytkem nápoje. „A co si představuješ, že jim Franta Pechar vlastně pověděl?”

„Že to, co dělají, je pěkná sviňárna.”

Mareš zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „Kvůli tomu se nesesypou. Řekl bych, že jsou pěkně otrlí, jestli dokázali vymyslet úkladnou vraždu.”

„Kdyby byli otrlí, Franta by žil.” Dopil jsem zbytek plechovky. „Ne, tihle lidé ztratili nervy. Jinak by věděli, že se tím výstřelem jejich situace nevyřeší a že to jen tak nemůže skon

čit.”

„Nesouhlasím,” řekl Mareš, vzal ode mne prázdnou plechovku a mačkal ji mezi prsty. „Jsou otrlí. Včdí, že proti nim

224

bez důkazů nic nezmůžu. S tím, co mám v ruce, se mnou vyrazí státní zástupce dveře…”

„Nebreč,” řekl jsem. „Máš naprostou pravdu, ale nebreč.

Ty hraješ podle pravidel, Mareši, protože jinak ani nesmíš.

Zločin má zase úplně jiná pravidla…”

„No právě.”

„Proto tam půjdu já. Vědí, že po nich jdu a hraju podle jejich pravidel.” Zvedl jsem se. „Řeknu jim jenom to, co si myslím.”

„Co když to nezabere?”

„Mělo by to zabrat,” tvrdil jsem přesvědčivě, ale byla ve mně malá dušička. Byl jsem sice přesvědčený o tom, že žádný člověk nesnáší, když si o něm ten druhý myslí něco špatného, zločince nevyjímaje, ale když se naučí s takovým vědomím žít, nic s ním už nepohne. „Prostě to risknu.”

„A když ti to nevyjde?”

„Pak po mně musí přijít další Frantův spolužák,” řekl jsem.

Mareš se zamračil, jak pátral v paměti. „Který spolužák?”

„Přece ty, Mareši!”

„Doprčic!” pravil Mareš. „Bereš to všechno strašně osobně.”

*

Cesta k domu mi připadala dlouhá.

Nebylo to proto, že jsem pajdal na vratkých nohách. Spíš se mnou cloumala tíha na duši. A nejistota. Netušil jsem, co řeknu, když mě ti lidé v domě pošlou do háje. Cizoložství není už dávno trestné a přestávalo být dokonce důvodem k rozvodům. Můžou mi doporučit, abych se vrátil do minulého století a nechal je na pokoji.

Ti dva lidé v domě bránili svoji lásku.

225

Maximálně budou muset přiznat oboustrannou nevěru, ale v tom případě si pro tu osudnou noc přihrají vzájemně alibi.

Moje obvinění, ať už jakkoliv logické, bylo opravdu pouhou konstrukcí.

K domu mi chybělo asi padesát metrů a určitě už o mně věděli.

V hlavě se mi začaly promítat různé variace rozhovoru, který mě teprve čekal, a já si přiznával, že nejsem dobře připravený. Zmocnily se mne tytéž pocity, jaké mne ochromo valy ve chvílích, kdy jsem na sebe navlékal kravatu před různými zkouškami.

Zbývalo ujít ještě deset metrů a já se zastavil.

Chtělo se mi otočit, podívat se třeba k lesu, ale neudělal jsem to. Stál jsem a díval se na ten dům. Nebylo to pro efekt.

A nemělo to režii. Přemýšlel jsem o tom, že bych se měl nejprve zveřejnit, něco zavolat na ty dva v domě, než zaklepu na dveře, byť zůstaly otevřené. Vymýšlel jsem vhodnou větu a stál. Nic jsem však na ně nevykřikl. Stalo se cosi, s čím jsem nepočítal.

Někdo vystřelil.

První úlek vystřídalo rychlé zjištění, že mě nezasáhli. Na nic víc se mi nechtělo čekat ani trochu. Nejblíž to bylo k javoru.

