Čtyři kapitáni

Čukovskij Nikolaj Kornejevič

SNDK (1959)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura dobrodružná, Dětská

Tichý oceán zabírá skoro polovinu všeho vodstva. Je-li na jednom jeho břehu den, je na druhém noc. Je-li na jednom břehu ráno, je na druhém večer. Větry, jimž se nic nestaví do cesty, vanou celé měsíce jedním směrem. Mohutné dlouhé vlny se valí a neznají překážek. Z vod tohoto nekonečného oceánu vystupuje na tisíc ostrovů. Jsou zarostlé hustým tropickým lesem a podobají se plovoucím rozkvetlým zahradám.
Širé a zrádné jsou prostory Tichého oceánu. Jejich tajemné neprobádané vodní dálky odedávna vábily k sobě plavce všech zemí. Již na začátku 17. stol. vydávali se první smělí mořeplavci na daleké plavby, aby prozkoumali neznámé vody a objevili nové země. Historie nám zachovala jejich jména — Balboa, Magellan, Tasman, v první polovině 18. stol. Bering. Objevy prvních tichomořských mořeplavců byly ovšem zcela nepatrné v porovnáni s mohutností oceánu, který zůstával takřka neprobádán.
Teprve v druhé polovině 18. stol., v epoše největšího rozmachu plachetního loďstva, se podařilo Evropanům prozkoumat tajemství Tichého oceánu. Řada námořníků a učenců podnikla několik hrdinných výprav do těch míst, kde většina účastníků těchto výprav zahynula. Jejich zásluhou se však lidstvo dovědělo o mnoha dosud neznámých zemích.
Kolik odvahy bylo třeba, aby lidé celá léta bloudili po neznámých vodách a přitom nevěděli, co je za obzorem čeká! Dřevěné lodě prohnívaly, na jejich dnech se usazovaly vrstvy škebli. Tisíce mil bylo ujeto, ale o lodní boky se stále tříštily tytéž vlny.
Postupně lidé objevovali nové a nové země. Obrysy ohromného oceánu se rýsovaly stále zřetelněji. Někteří hrdinové utonuli, jiní zahynuli v bojích a jen někteří zemřeli ve své vlasti. Ale svět nikdy nezapomene na čtyři odvážné kapitány: Jamese Cooka, Jeana Lapérouse, Ivana Kruzenšterna a Dumonta ďUrvilla . . .
O nich vypráví i tato kniha.

NIKOLAJ ČUKOVSKIJ

ČTYŘI KAPITÁNI

(Velitelé fregat)

Praha

Státní nakladatelství

dětské knihy

1 9 5 9

Přeložil Evžen Petr

Ilustroval František Tručka

ÚVOD

Tichý oceán zabírá skoro polovinu všeho vodstva.

Téměř polovina zemského rovníku vede Tichým oceánem.

Najděte si na globusu Tichý oceán a uvidíte, že se rozprostírá pomalu na celé polokouli.

Je-li na jednom břehu Tichého oceánu den, je na druhém noc. Je-li na jednom břehu ráno, je na druhém večer.

Větry, jimž se nic nestaví do cesty, vanou celé měsíce jedním směrem. Mohutné dlouhé vlny se valí a neznají překážek.

Z vod tohoto nekonečného oceánu vystupuje na tisíc ostrovů. Jsou zarostlé hustým tropickým lesem a podobají se plovoucím rozkvetlým zahradám.

První Evropan, který spatřil Tichý oceán, byl Španěl Balboa. Roku 1513 se vylodil s menším vojenským oddílem na atlantickém pobřeží Střední Ameriky a vydal se do vnitrozemí. Tam vystoupil na horský hřeben a odtud spatřil před sebou neznámé moře. Balboa sestoupil k moři a vkročil do jeho vln v plné zbroji. Stoje až po prsa ve vodě, prohlásil slavnostně celý oceán, o jehož velikosti neměl tušení, za državu španělského krále.

O sedm let později, roku 1520, obeplul velitel španělského loďstva Magellan americkou pevninu od jihu a vplul do Tichého oceánu. Plavil se po něm mnoho měsíců, aniž objevil nějakou zemi. Několikrát se pokusil změřit hloubku, ale olovnice nedosáhla dna. A jak ho mohla dosáhnout, když hloubka Tichého oceánu na mnoha místech měří devět kilometrů!

Magellan přeplul Tichý oceán od Jižní Ameriky až k Filipínským ostrovům. Tam byl zabit ve srážce s domorodci. Z jeho eskadry se vrátila do Španělska pouze jedna loď. Plula zprvu Indickým oceánem, potom Atlantickým a vrátila se do Evropy. Tak vykonala poprvé v dějinách lidstva cestu kolem světa.

V příštích dvou stoletích používali této cesty Španělé, Holanďané a Angličané. Neodvažovali se z ní odchýlit, a tak zůstával Tichý oceán dlouho neprozkoumán.

Nejodvážnější z nich byl kapitán Abel Tasman, Holanďan. Odbočil z Magellanovy cesty na jih a obeplul Austrálii a Tasmánii. Holanďané nazvali Austrálii Novým Holandskem a Tasmánii – van Diemenovou zemí.

V první polovině XVIII. století zahájili zkoumání Tichého oceánu Rusové. Z příkazu cara Petra zorganisoval kapitán Bering na Kamčatce výpravu, která měla plout na východ a zjistit, je-li Asie spojena s Amerikou. Bering proplul onou částí Tichého oceánu, která se nyní jmenuje Beringovo moře, a objevil Aljašku. Když se vracel z Aljašky domů, ztroskotal a zemřel na kurděje na jednom z komandorských ostrovů, který byl na jeho památku nazván ostrovem Beringovým.

Všechny objevy těchto prvních tichomořských mořeplavců byly však jen nepatrné ve srovnání s mohutností oceánu. Ten zůstal takřka neprobádán. Tichý oceán se Evropanům podařilo prozkoumat teprve v druhé polovině XVIII. století, kdy řada evropských námořníků a učenců vykonala do těchto míst několik hrdinných výprav. Většina účastníků těchto expedic tam zahynula. Jejich zásluhou se však lidstvo dozvědělo o mnoha dosud neznámých zemích.

Druhá polovina XVIII. století je epochou největšího rozkvětu plachetního loďstva. Umění stavět dřevěné koráby a manévrovat plachtami až dosud nikdy nedosáhlo takové dokonalosti. Později, po vynalezení parníků, toto umění zaniklo. Dnes si už neumíme ani představit složité řízení obrovské fregaty s množstvím plachet. Při změně větru se musila každá plachta přemístit. Jak obrovskou zkušenost, jakou pohotovost musel člověk mít, aby se nespletl a nesjel z cesty!

A kolik odvahy bylo třeba, aby lidé celá léta bloudili po neznámých mořích a přitom nevěděli, co je za obzorem čeká! Dřevěné lodě prohnívaly, na jejich dnech se usazovaly vrstvy škeblí. Tisíce mil bylo ujeto, ale o lodní boky se stále tříštily tytéž vlny.

Postupně lidé objevovali nové a nové země. Obrysy ohromného oceánu se rýsovaly stále zřetelněji. Někteří hrdinové utonuli, jiní zahynuli v bojích a jen někteří zemřeli ve své vlasti. Ale svět nikdy nezapomene na čtyři odvážné kapitány: Jamese Cooka, Jeana Lapérouse, Ivana Kruzenšterna a Dumonta ďUrvilla.

O nich vám teď budu vyprávět.

Díl první

KAPITÁN

JAMES COOK

Kapitola první

CHLAPEC Z OBCHODU

James Cook vyplouvá poprvé na moře

Má-li některá loď kotvící v staitheském doku vyplout na moře, je z toho zmatek. V doku, uzavřeném kamenným molem, tísní se několik desítek lodí. Kotví vedle sebe tak těsně, že jejich stěžně vypadají z břehu jako hustý prales.

Aby mohla z doku vyplout jedna loď, musí se všechny ostatní přemístit. Ale to není tak snadné.

Na molo přibíhá muž s hlásnou troubou v ruce.

„Highlander, vpřed!“ hlásí trouba. „Do řadu s Neptunem! Neptun, vpřed! Do řadu s Tridentem! Trident, vpřed! Za Intrepid!“

A všechno se dává do pohybu.

Nakonec se uvolní úzký proužek černé vody, kterým loď vyplouvá na moře.

Tak tomu bylo i za jasného červencového večera roku 1746, kdy ze staitheského doku vyplula nákladní loď Herkules. Začalo se stmívat a na nebi se objevily první hvězdy. Bílé domečky Staithesu zmizely v dálce, splývajíce s modravým pruhem břehu.

Herkules patřil obchodní firmě „Bratří Walkerové“ a plul do Dublinu s nákladem uhlí pod velením kapitána Johna Walkera a kormidelníka Henryho Walkera.

Starý Herkules byl jedinou lodí této firmy, a proto na něm šetrní bratři zaměstnávali jenom dva námořníky. Taková malá posádka mohla ovšem jen stěží řídit loď, a proto jí mnozí předpovídali brzkou zkázu. Ale moře se k Herkulovi chovalo šetrně a on, věčně přetížený a špinavý, plavil se dál mezi Staithesem a Dublinem. Kapitán John Walker byl vousatý, nevrlý a lakotný. Ničím se nepodobal svému bratrovi Henrymu Walkerovi, mladému veselému chlapíku. Henry Walker rád čítal cestopisy a rozprávěl v přístavech se starými námořníky o dalekých krajích.

Konečně město zmizelo v soumraku. Henry sestoupil do podpalubí, aby se podíval, jsou-li pytle s uhlím dobře uloženy a nerozhází-li je houpání vln. John zůstal na palubě. Za čtvrt hodiny vylezl Henry z podpalubí a vedl za ruku cizího otrhaného chlapce.

Chlapci bylo asi čtrnáct let. Z hadrů mu prosvítalo nahé tělo, z roztrhaných bot čouhaly prsty a tvrdé černé vlasy mu trčely na všechny strany. Na levém oku měl takovou podlitinu, že se změnilo v úzkou lesklou štěrbinku; zato pravé hledělo směle a nebojácně. Chlapec kráčel tak statečně a sebevědomě, že se dalo stěží uhodnout, kdo koho vede – zda on Henryho Walkera, nebo Henry Walker jeho.

„Koukej, Johne, koho ti vedu!“ zasmál se Henry a postrčil chlapce k bratrovi. „Vylezl zrovna přede mnou z pytle s uhlím a prohlásil, že navždy zůstane na naší lodi. Pohrozil jsem mu, že ho hodím do moře, ale tím jsem ho vůbec nepostrašil. Odpověděl mi, že raději bude ležet na mořském dně a dívat se, jak nad ním plují lodě, než aby se vrátil zpátky do Staithesu k obchodníkovi se suknem Sandersonovi. Viděl jsi už někdy takového blázínka? Mně se docela líbí!“

John se jen zamračil. Proč by vlastně měl vézt do Irska černého pasažéra?

„Jak se jmenuješ?“ zahájil hrozný výslech.

„James Cook, pane.“

„Mně se zdá, vážený pane Cooku, že se chcete přiživit na cizí účet, co?“

„Ne, pane, chci pracovat.“

„Pracovat? A copak chceš dělat?“

„Chci být námořníkem!“

„Ještě jednoho námořníka bychom potřebovali,“ prohodil Henry, ale John se na něho podíval tak, že bratr ihned zmlkl.

„Copak se za námořníky hodí taková vyžlata?“ pokračoval ještě přísněji John. „Byl jsi vůbec někdy na moři? Však já znám tyhle darmožrouty!“

„Já nejsem darmožrout a nikdy nebudu! Naučím se všechno, pane!“

John Walker se chtěl na něho rozkřiknout, ale vtom si všiml podlitiny na chlapcově oku a obměkčil se.

„Kdo tě tak zmaloval?“ zeptal se.

„Mister Sanderson, můj zaměstnavatel, pane. Bil mě, a proto jsem od něho utekl. Já už nechci sloužit v obchodě, chci do Indie!“

„Do Indie?“ podivil se John Walker.

„Do Indie,“ opakoval chlapec. „Šel jsem do doku, dostal jsem se s nosiči na vaši loď a schoval jsem se v podpalubí mezi pytle s uhlím. Budu pracovat ve dne v noci,“ dodal prosebně, „udělám všechno, co mi nařídíte, jenom mě, prosím vás, vemte s sebou do Indie.“

John Walker se jen ušklíbl, ale Henry se rozesmál na celé kolo:

„To ti tedy, Jamesi, nevyšlo. S námi nepojedeš do Indie, ale jenom do Irska, do Dublinu. Do Indie takové kocábky jako ta naše vůbec nejezdí! To je pravda, Herkules, také pamatuje lepší časy. Ve dnech své mladosti se nejednou plavil až do Bergenu, dokonce i v Cádizu byl. Ale do Indie… ne, do Indie se nikdy nedostal.“

James byl zklamán. Myslil si, že všechny lodě plují do Indie. Říkal mu to před dvěma roky jeho otec, negramotný podruh. James, který tehdy přišel poprvé do města, byl překvapen velkým počtem lodí kotvících v přístavu.

„Kam všechny ty lodě plují?“ ptal se.

„Do Indie, chlapče,“ odpověděl mu otec bez přemýšlení.

A od té doby snil chlapec jen o tom, jak by se na takové lodi dostal do Indie.

Nad mořem se snesl tichý teplý večer. Henry přemlouval Johna, aby přijal chlapce na loď. John zamračeně mlčel.

„Plavčíka přece potřebujeme,“ naléhal Henry. „Objevil se jako na zavolání. Starý Jackson je nemocen, po stěžních lézt nemůže a Davis je u kormidla. A kromě toho, Johne, ten chlapec bude úžasně laciný.“

„No dobře,“ řekl nakonec starší bratr. „Zkusíme to!“

Tak James Cook, veliký mořeplavec, vyplul poprvé na moře.

Mladý námořník se stává kapitánem

To nebyl námořník jako ostatní. Neubíjel volný čas hrou v karty a neopíjel se v staitheských a dublinských krčmách. Ne, James Cook usedal po těžké práci ke knize.

Henry Walker měl plný kufr starých knih a James je rád čítal. Ze všech nejvíc se mu líbilo vyprávění o slavných plavbách. Četl o Kolumbovi, Magellanovi, Ábelu Tasmanovi a všem z hloubi duše záviděl. Také on se chtěl proslavit hrdinskými činy.

Indie ho přestala vábit. V té době už byla příliš dobře známá. Jamese teď lákaly obrovské prostory na východ od Indie, mezi Asií a Amerikou, které dosud nebyly prozkoumány. Tam se prostíral Tichý oceán, největší ze všech oceánů. Je tak obrovský, že se možná na jeho nepřehledné hladině rozkládají celé pevniny, osídlené velkými národy. A Cook se rozhodl, že stůj co stůj navštíví Tichý oceán.

Začal proto studovat teorii mořeplavectví a plavby. John Walker si záhy všiml, že Cook ovládá mořeplavectví líp než on sám.

Když bylo Cookovi dvaadvacet let, svěřili mu řízení lodi Herkules. Začali ho nazývat kapitánem. Byl to nejmladší kapitán v celé Velké Británii.

Roku 1755 vyhlásila Anglie válku Francii. Cook byl odveden k vojsku. Jako námořník – a k tomu ještě kapitán – byl zařazen k válečnému loďstvu a byla mu udělena nejnižší důstojnická hodnost. Téměř celou válku strávil v Severní Americe v Kanadě, francouzské kolonii uchvácené Angličany.

Ale válka ho moc nezajímala. Většinu času v Americe strávil studiem splavnosti řeky Svatého Vavřince a zkoumáním břehů Nového Foundlandu. Výsledky svých prací poslal admiralitě a byl za to povýšen na poručíka. Londýnská zeměpisná společnost ho jmenovala svým členem. Za několik let po skončení války byl už velitelem nevelké válečné lodi.

Koncem šedesátých let XVIII. století se všichni evropští učenci zajímali o nastávající pozoruhodný hvězdářský úkaz: podle předpovědí hvězdářů měly se 3. června 1769 dostat Země, planeta Venuše a Slunce do jedné přímky. Hvězdáři tvrdili, že stín Venuše dopadne na Zemi a že sama Venuše bude vidět na slunečním kotouči. Tento zvláštní hvězdářský úkaz, zvaný konjunkce Venuše se Sluncem, bude prý možno pozorovat jen na jižní polokouli. Proto se Zeměpisná společnost rozhodla vyslat do jižních moří vědeckou výpravu. V čele této výpravy měl stát muž, který by byl učeným a zkušeným námořníkem.

Volba padla na kapitána Jamese Cooka.

Kapitola druhá

OD OSTROVA K OSTROVU

Banks

Za místo pozorování Venuše si vybrali tichomořský ostrov Tahiti, který objevil roku 1606 španělský kapitán Quiros. Od té doby jej námořníci viděli často z dálky, ale na jeho břeh nikdo nevystoupil.

Učenci XVIII. století si nedovedli představit, že téměř celá jižní polokoule je pokryta vodou. Zdálo se jim, že kdyby všechna souše byla na severu a všechna moře na jihu, že by zeměkoule ztratila rovnováhu a převrhla by se. Tato domněnka, která se nám dnes zdá směšná a dětinská, byla tehdy považována za zcela rozumnou, a proto se o existenci Jižní pevniny hovořilo s naprostou jistotou.

Když se mladý nadaný zeměpisec Banks dozvěděl o chystané Cookově výpravě, pronesl velkou řeč, která byla později přeložena do všech evropských jazyků.

„Ameriku objevili Španělé,“ pravil Banks. „Austrálii Holanďané. Velkou Jižní pevninu, šestý světadíl, musí objevit Angličané! Byla by to hanba, kdybychom ji neobjevili. My můžeme dokonce předem označit na globusu místo, kde leží, a proto musíme říci kapitánu Cookovi: »Nevracejte se, dokud neobjevíte Jižní pevninu!«„

Bylo rozhodnuto, že se zeptají Cooka, co on o tom soudí. „Já věřím jen tomu,“ řekl Cook, „co jsem viděl na vlastní oči nebo co viděli jiní lidé, kterým lze důvěřovat. Jižní pevninu nikdo neviděl, proto nemohu ani já vědět, jestli existuje, nebo ne. Ale pojedu tam a přesvědčím se. Jestliže Jižní pevnina skutečně existuje, objevím ji.“

„Vezměte mě s sebou!“ požádal ho Banks. „Jsem naprosto přesvědčen o existenci Jižní pevniny a chci ji první poznat.“ Admiralita vypravila Cookovi nevelkou, ale skvěle vystavěnou válečnou loď Endeavour. Kromě Bankse měl na ní plout hvězdář Green, kterému bylo uloženo, aby spolu s Cookem pozorovali Venuši. Výpravu doprovázel mladý lékař Monkhouse.

26. srpna 1768 vyplula Endeavour z Plymouthu, o půl roku později obeplula Hoornův mys a vplula do Tichého oceánu.

Tahiti

10. dubna 1769 zpozorovali se stěžně ostrov Tahiti. Z dálky vypadal jako tmavozelený keř, který vyrostl uprostřed modrojasného oceánu. Mezi kadeřavými lesy se třpytily bystré říčky. Kulaté pahorky se táhly do dálky, rostly, kupily se na sebe a nakonec se změnily ve vysoké hory.

„Podívejte se, co je tam ohííů!“ křičeli námořníci.

Ale mýlili se; nebyly to ohně. To rozkvétaly na stromech šarlatové květy. A kousek od břehu vystupovalo z průzračných hlubin protáhlé růžové skalisko, omývané sněhobílou pěnou.

Z bambusových chýší ve stínu kokosových hájů vyběhli hnědí polonazí lidé a běželi na břeh uvítat cizince. Za nimi pádili psi.

Před zakotvením svolal Cook celou posádku a pronesl k ní řeč. Pravil, že všichni dřívější mořeplavci jednali s domorodci jako s nepřáteli, a proto se i oni k nim chovali nepřátelsky.

„Musíme s nimi zacházet docela jinak,“ tvrdil Cook. „Musíme jim ukázat, že jsme jejich přátelé, a pak i oni s námi budou jednat přátelsky. Obchodováním získáme mnohem víc než krádeží. Musíme se postarat o vzdělání tohoto lidu, a ne ho zotročovat.“

Pak prohlásil, že každý námořník, který urazí nebo okrade domorodce, bude uvězněn. Obzvláště přísný trest stanovil za střelbu z pušek.

„Střílet můžete jen v tom případě, jestliže vás domorodci přepadnou první,“ říkal. „Ale i pak se musíte napřed pokusit urovnat spor bez krveprolití.“

Cook nařídil spustit kotvy a dovolil námořníkům vystoupit na břeh.

Tahiťané uvítali bělochy s bázní a nedůvěrou. Několik let před Cookem navštívila Tahiti loď, které velel nějaký kapitán Wallis. Když připlul k ostrovu, zahájil na vesnici bezdůvodně palbu z děl. Tahiťané neviděli nikdy bělochy zblízka, ale věděli, že jejich lodě přinášejí smrt.