Nedokážu si zpětně vybavit, jak se mi podařilo dostat se snad jediným skokem do bezpečí za kmen toho stromu. Na další ránu jsem prostě čekat nevydržel.

Ozval se křik.

Byla to spíš směsice výkřiků. Ukrytý za stromem, neviděl jsem bezprostředně na vchod domu, ale viděl jsem dobře na místo, odkud z lesa vedla cesta. Teď se na ní objevil Mareš.

Vypadal nepříčetně, cosi křičel, ale nerozuměl jsem mu. Přeznívalo ho hrůzné ječeni, a to přicházelo z domu. Pak jsem ji uviděl, protože vyběhla až na cestu.

„Ježíši Kriste, on mě zabil…!”

226

Řvala a utíkala. Napůl běžela, napůl škobrtala, obličej měla černý, doutnala z vlasů i z šatů, které ze sebe trhala, obnažená ňadra se jí nehezky pohupovala a nebyla vábná, spíš odpudivá, protože byla rovněž černě ožehnutá a zalitá krví, jako by ji zasáhl výstřel bez náboje. Viděla Mareše a hledala u něho spásu.

Zaburácel druhý výstřel.

Zněl dunivě a nepochopitelně hlučně. Připomínalo to rá

nu z kanónu. Alena Vítovská doběhla k Marešovi, ten ji strhl k zemi, vytáhl ze svého podpažního pouzdra revolver a vystřelil pánu bohu do oken. Tiskl přitom poraněnou ženu k zemi, polo

žil zbraň, serval ze sebe sako a dusil pod ním vzplanutí jejích vlasů i šatů. Křičel a teď už mu bylo rozumět.

„Přestaňte střílet a vzdejte se!”

Po kamenité cestě sem přijížděly z lesa oba vozy. Rozdělily se. Béžová oktávie předjela před ležícího Mareše a Ví

tovskou, aby je kryla. Opel s uniformovanými policisty dojel neohroženě až ke mně. Nadstrážmistr přiskočil za kmen a postavil se vedle mne, podpraporčík s brokovnicí v rukou se kryl za tělesem karosérie vozu.

Nastalo podivné ticho.

„Neblázněte a vzdejte se!” ozval se znovu Mareš za oktávií. „Vyjděte pomalu před dům a ruce dejte viditelně nad hlavu!”

Vrah se neozval ani neukázal.

„Já tam vlezu,” řekl jsem tiše nadstrážmistrovi. „Půjčte mi svou bouchačku.”

„To nejde, člověče!” odmítl policista. „Počkáme, on vyleze.”

„Může zdrhnout někam zadem,” varoval jsem. „Někdo by to tam měl jít pohlídat.”

Zaslechl mě podpraporčík za opelem. „Zkusím se dostat za dům,” řekl a vklouzl za volant. Mezi ním a domem stál javor.

Podal mi oknem vozu pistoli. „Vím, že jste polda,” řekl a zařadil

227

rychlost do plného plynu. Zadní kola opelu se prudce roztočila, zvedla oblak zeminy a trsy trávy, vůz doslova vystřelil z místa a zmizel za domem.

„Mám jít s vámi?” zeptal se stísněně nadstrážmistr.

„Není třeba,” uklidnil jsem ho a prohlédl si rychle zbraň.

A pak jsem přeběhl těch pár metrů ke zdi domu u vchodu a opřel se. Tady mě z domu nikdo zasáhnout nemohl. Moji snahu neocenil spolužák za oktávií. „Počkej na mě a ani se nehni!” zařval Mareš. „Jinak mě vážně nasereš, Urbane!”

Blonďák Lada vystrčil ruce s další brokovnicí nad střechu oktávie, pak se objevila jeho hlava. Mířil na dům. Mareš s revolverem v ruce se dal do běhu. Bylo to jen pár metrů, ale trnul jsem, protože udělal ze sebe naprosto spolehlivý terč. Plácnul sebou o zeď na druhé straně vchodu. Pot z nás řinul doslova proudem a dýchali jsme jako po maratónu. Nezastírám, že jsme se báli.

„Vpadnu tam první,” oznámil mi tiše spolužák.

Zavrtěl jsem hlavou. „Půjdu já. Často jsme tohle cvičili.”

„My taky!” syčel Mareš sveřepě. „Tady nejsme v Ontariu, vole.”

„Nepovídej, to by mě nenapadlo,” řekl jsem a vpadl dovnitř.

Hala domu byla zároveň předsíní a nikdo tu nebyl.

Mareš proklouzl za mnou. Do místnosti vedly troje dveře a všechny byly naštěstí otevřené. Schodiště vedoucí do první

ho patra bylo prázdné. V domě vládlo ticho. Ukázal jsem si levou rukou na nos a Mareš pokýval hlavou, že cítí rovněž pach z vystřeleného střelného prachu. Proudil ze dveří nalevo. Postavil jsem se za ně a Mareš mezitím prošel zbývající místnosti. Když se znovu připojil ke mně, vrazili jsme tam oba současně.

Obrovské místnosti dominoval krb a koberec.

U krbu ležel muž. Nehýbal se. Kousek od něho se válela na koberci pohozená bambitka, jistě sto padesát let stará. Z ní

228

padl patrně první výstřel. Muž držel v nikách starobylou muš

ketu, z jejíž hlavně se stále dýmilo. Pocházela zřejmě ze sbírky historických zbraní básníka Jiřího Vítovského. Měla nebý

valé silnou ráži a mimořádnou razanci.

Muži chyběla půlka obličeje.

Nikdo by v něm nepoznal Hezouna, manžela Moniky a švagra Franty Pechara, který ho nedávno načapal se svou asistentkou a ženou pacienta.

Zbylo mu pouze jméno docenta Jaroslava Černého.

Jméno dobré pro úmrtní oznámení a zprávu o sebevraž

dě.

A to bylo všechno.

ÚTERÝ

„Strejdo, spíš, že jo?”

Otevřel jsem oči. Završoval se první týden mého pobytu po návratu do Prahy. Nade mnou stála Kačenka. Nechtěla mě probudit. Prostě se jen slušně zeptala.

Spal jsem moc málo.

Alenu Vítovskou odvezli do berounské nemocnice a po první lékařské péči se rozhodli přemístit ji k očním specialistům do Prahy. Největší nebezpečí hrozilo jejímu zraku. Přestože trpěla bolestmi z popálenin, trvala na tom, že musí vypovídat.

Lékař to nedoporučoval a Mareš ji k tomu nenutil. Přiznala, že podle mé kresby skutečně poznala docenta Černého a upozornila ho na to telefonem. Chtěl se s ní setkat v jejich chaloupce. Netušila, proč na ni vystřelil jen prachem a ucpávkou z předovky. Možná, že chtěl, aby si prožila pocit umírání, který očekával sám v sobě. Možná, že žárlil až za hrob na její krásu a neunesl představu, že bude patřit někomu dalšímu. O tom, proč její milenec střílel na bratra své ženy, rovněž nevěděla.

Nikdo jí to nevěřil a mne to už nezajímalo.

229

Pár hodin jsme pak strávili v Berouně v budově policie.

Cosi velice pomalu sepisovali. Potom jsme se přesunuli do Prahy a v Bartolomějské ulici jsme sepisovali znovu. Jediné, co jsem mohl k případu dodat, bylo upozornění na svědectví kapitána TemiraTaua, který prohlásil před novinářkou Marií Šourkovou, že na praporčíka střílel neidentifikovatelný motocyklista. Připustil jsem, že mě na chalupě v Radňově vyhledal kanadský Číňan, ale já s ním odmítl jakkoliv spolupracovat.

Stroj si údajně vypůjčil od někoho v Haštalské ulici. Majitelů drahého motocyklu nebylo jistě mnoho, a tak to mohla být dobrá a nezávislá stopa.