Cook se však rozhodl, že musí stůj co stůj získat přátelství Tahiťanů. Cook a Banks se zásobili hřebíky, ocelovými sekerami, rudou látkou, skleněnými korály a vystoupili na břeh. Kývali přátelsky na domorodce, a když ti se k nim nesměle přiblížili, darovali jim své poklady. Tahiťané byli rudou látkou a korály nadšeni. Hřebíky a sekery si zprvu nebrali, protože železo nikdy neviděli a nevěděli, k čemu se ho používá. Ale když Cook před jejich očima porazil strom a za dvě minuty spravil hřebíky starou rozpadlou pirogu, začali železné věci považovat za nejcennější na světě.

Tahiťané často zvali Cooka do svých chýší. Chýše byly upleteny z bambusu jako košíky a připomínaly převrácenou loďku. Okna neměly. Aby se člověk dostal dovnitř, musel lézt po čtyřech.

Veškeré zařízení Tahiťanů sestávalo z maličkých dřevěných laviček, které si dávali na noc pod hlavu.

Krb, na němž si připravovali jídlo, byl umístěn pod širým nebem vedle chýše: bylo to obyčejné ohniště, obložené kameny.

Banks začal studovat tahitštinu. Vyptával se posunky, jak se jmenují různé věci, a odpovědi Tahiťanů si zaznamenával. Tahiťané mu velmi ochotně odpovídali, takže si Banks záhy sestavil celý slovníček. Cook a Banks začínali pomalu rozumět, o čem si Tahiťané mezi sebou povídají, a jakžtakž se mohli s nimi dorozumět.

Cook se rozhodl, že jménem Anglie uzavře s Tahiťany spojenectví. Věřil, že tímto opatřením aspoň částečně ochrání mírumilovné a vlídné ostrovany před krutými námořními kapitány.

Po dlouhém vyptávání se mu podařilo zjistit, že na ostrově vládne královna Obereja. Cook si ji přál navštívit. Vzal s sebou Bankse a Tahiťané je vedli do vnitrozemí. Tam byla jiná vesnice, jen o něco větší. Bylo to sídelní město. Královnin palác se ničím nelišil od ostatních chýší. Skládal se z jedné místnosti, která neměla oken, světlo do ní pronikalo dveřmi.

Královna Obereja uvítala Cooka velmi přátelsky a přitom se neustále smála. Místo jedné sukně, kterou nosí všechny tahitské ženy, měla jich na sobě čtrnáct, což ukazovalo na její vysoké postavení.

Cook začal slavnostně hovořit o svém diplomatickém poslání. Lámaje slova a pomáhaje si posunky, snažil se jí vysvětlit, že vláda Anglie, velké zámořské země, chce uzavřít spojenectví s vládou Tahitského ostrova. Účelem toho spojenectví je blahobyt obou velkých národů.

Obereja se při každém kapitánově slově smála. Minula skoro hodina, než se dovtípila, že Cook hovoří o něčem velmi důležitém. Zaplétajíc se do svých čtrnácti sukní, vyběhla z paláce na dvůr a volala:

„Tupijo! Tupijo!“

Tupija byl tahitský ministr. Byl to šedivý důstojný muž a slavnostně přivítal hosty. Cook mu vyložil své státní poslání. Tupija ho poslouchal pozorně a vážně a s nelibostí se díval na královnu, která se nepřestávala smát.

Když Cook skončil, Tupija se zamyslil.

„Souhlasíme,“ řekl nakonec. „Tahiťané budou vždycky přáteli Angličanů, nebudou-li Angličané zabíjet Tahiťany hřmícími blesky ze svých okřídlených ostrovů.“

Cook řekl, že Wallis je obyčejný námořní lupič a že anglická vláda jeho činnost neschvaluje.

Spojenectví bylo uzavřeno. Cook daroval Tupijovi a Obereji několik seker a hromádku pestrobarevných korálů, čímž jim způsobil obrovskou radost.

Blížil se 3. červen, den, kdy planeta Venuše měla přejít přes sluneční kotouč. Hvězdář Green začal stavět s pomocí námořníků na břehu hvězdárnu.

Když však hvězdárna byla již téměř hotova, stalo se něco, co by bylo málem cestovatele s Tahiťany znepřátelilo.

Hvězdář Green pracoval na břehu jen dopoledne a v ostatní době nechával hvězdárnu pod ochranou třicetičlenného ozbrojeného oddílu, kterému velel poručík Pickersgill. Život tu plynul klidně a námořníci místo hlídání běhali o závod s Tahiťany, přeskakovali jeden druhého a zpívali sborově písně. A protože jim pušky při hrách překážely, odkládali je stranou a nechávali bez dozoru.

Jednoho dne však přistoupil k puškám mladý Tahiťan a začal si je zvědavě prohlížet. Velice se mu líbily; vzal jednu do ruky, aby si ji mohl lépe prohlédnout.

„Polož ji!“ křikl na něho poručík Pickersgill.

Ale Tahiťan nedal pušku z ruky. Tu poručík, aby ho postrašil, vystřelil do vzduchu.

Tahiťan vyskočil a prchal horempádem do lesa i s puškou. Poručík Pickersgill za ním vystřelil a na místě ho zabil.

Hned se objevili domorodci a kolem dokola obstoupili mrtvolu. Matka zastřeleného naříkala. Otec sliboval pomstu. A než Cook, který uslyšel výstřel, připlul ke břehu, byli už skoro všichni Tahiťané ozbrojeni kopími a připravovali se k boji.

Na štěstí se na břehu objevil Tupija. Vystoupil na velký kámen a pronesl k domorodcům řeč.

Hovořil dlouho a rozvážně o tom, že běloši jsou přátelé Tahiťanů, že jim nikdy nic neberou bez požádání, a proto ani Tahiťané nemají brát bělochům nic bez požádání.

Dav naslouchal pozorně Tupijovi a nakonec s ním souhlasil.

Mírumilovné vztahy byly obnoveny. Přesto Cook považoval zastřelení mladého Tahiťana za nesmyslné, za krutý čin, a potrestal poručíka Pickersgilla domácím vězením.

3. června se Green s Cookem uzavřeli na celý den do hvězdárny. Bylo tam velmi dusno. Celý den se střídali u teleskopu a zapisovali pozorování. Večer je vytáhli z hvězdárny skoro polomrtvé únavou, ale pozorovatelé byli spokojeni.

Mezitím se Banks toulal po ostrově a pozoroval život Tahiťanů.

Jednou potkal několik opilých mužů, i zajímalo ho, jakým nápojem se opili. Záhy se mu to podařilo zjistit. Na louce sedělo asi patnáct mužů a všichni mlčky žvýkali stébla nějaké rostliny. Když stébla dokonale pro mísili se slinami, vyplivovali je do společné hliněné nádoby a potom tuto břečku, které říkali aval, pili. A když se opili, začali tančit a zpívat.

Tahitští hýřilové přivítali Bankse velmi přátelsky. Podali mu nádobku avy a byli velmi překvapeni, když ji odmítl ochutnat. Banks si sedl stranou a naslouchal jejich písním.

Tahiťané zpívali:

Z dalekého moře k nám připluly okřídlené ostrovy.

Na okřídlených ostrovech žijí bílí lidé.

Bílí lidé mají mnoho vzácných věcí.

Mají rudé látky, červenější krve a krásnější záře.

Mají třpytivé kuličky jasnější slunce a nebe, které si zavěšují kolem krku.

Mají tvrdé ostré kameny, které mění stromy v třísky.

Je dobře být přítelem bělocha, dá ti mnoho pokladů.

Není dobře být nepřítelem bělocha, zabije tě létajícím ohnivým bleskem.

Banks, který naslouchal těmto táhlým jednotvárným zvukům, si uvědomil, že Tahiťané své písně předem neskládají. Zpívají o všem, co je právě napadne. Teď přemýšleli o běloších, a proto se běloši objevili v jejich písni.

Nejvíc byli cestovatelé překvapeni hřbitovy. Tahiťané nepohřbívali své nebožtíky do země. V lese postavili vysoké dřevěné lůžko a na ně položili nebožtíka; do jedné ruky mu vložili sekeru a do druhé kopí. Nad ním udělali bambusovou stříšku, která chránila mrtvolu před deštěm. Za několik dní sežrali draví ptáci všechno maso mrtvého a zanechali jenom jeho kostru.

Běloši, kteří se procházeli po ostrově, přicházeli často na takové hroby. Tahiťané se svých nebožtíků báli, a aby si je naklonili, kladli jim k nohám kokosové ořechy a banány.

Hvězdářská pozorování byla skončena. Cook se rozhodl opustit Tahiti a vydat se dál na západ, do neznámých končin, aby zjistil, existuje-li Jižní pevnina, a aby prozkoumal východní pobřeží Austrálie.

Když se Tahiťané dověděli, že se jejich hosté chystají odjet, shromáždili se na břehu ve velkém počtu a hlasitě plakali; podle zdvořilostních tahitských obyčejů mají se hosté vyprovázet s pláčem. Tupija, který se spřátelil s Cookem, upřímně hořekoval.

„Poslyš, Tupijo, pojeď s námi,“ řekl mu Cook. „Obepluješ celý svět a seznámíš se s takovými zázraky, o jakých se ti nikdy ani nezdálo. Budu s tebou jednat jako s bratrem, budeš žít v dostatku a bohatství. A až tě za několik roků přivezeme zpátky, naučíš svůj lid všem moudrostem bělochů. Svol, Tupijo, a jeď s námi!“

Tupija hořce vzdychl.

„Jel bych s radostí,“ řekl, „ale mám synovce Tajetu, dvanáctiletého chlapce; je to úplný sirotek. Komu ho zde svěřím? Zemře tu beze mne hlady.“

„Tak ho vezmi s sebou,“ navrhl mu Cook. „Pošlu ho v Anglii do školy, stane se z něho vzdělaný člověk.“

A Tupija souhlasil. Ubytoval se se svým kudrnatým synovcem ve zvláštní kajutě, umístěné mezi kajutou Cookovou a Banksovou.

13. července zdvihla Endeavour kotvy a vyplula na moře.

Nový Zéland

7. října uviděli mořeplavci zvlněné horské pásmo táhnoucí se od obzoru k obzoru.

„Hurá!“ zvolal Banks. „To je Jižní pevnina!“

„To je Nový Zéland, který objevil holandský cestovatel Tasman,“ řekl Cook.

„A Nový Zéland je součástí Jižní pevniny. O tom jsem pevně přesvědčen.“

„To se uvidí,“ řekl Cook. „Já odtud neodpluji dřív, dokud nezakreslím všechny břehy na mapu a nezjistím, je-li to pevnina nebo ostrov.“

Nový Zéland objevil roku 1642 Holanďan Abel Tasman. Viděl jen severní břeh Nového Zélandu, a proto nikdo nevěděl, jak veliká je tato země. Dalo se tedy předpokládat, že Nový Zéland je jen součástí nějaké obrovské pevniny.

O dva dny později zakotvila Endeavour v ústí nevelké říčky. Cook ji nazval Temže – na počest řeky, na níž leží Londýn. Břehy byly zarostlé hustým, neprostupným lesem, nad nímž trčely holé černé skály. Čím dále od břehu, tím byly skály vyšší a nakonec se změnily ve vysoké hory, na jejichž vrcholcích ležel věčný sníh.

Brzy se objevili i obyvatelé. Byli velcí a svalnatí. Čelisti měli vysedlé, takže jejich tváře vypadaly sveřepě. Nahá těla měli pestře pomalovaná. V rukou drželi dlouhá kopí a sekery z dobře vybroušeného zeleného kamene.

Cook nařídil spustit dva čluny a vydal se na břeh s Banksem a s oddílem ozbrojených námořníků. Když Novozélanďané spatřili přijíždějící bělochy, rozprchli se. Člun, v němž seděl Cook, přirazil ke břehu. Cook ho svěřil do opatrování čtyřem mladým námořníkům a odešel do lesa. Druhý člun zastavil mezi břehem a lodí.

Sotva Cook zmizel se svými druhy v lese, přepadli mladé námořníky čtyři Novozélanďané. Srazili je k zemi a napřáhli na ně svá dlouhá kopí.

Útočníky zpozorovali z druhého člunu a vystřelili na postrach do vzduchu. Novozélanďané, překvapeni rachotem, se zarazili, ale když se přesvědčili, že jim výstřely neublížily, vrhli se znovu na plavčíky.

Třeskla druhá rána a jeden z Novozélanďanů klesl na místě mrtev. Jeho druhové se dali na útěk a zmizeli v lese.

Když Cook uslyšel výstřely, vrátil se na břeh, nasedl do svého člunu a plul zpátky k lodi.

Byl hluboce zarmoucen, že první setkání s Novozélanďany skončilo zabitím domorodce. Byl by se s nimi rád spřátelil, jako se spřátelil s Tahiťany. Když 9. října uviděl na břehu rozčilený hlouček domorodců, vydal se neprodleně k nim pod bezpečnou ochranou tří ozbrojených člunů.

Cooka provázel Tupija.

Tentokrát se domorodci před Angličany nerozprchli. Přesto se však netroufali přiblížit k bělochům blíž než na třicet metrů. Tupija k nim pronesl diplomatickou řeč v tahitštině. K velkému Cookovu překvapení Novozélanďané rozuměli. Jak se ukázalo, novozélandský jazyk byl jenom zvláštním nářečím tahitštiny. Cook z toho měl velkou radost; Tupija mu ulehčí styk s obyvateli této země.

„My jsme k vám nepřišli s válkou, ale s mírem,“ pravil Tupija. „Potřebujeme se u vás zásobit pitnou vodou a potravinami. Ale nebojte se, nic od vás zadarmo nechceme. Za všechno vám štědře zaplatíme. Dostanete od nás sekery z lesklého kamene, který je tvrdší než vaše skály,“ zamával nad hlavou ocelovou sekerou, „drahé kuličky, které vás všechny okrášlí,“ ukázal na skleněné korále, které zdobily jeho hruď, „a rudou látku, která vás bude hřát i za nejstudenější noci.“

Novozélanďanům se Tupijova řeč líbila, dodali si odvahy a jeden po druhém přistupovali blíže. Cook je přátelsky vítal, každému daroval šňůru korálů a přemlouval je, aby s ním jeli na loď.

Zdálo se, že všechno je v nejlepším pořádku.

Vtom se jeden z domorodců přiblížil k hvězdáři Greenovi, vytáhl mu z pochvy dýku a dal se na útěk. Green po něm střelil. Ale domorodec byl už hodně daleko, takže ho broky nezasáhly. Cook přemlouval Greena, aby domorodci dýku ponechal a nevyvolával zbytečné krveprolití. Ale v tu chvíli vystřelil lékař Monkhouse a prchajícího na místě zabil. Green přistoupil k zastřelenému a vzal si svou dýku.

Když Cook viděl, že se mu ani tentokrát nepodařilo dohodnout se s domorodci, rozhodl se k návratu na loď.

Novozélanďané však přešli do útoku. V bitevním šiku, šermujíce kopími, vyrazili proti bělochům.

Námořníci vypálili salvu.

Několik Novozélanďanů kleslo. Ostatní se vrhli do řeky a přeplavali na druhý břeh.

Čluny vypluly k lodi. Po chvíli se před nimi objevily dvě domorodé pirogy, které mířily k břehu. Cook chtěl stůj co stůj znovu získat důvěru domorodců a rozhodl se použít posledního prostředku: vzít je na loď, tam jim rozdat dárky, ukázat jim, že nejsou jejich nepřáteli, a pak je zase pustit na břeh.

Čluny zahradily pirogám cestu. Jedné piroze se přesto podařilo proklouznout a za pět minut byla už u břehu. Druhou však čluny obklíčily ze tří stran. Tupija se pokoušel s Novozélanďany zahájit vyjednávání.

„Nebojte se!“ volal na ně. „My vám nic zlého neuděláme!“

„My se nebojíme!“ odpověděli Novozélanďané a sedm kopí proletělo nad hlavami Angličanů.

Dva námořníci byli lehce zraněni.

„Bijte je!“ křikl kdosi.

Třeskly výstřely a čtyři Novozélanďané klesli s prostřelenými hlavami na dno pirogy.

Jen s velkou námahou dosáhl Cook toho, že námořníci nezastřelili i zbývající tři domorodce. Vzali je do zajetí a odvezli na loď.

Cook je skvěle pohostil, dal jim napít sladké kořalky a daroval jim korále, látky a sekery. Zajatci se však přesto chovali nepřátelsky, odmítali s Tupijou mluvit, a když je večer odvezli na břeh, házeli za odplouvajícím člunem kamení.

Je to pevnina nebo ostrov?

Cook se rozhodl, že nemá smyslu déle se zde zdržovat, a vydal se podél břehu na sever. Celá posádka se již chtěla co nejdříve dozvědět, je-li to Jižní pevnina nebo je-li Nový Zéland jen jedním z četných tichomořských ostrovů.

Vanul nepříznivý vítr a Endeavour plula jen zvolna kupředu. Mořeplavci se vydávali na břeh jen pro pitnou vodu a vyhýbali se setkání s domorodci. Z dálky viděli vesnice a malé dřevěné pevnosti, které domorodci nazývali i-fiu. Tyto pevnosti s vysokými tyčkovými ploty stavěli na skalnatých vrcholcích. Měli tam i hromady kamení, které házeli na útočníky.

V noci loď kotvila v zálivech, kterých tu bylo mnoho; tehdy se na břehu shromažďovali Novozélanďané, tančili kolem ohňů válečné tance a proklínali cizince.

Když Endeavour obeplula nejsevernější mys Nového Zélandu, zamířila podél západního pobřeží na jih. Tato část země byla řídce obydlena, domorodci zde byli mírumilovní, takže se cestovatelé mohli volně procházet po břehu. Při jedné takové procházce vystoupil Cook s Banksem na vrchol vysoké hory. Před nimi se rozkládal celý kraj.

„Podívejte se!“ vykřikl Cook. „Ze všech stran nás obklopuje voda. Jsme tedy na ostrově! Kde máte tu svou Jižní pevninu?“

Banks se pozorně zahleděl na obzor. A najednou spatřil na jihu, za úzkým pruhem vody, zasněžené horské štíty.

„Ano, jsme na ostrově,“ pravil, „ale tenhle ostrov je omýván mořem jenom ze tří stran. Na jeho čtvrté straně je úzký průliv. A za průlivem je Jižní pevnina.“

Cook si pomyslil, že by Banks mohl mít pravdu.

Banksovo vyprávění o průlivu, za nímž leží nějaká veliká hornatá země, způsobilo na lodi rozruch. Nikdo nepochyboval, že je to Jižní pevnina. Nakonec i Cook tomu uvěřil.

Endeavour plula plnými plachtami na jih. 8. února 1770 vplula do průlivu. Cook navrhl, aby tento průliv pojmenovali po Banksovi, protože on první jej z hory zpozoroval.

Ale Banks to rozhodně odmítl. Chtěl, aby se průliv nazýval Cookův, a poněvadž se k jeho žádosti připojila celá posádka, nezbylo Cookovi, než aby souhlasil.

Břehy Cookova průlivu byly hustě obydleny. Když domorodci spatřili loď, sbíhali se v houfech a s řevem házeli do vody mračna kopí a kamení.

Cook však nezakotvil. Když proplul průlivem a dostal se znovu na oceán, obrátil se na jih a plul podél východního břehu této neznámé země.

Vanul příznivý vítr a loď se hnala rychle vpřed. Domorodce nebylo nikde vidět. Tato země vypadala ještě smutněji než ostrov, který obepluli. Pokrývaly ji mohutné hory, jež se svažovaly až k pobřeží. Údolí zde nebyla – jednu horu od druhé oddělovaly úzké úžlabiny. Horská úbočí pokrývalo tmavozelené chmýří – byly to husté lesy – a na vrcholcích se třpytil sníh.

9. března břeh prudce odbočil vpravo, na západ, a 10. března na sever. To znamenalo, že tato země je také ostrov. Endeavour proplula podél jeho západního břehu a vrátila se do Cookova průlivu.

„Doufám, Banksi, že jste se nyní přesvědčil, že Nový Zéland nemá nic společného s Jižní pevninou,“ řekl Cook. „Skládá se ze dvou velkých ostrovů…“

„Vím to, vím to!“ přerušil ho Banks. „Severní ostrov dal světu Tasman a jižní vy. Ale…“

„Copak?“

„Ale odkud víte, že Jižní pevnina neleží na jih od jižního ostrova?“

Cook se zamyslil.

„Ne, to není možné,“ řekl posléze. „Všiml jste si, jaké dlouhé a rovné vlny narážejí na jižní mys Nového Zélandu? Takové vlny mohou přicházet jenom ze širého moře. Každý zkušený námořník vám řekne, že tam poblíž není žádná pevnina.“

Austrálie

Cook opustil Nový Zéland a pokračoval v plavbě na západ.

Měl před sebou ještě jeden důležitý úkol – prozkoumat východní pobřeží Austrálie. O jejím jižním a západním pobřeží bylo už něco známo zásluhou Ábela Tasmana a některých jiných holandských mořeplavců. Její východní břeh však zůstával stále ještě pro Evropany úplnou záhadou. Domnívali se, že se rozkládá někde zcela blízko Nového Zélandu.

Ale Endeavour už plula několik neděl na západ, aniž objevila nějakou zemi. Teprve za měsíc po vyplutí z Cookova průlivu, 19. dubna 1770, spatřili mořeplavci v dálce úzký pruh břehu. Austrálie byla tedy mnohem menší, než jak předpokládali evropští učenci. Od Nového Zélandu ji dělila obrovská vodní prostora.

Cook vyhledal příhodný záliv, zakotvil, spustil člun a odplul k břehu. Na břehu stálo asi čtyřicet domorodců, úplně nahých a černých. Tvrdé, šedé vlasy jim trčely vzhůru.

Lodě se vůbec nevšímali, ale když spatřili blížící se člun, rozprchli se. Na břehu zůstali pouze dva odvážlivci s dlouhými dřevěnými kopími v rukou. Spustili výhrůžný válečný pokřik. Cook byl překvapen jejich odvahou – vždyť v člunu sedělo patnáct mužů. Vysvětloval jim posunky, že běloši mají naprosto mírumilovné úmysly, že si chtějí pouze nabrat pitnou vodu. Oba tvrdohlaví domorodci však nechtěli o ničem ani slyšet. Nasbírali si kameny a začali je házet na člun. Kormidelník, jenž byl lehce zasažen kamenem, vystřelil na jednoho Australana z brokovnice a poranil mu nohu.

Poté Australané utekli, ale když se běloši vylodili, vynořili se opět z lesa s velkými dřevěnými štíty v rukou. Nadarmo jim Cook házel hřebíky a korále. Věcí si vůbec nevšímali a nepřestávali bělochy ohrožovat. Teprve nový výstřel z pušky je donutil, že nechali námořníky na pokoji.

Po této příhodě mohl Cook chodit všude, kde chtěl. Zkoumal půdu a zjistil, že je to černá zem, která může dávat bohatou úrodu. Vysoká šťavnatá tráva jako by čekala, až na ni pastýři vyženou dobytek. Do oceánu se vlévala mohutná řeka, v níž se hemžily nejrozmanitější ryby. Lesy byly řídké, ale stromy, zejména blahovičníky, překvapovaly svou výškou a tloušťkou. Vzduch zněl ptačími hlasy a na pobřežním písku bylo vidět stopy zvířat.

Cook pečlivě prozkoumal tuto zemi a byl svými objevy velmi spokojen.

Jen jedno se mu nepodařilo – navázat spojení s obyvateli. Když je potkal v lese, snažil se s nimi zavést rozhovor, ale sotva se k nim přiblížil, rozutekli se hned na všechny strany. Zastavil dvě malá australská děvčátka a ověsil je od hlavy k patě barevnými korály. Když je pustil, hodila děvčátka všechny korále na zem a utekla. Cook tedy nechával na místech, kam Australané nejčastěji přicházeli, hřebíky a sekery. Oni se však těchto vzácných věcí ani nedotkli.

Když se mořeplavci zásobili pitnou vodou, zdvihla Endeavour kotvy a zamířila podél břehu na sever.

Byla to nudná plavba.

Austrálie je nesmírně jednotvárná. Rovné, nevysoké pohoří zastíralo obzor. To Cookovi připomínalo hory Jižního Walesu v Anglii, a proto nazval celý tento kraj Novým Jižním Walesem. Hlavním úkolem Cookovým v té době bylo sestavit podrobnou mapu, na kterou zakresloval každý mys, každý záliv, každý pobřežní ostrůvek.

25. května přepluli obratník Kozoroha a z mírného pásma se dostali do tropického. Když se po několika dnech Banks procházel po břehu, spatřil velké podivné zvíře, které mělo na břiše kožený vak. Byl to klokan, jehož Evropané ještě nikdy neviděli.

Plavba podél australských břehů byla dosti nudná, ale zatím zcela úspěšná. Nikdo ani netušil, jaké nebezpečí na všechny číhá.

Na pokraji záhuby

„Sto osmnáct! Sto dvacet! Sto dvacet tři!“ hlásil námořník, který měřil hloubku olovnicí.

Endeavour už plula šest hodin mezi mělčinami a podmořskými skalisky a stále se z nich nemohla vyprostit. Posádka už byla vyčerpána neustálým měněním směru, ustavičným bojem s větrem, který každou chvíli zaháněl loď na mořské útesy.

V deset hodin večer nedosáhla olovnice dna a všichni si ulehčeně oddychli. Cook nařídil, aby pluli na širé moře, a odešel do své kajuty.

Za půl hodiny se rozlehl zděšený výkřik námořníka, který stále ještě měřil olovnicí dno.

„Sto sedm stop!“

A než se mu znovu podařilo spustit olovnici, ozval se pronikavý skřípot, potom praskot lámajícího se dřeva, a Endeavour se zastavila. Plachty se naduly posledním úsilím jako obrovské měchýře a loď se naklonila na bok. Pravý okraj paluby se téměř dotýkal vody.

V minutě se zde objevil Cook.

„Všechny plachty dolů!“ přikázal.

Stáhli plachty, ale loď se nenarovnala. Uvázla v rozsedlině podmořského útesu. Kameny jí sevřely dřevěné boky jako kleště, takže se nemohla vyprostit.

Ke Cookovi přistoupil doktor Monkhouse.

„Počkejte, sire, na příliv,“ řekl. „Příliv nás zvedne a vysvobodí.“

„Právě teď je největší příliv,“ křikl Cook. „Později může nastat jen odliv.“

Cook usilovně přemýšlel, jak se z této situace dostat. Lodi se muselo ulehčit.

Cook rozkázal:

„Děla přes palubu!“

Do moře bylo shozeno devět děl. Voda vystříkla až do výše stěžňů, ale Endeaoour se ani nepohnula.

„Vylejte pitnou vodu!“ křikl kapitán.

Na palubu byly vyvaleny sudy a pitná voda, kterou si opatřili s takovou námahou, vytekla do moře. Ale vtom začal odliv a s ním zmizela veškerá naděje, že se loď před denním přílivem podaří uvolnit.

Mořeplavci pochopili celou hrůzu svého postavení teprve ráno, když se rozednilo. S každou nabíhající vlnou narážela loď více o kameny, a tím se pomalu ničila. Kolem už pluly úlomky kýlu a lodního těsnění. Stačilo, aby jen trochu zesílil vítr, a z Endeavour by zbyly za chvilku jen třísky.

Cook poslal do podpalubí tesaře. Obával se, není-li na dně lodi proražena díra. Tesař se vrátil celý bledý:

„Tam je plno vody, sire!“

Cook sestoupil do podpalubí. Tam na černé hladině plavaly bedny a prázdné sudy a pomaloučku stoupaly vzhůru.

„K pumpám!“ nařídil Cook a odešel do své kajuty.

Zavrzaly dvě pumpy a začaly vyplivovat do moře kalné praménky. Námořníci se rozdělili na tři skupiny, které střídavě pumpovaly vodu.

Nastal dlouho očekávaný denní příliv, ale ani ten nepřinesl vysvobození. Ukázalo se, že je slabší než noční a nadzvedl jen mírně záď lodi.

V šest hodin začala voda v podpalubí znovu stoupat, takže museli postavit třetí pumpu. Čtvrtá pumpa, náhradní, byla porouchána. Cook ji nařídil shodit do moře.

Námořníci, kteří celou noc nespali a celý den nic nejedli, byli vyčerpáni. U pump se museli střídat každých sedm minut. Důstojníci nastupovali na místa námořníků, kteří klesali únavou, a pracovali stejně jako ostatní. Nikdo nereptal. Každý cítil, že na této vyčerpávající práci závisí jeho vlastní záchrana.

Když se setmělo, přistoupil Banks ke Cookovi.

„Věříte, že se ze skály vyprostíme?“ zeptal se.

„Věřím,“ odpověděl Cook. „V noci nastane vysoký příliv.“

„Ale australský břeh je od nás vzdálen osm mil,“ řekl Banks. „Stačí Endeavour k němu doplout s takovou obrovskou dírou ve dně? Teď je díra ucpána skálou jako zátkou, ale až se uvolníme…“

Cook mlčel.

„Do člunů se vejde sotva polovička posádky,“ pokračoval Banks. „Ostatní však budou odsouzeni k záhubě. Co si počneme?“

„Co si počneme?“ opáčil Cook. „Vy a já? Zůstaneme na lodi.“

Cook však věděl, že tohle není řešení situace. Všichni námořníci se stejně nevejdou do člunů. A co očekává ty, kterým se podaří přistat u australského břehu? Osamělý život daleko od vlasti a příbuzných. Ostatně jiné východisko není, musí se dále pumpovat.

Cook přistoupil k pumpě, rozepjal si límec u košile a začal společně s vyčerpanými námořníky pumpovat vodu. Teď se už střídali každých pět minut. Po pěti minutách klesali námořníci únavou a leželi nehybně tak dlouho, dokud na ně nepřišla znovu řada.

Nastal příliv. Hladina už dosáhla nejvyššího bodu denního přílivu a stále ještě stoupala. Všechny čluny byly spuštěny na vodu a přivázány k zádi lodi, aby jí pomohly uvolnit se ze skály.

Voda jen pozvolna stoupala. Loď se pohnula a zakymácela. Všem se zatajil dech napjatým očekáváním.

Hurá! Paluba se vyrovnala. Endeavour se lehce zahoupala na vlnách.

Vesla člunů pleskla o hladinu. Lana se napjala a loď, couvajíc, vyprostila se ze skal. Teď byla pod ní hloubka. Jsou zachráněni!

V mžiku byly napnuty všechny plachty. Protože bylo bezvětří, visely obrovské plachty jako pytle a sotva se pohybovaly. Loď plula pomalu k břehu.

Požár

Ale neštěstí cestovatelů neměla ještě skončit. Loď byla v mnohem horší situaci, než se dalo předpokládat. Dno měla tak odřené, že nebylo místy silnější než podešev. A pumpy se za osmačtyřicet hodin nepřetržitého pumpování tak opotřebovaly, že již na ně nebylo spolehnutí.

K dovršení všeho se objevily mezi posádkou kurděje.

Od toho dne, kdy vypluli z Nového Zélandu, nejedli námořníci nic kromě lodních sucharů a slaniny. Strastiplná noc, strávená na podmořském útesu, tak vyčerpala všechny jejich síly, že teď nebyli s to vzdorovat kurdějím. Obzvláště trpěl Tupija. Od dětství byl zvyklý na čerstvé ovoce a solené maso se suchým chlebem nemohl už ani vidět; teď se sotva vlekl.

Cook hned poslal výpravu pro ovoce, zeleninu a zvěřinu. Avšak běda, tato část Austrálie byla zcela neúrodná. Všude samý písek, suchá žlutá tráva a vyprahlý les. Výprava se vrátila, ale nic s sebou nepřinesla kromě obrovského mořského měkkýše.

Čerstvé stopy bosých lidských nohou v písku však prozrazovaly, že i tato země je obydlena. A vedle stanů rozbitých na břehu se skutečně brzy objevilo několik Australanů, podobných těm, které cestovatelé viděli už dříve. Ale tihle si bělochů vůbec nevšímali. Cook jim dával korále, sekery i tkaniny, ale oni hned zase všechno zahazovali, poněvadž to považovali za bezcenné. Za cennou věc považovali jen to, co se dalo jíst. Jídla si vážili nade všechno.

Kvůli jídlu také vznikl mezi nimi a bělochy spor, který by byli málem Cook a jeho druhové zaplatili životem.

Stalo se to takto:

Jednou se několika námořníkům podařilo zabít dvě obrovské želvy. Cook měl z toho velkou radost. Doufal, že čerstvé maso pomůže nemocným kurdějemi, a nařídil, aby želvy upekli k obědu. Vtom se objevili Australané, popadli jednu želvu a beze slova ji táhli do lesa. Námořníci však nelenili a želvu jim vzali. Domorodci tím byli zřejmě velmi překvapeni a prohlásili, že mají hlad. Cook přikázal, aby jim dali suchary, kterých bylo na lodi dostatek. Byl na ně hrozný pohled, s jakou lačností se do nich pustili. Každý jich snědl nejméně čtyři až pět liber. Nasyceni a ospalí pak vstali, naložili si znovu želvu na záda a odcházeli pomalu do lesa.

Námořníci jim podruhé želvu vzali. Tu se Australanů zmocnila zuřivost. Přiběhli k ohništi, na němž tesař vařil smolu k vyspravení děr v lodi, uchopili hořící oharky a začali podpalovat trávu kolem tábora.

Cook nařídil střílet. Bylo však pozdě. Suchou trávu už zachvátily plameny. Mořský vítr rozdmýchával oheň, který rudým obloukem obkličoval mořeplavce.

„K vodě! Na loď!“ křikl Cook, ale to se už všichni i bez rozkazu hnali úprkem ke břehu.

Plamen je doháněl. Naštěstí písečný přesyp na chvíli zadržel plameny, a tak se jim podařilo skočit včas do vody.

Za chviličku byli už na lodi, v naprostém bezpečí.

Oheň se s neobyčejnou rychlostí šířil po celém pobřeží. Hořela pole, v lesích se hroutily stoleté blahovičníky. Oheň přeskakoval z rokle do rokle a večer, když se setmělo, plazil se už pomalu vzhůru po zalesněných úbočích dalekých hor. K ránu se požár doplazil až k obzoru.

Čtyři dny a čtyři noci pozorovali mořeplavci s hrůzou ohnivé moře, které ničilo celou zemi.

„Šílenci!“ říkal Banks. „Vždyť se sami za živa upálili.“

Když se však kotouče dýmu rozptýlily, spatřil Cook dalekohledem v dálce na moři několik svázaných klád, na nichž klidně seděli Australané s udičkami v rukou.

Strastiplná plavba

Nakonec Endeavour jakžtakž spravili. Museli se vydat na cestu.

Bohužel, na návrat do Anglie teď nebylo ani pomyšlení. Vyčerpaná posádka by jednak nevydržela tak dlouhou plavbu a kromě toho loď potřebovala důkladnou opravu. Cook se rozhodl doplout do nejbližšího místa, kde žili Evropané – do města Batávie v holandské kolonii na ostrově Jávě.

Aby zase nenarazili na skálu, vyslali na moře člun s kormidelníkem, který měl sestavit mapu všech mělčin a podmořských útesů. Kormidelník se vrátil až za dva dny a přivezl neradostné zprávy.

Ukázalo se, že se podél celého břehu táhne pod hladinou bariéra z korálových útesů, která zabraňuje vjezdu na širé moře. Tato překážka je oddělovala od celého světa jako žalářní zeď. Kormidelník byl vyslán podruhé. Když se vrátil, oznámil, že na severu pravděpodobně je průchod.

Začala plavba, která nemá obdoby v historii mořeplavectví. Mořeplavci propluli tři sta šedesát mil, měříce při tom hloubku krok za krokem olovnicí. Nepřetržité mělčiny rozdíraly Endeavour tak, že se jí obnovila všechna stará zranění. V lodním kýlu přibývalo vody devět palců za hodinu a nemocná posádka musela pumpovat ve dne v noci.

A když konečně obepluli korálovou překážku, očekával je neméně těžký úkol. Cestu jim zatarasil břeh Nové Guineje. Tehdy ještě nevěděli, je-li Nová Guinea ostrov nebo tvoří-li součást australské pevniny. Kdyby tvořila součást australské pevniny, museli by obeplout i Novou Guineu. To by značně prodloužilo jejich cestu. Proto se Cook rozhodl, že se pokusí najít průliv mezi Novou Guinejí a Austrálií.

Naštěstí tento průliv nalezli, takže za dva týdny už plula Endeavour mezi ostrovy Malajského souostroví.

Tady snadno sehnali ovoce a nemocní kurdějemi se začali uzdravovat. Na lodi se však objevila jiná strašlivá nemoc – malárie. Loď se teď podobala nemocnici. Zdraví námořníci byli tak vyčerpáni, že neměli ani sil ošetřovat nemocné. K dovršení neštěstí onemocněl malárií i chirurg Monkhouse, jediný lékař na lodi, a za několik dní zemřel. Tupija a jeho synovec neopouštěli lůžka. Byl ohrožen i Banksův život. Skoro každou noc hodili přes palubu jednoho nebožtíka. Cooka držela na nohou jenom jeho neobyčejně silná vůle.

Když konečně Endeavour vplula do batávského přístavu, neměl ani kdo svinout plachty.

Batávie je velké, poloevropské město na ostrově Jávě, hlavní město Holandské Indie. Vyčerpaní mořeplavci se rozradostněni dívali na patrové zděné domy, na vydlážděné ulice, na vysoké kostely. Celá posádka opustila Endeavour a ubytovala se v nejlepším hotelu v městě. Jejich loď, která tak statečně bojovala s bouřemi a mělčinami, byla odvlečena k opravě do místní loděnice.

Tupija, jehož zdravotní stav se trochu zlepšil, se procházel po městě a všeho si pozorně všímal. Nezapomínal, že ve své vlasti byl ministrem, a proto před cizinci svůj údiv skrýval. Ale Cook viděl na jeho tváři, jak je velkolepostí a mohutností města nesmírně překvapen.

„Proč se zde všichni tak rozmanitě oblékají?“ ptal se jednou Cooka.

„Poněvadž se sem sjíždějí lidé z různých zemí,“ odpověděl mu Cook, „a v různých zemích se různě oblékají. Holanďané nosí šaty takové, Malajci jiné a Angličané také jiné.“

„Pak se chci také obléknout, jak se oblékají v mé vlasti,“ řekl Tupija; svlékl darovaný námořnický oblek a oblékl si svůj tahitský oděv.

Po příjezdu do Batávie se všichni nemocní cítili zpočátku lépe. Ale po několika dnech vypukla malárie znova. Denně někoho pohřbili. Umřel maličký Tajeto. A několik dní před odjezdem z Batávie zemřel i Tupija. Nepodařilo se mu tedy spatřit Anglii, po níž tolik toužil.

Další cesta Endeavour již vedla po mořích dobře známých. Když obeplula jižní cíp Afriky – mys Dobré naděje – vpluli naši cestovatelé do Atlantického oceánu a skoro po třech letech se 12. června 1771 vrátili do Anglie.

Kapitola třetí

HLEDÁNÍ JIŽNÍ PEVNINY

Znovu na cestu

Cookovo jméno se rozlétlo po celé Anglii. Ve všech novinách se objevily články o Cookovi. Knihy s popisem jeho cesty šly na dračku a byly překládány i do cizích jazyků.

Celý vědecký svět byl vzrušen. Hvězdáři rokovali o jeho pozorováních Venuše při přechodu přes sluneční kotouč; botanici o rostlinách, které dovezl; zoologové o zvířatech, jež viděl v Austrálii; geologové o otázce vzniku tichooceánských ostrovů; antropologové o řeči a zvycích Novozélanďanů.

Ale ze všech nejvíc byli vzrušeni zeměpisci. Už dávno nedostali tolik cenných zpráv. Zakreslení břehů Austrálie a Nového Zélandu zaplnilo obrovskou bílou skvrnu na všech evropských mapách. A co průliv mezi Novou Guinejí a Austrálií – to není velkolepý objev?

Ale nejvíc vědce překvapilo, že Cook neobjevil Jižní pevninu. Měla přece podle jejich mínění ležet právě v zeměpisných šířkách, jimiž projížděla Endeavour.

Zasedání Britské zeměpisné společnosti probíhala bouřlivě. „Jižní pevnina neexistuje!“ tvrdili jedni. „Kapitán Cook to dokázal naprosto jasně!“

„Jižní pevnina musí existovat!“ odpovídali jiní. „Bez ní by zeměkoule ztratila rovnováhu a převalila by se na bok. Ale Jižní pevnina leží jižněji než místa, která navštívil kapitán Cook. Kdyby bylo našeho statečného cestovatele napadlo, když opustil Nový Zéland, zamířit rovnou na jih, bylo by dnes jeho jméno slavnější než jméno Kolumbovo.“

Anglická vláda chtěla stůj co stůj objevit tuto neznámou Jižní pevninu: jaká bohatství by mohly skrývat její hory, jaké výhody by bylo možno získat z obchodu s jejími obyvateli! A admiralita se rozhodla vyslat novou výpravu a uložila jí proniknout co možná nejdál na jih. Jediným mužem, který se mohl postavit v čelo této výpravy, byl opět kapitán Cook.

Tentokrát mu nedali loď jednu, ale hned dvě, a každá byla větší než Endeavour. První loď, na níž měl plout sám Cook, jmenovala se Resolution, a druhá, které velel kapitán Fourneaux, podřízený Cookovi, se nazývala Adventure.