„Nespíš už, viď?”

„Už ne, Kačenko,” přiznal jsem se a zavřel jedno oko.

„A budeš vstávat, že jo?”

„Hned vstanu, ale ještě si pětkrát dýchnu do polštáře.”

Marie Šourková nezaváhala a přijela do Berouna ihned po tom, jak jsem jí zavolal. Byla mi vděčná a vynechala mě ze své reportáže. O to víc se věnovala kapitánu Marešovi a zů

stala s ním v Bartolomějské i po mém odchodu domů. Nebyl jsem sám, koho v reportáži slíbila pominout. Podobnou laskavost prokázala i majoru Makovičkovi, čímž případ zredukovala na jevy kolem Aleny Vítovské, pro jejíž krásu zemřeli dva muži.

Nechtěla sice vytvořit ze svého článku dojemnou love story, ale rozhodla se, že ho nezatíží odbočkami do dalších souvislostí. Viděla je pro čtenáře zbytečně složité. Kdybych se nemí

nil vrátit do Toronta a pokračovat ve své práci tam, asi by mi to nebylo jedno.

„Už jsi dýchnul pětkrát, strejdo!” upozornila mě Kačenka.

„Vážně?” zíval jsem.

„Umím počítat do pěti,” ujistila mě. „Koukni: jedna…

dvě…”

Ještě než mě krátce po půlnoci odvezl blonďák Láďa ochotně domů bezovou oktávií, přihlásil jsem se dobrovolně, že o události zpravím Pecharovu rodinu. Telefon vzal pan Pe

230

char a s nakvašenou lítostí mi oznámil, že Monika šla spát, když předtím opět cosi vypila. Pochmurnou zprávu jsem sdělil tedy jemu. Chvíli mlčel a pak prohlásil, že si to musí srovnat v hlavě. Chudák holka, posteskl si a myslel tím Moniku, teď aby dala v nemocnici rovnou výpověď…

„…tři… čtyři…”

Osobní situace Frantovy sestry mně rozhodně lhostejná nebyla. Chápal jsem ji. Monika by měla na nějaký čas někam odcestovat, najít kolem sebe klid a uvážit, jak žít dál a bez alkoholu. Napadlo mě, že bych jí mohl nabídnout, aby se mnou odletěla do Toronta, protože polovina domu na Boston Avenue patřila nyní jí. Třeba by to bylo řešení.

„…pět!”

„Počítáš dobře, Kačenko,” řekl jsem. „Kolik je vlastně hodin?”

„Nevím, já neumím hodiny.” Podala mi moje odhozené hodinky.

„Bože, dítě,” zavyl jsem, „vždyť ještě není ani pět hodin ráno!”

„Ale noc už není, že jo?”

„Noc už není, ale je příliš brzy!” zaskuhral jsem. „Rodiče spí?”

„Jo.”

„A proč budíš nejdřív mne, Kačenko?”

„Protože máš miminko, strejdo.”

„Já?”

„Máš miminko v kufru, že jo?”

Konečně mi to došlo. Slíbený dárek se dosud nacházel v mých zavazadlech, parádně zabalený specialistkou na obaly v obchodním domě Eaton. Vyhrabal jsem se z postele. Šlo to ztěžka, tělo pořád pobolívalo. Předal jsem neteři velkou krabici. Panenka byla nejen mrkačka, ale uměla reagovat na hluk.

Když se v její blízkosti zvedl hlas, miminko se rozplakalo.

Dítě užaslo, dalo mi štípanou pusu a odběhlo.

231

Znovu jsem se natáhl do postele a zavřel ještě oči.