Cookovi nařídili, aby obeplul zeměkouli, přičemž se měl držet pokud možná nejblíže jižního pólu. A v zimě, kdy chtě nechtě se bude muset vrátit do tropů, může dál prozkoumávat tichooceánské ostrovy.

Na této cestě měli Cooka doprovázet noví spolucestovatelé, protože chirurg Monkhouse a hvězdář Green za plavby zemřeli a Banksovo zdraví bylo navždy podlomeno zhoubnou malárií.

Nyní pluli s Cookem dva přírodopisci – otec a syn Forsterovi, dva hvězdáři – William Wales a Bayjey a malíř William Hodges, jehož vzali s sebou proto, aby cestou nakreslil nové země a jejich obyvatele. Cook se spřátelil zejména s Forsterem mladším, mladým nadaným učencem.

5 července 1772 vypluly Resolution a Adventure z Plymouthu. 29. října připluly k mysu Dobré naděje.

Na mysu Dobré naděje se Forster syn setkal se švédským botanikem doktorem Sparmannem, který se zabýval studiem jihoafrického rostlinstva. Forster ho vybídl, aby se připojil ke Cookově výpravě, a Sparmann radostně souhlasil. Tak se na lodi Resolution objevil nový cestující, neobyčejně užitečný svými vědeckými znalostmi.

Ledové hory

Cook nakoupil potraviny, nechal odpočinout námořníky, pak opustil Afriku a plul přímo na jih.

Počasí bylo den ze dne chladnější a pošmournější. Deště, které nastaly, pozvolna vystřídal sníh. 10. prosince potkali na 50° 40’ jižní šířky první plující ledové kry.

Mnohé z nich byly neobyčejně veliké. Jednou by se byla Resolution málem srazila v mlze s ledovcem, který byl čtyřikrát vyšší než její nejvyšší stěžeň. Srážka s takovým ledovcem by byla určitě skončila zkázou lodi.

Odvážní mořeplavci s pohledem pronikavě upřeným na clonu padajícího sněhu pokračovali v plavbě na jih.

Cook nespal, nepřevlékal se, neměl čas se ani najíst, ani umýt. Pracoval ve dne v noci. Nejenže musel vést obě lodi, ale měl i mnoho badatelských a vědeckých povinností. Vědci, kteří ho doprovázeli, byli teoretikové, kabinetní učenci, a nemohli se obejít bez praktických zkušeností svého kapitána.

Cook si všiml, že všechny ledovce plují od jihu na sever, třebaže vanul severní vítr. Zajímalo ho to; předpokládal, že je unáší nějaký podmořský proud. Forster otec a hvězdář Wales se nabídli, že rychlost tohoto proudu změří.

Vzali s sebou měřicí přístroje, nasedli do člunu a odrazili od lodi. Vlny házely člunem jako skořápkou. Lepkavý sníh je oslepoval. Oni však statečně pracovali.

„Ale kde je Resolution?“ zeptal se nenadále Wales.

Forster se rozhlížel na všechny strany. Resolution nebylo skutečně nikde vidět. Všude, kamkoli pohlédli, pluly jen ledové kry, které kolem dokola obklopovaly člun.

„Tamhle za tím ledovcem asi bude,“ řekl Forster. „Tenhle obrovský ledovec nám ji zakryl. Budeme jej muset obeplout.“

Opřeli se do vesel, a už ledovec obepluli. Ale za ním, mírně se houpaje a omýván vlnami, pluje jiný ledovec.

Kde je však Resolution?

Obepluli druhý ledovec, třetí, čtvrtý… Co to vyvedli, že zabloudili v tom nekonečném pohyblivém labyrintu?

Loď beze stopy zmizela.

Veslovali s horečnatým spěchem. Třebaže vanul studený, ostrý vítr, řinul se jim po zádech pot.

Míjely hodiny. Vesla jim už padala z rukou.

Snesl se soumrak. Wales si lehl na dno loďky a zavřel oči. Sami, bez potravy, na neznámém rozbouřeném oceáně!

Tu k nim dolehl soumrakem vzdálený, sotva slyšitelný zvuk. Vyskočili a chopili se vesel. Obeplouvali kru za krou, křičeli do padajícího sněhu, do větru. Už se jim opět nedostává sil k veslování a místo křiku se jim dere z hrdla chrapot…

Před nimi je černá záď lodi Adventure\

Kapitán Fourneaux dal učencům polomrtvým únavou napít malinové šťávy a poslal je na lůžko.

14. prosince se před lodí sevřely ledy. Zamrzávající ledové hroudy se změnily v pahorkovité pole a zatarasily jim další cestu na jih.

Cook se po dva týdny pokoušel obeplout tuto ledovou bariéru hned od východu, hned od západu, ale bezvýsledně. V ledovém poli nebyl jediný průlom, jediný kanál. Možná že Jižní pevnina leží ještě jižněji, za těmito ledy. Ale přístup k ní nebyl možný.

Cook se obrátil na sever a plavil se k dalekému Novému Zélandu. Zásobí se tam potravinami a přes zimu bude moci prozkoumat tropickou část Tichého oceánu. Ale příští léto se chtěl opět vrátit na jih a pokusit se proniknout co možná nejblíž k pólu. Konec konců je třeba buď Jižní pevninu objevit, nebo dokázat, že neexistuje.

Když se nakonec vyprostili z pásma ledových ker, postihlo je nové neštěstí: Cook ztratil Adventure. Lodě se v noci na moři rozešly. Resolution marně brázdila vlny, marně stříleli z děl.

Přesto však Cook doufal, že kapitán Fourneaux popluje na Nový Zéland a tam na něho v Cookově průlivu počká.

Hrozné zprávy

Přišel březen. Březen je na jižní polokouli podzimní měsíc. Cook spěchal na sever; prchal před polární zimou. 25. března 1773 zpozorovali mořeplavci břeh Nového Zélandu. Před pěti měsíci opustili Afriku. Na oceáně strávili téměř půl roku, aniž spatřili nějakou pevninu.

Resolution zakotvila ve velkém zálivu, který ležel v jihozápadním cípu jižního ostrova Nového Zélandu. Cook jej pojmenoval Dušky Bay (Zasmušilý záliv).

Ale záliv se zdál zasmušilý jen na pohled. Pro vyčerpané námořníky byl však rájem. Cook si vybral nejprve vhodné místo k zakotvení a potom rozdělil námořníky na oddíl lovecký, rybářský a přírodopisný. Lovci se vydali do lesa za zvěří, rybáři natáhli sítě a přírodopisci, vedení oběma Forstery, se rozběhli po břehu sbírat rostliny vhodné k jídlu.

Domorodců bylo na břehu málo a vesměs se chovali k bělochům mírumilovně. Jejich náčelník navštívil s dcerou britskou loď.

Ryb nalovili hodně, přinesli i rozmanitou divoce rostoucí zeleninu, ale zvěř neobjevili žádnou, proto se lovci vrátili bez úlovku. V těchto hustých lesích nebyla téměř žádná zvěř. Domorodci žili skoro o hladu. Živili se rybolovem, ale tak, že ryby zabíjeli kopími. Cook se rozhodl osídlit novozélandské lesy divokou zvěří. Vzal pět divokých husí, které koupil na mysu Dobré naděje, odnesl je do nejhustšího lesa a pustil je na svobodu.

18. května zdvihla Resolution kotvy a vydala se do Cookova průlivu, kde ji podle ujednání měla očekávat Adventure. Plavba podél novozélandských břehů úspěšně pokračovala a o týden později vpluli mořeplavci do průlivu.

Kapitán Fourneaux čekal zde na ně už přes měsíc. Podařilo se mu navázat dobré styky s domorodci, kteří mu denně přinášeli na loď výměnou za sekery a korále několik košíků ryb.

„To jsou hrozní lidé,“ vyprávěl kapitán Fourneaux Cookovi. „Muži bijí ženy a ženy děti. Náčelníci jim vládnou potud, pokud jsou ze všech nejsilnější, ale jakmile zestárnou, poddaní je usmrtí. Tady ustavičně bojují proti sobě nejen kmeny, ale i vesnice, a dokonce i jednotlivé rodiny. A přitom všichni hladovějí – jak náčelníci, tak prostí lidé. A není divu – špatně obdělávají půdu a z domácích zvířat chovají jen psy a vepře. Dokonce mi vyprávěli… ostatně, já tomu nevěřím…“

„Co vám vyprávěli?“ zbystřil pozornost Cook.

„Jeden domorodec mi říkal, že prý jedí lidské maso. Ale podle všeho jsem mu špatně rozuměl.“

„Určitě jste mu špatně rozuměl,“ řekl Cook. „Nikdy nevěřte vypravování o lidojedech, jsou to nesmyslné báchorky. Sjezdil jsem mnoho zdejších ostrovů, ale nikde jsem se nesetkal s lidojedstvím. I nejzaostalejší lidé vědí dobře, že lidi nelze zabíjet na maso jako brav.“

Kolem Tahiti je roztroušeno mnoho nevelkých ostrůvků, z nichž každý z moře vypadá jako nádherná plovoucí zahrada. Všechny se podobají Tahiti – na každém z nich jsou tytéž hory, tytéž lesy a louky a tytéž průzračné řeky, jenomže menší. A žijí na nich také Tahiťané. Tyto ostrůvky leží tak blízko od sebe, že se domorodci snadno přepravují z jednoho ostrůvku na druhý v pirogách.

Cook, dříve než přistál na Tahiti, navštívil několik takových ostrůvků. Jejich obyvatelstvo už slyšelo o běloších, a proto nebylo překvapeno jejich příjezdem. Cestovatele očekávalo všude přátelské přijetí. Cook nakoupil ovoce a vepřového masa a štědře zaplatil železem a korály.

Jednou k lodi Resolution připlul na piroze šestiletý chlapec a hodil na palubu velký banán. Cook mu hodil hrst lesklých korálů, ale minul se a korálky spadly do vody. Chlapec vyskočil z pirogy a ponořil se. Cook už myslel, že se utopil, když vtom se hoch vynořil nad vodou a v ruce držel dva korály. Hodil je do pirogy a znovu se ponořil a to dělal tak dlouho, dokud nesebral se dna všechno, co mu Cook hodil. A dno zde bylo několik metrů hluboko.

Cítil se ve vodě rovněž tak volně a bezpečně jako na souši. Později Cook viděl ženy, které uplavaly mnoho kilometrů a přitom držely na rukách kojence. Někdy se uprostřed rozbouřených vln zastavily a kojily své děti.

Všichni náčelníci těchto ostrovů se snažili navštívit Cooka v jeho kajutě. Přinášeli mu vepře a Cook jim dával sekery a tkaniny. Přestože bylo na lodi tolik nevídaných a záhadných věcí, nedivili se ničemu, neprojevovali zájem ani zvědavost, jenom jeden z nich, mladší a chytrý muž, se zajímal o tikot kapesních hodinek a požádal o vysvětlení, co to je. Cook mu vysvětlil, že hodinky ukazují čas, a syn náčelníka je začal nazývat „maličkým sluníčkem“, protože domorodci určovali čas jen podle slunce.

Opět na Tahiti

Lodě připluly na Tahiti v srpnu. Mořeplavce přivítali jako staré přátele. Zvali je do každé chýše. Mnozí se vyptávali na Tupiju, a když se dověděli, že zemřel, zarmouceně kývali hlavami.

Vyprávěli cestovatelům, že královna Obereja byla svržena z trůnu. Po Tupijově odjezdu ztratila veškerý vliv. Nyní zemi vládl král O-Tu.

Cook, chtěje si zajistit přátelství nového vladaře, navštívil ho s Forsterem mladším a s několika důstojníky.

O-Tu byl urostlý třicetiletý muž. Nežil zdaleka tak skromně jako Obereja, všude ho doprovázela velká družina.

Cook začal tím, že dal králi a jeho nejbližším bohaté dárky. Král však hned poslal své služebnice pro domácně tkaná plátna, obarvená nachovou, růžovou a slámově žlutou barvou a napuštěná vonnými oleji.

Služebnice jimi zahalily uniformy důstojníků, že se sotva mohli ve svých nádherných pláštích pohybovat.

Příštího dne přijel O-Tu s celou svou družinou na Cookovo pozvání na Resolution. Když vystoupil na palubu, nařídil, aby Cooka zahalili nejdrahocennějšími tkaninami. Cook se v minutě změnil v obrovský nachový pytel, z něhož mu vykukovala jen hlava. Když se jakžtakž zbavil této přítěže, pozval hosty do důstojnické jídelny.

Ale král nechtěl ani za nic sestoupit po schodech. Bylo těžko říci, čeho se bál. Patrně se cítil mezi čtyřmi stěnami jako v pasti. Aby se přesvědčil, nehrozí-li mu nějaké nebezpečí, poslal napřed svého mladšího bratra a odvážil se sestoupit dolů teprve tehdy, když jeho bratr se vrátil živ a zdráv.

U oběda O-Tu nic nejedl. Bál se, aby ho neotrávili. Zato ostatní hosté jedli s neuvěřitelnou chutí všechno, co jim přinesli. Lžíce a vidličky jim byly k smíchu. Nechápali, proč by měli jíst vidličkou, když rukama je to mnohem rychlejší a pohodlnější.

Jednoho velmože krmili sluhové. Měl ruce pod stolem.

„Máte asi bolavé ruce, že?“ zeptal se ho zdvořile Cook.

Velmož s nevolí pozvedl obě ruce. Měl na nich nehty dvakrát delší než prsty.

Jak se potom vysvětlilo, nestříhal si tento Tahiťan nikdy nehty a pečlivě je pěstil, aby všichni viděli, že je bohatý a že nemusí pracovat.

O několik dní později se vydal poručík Pickersgill, který sloužil již na Endeavour, do vnitrozemí ostrova, kde běloši ještě nikdy nebyli. Toulal se tam několik hodin po horských pěšinách, sestoupil do malého údolíčka, až přišel k chatrné tahitské chýši, kde, jak doufal, dostane něco k jídlu. Vyšla mu vstříc stará tlustá žena, a když ho spatřila, začala se hlasitě smát. Poznal ji hned podle smíchu – byla to královna Obereja. Žila nyní osaměle, ve velké bídě. Chovala si jen jednoho vepře, což se na Tahiti považovalo za chudobu. Ale ji, jak se zdálo, netížila ani trochu tato změna jejího postavení, a hostíc Pickersgilla banány, smála se stále tak hlasitě jako kdysi, když byla královnou.

Pickersgill ji pozval, aby navštívila kapitána Cooka.

„Nemohu,“ odmítla. „O-Tu by se zlobil, kdyby mě uviděl na břehu.“

Než odešel, daroval jí poručík celý svazek korálů; věděl, že tyto korále mají na Tahiti takovou cenu, že vypovězená vládkyně bude jimi zabezpečena na celý život.

Když Cook a Fourneaux odjížděli, vzali s sebou na lodě dva mladé Tahiťany – Pora a Omaje. Rozhodli se, že je přivezou do Anglie. Pore měl plout na Resolution a Omaj na Adventure.

1. srpna opustily lodě Tahiti. Když břeh zmizel na obzoru, dal se Pore, který tak toužil spatřit Anglii, do pláče. Večer spatřili ostrůvek Balabolu, jenž ležel několik mil od Tahiti.

„Vysaďte mě na Balabolu!“ prosil úpěnlivě Pore. „Nechci už jet do vaší Anglie. Z Balaboly se už nějak dostanu domů!“

Cook, který nikoho nikdy nenutil, vyhověl jeho prosbě. Když se kapitán Fourneaux o tom dověděl, zeptal se Omaje, nechce-li se také vrátit domů.

„Ne,“ odvětil Omaj. „Nejsem takový zbabělec jako Pore. Vezte si mě třeba na konec světa.“

A Omajovi se skutečně podařilo navštívit Anglii.

Na Balabolu přistoupil ke Cookovi asi sedmnáctiletý mladík jménem Ediděj a požádal ho, aby ho vzal s sebou místo Pora. Cook ochotně souhlasil.

Přátelské ostrovy

Cook věděl, že na 12° jižní šířky a 175° západní délky leží nějaké ostrovy. Objevil je holandský mořeplavec Ábel Tasman, ale od té doby je ani jediný Evropan neviděl.

Cook se rozhodl, že tyto ostrovy navštíví.

1. října 1773, ve dvě hodiny odpoledne, zpozoroval nízký břeh, a když připlul blíž, rozeznal dva ostrovy ležící vedle sebe a rozdělené úzkým průlivem.

Zdejší rostlinstvo se podobalo tahitskému – celou pevninu pokrývaly tytéž pestré kadeřavé háje. Chyběla jim však hlavní okrasa Tahiti – hory. Ostrovy byly rovné jako dlaň.

Lodě kotvily v průlivu. Obklopily je ihned pirogy. Cook začal posunky zvát domorodce na loď, ale ti se dlouho nemohli rozhodnout a hrozným rozčilením ječeli.

V tomto řevu zaslechl Cook zřetelně několik slov, jež se mu zdála podobná tahitštině, a požádal Ediděje, aby řekl domorodcům, že jim běloši nepřejí nic zlého a že je zvou k sobě na loď.

Ediděj k nim pronesl slavnostní, květnatou řeč. Mluvil celou půlhodinku, hledaje nejkouzelnější slova a nejkvětnatější přirovnání. Ale domorodci si ho vůbec nevšímali, takže všechno jeho úsilí bylo zbytečné.

Teprve kvečeru, když se už začalo smrákat, vylezl na palubu pomalovaný domorodec obrovské postavy, který nebyl ničím ozbrojen. Překvapovalo to, protože vystoupit na loď beze zbraně se neodvažovali dokonce ani Tahiťané.

Domorodec držel v ruce kořen jedné rostliny, velmi rozšířené na těchto ostrovech, z níž se připravuje ava. Přistoupil ke Cookovi a poplácal ho mlčky tímto kořenem po nose s takovým výrazem, jako by konal důležitý obřad. Jak se potom vysvětlilo, byl to prostě pozdrav.

Pak se domorodec rozhovořil.

Hovořil řečí, která se lišila od tahitštiny a novozélandštiny jenom výslovností některých slov. Cook pochopil, že Tahiťané, Novozélanďané a obyvatelé těchto ostrovů tvoří ve skutečnosti jeden národ.

Později tento lid nazvali národem Polynésanů.

Ediděj se jakžtakž s domorodci dohovořil. Podařilo se mu dovědět se, že ten veliký ostrov se jmenuje Tongatabu a ten menší Eoa a že jejich obyvatelstvo těší příchod zámořských hostí.

Domorodcova přívětivost si rázem získala všechny. Neustále se usmíval, nepřerušoval je, když mu něco říkali, a ani jednou se nepokusil něco vzít. Cook mu zavěsil několik šňůr korálů kolem krku a on z toho měl takovou radost, že začal po palubě tančit. Ale před odchodem sňal korály a vrátil je Cookovi v domnění, že mu je jenom na chvíli půjčil. A když mu vysvětlili, že si je může navždycky nechat, byl šťasten.

„Ukaž všem ty korály,“ řekl mu Ediděj. „A nařiď, aby nám zítra přivezli vepřové, ryby a ovoce. Pak dáme každému takové korály, jak máš ty.“

Nazítří se na břehu rozvinul čilý obchod. Sešlo se tam tolik lidí, že se mezi nimi nebylo možno protlačit.

Cook se vydal do vnitrozemí hledat pitnou vodu. Doprovázel ho obrovský zástup. Šel od vesnice k vesnici a všude ho vítaly stále nové zástupy. Zdálo se mu to zvláštní, že na tak malých ostrovech může žít tak velký počet lidí.

Cestovatelé kráčeli po skvěle upěchované cestě, osázené po obou stranách banány. A kolem se prostírala pole a zahrady, oplocené křížem krážem dřevěnými ploty. Cook neviděl na Tahiti nikdy nic podobného. Tam bylo půdy, kolik kdo chtěl, a nikdo si svůj úsek neoplocoval. Kdežto tady bylo všechno zoráno, osázeno, zaseto, každá palma měla svého vlastníka, který o ni pečoval. Přece však si Cook všiml, že stromy přes všechnu péči obyvatelstva jsou zde nižší než na Tahiti a že dávají menší úrodu. Bylo to tím, že se zdejší ostrovy skládaly z tvrdého korálového útesu, pokrytého jen tenkou vrstvou černé země. Proto se jejich půda nemohla rovnat žírné půdě na Tahiti.

Na křižovatkách cest a pěšin stály velké kůlny, opletené nějakou popínavou rostlinou jako břečťan. Cook je zprvu považoval za sýpky. Potom se však ukázalo, že jsou to chrámy, které domorodci nazývají a-Jia-tuka. Stály v nich nestvůrně modly, vysekané z černého kamene. Cook se zdráhal dotknout se jich, bál se, aby neurazil náboženské city ostrovanů, ale brzy se přesvědčil, že oni nemají své bohy vůbec v úctě – otáčejí jimi na všechny strany, políčkují je po tvářích a dokonce je i shazují na podlahu.

U každého chrámu žil kněz. Ten přivítal kapitána dlouhou řečí. Když Cook vyslechl několik takových řečí od různých kněží, všiml si, že všichni říkají doslova jedno a totéž. Někteří se přitom zakoktali, zapomněli, co mají říci, a tu jim to zástup sborem připomínal. Po skončené řeči vysypali před kněze hromádku banánů, které musel hned na místě sníst.

Cookovi se nepodařilo najít dobrou vodu. Zde nebyly průzračné horské potoky, jakých je hojnost na Tahiti a na Novém Zélandu. Obyvatelstvo zde pilo kalnou nazelenalou břečku z nečistých rybníků a studní.

Ostrované neměli psy; zato chovali slepice, které zas neznali Tahiťané a Novozélanďané.

Jednou ráno Cookovi oznámili, že ho na břehu očekává vladař Tongatabu a Eoa. Cook pospíšil na břeh.

Seděl tam na kameni muž neuvěřitelně tlustý. Seděl a žvýkal.

To byl ten vladař.

Cook se s ním dal do řeči, ale on mu ani neodpověděl. Cook ho ověsil prostěradly, sekerami a korály, ale on se přitom ani nepohnul. Jeho obličej nevyjadřoval nic. Ač se Cook snažil upoutat jeho pozornost, slyšel jen silné, jednotvárné mlaskání.

Cook chvíli postál a odešel.

Příštího dne přivezli domorodci na Resolution padesát vepřů.

„Vládce ostrova je posílá veliteli lodí,“ řekli.

Padesát vepřů! Neslýchané bohatství pro obyvatele tichomořských ostrovů.

7. října vypluly lodě na moře. Ze stěžňů bylo v dálce vidět jiné ostrovy, které náležely k témuž souostroví jako Tongatabu. Ale začalo už jaro. Cook se nezastavoval; spěchal na jih, dále hledat Jižní pevninu. Rozhodl se, že celé souostroví nazve „Přátelskými ostrovy“.

„Poněvadž nás nikde nepřijali tak přátelsky jako zde,“ říkal svým důstojníkům.

Lidojedi

Cook chtěl cestou na jih ještě jednou navštívit Nový Zéland.

U novozélandských břehů zuřil orkán. Vlny se vzdouvaly do výše stěžňů a dopadaly s řevem na palubu. Vítr byl tak prudký, že srážel lidi, a nepřetržitě lilo.

Teprve pátého dne, kdy už byli námořníci vyčerpáni, se vítr utišil, nebe se vyjasnilo a vyhlédlo slunce.

V dálce, na kraji obzoru se modraly hory jižního novozélandského ostrova. Nad kypícím mořem křičeli albatrosi. Cook hleděl dychtivě do dálky. Ale Adventure nebylo nikde vidět.

Lodě se za bouře jedna druhé ztratily. Marně Resolution střílela z děl, marně zajížděla do každého zálivu – její společnice beze stopy zmizela. Cook byl velmi znepokojen.

„Nemějte o ni obavu,“ utěšovali ho důstojníci. „Adventure je skvělá loď, nemohlo se jí nic přihodit. Patrně kapitán Fourneaux na nás už dávno čeká v Cookově průlivu.“

A tak, přestože Resolution byla bouří silně poškozena a potřebovala okamžitou opravu, vydali se do Cookova průlivu.

Ale Adventure nebyla ani tam.

Cook se s pomocí Edidějovou, který byl skvělým tlumočníkem, vyptával domorodců, zda tu před několika dny neviděli „druhý plovoucí ostrov s bílými křídly“.

„Neviděli,“ odpovídali Novozélanďané.

Cookovi nezbývalo nic jiného než čekat. Nepochyboval, že kapitána Fourneauxe napadne zajet do Cookova průlivu, je-li ovšem Adventure ještě schopna plavby.

Ale zatím bylo třeba připravit se na obtížnou plavbu do polárních moří, aby objevili Jižní pevninu. Blížilo se léto a Cook je chtěl stůj co stůj využít k tomu, aby pronikl co nejdál na jih.

Zabušily sekery, zaskřípaly pily. Tesaři a dovední lodníci začali loď opravovat. Nejhlavnějším úkolem však bylo zásobit se potravinami, protože ovoce, které koupili na ostrově Tongatabu, bylo už snědeno a bouře zničila téměř všechnu zásobu chleba – asi 163 tun mořských sucharů zvlhlo a zplesnivělo.

Tentokrát Novozélanďané přivítali mořeplavce jako staré známé a přivezli jim hromadu ryb. Na břehu se započal čilý obchod.

Ale uplynul týden a staré rybí zásoby došly a nové nestačily. Marně se námořníci toulali po břehu s drahocennými hřebíky. Podařilo se jim získat nejvýš pět šest košíků ryb denně.

Také domorodci se dostali do zoufalé situace: nesnadno získávali železné věci.

Jednoho krásného jitra se zjistilo, že z pobřežních vesnic zmizeli všichni muži schopní nosit zbraň. Na Cookovy otázky odpovídaly ženy a děti, které zůstaly:

„Odešli do války.“

„Kdo nám však teď bude lovit ryby?“ otázal se Cook. „Nenasolil jsem ještě ani polovičku ryb, které potřebuji k tomu, abych se mohl vydat na cestu. Vždyť možná několik měsíců nespatříme žádnou pevninu.“

Tři dny nebylo o bojovnících ani vidu ani slechu. Ale čtvrtého dne vpluli na padesáti pirogách do průlivu. Náčelníci nesli hole, na nichž měli nabodnuta srdce poražených, a jejich pirogy byly naplněny rybami, pro něž zahájili válku.

Na břehu se znovu rozproudil čilý obchod. Cook byl přítomen každé koupi, neboť se obával, aby se nezásobil zkaženými rybami.

Tu učinili na lodi Resolution objev, který potvrdil ty nejpochmurnější domněnky o mravech a zvycích Novozélanďanů.

Stalo se to tak:

Forster starší se synem a několik mladších důstojníků sedělo na palubě a besedovalo s Edidějem. Najednou připlul člun a na palubu vystoupil námořník se dvěma starými domorodci. Námořník nesl v ruce nějaký balík.

„Podívejte se, co jsem od těch chlapíků koupil,“ řekl a obrátil se k oběma Forsterům. „A lacino. Všechno za tři hřebíky.“

S odporem rozbalil balík a ukázal učencům useknutou lidskou hlavu.

Hlava byla uvařená.

Nikdo nebyl schopen slova. Námořníci odskočili od Novozélanďanů. Ale nejhlubší dojem učinila tato odporná podívaná na Ediděje. Nejprve strnul úděsem, potom se rozplakal.

Po chvíli se na loď vrátil Cook. Spatřil na tvářích svých druhů, že se přihodilo něco neobvyklého, a chtěl hned vědět, co se stalo. Forster syn mu to vypravoval. Cook odešel do své kajuty a nevyšel odtud celý den.

Plavčík, který mu přinášel oběd, slyšel, jak si kapitán mluví sám pro sebe.

„Udělali to z hladu, udělali to z hladu,“ mumlal si. „Jenom hrozný hlad může donutit člověka, aby snědl druhého. Vždyť nechovají ani kozy, ani brav, ani krávy, nepěstují ani obilí, ani ovocné stromy – jedí jenom ryby a divoké trávy.“

Časně ráno pozval k sobě pět námořníků, dal jim lopaty a rýče a poslal je na břeh, aby tam zryli půdu na zahrádku. Potom odešel ke kuchaři a vzal od něho poslední pytel brambor, přivezených z Anglie.

„Hleďte, čím budu bojovat proti lidojedství,“ řekl a zasadil brambor do země. „Ani děly, ani tresty, ale brambory. Až se naučí sázet brambory, zanechají lidojedství a změní se v prosté klidné rolníky. Pane poručíku, shromážděte jejich náčelníky, chci jim dát první poučení o zemědělství.“

Listopad se už blížil ke konci a jaro bylo v plném rozkvětu. (Listopad na jižní polokouli se rovná našemu květnu.) Lesní houštiny byly ještě hustší, ještě neprostupnější, trávy sahaly dospělému člověku nad ramena, a Adventure se stále neobjevovala.

Cook upadl v zoufalství. Nesmí již ztratit ani jediný den. V prodlévání bylo nebezpečí, že se mu nepodaří využít léta k hledání Jižní pevniny. Bude se muset vrátit do Evropy bez výsledku.

Ač Cook s velkou lítostí opouštěl Nový Zéland, aniž se dověděl, co se stalo s kapitánem Fourncauxem a jeho podřízenými, přece nařídil zdvihnout kotvy a natáhnout plachty.

Pro každý případ zakopal Cook pod jedním stromem na pobřeží láhev s dopisem pro kapitána Fourneauxe. Resolution dvakrát proplula celý průliv za stálého střílení ze všech děl, až nakonec vyplula 26. listopadu na širé moře a zamířila přímo na jih.

Adventure u novozélandských břehů

Co se však stalo s Adventure? Proč kapitán Fourneaux nepřiplul v ujednanou dobu do Cookova průlivu, kde se měl setkat se svým velitelem?

Vysvětlí to všechno pamětní spis, který kapitán Fourneaux odevzdal roku 1775 britské admiralitě.

1. listopadu 1773, píše, zahnala nás silná mořská bouře, spojená s deštěm a mlhou, daleko na východ. Nechali jsme se unášet a brzy jsme ztratili z dohledu břeh i Resolution. Čtyři dni a noci námi zmítala bouře. Plachty se každou chvíli trhaly, do paluby začalo zatékat a námořníci, kteří žili v ustavičném vlhku, si stěžovali na nastuzení, kašel a bolení hlavy.

Věděl jsem, že nás Resolution čeká v Cookově průlivu, ale když se bouře utišila, byla loď v takovém stavu, že nám nezbývalo než okamžitě zamířit k nejbližšímu novozélandskému břehu.

9. listopadu jsme zakotvili v nějakém zálivu. Novozélandské pirogy nás obklopily ze všech stran. Divoši se k nám chovali přátelsky a nabízeli nám mnoho zboží. Ale nám naháněl strach jejich bojovný vzhled, jejich dlouhá ostrá kopí a hlavně useknuté ženské hlavy s rozpuštěnými vlasy, jež zdobily špičky jejich pirog. Rozhodl jsem se zásobit se vodou, provést nejnutnější opravy a vyplout pokud možno brzy do Cookova průlivu, abych se setkal na známém místě s Resolution.

Avšak běda, mé výpočty se nesplnily. Oprava lanoví nás zdržela déle, než jsme předpokládali, a my jsme mohli vyplout teprve 12. listopadu.

Vanul příznivý vítr. Museli jsme plout krátkým křižováním. Míjel den za dnem a my jsme se téměř nehýbali z místa. Teprve za čtrnáct dní se nám podařilo vplout do průlivu a zakotvit.

Resolution se nás ovšem nedočkala. Když jsme vystoupili na břeh, spatřil jsem strom, v jehož kůře byl vyřezán nápis: »Rozkopej zem!« Okamžitě jsem nařídil vykopat pod nápisem jámu a po několika minutách narazily lopaty mých námořníků na uzátkovanou láhev, v níž byl dopis od kapitána Cooka.

V tomto dopise mi kapitán Cook psal, že na mne čekal tři neděle, a poněvadž se mě nemohl dočkat, vydal se na jih hledat Jižní pevninu. Navrhoval nám, abychom se vydali za ním, ale my jsme na to nemohli ani pomyslit. Bylo třeba opravit polozničenou loď, zásobit se topivem a nechat odpočinout vyčerpané a nemocně námořníky.

Byli jsme osamělí a bezradní v této divoké lesnaté zemi, ležící na konci světa. Domorodci jako by vymřeli. Břehy Cookova průlivu, ještě donedávna zalidněné, byly teď liduprázdné a smutné. Z lesa se chvílemi ozýval jakýsi podivný šramot a hlasy, jako by nás z houštiny pozorovali neznámí nepřátelé a čekali jen na vhodnou chvíli, aby nás přepadli a zabili. Snažili jsme se vystupovat na břeh co nejméně.

Ale čas utíkal, nic se nepřihodilo a naše obavy se rozplynuly. Zvykli jsme si na divokou ponurost pobřežních skal, a když se z lesa ozývaly hlasy, říkali jsme, že to křičí ptáci.

Konečně jsme loď opravili a mohli jsme se připravit na cestu. Chtěl jsem se před odplutím zásobit ovocem a zeleninou, aby si posádka, které se už slanina s lodními suchary přejedla, měla za plavby na čem pochutnat.

Toho nešťastného dne, 17. prosince, vyslal jsem v člunu dále do průlivu nevelký oddíl a přikázal mu, aby plul podél břehu a sbíral všechny jedlé rostliny. Všichni se na tuto příjemnou projížďku těšili a do člunu hned nasedlo deset námořníků. V čelo oddílu jsem postavil dva své nejlepší kormidelníky, kteří také byli velmi spokojeni. Jeden z nich se jmenoval Felix Rowe a druhý Thomas Hill.

„Vraťte se k večeru. Zítra vyplujeme,“ řekl jsem jim na rozloučenou. „A buďte opatrní. Nevydávejte se daleko do lesa. Obzvláště vy, Hille. Vy se necháte vždy vším unést. Abychom vás nemuseli hledat“.

„Mne přece snadno najdete, pane,“ odpověděl se smíchem Hill. „Mám tetování.“

A vyhrnul si rukáv a ukázal mi niku, na niž měl vytetováno T. H. – začáteční písmena svého jména a příjmení.

Kvečeru se nevrátili.

Byl jsem silně znepokojen a litoval jsem, že jsem je vyslal tak daleko od lodi. A ráno jsem poslal člun s deseti ozbrojenými vojáky námořní pěchoty pod velením poručíka Burneye hledat je.

V tomto člunu měli obeplout Dlouhý ostrov, navštívit Východní záliv a odtud měli plout do zálivu Botany Bay. Tento záliv byl proslaven tím, že na jeho březích, zarostlých hustým lesem, rostl nejchutnější celer. Proto jsme byli přesvědčeni, že naši zmizelí druhové včera tento záliv navštívili.

Ve Východním zálivu nic nenašli. Poručík nařídil plout dál.

Ve dvě hodiny odpoledne uviděli vojáci velkou novozélandskou vesnici. Domorodci se vyhrnuli na břeh a začali ukazovat rukama, aby se člun vzdálil. Ale poručík nařídil vystoupit na břeh a prohlédl v doprovodu pěti vojáků, kteří měli na puškách nasazena bodla, všechny chýše. Ale nepodařilo se jim nic podezřelého objevit. Poručíka překvapilo jen to, že v této vesnici nebyli vůbec mladí, zdraví muži. V každé chýši je vítaly jenom ženy, starci a děti.

Ve tři hodiny se vydali dál. Konečně byli v zálivu Botany Bay.

U břehu kotvila dlouhá piroga. Hlídali ji dva pomalovaní bojovníci. Když spatřili člun, rozprchli se do lesa.

„Mám přistát?“ zeptal se kormidelník.

„Přistaňte“, řekl poručík a příď člunu se za chvíli zabořila do pobřežního písku.

»Hleďte, střevíce!« zvolal najednou voják, který vyskočil na břeh první.

„Kde jsou střevíce? Jaké střevíce?“

Voják se sehnul a zvedl se země pár sešlapaných námořnických střevíců.

»Já vím, čí jsou to střevíce,‘» řekl zasmušile druhý voják. „To jsou střevíce námořníka Woodhouse. Má křivé nohy, on jediný střevíce takhle sešlape.“

»Hledejte! Hledejte!« zvolal poručík. »Musíme prohledat celý tenhle břeh.«

A hned sám něco našel.

Ve vysoké trávě stálo dvacet velkých pletených košů, naplněných masem.

Hleďme, slanina!« vykřikl jeden voják.

»Ne, to je čerstvé maso,« poznamenal druhý.

»To je psí maso, « řekl třetí. »V této prokleté zemi nechovají dobytek ani hovězí, ani skopovým. «

A kopl špičkou boty do koše. Košík se převrhl. Na zakrvácenou trávu se vyvalila hrouda masa. Hned na vrchu této drobně rozsekané hroudy masa ležela useknutá lidská ruka. Na předloktí bylo vidět dvě velká fialová písmena: T. H.

»Zpátky! K člunu! « nařídil poručík a oddíl se smutně vlekl k břehu.

Na holém pahorku stáli novozélandští vojíni, šermovali kopími a dívali se na Angličany zvolna odcházející vysokou trávou.

»Dovolte, abychom těm psům dali na pamětnou, panelu zvolali vojáci, obracejíce se na poručíka.

A dřív než stačil odpovědět, třeskla salva, potom druhá, třetí. Holý pahorek se pokryl mrtvolami.

Poručík Burney se vrátil se svým oddílem teprve v jedenáct hodin v noci a podal mi o všem hlášení. Rozhodl jsem se upustit od zbytečné pomsty lidojedům a snažil jsem se co nejdříve opustit tuto ponurou zemi. Příštího dne jsme zvedli kotvy.

Tak zakončil kapitán Fourneaux svůj pamětní spis.

O půl roku později se Adventure dovlekla s roztrhanými plachtami, s polámaným stěžněm a s posádkou polomrtvou hladem a kurdějemi do holandského přístavu Kapského Města na mysu Dobré naděje.

Znovu mezi ledy

Mezitím Cook pronikl mnohem dál na jih než minulé léto, ale stále ještě se nesetkal s ledy. Počasí bylo studené, pošmourné, ale moře bylo čisté. Podle délky vln i z toho, že nikde neviděl žádné ptáky, poznal, že se tu nesetká s pevninou ani ostrovy. Byl již téměř přesvědčen, že Jižní pevnina neexistuje. Nyní ho pudila na jih jiná naděje – dojet k jižnímu pólu.

Loď přeplula jižní polární kruh a slunce přestalo zapadat – ve dne v noci krouží po nebi, a oni plují stále ještě dál na jih.

Ale 30. ledna 1774 zpozorovali, že se oblaka na obzoru nějak podivně třpytí. To vždy znamenalo, že jsou ledy blízko. A ze stěžňů skutečně spatřili obrovské hrbolaté ledové pole, které jim zahradilo cestu.

Zavanul studený vítr, začal padat sníh s deštěm. Mokré lanoví se pokrylo ledovou kůrou a s ráhen visely obrovské rampouchy. V kajutách bylo tak chladno, že námořníci spali oblečeni.

Ediděj, který nikdy neviděl led ani sníh, byl tím ohromen. V první chvíli považoval ledové pole za pevninu a byl překvapen její bělostí a leskem. Ale potom, když mu ukázali, že led může roztát a proměnit se ve vodu, nebylo jeho překvapení konce. Padající sníh nazýval nebeskými kaménky. Shraboval jej a ukládal do zvláštní bedničky, poněvadž chtěl tuto zázračnou hmotu přivézt s sebou na Tahiti a ukázat ji druhům, a byl rozhořčen, když mu řekli, že se mu to nepodaří.

Polární slunce ho naplňovalo zbožným rozechvěním. Denně čekal večer na příchod tmy, a když viděl, že slunce zůstane na nebi, prchal zděšeně do své kajuty.

Tento mladý rozumný Tahiťan obveseloval celou posádku. Sebral na Novém Zélandu různé proutky, svázal je do svazečku a každý proutek nazval jménem země, kterou navštívil. Měl proutek Tongatabu, proutek Nový Zéland, a dokonce proutek „Vsenua Tita“, což tahitsky znamená „Bílá země“.

Tajemné sochy

Nyní je očekávala dlouhá cesta domů. Ale cestou domů chtěl Cook ještě navštívit neznámé a málo známé oblasti Tichého oceánu.

8. března 1775 spatřili mořeplavci žluté hory Velikonočního ostrova.

Tento ostrov objevil roku 1687 pirát Edward Davis. Potom jej navštívil roku 1722 o velikonocích holandský kapitán Jakob Roggeveen a nazval jej Velikonoční ostrov. Od té doby ostrov nikdo neviděl.

Holé čedičové skály vystupovaly příkře z vody a dodávaly ostrovu vzhledu nedostupného hradu. Jaká smutná, nepřívětivá země! Nikde ani jediný strom – všude hnědé keře a žlutá tráva.

Ale naši mořeplavci se netěšili na žádnou zemi tak silně jako na tuto velkou vyprahlou skálu, trčící ze dna oceánu.

Tři a půl měsíce se toulali po polárních mořích. Ze špatné vody a nedostatku čerstvé potravy onemocněla polovička posádky kurdějemi. Cook byl sám nastydlý, vyčerpaný a toužil po možnosti strávit několik hodin na břehu.

Co bylo na tom zvláštního, že se jim neplodný ostrov zdál rájem?

A když od mysu vyrazila lodička, v níž seděl rybář ostrovan, který vyjeveně hleděl na loď, Ediděj to nevydržel, skočil do vody a plaval mu naproti. Vlezl do loďky, objal zmateného rybáře, vstrčil mu do ruky dva hřebíky a usedl sám k veslům. Za chvíli přitáhl ostrovana na palubu, a usmívaje se štěstím, předvedl ho před Cooka.