V tuhle chvíli byla v Torontu už noc a nedalo se tam telefonovat. Musím s tím počkat do odpoledne. Přestože pan Jang Mo nenesl žádnou přímou odpovědnost za smrt Franty Pechara, nemínil jsem mu pardonovat počínání jeho poskoka v Praze a zejména ne střílení na praporčíka Kubíčka. Svěřil jsem se Marešovi s nápadem finanční kompenzace pro raněného prostřednictvím nadace, ale spolužák mávl nedůvěřivě rukou a pravil, že než se ty peníze dostanou ke Kubíčkovi, určitě je ně

kdo ukradne. A pak ještě pobaveně dodal, že včera večer v hostinci U Mařeny ukradl neznámý pachatel z kapsy doktora Fišera jeho umolousaný notes, takže z toho byl docela šrumec, protože za posledních třicet let se tam nikdy nic neztratilo…

Nedařilo se mi znovu usnout.

Z vedlejší místnosti se ozýval Kačenčin pokřik a nářek miminka.

Dal jsem si polštář přes hlavu.

Praporčíka Kubíčka navštívím v nemocnici určitě ještě dnes, než odjedu do Radňova za rodiči, ale uvažoval jsem zá

roveň o tom, mámli navštívit na jiné klinice také básníka Jiřího Vítovského. Pak jsem to zavrhl. Neměli jsme si už co říci. Mareš včera navrhoval nechat přemístit Vítovského do jiného ústavu, aby tam přezkoumali objektivně jeho skutečný stav, ale já mu to rozmluvil. I přes vědomí určité kolegiální loajality mezi lékaři jsem nevěřil, že by se v jejich kolegiu našel někdo, kdo by v zájmu docenta Černého byl ochotný manipulovat s diagnózou a přizpůsobil by terapii osobním zájmům.

Otevřely se dveře a vešel rozespalý a rozcuchaný brácha v pyžamu. Usedl ke mně na postel. „Poslyš,” mžoural očima,

„tys dal Kačence velice drahý dárek a já bych ti rád za něj poděkoval…”

„Zadrž!” zarazil jsem ho. „Mám dárek i pro tebe a tvou ženu Janu. Tobě jsem přivezl péřovou bundu Northern a švag

232

rové pravou indiánskou kazajku z jelenice, co má třásně namísto švů…”

„Děláš si škodu,” zabručel brácha oblíbené maminčino rčení, zděděné ještě po babičce. „Mě by zajímala ta hračka, cos dal Kačence…”

„Jak zajímala?”

„Ne že by ta panenka nebyla krásná,” ošíval se Petr, „ale chci se tě zeptat na její účel…”

Otevřenými dveřmi sem byl slyšet opět Kačenčin pokřik.

Nechápal jsem otázku. „Ptáš se mě na účel hračky?”

„Jo, to se ptám,” pravil brácha a zažíval.

„Každá hračka má snad i nějaký výchovný smysl,” řekl jsem.

„Jo? A jaký výchovný smysl má ta brečící panenka?”

„Učí dítě, že nemá křičet.”

„Jo?” divil se brácha. „Takže když dítě mlčí, mlčí i miminko?”

„Přesně tak,” řekl jsem.

„Pak je ovšem účelem hračky, aby si s ní dítě nehrálo, ne’?”

„Ne,” nesouhlasil jsem. „Účelem hračky je, aby si hrálo.”

„Jenže ta hračka funguje tehdy, když na ni dítě křičí, ne?”

Brácha měl pravdu. Účel byl zcela opačný, než jsem se domníval. Neříkal jsem nic.

„Ale i tak ti děkuju,” pravil a protáhl se. „Odvezu tě nave

čer do Radňova, abys nemusel jet s Kačenkou vlakem.”

„Já pojedu s Kačenkou?” podivil jsem se.

„Jo,” řekl brácha. „Ten vzduch tam jí prospěje a já s Janou si tady trochu od ní odpočineme a užijeme se…”

„Nu, proč ne?” hlesnul jsem tiše.

Brácha se podrbal ve vlasech a povstal. „Jo a tu brečící panenku si tam vezmete s sebou, že jo?”

Onoho rána jsme všichni vstávali brzy.