Obklopila ho celá posádka. Ostrovan se podobal svým vzhledem Tahiťanovi a to dávalo naději, že se s ním bude možno dohovořit.

„Zeptej se ho, Ediději, zda mají banány,“ volali důstojníci. „Zdaje tu dobrá voda? Kolik chovají bravu? Řekni mu, že dobře zaplatíme.“

Ale nešťastný rybář nebyl strachem schopen slova; proto ho museli propustit, aniž se od něho něco dověděli. Rozhodli se okamžitě vystoupit na břeh.

Na Velikonočním ostrově žilo celkem šest až sedm set lidí. Hovořili polynésky, ale bylo to nejchudší plémě ze všech polynéských plemen. Obyvatelstvo Velikonočního ostrova nechovalo ani brav, ani psy. Živilo se jen rybami a krysami, které se na ostrově hojně rozmnožily. A na těch několika málo místech, kde se nahromadilo trošku černé země, pěstovali brambory. Pitné vody bylo zde málo a místo ní pili protivně sladkou šťávu z divoce rostoucí cukrové třtiny.

Ke koupi nebylo na Velikonočním ostrově téměř nic. Cook koupil několik pytlů brambor, několik košíků čerstvých ryb, dovolil námořníkům projít se po břehu a rozhodl se co nejdříve odtud odplout.

Námořníci svěsili hlavy.

Zato však učenci byli odměněni za všechna svá strádání. Objevili na ostrově obrovské sochy, vysekané z jednoho kusu kamene. Tyto sochy byly roztroušeny po celém ostrově. Stály na obrovských podstavcích, také vysekaných z kamene.

Forster syn se domorodců vyptával, odkud mají ty sochy, kdo je vysekal a co znamenají. Ale domorodci mu neuměli odpovědět.

Nebylo žádných pochybností o tom, že tyto sochy nevytvořili bezmocní domorodci, nynější obyvatelé Velikonočního ostrova. Za prvé je na něm příliš málo lidí, než aby mohli takové balvany obrátit; a za druhé si nebylo možno vůbec představit, že by mohli takovou složitou práci dokázat ubohými sekerami, zhotovenými z kamene a škeblí.

Nezbývalo než předpokládat, že Velikonoční ostrov obýval kdysi početný, mocný a vzdělaný národ. To se však zdálo ještě nepravděpodobnější. Velikonoční ostrov je příliš malý, od jiných břehů příliš vzdálený a hlavně – příliš neúrodný.

A Forstera napadla domněnka, že Velikonoční ostrov před několika stoletími byl docela jiný, než je teď, že byl nepoměrně větší a úrodnější a že tvořil jenom nevelkou část nějaké pevniny, která následkem zemětřesení klesla na dno oceánu. O jeho silné a nedávné vulkanické činnosti svědčilo veliké množství čediče a ztuhlé lávy. Na této pevnině se mohla rozkládat města, chrámy, cesty, louky, pastviny a mohly tu žít milióny lidí vzdělaných, pěstujících vědy a umění. A nynější obyvatelé jsou možná jen ožebračené a zdivočelé zbytky velikého národa, které se smísily s domorodci sousedních ostrovů, přijaly jejich řeč a zapomněly na svůj původ. Jejich minulost připomínají jenom tyto sochy, svědci dávných dob.

Tahitská válečná flotila

Protože Velikonoční ostrov nemohl loď zásobit vším potřebným, rozhodl se Cook ještě jednou navštívit Tahiti.

21. dubna spatřili z Resolution tahitské hory.

Ediděj se radostí rozplakal.

Cooka přivítali jako starého přítele. Král O-Tu ho políbil.

Vyhladovělá posádka byla neprodleně zásobena vším potřebným. Bylo to v době úrody a Cook neviděl ještě nikdy Tahiti tak rozkvetlé a bohaté. Námořníci odpočívali a žili v blahobytu. Zvykli si na tomto ostrově na klid, přátelství a dobrou stravu.

Tahiťany zneklidňovala vážná politická událost. Na ostrůvku Eimeo (Moorea), ležícího deset mil od Tahiti, se obyvatelstvo vzbouřilo a odmítlo uznávat vládu krále O-Tu. Tahiťané připravovali trestnou výpravu proti vzbouřencům. Po pobřeží se procházely zástupy ozbrojených mužů, kteří přišli ze vzdálených vesnic, a v noci zapalovali ohně a rozněcovali svou bojovnost avou a tancem.

Všechno bylo připraveno k tažení, čekali jenom, až připluje flotila, jež křižovala u protějšího břehu Tahiti. Cook slyšel tolik o kráse a mohutnosti toho loďstva, že sám netrpělivě vyčkával jeho příjezd.

Konečně přišel ten slavnostní den.

Cook stál na břehu s králem O-Tuem a Forsterem, když do zálivu vpluly tahitské pirogy. Přečtěte si, jak Cook tuto událost ve svém lodním deníku vylíčil:

Flotila se skládala ze 160 válečných lodí a 150 lodí určených k dopravě potravin. Vojenské lodě byly 40 až 50 stop dlouhé. Nad jejich příděmi byly plošiny, na nichž stáli vojáci v plné zbroji. Veslaři seděli dole mezi sloupky, nesoucími plošiny, po jednom muži u každého sloupku. Tak byly tyto plošiny přizpůsobeny jen k boji. Lodě k dopravě potravin byly mnohem menší a neměly plošin. Na velkých lodích sedělo po čtyřiceti lidech a na malých po osmi.

Vypočetl jsem, že v tahitshém loďstvu slouží celkem 7700 mužů, ale mnozí důstojníci považovali toto číslo za velmi nízké.

Všechny lodě byly okrášleny pestrými vlajkami a poskytovaly velkolepou podívanou, jakou jsme v těchto mořích nečekali. V čele plula admirálská loď, skládající se ze dvou velkých vojenských lodí spojených dohromady. Na ní plul velitel loďstva Tovga, starší člověk hezké mužné tváře.

„Ať žije O-Tu!“ křičeli mořeplavci a vyskakovali na břeh přímo před krále.

„Ať žije Tovga!“ volalo pozemní vojsko a vítalo admirála plujícího k nim.

Obleky vojáků byly nádherné a pestré. Sestávaly z tří velkých kusů látky: spodní bílé, prostřední rudé a svrchní hnědé. Na hlavách měli vysoké helmice, upletené z proutí a ozdobené modrým, zeleným a bílým peřím a žraločími zuby. Jenom Tovga měl místo helmice turban, který mu velice slušel. Když se přivítal s O –Tuem, přistoupil ke mně a objal mě.

Cook by se byl rád podíval na nastávající válku Tahiťanů s obyvateli ostrova Eimo, ale spěchal, protože chtěl ještě navštívit neznámý ostrov Espíritu Santo, zanesený na mapě jednoho španělského mořeplavce.

Na rozloučenou pozval k sobě na loď Tovgu.

Tovga se choval jako opravdový námořník. Nejvíce ho zajímalo zařízení lodi. Vyptával se na význam každé plachty, každého lana, přičemž všechno chápal po jednom vysvětlení a kladl tak složité a rozumné otázky, že se Cook až divil jeho rozumu a důvtipu.

Tovga byl nadšen dovedností bělochů.

„Kdybychom měli jen jednu maličkou plachetnici,“ zdůrazňoval, „byli bychom na moři neporazitelní!“

A Cooka napadlo, aby daroval Tahiťanům nevelkou plachetnici s kajutou a palubou, která ležela rozebrána v lodním kýlu Resolution. Jsme tomuto lidu příliš mnoho zavázáni, než abychom odjeli a nezanechali mu žádný dárek.

Když plachetnici složili a spustili na vodu, zmocnilo se Tovgy nadšení. A když mu řekli, že od nynějška bude tato plachetnice patřit tahitskému loďstvu, div se nedal do pláče. Projel se v ní podél celého břehu za bouřlivého nadšení domorodců, přičemž skvěle ovládal kormidlo a plachty. Několik dvacetiveslových pirog se pokusilo ho dohonit, ale brzy zůstaly vzadu.

O dvě hodiny později připluli O-Tu a Tovga na Resolution na blahopřejnou oficiální návštěvu. Co všechno s sebou nepřivezli! Vepře, kokosy i banány. K jejich hlubokému zármutku nechal to Cook všechno odeslat zpátky, protože všechna skladiště na Resolution byla již přeplněna. To ostatně nezkazilo slavnost. Po vydatném obědě bylo proneseno několik řečí. O-Tu hovořil o lásce Tahiťanů ke Cookovi a plakal.

Ediděj se stal nejvýznamnějším mužem na Tahiti. Chodil od chýše k chýši, přebíral své proutky a vyprávěl o zemích, které navštívil. Ale jemu příliš nevěřili. Jednou přišlo na loď mnoho Tahiťanů a prosili Cooka, aby usvědčil Ediděje, který jim tvrdil, že viděl bílé kameny, které se mohou rozpustit ve vodě. Cookovi dalo hodně práce, než je přesvědčil, že jim Ediděj nelhal.

Krátce před odplutím Ediděj prohlásil, že do Anglie již nepopluje.

„Pročpak?“ zeptal se ho Cook.

„Oženil jsem se zde,“ odpověděl Ediděj.

„Mohu vzít s sebou i tvou ženu.“

„Ne, vystavěl jsem si tu už dům.“

Cook mu daroval několik seker, celou bedničku korálů, políbil ho na rozloučenou a nechal ho odvézt na břeh.

Nové Hebridy

Při prohlížení starých španělských map našel Cook na jedné z nich ostrov Espíritu Santo, ležící na severozápad od Nového Zélandu. Nevěděl nic ani o tomto ostrově, ani o části oceánu, která jej obklopovala. Rozhodl se však, že dřív než se vrátí do vlasti, rozluští záhadu toho ostrova. Využil příznivého větru a vydal se na cestu 1. července se před ním objevilo dlouhé pásmo velkých hornatých ostrovů. Mohl však těžko uhodnout, který z nich viděl španělský mořeplavec. Aby neurazil svého předchůdce, ponechal Cook jméno Espíritu Santo největšímu z nich a celému souostroví dal jméno Nové Hebridy.

První ostrov, u něhož přistal, jmenoval se Mallikolo. Byl lesnatý, hornatý a dlouhý sto kilometrů. Jeho obyvatelé se vůbec nepodobali Tahiťanům nebo Novozélanďanům: vlasy měli kadeřavé a pleť tmavou jako černoši. Veškeré jejich oblečení sestávalo z opasku, na němž vpředu visel věchýtek slámy. Přivítali bělochy hradbou kopí a jenom palba z děl je donutila opustit břeh.

Lesy na Mallikolo byly neprostupné. Stromy byly hustě opleteny liánami, jimiž bylo možno proniknout jenom se sekerou v ruce. Cook se chtěl dostat do vnitrozemí ostrova, ale za hodinu ušel jen třicet metrů. Zato však domorodci se cítili v těchto lesích skvěle. Pro ně zřejmě bylo snadnější šplhat po stromech než chodit po zemi. Kdyby neměli kopí, považoval by je býval Cook za opice.

Forster mladší sebral na břehu několik odhozených kopí a všiml si s překvapením, že jejich ostré hroty jsou natřeny jakousi lepkavou tekutinou.

„To je jed,“ řekl Cookovi. „Zdejší obyvatelé jsou nebezpečnější než Novozélanďané. Proniknout do vnitrozemí ostrova by bylo šílenstvím a na břehu nemáme co dělat. Musíme odtud rychle odplout.“

Resolution plula dlouho na jih a křižovala mezi ostrovy, které se všechny podobaly ostrovu Mallikolo. Všude na březích se toulaly zástupy nahých lidí, kteří s divokým řevem házeli na plující loď kopí a kameny.

Ale 6. srpna spatřili ostrov, který se značně lišil svým vzhledem od všech ostatních. Uprostřed něho se klenula vysoká kuželovitá hora, z jejíhož vrcholu stoupal hustý černý kouř. Když se Cook přiblížil, spatřil, že lesy na ostrově jsou částečně vykáceny a že místo nich tam rostou banánové stromy vysázené v rovných řadách. To mu vnuklo naději, že zdejší obyvatelstvo je kulturnější než obyvatelé sousedních ostrovů a že výpravě poskytnou možnost, aby se zásobila vodou a přikoupila potraviny.

Ve vzduchu čpěl čmoud. Kouř, jenž se valil z hory, se všude usazoval, plachty Resolution zčernaly popelem a na lodi se všechno pokrylo sazemi.

V noci byli námořníci svědky neobyčejné podívané: kouř, ozářený zdola z kráteru, vypadal jako ohnivě rudý obrovský krvavý jazyk táhnoucí se po hvězdnatém nebi.

K ránu zakotvili. Loď však v okamžiku obklopily pirogy. Domorodci vypadali stejně jako na sousedních ostrovech, ale k bělochům se nechovali sveřepě. Odhazovali zbraně na zem, mávali palmovými větvemi a zvali cestovatele na břeh.

Cook se pokusil promluvit na ně tahitsky, ale marně. Jejich jazyk neměl s tahitštinou nic společného. I znakům rozuměli špatně.

Tento ostrov se jmenoval Tanna. Obyvatelstvo Tanny je ze všech novohebridských plemen nejkulturnější. Ale jak bylo bezradné a nevědomé proti Tahiťanům! Jejich zemědělství bylo na nejnižším stupni. Když mýtili les, používali ke kácení stromů neuměle otesaných kamenných seker, tak špatných, že jeden člověk mohl porazit za den nanejvýš dva tři stromy. Cook přikázal námořníkům, aby domorodcům vykáceli úsek lesa, který by oni káceli celý rok, a námořníci byli s touto prací hotovi za tři hodiny.

Dokonce i Novozélanďany považoval Cook za kulturnější než Novohebriďany. Novozélanďané dovedli plést rohože, jejich sekery byly dovedněji vybroušeny, měli pevné, prostorné loďky a nesnadno překotitelné pirogy, do nichž se stěží vešli dva lidé.

Zato obyvatelstvo ostrova Tanna mělo smrtonosnou zbraň, kterou neznal ani jeden tichomořský národ – otrávená kopí a střely. Ochotně je prodávali bělochům.

Všechnu práci zde konaly ženy, kdežto muži nedělali skoro nic. Ženy kypřily dřevěnými motykami půdu, lovily ryby, pásly brav, připravovaly oběd, stavěly chýše, a muži jen spali, jedli a zpívali písně. Jenom dvě povolání považovali pro sebe za důstojné – chytání ptáků a kácení stromů. Když však porazili strom, nutili ženy, aby jej odtáhly stranou. Ženy byly malé postavy, shrbené a neustále vlekly něco na zádech.

Tanna je vulkanický ostrov skládající se celý z popela, vyvrženého činnou sopkou. Jeho černá, zkypřelá půda je neobyčejně žírná, proto jsou zde lesy hustší než na ostrově Mallikolo.

Když se Cook toulal lesem, přicházel na holá místa, kde dokonce nerostla ani tráva. Jednou přišel na takové místo, jež ho zdola pálilo tak, že se mu zdálo, jako by šel po rozžhavené desce.

Bylo tam i hodně horkých pramenů, které tryskaly ze země jako fontány. Přiblížit se ovšem k nim bylo dosti nesnadné, protože je halily chuchvalce horké páry. Cook hodil do jednoho takového pramene želvu a ona se brzy uvařila tak, že ji bylo možno hned jíst.

Obyvatelstvo ostrova Tanna bylo velmi chudé, než aby mohlo loď zásobit potravinami, proto se Cook nemohl u něho dlouho zdržovat. Zdvihl kotvy a zamířil na jih v domnění, že se až do Nového Zélandu nesetká již se žádnou zemí.

Nová Kaledonie

Ale za tři dni, 5. září, spatřili mořeplavci dlouhé horské pásmo. Byla to Nová Kaledonie, Evropanům do té doby zcela neznámá.

Cook plul několik dní podél skalnatých, skoro holých břehů, a tu se mu začalo zdát, že objevil neobyčejně veliký ostrov. Když však vystoupil na vrchol jedné hory, spatřil za ní hned moře. Nová Kaledonie je dlouhá, ale úzká: její šířka nepřesahuje nikde deset mil.

Její obyvatelé se podobali domorodcům z ostrova Tanna, byli jenom o něco vyšší a svalnatější. Pěstovali banánovníky a kokosové palmy, ale nechovali žádný domácí skot. Divoká zvěř na ostrově také nebyla.

Obyvatelstvo Nové Kaledonie se o námořníky nijak nezajímalo. Nikdy se nedali do řeči první, nezvali je do chýší, nepřijížděli k lodi, ani se nepokoušeli něco vyměnit nebo vzít. Když se cestovatelé toulali po ostrově, doprovázely je jenom děti. Chlapci chodili celými hloučky za Forsterem, protože střílel papoušky. Výstřely je vůbec neděsily.

Cook zakreslil na mapu celé východní pobřeží Nové Kaledonie; pojmenoval mysy a zálivy a vyplul na širé moře.

Domů

18. října zakotvila Resolution znovu v Cookově průlivu. Cook byl na Novém Zélandu téměř před rokem. Jak se tu všechno za jeho nepřítomnosti změnilo! Břehy průlivu zpustly. Tam, kde se dříve rozkládaly vesnice, zbyla jenom špinavá spáleniště, zarůstající již trávou. A těch několik rodin, které ještě v tomto opuštěném kraji zůstaly, úzkostlivě se vyhýbalo setkání s bělochy. Sotva Angličané vystoupili na břeh, zmizeli hned všichni v lesích.

Cook byl překvapen touto podivnou nedůvěřivostí lidí, kteří se k němu za minulého příjezdu chovali tak přátelsky. Dva mladé bojovníky museli téměř násilím přivést na loď a Cook se jich začal vyptávat, co se tu za jeho nepřítomnosti přihodilo. Novozélanďané však byli málomluvní, breptali cosi nesrozumitelného, ujišťovali, že nejsou ničím vinni, a Cook je musel propustit, aniž se něco dověděl.

Ztrácet mnoho času řešením všech těchto tajemství – na to nebylo kdy. Čerstvých potravin v lodním kýlu Resolution bylo ještě mnoho, a tak nestálo za to zdržovat se dlouho na Novém Zélandě. Hlavní úkol, který si Cook za této cesty vytyčil, byl splněn: bylo jasné, že žádná Jižní pevnina neexistuje.

Cook se za této plavby velmi vyčerpal a zestárl. Poradil se s důstojníky, za týden opustil Nový Zéland a zamířil do Anglie, rozhodnuv se pro plavbu kolem mysu Hoornova. 30. července 1775 vrátila se Resolution po vykonané plavbě kolem světa do vlasti.

Kapitola čtvrtá

SEVEROZÁPADNÍ CESTA

Cook se znovu vydává do Tichého oceánu

Po druhé plavbě se Cook rozhodl, že si odpočine. Šlo mu už na devětačtyřicátý rok a naplavil se po mořích už dost. Skoro všechny peníze, které dostal od admirality, věnoval na stavbu internátu pro přestárlé námořníky a sám se ubytoval v maličkém městečku Greenwiche a věnoval se hvězdářství.

Nezůstal však dlouho v nečinnosti.

Na jaře roku 1776 ho k sobě povolal hrabě Sandwich, první lord admirality.

„Cooku,“ řekl mu, „budete muset vykonat ještě jednu plavbu kolem světa. Admiralita se rozhodla poslat vás na novou výpravu. Budete se muset pokusit najít Severozápadní cestu na straně Tichého oceánu.“

Tehdy se evropští učenci o existenci Severozápadní cesty přeli stejně tak mnoho jako o existenci Jižní pevniny.

Zastánci existence Severozápadní cesty tvrdili, že Severní Amerikou vede průliv, který spojuje Atlantický oceán s Tichým.

Předpokládanou cestu nazývali Severozápadní, protože doufali, že ji objeví na severozápad od Evropy.

Cestu ovšem nikdo nikdy neviděl, ale přesto mnozí tvrdili, že existuje.

Když se v XVIII. století evropští obchodníci chtěli dostat do Indie, do Číny nebo do Japonska, museli obeplout buď celou Afriku, nebo celou Jižní Ameriku. To cestu značně prodlužovalo a plavbu zdražovalo. Severozápadní cesta by bývala umožnila lodím plout kratší tratí z Evropy do všech zemí Dálného východu. Tuto cestu se už pokoušelo najít mnoho lodí. Všechny ji však hledaly na straně Atlantického oceánu – a nenašly ji.

„Budete se muset pokusit o štěstí na straně Tichého oceánu,“ řekl Cookovi hrabě Sandwich. „Budete muset proplout podél celého západního pobřeží Severní Ameriky. Je to vůbec neprozkoumaná oblast. Z bělochů tam ještě nikdo nebyl. V plymouthském přístavu vás už očekávají dvě lodě. Souhlasíte?“

„Souhlasím,“ odvětil Cook. „Ale mám k admiralitě prosbu.“

„Jakou?“ zeptal se hrabě Sandwich.

„Prosil bych vás o stádo ovcí.“

„O stádo ovcí?“

Hrabě Sandwich byl překvapen.

„Ano. O patnáct dvacet kusů.“

„Nač ty ovce potřebujete?“

„Chci je darovat Tahiťanům a Novozélanďanům. Ty ubohé lidi je třeba naučit chovu. Jestliže se na jejich ostrovech ovce rozplemení, domorodci zbohatnou. Chov dobytka je nejlepším bojovým prostředkem proti lidojedství. Novozélanďané ustavičně hladovějí. Hlad je popouzí jednoho proti druhému, hlad je dohání k tomu, že jedí zabité nepřátele. A přivezeme-li jim ovce…“

„Vy sloužíte Jeho Veličenstvu králi, kapitáne, a vláda Jeho Veličenstva nemá zájem dávat dary Novozélanďanům, kteří snědli námořníky kapitána Fourneauxe.“

„V tom případě si koupím ovce z vlastních prostředků,“ řekl Cook.

„Prosím,“ odpověděl hrabě Sandwich chladně. „To je vaše soukromá věc.“ Vstal a dodal: „Zítra dostanete potřebné pokyny.“

Ovce

20. července vyplul Cook z plymouthského přístavu se svou milou starou lodí Resolution na moře.

Druhá loď, kterou dostal místo vyřazené lodi Adventure, jmenovala se Discovery. Velel jí kapitán Clerke.

Ježto se lodi Discovery nepodařilo včas připravit se na cestu, vyplula Resolution sama. Cook slíbil kapitánu Clerkovi, že na něho počká u mysu Dobré naděje.

Hrabě Sandwich stál na břehu, obklopen vedoucími přístavní správy a svými pobočníky. Vítr odnášel pudr z jejich nakadeřených paruk. Hrabě Sandwich se díval dalekohledem za odplouvající lodí. Bylo na ní všechno v pořádku.

Ale sotva zmizel břeh z dohledu, postavili na palubě Resolution nevelkou dřevěnou ohrada pro skot. A námořníci do ní vtáhli jedenáct ovcí nejlepšího anglického chovu a čtyři berany se zakroucenými rohy.

Míjel den za dnem a Resolution plula rychle na jih. Minuli portugalské břehy a za jasného počasí vídali z levé strany paluby modravý pruh afrického břehu. Cook spěchal k mysu Dobré naděje.

Cestou učinil jen jednu zastávku – na ostrově Tenerifa. Španělé žijící na ostrově byli překvapeni. Viděli poprvé loď, která k nim připlula pro seno.

Cook opustil Tenerifu, využiv příznivého větru, a zamířil plnými plachtami přímo k mysu Dobré naděje. Posádka byla veselá a zdráva.

18. října zakotvila Resolution v Stolovém zálivu vedle mysu Dobré naděje, v přístavu Kapského Města. Zde očekával námořníky dlouhý odpočinek. Museli čekat na Discovery, která teprve 1. srpna vyplula z Anglie. Odpočinek bylo třeba strávit co nejpříjemněji a nejužitečněji.

Mys Dobré naděje, nejjižnější mys v Africe, patřil tehdy Holandsku. Všechny lodě, které měly namířeno z Evropy do Indie, pluly kolem mysu Dobré naděje a Holandsko drželo tuto důležitou námořní cestu ve svých rukou.

Tehdy byla celá jižní Afrika pokryta neobydlenými stepmi. Začínaly hned za městem a táhly se tisíce kilometrů na sever.

V těchto stepích se potulovaly kmeny Křováků, zastrašených Holanďany. Křováci vybírali ptačí hnízda, jedli žáby a napouštěli hroty svých střel jedem maličkých černých hadů. Jakmile spatřili bělochy, hned se rozprchli a poschovávali do hlubokých podzemních jam.

Když loď zakotvila, odjel Cook na břeh a vydal se k holandskému guvernérovi.

Guvernér mu dal úřední listinu opatřenou pestrobarevnými pečetěmi, v níž se potvrzovalo, že se kapitánu Jamesi Cookovi dovoluje pást ovce na pastvinách kolem Kapského Města. Přišlo mu to velmi vhod, protože stádo už dávno nevidělo čerstvou trávu.

Mezitím Cook přikupoval potraviny a připravoval se pomalu na další plavbu. Námořníci dostali plat na dva měsíce a rozešli se po městě. Důstojníci dostávali k obědu o láhev vína navíc. Přírodozpytec doktor Anderson čistil své náčiní k vycpávání ptáků a chytal na palubě africké motýly.

Tak minul měsíc.

A najednou se všechno to štěstí zhroutilo tím nejneočekávanějším způsobem.

Za úsvitu přiběhl do kapitánovy kajuty poručík King a hlásil:

„Pane kapitáne, ovce zmizely!“

Cook rozčilen odjel ihned na břeh a tam se teprve dověděl, co se stalo.

Předchozího dne večer seděli klidně dva vojáci, hlídající stádo, u ohně a kouřili dýmky. Nezajímaly je vůbec jasné tropické hvězdy ani neobyčejně vysoká tráva. Byli zvyklí na jiné zázraky na svých toulkách po širém světě s kapitánem Cookem. Vyprávěli si o daleké Anglii, kde zůstaly jejich ženy a děti, s nimiž se tak málo vidí. A vedle, schouleny do hloučku, spaly ovce se svázanýma předníma nohama.

O půlnoci začal vojáky přemáhat spánek. Už si chtěli lehnout do trávy, když vtom najednou uslyšeli vzdálený dusot kopyt. Velká blýskavice ozářila půl nebe a oni spatřili na vrcholku sousedního pahorku čtyři jezdce, kteří klusali rovnou k ohni. Dlouhé pušky jim trčely na zádech.

Lupiči! pomyslili si vojáci.

Podle nařízení Holaďanů Angličané, kteří odcházeli na břeh, museli nechat zbraně na lodi. A jak se mohou beze zbraně bránit proti čtyřem ozbrojeným jezdcům?

Dusot kopyt se blížil.

„Stůj! Kdo to jede?“ vykřikl jeden z vojáků.

Ale kolem obou pastýřů se ovinula dlouhá smyčka lasa a srazila je k zemi. Jezdci sesedli, spoutali mlčky Angličany a položili je na sebe jako pytle. Potom rozvázali ovcím nohy, nasedli na koně a odklusali do stepi, ženouce před sebou celé stádo.

Teprve za rozednění se nešťastní vojáci osvobodili. Vydali se zvolna do přístavu a hlásili všechno svému veliteli.

Cook zneklidněn a pobouřen odjel opět ke guvernérovi. Guvernér ho přijal odměřeně a nevlídně. Neměl rád Angličany; věděl, že se chtějí zmocnit holandských kolonií v Jižní Africe.

„To se mě netýká,“ řekl. „Obraťte se v této věci na velitele policie.“

Velitel policie byl po guvernérovi druhou osobou v kolonii a chystal se v budoucnosti zaujmout jeho postavení. Vyslechl anglického kapitána a slíbil mu suše svou pomoc. Cook však pochopil, že se nemůže na pomoc úřadů spoléhat.

Byl zoufalý.

A tu právě připlula Discovery, poškozená bouřemi v Atlantickém oceánu, a Cook musel na čas odložit hledání ukradeného stáda a věnovat se opravě lodi.

Kapitán Clerke, který už v těchto místech byl (sloužil jako poručík na Adventure pod velením kapitána Fourneauxa), tvrdil, že zloději jsou pod přímou ochranou guvernérovou.

„Vás okradli zdejší majitelé otroků,“ říkal. „Jim nestačí vlastní dobytek, proto se rozhodli ukrást váš. Takové loupeže jsou zde na denním pořádku. Zahájit boj s majiteli otroků je nemožné. Všichni nejvyšší představitelé jsou na jejich straně.“

Ještě týž den večer před západem slunce najal si Cook drožku a odjel k jednomu holandskému obchodníkovi, který mu dodal půldruhé tuny lodních sucharů. Cook obchodníkovi zaplatil, vyšel na ulici a chystal se nasednout do drožky, když vtom ve vratech vedlejšího domu spatřil starou černošku, která mu tajemnými posunky něco ukazovala.

Cook šel za ní.

Odvedla ho na dvůr a podala mu ušpiněný útržek papíru, na němž bylo olůvkem něco naškrábáno.

Cook soustředil všechnu pozornost a za chvíli se mu podařilo přečíst:

Pane! My víme, kde jsou vaše ovce. Jsme odhodláni na všechno. Nebude vás to ani tolik stát. Víte, kde je volné prostranství za kasárnami? Přijďte tam dnes v jedenáct hodin v noci.

Vaši dobrodinci postižení osudem

Cook pozdvihl oči, ale stařena už byla pryč.

V určenou dobu ubíral se tmou křivolakými uličkami na okraji města. Město už spalo, jen v krčmách, osvětlených velkými svíčkami, hulákali ještě námořníci.

Konečně spatřil ponurou cihlovou budovu kasáren. Stráž spí, opřena o dlouhou pušku. Cook obešel kasárny kolem dokola a vyšel na prostranství. Sem se sváželo z celého města smetí a spalovalo se v jámách k tomu účelu zvlášť vykopaných. Cook přistoupil k jednomu zapáchajícímu ohništi a zastavil se.

Nemusel dlouho čekat.

Z hustého vysokého bodláčí vystoupily tři ponuré postavy, ohlížející se na všechny strany. Cook pochopil, že to jsou ti jeho „dobrodinci“.

Zjistil, že jeho dobrodinci tvoří dosti pestrou společnost: jeden z nich byl běloch, druhý černoch a třetí mulat. Šest různobarevných bosých nohou si nebojácně vykračovalo po horkém prachu, posetém ostny bodláčí.

„Slyšeli jsme o vašem neštěstí, pane,“ začal běloch, otočiv se ke Cookovi. „Z hloubi duše cítíme s vámi. Jsme dokonce odhodláni vám pomoci, jestli ovšem… Řeknu vám to rovnou, pane, podle mého opravdoví gentlemani, jako jsme my a vy, mají vždy hovořit otevřeně – zavazujeme se, že vám ještě této noci přiženeme vaše ovce. Musíte nám však dát odměnu.“

„Jakpak se zmocníte mých ovcí?“ tázal se Cook.

„Nezneklidňujte se, pane. Pro nás neexistuje zámek, který bychom neotevřeli. Pro nás neexistuje plot, který bychom nepřelezli. Pro nás neexistuje hlídací pes, kterého bychom neotrávili. Viďte, hoši?“

Mulat přikývl.

„Kolik žádáte za vrácení mých ovcí?“ zeptal se Cook.

Zloděj se rozkročil, stáhl si klobouk do čela a poškrábal se v zátylku.

„Tři floriny každému,“ procedil nakonec. „To děláme jen pro vás, od jiného bychom žádali třikrát tolik.“

„Souhlasím,“ řekl Cook.

„Dejte nám závdavek.“

„Závdavek vám nedám,“ odmítl Cook. „Až přivedete ovce, vyplatím vám peníze.“

„Dobrá. Za tři hodiny budeme s vaším stádem v přístavu. Platí!“

Druhého dne, 30. listopadu, pluly už Resolution a Discovery s napjatými plachtami Indickým oceánem. Na palubě Resolution v dřevěné ohradě se klidně procházeli ovce a berani.

Tasmánie

Omaj, týž Omaj, kterého kapitán Fourneaux přivezl s sebou do Anglie, vracel se nyní spolu s Gookem do své vlasti. U anglického dvora měl bouřlivý úspěch. Sám král mu daroval rudou kamizolu.

„Och, jak je zábavný!“ volaly dámy, když viděly, jak strká ruku do společné mísy, a když si naplnil ústa, jak si pečlivě olizuje hnědé prsty.

Omaj se řehnil, přeskakoval židle a ustavičně šlapal dámám na vlečky. Všechno v něm vzbuzovalo nesmírné nadšení: poštovní dostavníky, vína, ulice, krávy, chrámy, generálské uniformy. Byl nejšťastnějším člověkem ve Velké Británii.

Ale cítil se ještě šťastnějším, když se ocitl znovu na lodi a pochopil, že pluje domů, na Tahiti.

Mys Dobré naděje zůstal za nimi. Resolution a Discovery zamířily rovnou k Tasmánii nebo, jak ji tehdy nazývali, k van Diemenově zemi.

Tasmánie je veliký ostrov, ležící na jih od Austrálie. Byla objevena Tasmanem již na počátku XVIII. století, ale od té doby ji nenavštívila ani jedna evropská loď kromě lodi Adventure, která proplula podél jejích břehů v době své nešťastné plavby.

Lodě pomalu pluly kolem hustě zalesněných pahorků této neznámé země. Cook zanášel na mapu každý záhyb břehu. Hledal záliv, v němž by mohl zakotvit, naštípat dříví, nasekat seno a zásobit se pitnou vodou.

Nakonec břeh zahnul prudce na sever. Jaký příhodný přístav! Cook jej označil na mapě a přikázal spustit kotvy.

Na břeh se vypravila celá výprava – drvoštěpové se sekerami a pilami, sekáči s kosami, proviantníci se sudy na pitnou vodu a rota ozbrojených vojáků. Také Cook jel s nimi a vzal s sebou Omaje a doktora Andersona.

Tráva tu na ostrově byla jedinečná, voda chutná, stromy vysoké, že by z nich rovnou mohli dělat stěžně, a Cook se nemohl vynadívat na tuto nádhernou zemi. Brzy se objevili i její obyvatelé. Byli nazí, vyzáblí, černí, s vyčnívajícími žebry a visícími břichy. Oděv nenosili žádný, kolem beder neměli dokonce ani hadříky. Malé nemotorné ženy nosily na holých zádech velké pytle z klokaní kůže, v nichž seděly kučeravé děti.

Všichni ti lidé se shlukli kolem sekáčů a sledovali jejich práci; ale z jejich očí se nedalo vyčíst ani překvapení, ani zvědavost.

Cook daroval Tasmáncům několik šňůr korálů, které tak nadchly Tahiťany a Novozélanďany; ale oni je přijali netečně, jako by nevěděli, co s nimi mají dělat, a házeli je na zem.

Drvoštěpové narazili brzy na obydlí těchto lidí. Ukázalo se, že ani nedovedou stavět salaše, ani vykopat zemljanky a že žijí ve velkých dutinách, které vypalovali ohněm v kmenech obrovských blahovičníků.

Omaj byl sklíčen nevědomostí a ubohostí těchto lidí, kteří obývali tak nádhernou zemi.

„Jsou to ubožáci, ubožáci!“ říkal a pokyvoval hlavou. „Nemají ani luky, ani kopí. Zřejmě jedí jen červy a hlemýždě. Proto jsou tak vyzáblí.“

„Ne, mýlíš se,“ řekl mu Cook. „Podívej se, tamhle ten rozcuchaný má kopí.“

A opravdu, jeden domorodec držel v ruce dlouhou hůl s ostrouhaným koncem. Velmi bojovně s ní šermoval, zřejmě naháněl strach svým druhům. Cook k němu přistoupil a posunky mu vysvětlil, že by chtěl vidět, jak vrhá kopím. Chlapík takřka ihned pochopil, co od něho žádají, a ukázal Cookovi keř rostoucí u vody a hodil do něj svou hůl. Ale hůl se ve vzduchu třikrát otočila a spadla deset kroků od keře do písku.

„Chachacha!“ rozesmál se Omaj na celé kolo. „To u nás dvouleté děti házejí líp kopím než ty. Chceš vidět, co je to opravdová zbraň?“

A dřív než mu v tom mohl Cook zabránit, nabil prudký Omaj pušku a vystřelil do vzduchu. Tasmánci jako jeden muž praštili sebou naznak na zem. Potom najednou vyskočili a dali se s křikem na útěk.

Kagura

Když naši cestovatelé opustili Tasmánii, pluli dál na západ a 12. února 1777 spatřili břeh Nového Zélandu. O dva dny později zakotvily lodě v Cookově průlivu. Cook navštívil počtvrté tato místa a znal zde dobře každou mělčinu, každý kámen a skalisko.

Břehy byly opět hustě obydleny. Všude kam oko dohlédlo trčely hroty novozélandských salaší. Na pobřežním písku leželo mnoho pirog.

Když domorodci spatřili lodě, zmocnil se jich zmatek. Byli přesvědčeni, že se jim běloši za své snědené krajany budou mstít. Obzvláště se vyděsili Omaje, kterého viděli na Adventure společně s kapitánem Fourneauxem. Bude určitě přemlouvat Cooka, aby vyhladil všechno pobřežní obyvatelstvo.

A nemýlili se. Omaj je ihned poznal, sedl si na zábradlí Resolution a začal na ně křičet a hrozit jim pěstmi:

„Vyhubíme vás, vyhubíme vás, vy mizerové! Třeste se strachem! Přišla vaše poslední hodina! Nikoho neušetříme!“

Radil Cookovi, aby nejdříve rozstřílel vesnice dělovými náboji a potom zapálil okolní lesy. Většina důstojníků, a dokonce i sám kapitán Clerke považovali Omajovu radu za velmi rozumnou a očekávali, že Cook aspoň nařídí domorodcům, aby vydali původce vraždy.

Ale Cook měl docela jiné plány. Čeho tím docílím, myslil si, když zastřelím několik lidí, když jim dokážu převahu střelné zbraně nad luky a kopími? Tím v nich roznítím jen nenávist k bělochům. Copak se mi podaří po takové odplatě získat je pro chov ovcí? Naopak, zůstanou navždy lidojedy!

Cook se pevně rozhodl, že rozdá ovce novozélandským náčelníkům, a proto prohlásil hned všem svým podřízeným, že se vzdává veškeré pomsty.

Vyložil na břeh řeky proti lodím nejlákavější zboží pro domorodce: korály, rudé látky, sekery a nože, a stoje na vysokém pařezu, nabízel je domorodcům posunky za výměnu zboží.

První dva dny se domorodci neodvažovali přistoupit blíže než na půl míle k tomuto místu. Ale pomalu, povzbuzováni mírumilovným vzhledem Angličanů, začali vycházet z lesů, přinášejíce na hlavách košíky ryb. Stanuli ve vzdálenosti dvaceti kroků od vyloženého zboží a začali něco sborově vykřikovat a rozhazovat rukama. Potom přicházeli a klidně vyměňovali ryby za tkaniny a sekery.

Nakonec Cook s pomocí Omajovou pochopil, o čem to domorodci vykřikovali.

„My jsme tvé bratry nezavraždili. Je zavraždil Kagura, krvežíznivý Kagura, mocný Kagura! Zabij Kaguru a tvoji bratři budou pomstěni!“

Cook požádal Omaje, aby se domorodců vyptal, kdo je to ten Kagura. Příštího dne mu Omaj vyprávěl, že Kagura je mocný, nebojácný, krutý náčelník, který vládne celému zdejšímu území. Domorodci se ho bojí, třebaže ho nenávidí.

Dokonce potají šeptali Omajovi, že jim Cook způsobí velkou radost, zabije-li Kaguru. Omaj se jich tázal, proč nezabijí svého nenáviděného vládce sami, ale tu mu se strachem vyprávěli, že Kagura už vládne patnáct zim nad celou zemí a že se ho ještě nikomu nepodařilo zavraždit.

„Zabij Kaguru,“ radil Cookovi Omaj. „Chceš, pomohu ti ho hledat?“

„Najdi ho, Omaji, určitě ho najdi,“ odpovídal mu Cook. „Potřebuji velmi nutně Kaguru.“

Ale Cook nechtěl vidět Kaguru kvůli tomu, aby ho zabil. Naopak, chtěl se s ním spřátelit. Odevzdám-li své ovce těmto ubohým rybářům, myslil si, okamžitě jim je rozkradou a zabijí. Když však dostane ovce mocný náčelník, jakým je Kagura, ten si bude umět své vlastnictví ochránit.

Jednou ráno Cookovi oznámili, že obávaný Kagura stojí na břehu a že se s ním chce setkat. Cook ihned nasedl do člunu a jel naproti svému neočekávanému hostu.

Kagura byl vysoký, ramenatý, svalnatý muž. Celé tělo měl pokryto pestrým tetováním jako pavím peřím – rudé, modré a zlaté ozdobné kresby měl na zádech, na obličeji, na ramenou, na břiše a bocích. V ruce držel dlouhé kopí, na němž měl nasazenu ocelovou sekeru anglické výroby.

Když Kagura uviděl Cooka, vyšel mu několik kroků naproti.

„Buď zdráv, veliký náčelníku!“ pozdravil ho Cook.

„Buď zdráv, veliký mořeplavče!“ odpověděl mu Kagura. „Podívej se, jaký jsem ti připravil dar.“

Osmnáct nosičů postavilo před Cooka devět košíků, vrchovatě naplněných rybami.

„Pojď se mnou, Kaguro,“ řekl Cook. „Chci tě pohostit ve svém plovoucím domě. Dám ti tam tolik rozmanitých věcí, že se staneš nejbohatším mužem v zemi.“

Cook byl přesvědčen, že Kagura odmítne plout s ním na loď. Musí přece vědět, že se mu běloši mohou všelijak pomstít! A když Kagura nasedl mlčky do člunu, byl Cook hluboce dojat jeho odvahou a nebojácností.

„Kaguro, oni tě tam zabijí!“ volal za člunem jeden z náčelníkových blízkých.

„Kagura se ničeho nebojí,“ následovala klidná odpověď.

V kapitánské kajutě stály láhve vína a mísa opečené slaniny. Kagura jedl, pil a všemu se zdvořile divil. Cook, který špatně rozuměl novozélandsky, požádal Omaje, aby tlumočil, a začal se Kagury vyptávat na to, jak došlo k zavraždění námořníků kapitána Fourneauxa.

Kagura vyprávěl ochotně a prostě. Bylo vidět, že nic netají.

Jak se ukázalo, zastavil se oddíl vyslaný pro ovoce a zeleninu v zálivu Botany Bay k odpočinku. Námořníci rozdělali oheň a začali si péci ryby. Když Kagura uviděl kouř ohniště, přišel společně se svou družinou k bělochům a pozdravil je. Ale běloši mu nerozuměli, proto mu neodpověděli, a pokračovali v jídle, aniž si Novozélanďanů všímali. Jeden z Kagurových vojáků měl hrozný hlad a vzal jednomu námořníkovi nedojedený rybí ocas. Námořník udeřil vojáka a ten se začal bránit. Běloši se zastali svého a domorodci také svého – a vznikla z toho bitka. Námořníci vypálili salvu do vzduchu, ale Novozélanďané se výstřelů nepolekali.

Běloši byli dřív rozsekáni na kousky, než stačili znovu nabít pušky.

Když Kagura skončil, podal Omaj Cookovi svou pušku a řekl:

„Na, zastřel toho vraha!“

Ale Cook odstrčil pušku.

„Jeho vyprávění je pravdivé. Je vidět, že obě strany nesou na tom stejnou vinu. Potom Kaguru nechci zastřelit už také proto, že je to jediný muž v celé zemi, který může ochránit ovce pro Novozélanďany. Daruji mu půl svého stáda.“

Omaj vyšel pobouřen z kajuty.

Chlapci z Nového Zélandu

Cook odevzdal Kagurovi ovce a vysvětlil mu, jak je má krmit. Kagura byl šťasten a poslal mu na loď hromadu čerstvých ryb.

Ale Cooka přemáhaly pochybnosti. Nebyl si jist, že se jeho ovce na Novém Zélandu rozmnoží. Kagura, jak se zdálo, pochopil špatně výhody chovu dobytka a těšil se z ovcí spíše jako zámořskému zázraku než jako ze zdroje k zlepšení blahobytu vlastního i svého lidu.

Utěšovalo ho jen to, že brzy bude na Tahiti, jehož obyvatelé dovedli pěstovat banány a kokosové ořechy a pásli na zelených loukách brav. Ti určitě pochopí užitečnost ovcí a dokážou je vychovat. A Cook se začal chystat k odplutí.

Když už začali napínat plachty, objevil se na Resolution Omaj s dvěma patnáctiletými novozélandskými chlapci a prohlásil, že je bere s sebou na Tahiti.

Cook se polekal, neoklamal-li Omaj tyto chlapce, a prohlásil jim, že se už nikdy nevrátí do vlasti a že už nikdy neuvidí své kamarády a příbuzné. Chlapci ho však vyslechli klidně a nechtěli za nic na světě loď opustit. Tu se Cook vydal na břeh, vyhledal s Kagurovou pomocí jejich rodiče a tázal se jich, zda chtějí pustit své syny. Ale rodiče osud chlapců nijak nezajímal. A tak se dva mladí Novozélanďané vydali na plavbu s Cookem.

První den byli veselí a spokojení a ani jednou se neohlédli za vzdalujícím se břehem Nového Zélandu. Pověsili se Omajovi na paty; zřejmě si vážili jeho rozumu a vědomostí. Rozloučení s domovem je vůbec nermoutilo.

Jejich chování se však úplně změnilo, když druhého dne za plavby začalo houpání a oni onemocněli mořskou nemocí. Tu si vzpomněli na domov, na jehlanovité stany, na neprostupné lesy, na rodiče, na sestry a bratry. Byli přesvědčeni, že umírají, a hořce plakali, proklínajíce hodinu, kdy se rozhodli vstoupit na loď a odplout do cizích zemí. Ale k večeru se houpání utišilo, mořská nemoc je přešla a oni měli zase dobrou náladu.

Cookovy ostrovy

Byl konec března, na severní polokouli začínalo jaro a Cook poznal, že se už v tomto roce nedostane k tomu, aby zahájil hledání Severozápadní cesty. Připlul by do Ameriky nejdřív v srpnu a v září by donutily chladna výpravu, aby se vrátila na jih.

Proto se rozhodl věnovat zbytek roku 1777 prozkoumání ostrovů jižní polokoule.

Již ke konci března objevil nevelkou skupinu ostrovů, kterou nazval ostrovy Cookovými.

Cookovy ostrovy, rovněž jako Tahiti a Nový Zéland, byly obydleny Polynésany. Cook navštívil ostrov, který se jmenoval Atiu.

Zde Omaj pomohl Cookovi učinit neobyčejně důležitý objev. Setkal se na Atiu s třemi krajany Tahiťany.

Cook tomu zprvu nevěřil. Jak by mohli Tahiťané přeplout na svých člunech tak obrovskou vodní plochu, oddělující Tahiti od ostrova Atiu? Ale Omaj je přivedl na loď a oni vyprávěli Cookovi svou příhodu.

Před devatenácti lety nasedli oni tři a ještě jeden jejich kamarád do loďky a vydali se na ostrov Ulitea, ležící nedaleko Tahiti. Nebyla to namáhavá cesta. Domorodci obvykle trvala dvě tři hodiny. Ale v půli cesty je překvapila bouře, zahnala je na širý oceán a zmítala jimi tři týdny na rozbouřených vlnách. Jejich kamarád zemřel hlady. Loďka se jen čirým zázrakem nepotopila. Až nakonec je moře vyhodilo polomrtvé na břeh ostrova Atiu.

Tito tři Tahiťané rozluštili svým vyprávěním důležitý vědecký úkol, který už dávno zaměstnával mysl evropských učenců: jak mohli lidé osídlit tichomořské ostrovy, tak daleko od sebe vzdálené. Vždyť ostrované nemají lodi a jejich loďky, jak se zdálo, hodí se jen pro nevelkou pobřežní plavbu. A tu se ukázalo, že moře může zahnat lidi nahodile na ostrovy stejně, jako tam zanáší semena trav a rostlin.

Cook se nabídl Tahiťanům, že je doveze zpátky domů, ale oni odmítli. Měli už na ostrově Atiu ženy a děti.

Omaj byl setkání s krajany nadmíru rád. Vodil je po lodi a mezi jiným jim ukázal i ovce. Považovali je k překvapení námořníků za veliké ptáky a ptali se, proč jim uřízli křídla.

Potom odvezli Omaje na břeh. Jel s nimi i poručík Gore, který si chtěl prohlédnout ostrov. Na břehu ho obklopili obyvatelé ostrova Atiu a provázeli ho v obrovském zástupu všude, kamkoli šel. Tu Omaj spatřil jámu, v níž hořel oheň obložený ze všech stran rozpálenými kameny, a hrozně se polekal. Usoudil, že se dostal mezi lidojedy a že ho hned na těchto kamenech upečou. Ukázalo se však, že úmysly obyvatel ostrova Atiu jsou zcela mírumilovné. Upekli na kamenech ryby a pohostili jimi své hosty.

Kvečeru se poručík Gore s Omajem rozhodli, že se vrátí na loď, ale domorodci je nechtěli pustit.

„Žijte mezi námi,“ říkali. „Povede se vám u nás dobře.“

Gore se pokoušel dostat se k svému člunu, ale domorodci ho pokaždé chytili zezadu za kamizolu, takže nemohl udělat ani krok.

Omaj však ukázal domorodcům na děla, trčící z lodních střílen, a řekl, že každé jednotlivé dělo může jediným výstřelem zničit celý jejich ostrov.

„Nevrátíme-li se brzy na loď, začne veliký mořeplavec Cook střílet.“

Ostrované se dali do hlasitého smíchu. Domnívali se, že je Omaj jen straší.

Avšak Omaj vytáhl dva náboje do pušky, vysypal z nich do jamky střelný prach, zasypal pískem, pak ze suché trávy udělal doutnák a zapálil. Nastal výbuch. Ostrované zbledli strachem.

„To jsem jen žertoval,“ prohlásil Omaj. „Ale jestli nás nepustíte…“

Okamžitě je propustili.

Cook pak opustil ostrov Atiu, objevil ještě několik maličkých ostrůvků, obrátil na západ a plul k Přátelským ostrovům.

Slavnost úrody

Obyvatelstvo Přátelských ostrovů je nadšeně uvítalo. Byl konec podzimu. Ostrované sklidili právě úrodu a hlučně tuto událost oslavovali.

Na každém ostrůvku bylo slyšet zpěv a víření bubnů. Příhodnější dobu k obchodování si mohli stěží vybrat. Domorodci odevzdávali hromady plodů za sekeru a nějaký ten hadřík. Všude mořeplavce zvali, aby se zúčastnili slavnosti, a oni, ač unaveni těžkým jednotvárným životem na moři, veselili se ochotně s domorodci.

Ostrované se usadili v trávě do širokého kruhu. Zavířily bubny, vyrobené z vykotlaných pňů, a do středu kruhu vstoupil mladý bojovník s kopím v ruce. Začal hlasitě a drze vyzývat ty, kdo by se s ním chtěli bít. Dobrovolník se našel hned a rozpoutal se divoký zápas. Doráželi na sebe jako rozlícení kohouti, uštědřujíce si a oplácejíce navzájem rány. Dav je povzbuzoval ječivým řevem. Ale Angličané si hned všimli, že je to jenom hra, jenom neškodné šermování, že se každý z nich snaží, aby svého soupeře neporanil. Nakonec se jeden z nich dotkl lehce ostřím kopí hrudi druhého a byl prohlášen vítězem.

Znovu zavířily bubny a rozpoutal se pěstní souboj, který se svým stylem velmi podobal anglickému boxu. Jeden pár soupeřů střídal druhý a nakonec k překvapení Angličanů vstoupily do kruhu dvě tlusté ženy, které si začaly navzájem s neobyčejnou hbitostí a zuřivostí uštědřovat rány.

Když zápolení skončilo, požádali domorodci Cooka, aby jim předvedl umění bělochů. Cook vyvedl na břeh rotu námořní pěchoty a uspořádal vojenskou parádu – s dechovou hudbou, pochodováním a s cvičnou střelbou do cíle.

Domorodci byli nadšeni. Obzvláště se jim líbil pohled na třpytící se žesťové nástroje orchestru. K hudbě však zůstali lhostejni a byli nadšeni jenom vířením bubínku.

Po slavnostní přehlídce Angličanů předvedli své umění domorodci. Sto pět pomalovaných bojovníků se seřadilo v útvaru, pochodovalo, rozcházeli se různými směry hned po dvou, hned po třech a znovu se společně scházeli. Přesností, úhledností a souhrou pohybů daleko převyšovali vycvičené vojáky. Jejich krok se ustavičně zrychloval, stále prudčeji rozhazovali rukama, až se nakonec pochod změnil v šílený tanec. Přitom tleskali do taktu dlaněmi na nahá těla a dav, jehož se zmocnilo divoké nadšení, je doprovázel hurónským řevem. Toto podivné představení trvalo tak dlouho, dokud všichni tančící neklesli vysílením na zem.

Cook se rozhodl využít snášejícího se soumraku a pobavit domorodce ohňostrojem. Poslal na loď jednoho námořníka pro rakety a na černém nebi se za chvíli objevily obrovské prskající pestrobarevné hvězdy, nad vršky stromů zvolna pluly třpytivé koule a na pobřeží se roztočila prskající ohnivá kola. Domorodci byli ohromeni, nadšeni i vystrašeni tou neobvyklou podívanou. Mlčky, se zatajeným dechem sledovali každou raketu a od té chvíle považovali Angličany za kouzelníky a čaroděje.

Po vydatné večeři, sestávající z banánů a plodů chlebovníků, slavnost pokračovala. Nejprve tančily dívky s bílými kvítky v černých vlasech, potom ctihodné matky rodin, pak jinoši, dospělí bojovníci a šedovlasí náčelníci. Všichni byli stejně čilí, obratní a neúnavní.

Byla hvězdná, teplá noc. Nad hlavami námořníků se pohybovalo listí palem. Klidný oceán šelestil na písčitém pobřeží.

Slavnost trvala do rozednění a bylo už světlo, když se Angličané unaveni vrátili na loď.

Mořeplavci pluli od ostrova k ostrovu a všude se setkávali se stejně radostným přijetím. Běloši mohli chodit všude, kam chtěli, a dělat všechno, co chtěli. Ostrované přilnuli obzvláště k Omajovi, přemlouvali ho, aby zůstal navždy na Přátelských ostrovech, a dokonce mu slibovali poslušnost jako náčelníkovi. Ale Omaj toužil po domově.

Cook nakoupil mnoho potravin, ale nemohl zde bohužel nikde sehnat pitnou vodu – voda ve všech říčkách na Přátelských ostrovech byla hořká a kalná.

Proto spěchal k čistým pramenům na Tahiti.

Omajův návrat

Na Tahiti přijali Omaje lhostejně. Nikdo si ho nevšímal. Když O-Tu přirazil k lodi, sotva se s ním pozdravil. Jedině Omajova sestra, chudá žena s velkým počtem dětí, se rozplakala, když spatřila bratra, který objel celý svět. Omaj očekával jiné přijetí.

„Nermuť se,“ říkal mu Cook. „Vždyť oni ještě nevědí, jak jsi bohat.“

Příštího dne spolu jeli k O-Tuovi. Omaj položil před krále tucet seker, několik klobouků s péry, několik rudých kamizol a bednu hřebíků. O-Tu byl dojat tak bohatým darem od svého poddaného.

„To je pro něho maličkost,“ řekl Cook. „On je nyní tak bohatý, že by mohl koupit celou vaši zemi a ještě by nezchudl.“

Omaj byl vskutku velmi bohatý. V Anglii mu daroval každý nějakou tu cetku. A Cook mu dal mnoho užitečných věcí pro hospodářství, neboť doufal, že naučí Tahiťany s nimi zacházet.

Ale Omaj byl lehkomyslný a dobrosrdečný a jeho poklady se rychle ztenčovaly.

Cook se rozhodl Omaje zachránit před zkázou. Pozval ho k sobě do kajuty a dlouho s ním rozmlouval. Jelikož však cítil, že to bude bezvýsledné, navrhl mu, aby se usadil na maličkém ostrůvku Huahine, ležícím několik mil od Tahiti.

Tam je málo lidí, myslil si Cook, tam nebude, kdo by jeho majetek rozhazoval.

Omaj souhlasil, neboť považoval Cooka za nejmoudřejšího muže na světě a zvykl si ho ctít a poslouchat.

Krátce před odjezdem z Tahiti procházel se Cook po břehu s králem O-Tuem, když tu najednou spatřil dům evropského vzoru. Byl to opravdový dřevěný domek se čtyřmi zasklenými okny, s dveřmi na železných petlicích a s taškovou střechou. Čistý, nový, s kamennými schůdky vypadal tak obyčejně, jako by ani nestál na divokém ostrově, ale někde na periférii velkého evropského města.

Cook otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Nikoho tu nenašel. V domku bylo pusto a prázdno. Dřevěná postel bez slamníku, na ní starý klobouk, měděný čajník a v koutě velký kříž. Cook přistoupil ke kříži. Na jeho vodorovném rameni bylo latinsky napsáno:

„Christus vincit (Kristus vítězí).“

A na svislém shora dolů:

„Carolus III. imperat, 1774 (Karel III. vládne, 1774).“

Asi se v něm zdržovali španělští obchodníci s otroky.

Cook znal dobře jejich zvyky. Pokořovali divochy, zotročovali je a odváželi do svých jihoamerických kolonií.

Když se na to Cook vyptával O-Tua, zjistil, že španělská loď připlula na Tahiti několik měsíců po Cookově návštěvě. Této lodi velel kapitán Orada. Tahiťané přijali Španěly vlídně, protože je Cook naučil chovat se bez bázně k Evropanům. Dříví na postavení domku si Španělé přivezli s sebou ze zámoří. V domku se ubytoval muž v černé dlouhé kutně, s kulatou lysinou na hlavě. Vyprávěl Tahiťanům něco, přitom pohyboval křížem, ale oni nepochopili z jeho řeči ani slovo. Byl to podle všeho misionář hlásající křesťanství. Loď však záhy odjela a odvezla s sebou i muže v kutně. Cook nařídil vyřezat na druhé straně kříže:

„Kapitán Cook, 1769, 73, 74 a 77.“

Cook daroval králi O-Tuovi na rozloučenou berana a tři ovce.

O-Tu měl velkou radost, nařídil pro ně vystavět zvláštní ohradu a vlastnoručně je krmil.

29. září 1777 zdvihly Resolution a Discovery kotvy a vydaly se k ostrovu Huahine. Vladař toho ostrůvku byl vasalem krále O-Tua a Cooka přijal neobyčejně laskavě. Omaj mu daroval cenný dárek a ten měl z toho takovou radost, že dokonce boháče Tahiťana políbil. Cook mu vysvětlil, že se Omaj chce natrvalo usadit na Huahine, a požádal ho, aby mu přidělil kousek půdy. Omajovi přidělili celý statek a Cook nařídil námořníkům, aby mu vystavěli velký dům o třech pokojích. A vedle domku vystavěli chlév, protože se Cook rozhodl darovat Omajovi všechny zbývající ovce, neboť věděl, že Omaj bude dobrý hospodář.

S Omajem zůstali i oba novozélandští chlapci, k nimž se choval s otcovskou něhou. Omaj byl nadmíru spokojen.

Když však nakonec přišel den loučení, Omaj se rozplakal.

Novozélandští chlapci také plakali – rozloučení s lodí je dojalo víc než rozloučení s domovem.

Cook pozval k sobě vladaříka ostrova Huahine.

„Brzy se vrátím,“ řekl mu. „Jestliže se však dovím, že bylo Omajovi nějak ublíženo, zodpovíte mi to.“

Havaj

Uplynulo již mnoho měsíců od doby, kdy Cook opustil Anglii, a jeho výprava se ještě vůbec nedostala k svému hlavnímu úkolu – k nalezení Severozápadní cesty. Musili si tedy pospíšit.

Lodě zdvihly kotvy a zamířily přímo na sever. 22. prosince přepluly rovník.

Cook nebyl ještě nikdy v severní oblasti Tichého oceánu. Věděl, že je to vůbec neprozkoumaná oblast. Občas se tam zatoulala některá pirátská loď při hledání snadné kořisti, ale vracela se odtud s prázdnou, protože tam nenašla nic kromě nekonečného moře.

Proto byl Cook velmi překvapen, když spatřil dlouhé pásmo hornatých ostrovů, jež se nenajdou na žádné mapě.

Každý ostrov byl téměř dvakrát tak veliký jako Tahiti. Také hory se zdály vyšší a skalnatější. Ve všem ostatním však připomínalo toto souostroví neobyčejně Tahiti. Stejná malebnost, stejně kadeřavé, stinné háje, stejná vlhká údolí, zarostlá šťavnatou trávou, stejné množství květin, ptáků a motýlů. A když Cook nařídil zakotvit a odjel k břehu, spatřil zde i tytéž lidi.

Avšak přece lidé zde nebyli zcela takoví jako na Tahiti. Třebaže mluvili polynésky, měli stejnou kávovou pleť, bydleli v stejných obydlích a stejně se oblékali, byli přece jen kulturnější a bohatší než Tahiťané.

Znali mnohem lépe skutečnou hodnotu věcí, které kupovali od Cooka, než Tahiťané. Železo jim už bylo dobře známé, chápali jeho užitečnost a platili je velmi draze. Za sekeru prodali plnou loďku banánů. Zato skleněné korály považovali za bezcenné a nechtěli je.

Bravu chovali mnohem víc než Tahiťané a byl větší a tlustší. Banánovníky a kokosové palmy rostly na obrovských, dobře obdělaných plantážích a dávaly bohaté úrody.

Státní zřízení, pokud se ho Cook mohl všimnout, bylo zde také složitější než na Tahiti. Obstoupili ho hned vysoce postavení náčelníci, kdežto obyčejní lidé se tlačili v dálce a nesměli přistoupit k svým vládcům.

Domorodci přivítali Cooka velmi srdečně a on se mohl volně procházet, kde chtěl. Za procházek objevil nádherné jezero, tak obrovské, že jeho druhý břeh nebylo vidět.

Cook by se tu byl rád zdržel, aby pečlivě prozkoumal tyto ostrovy. Ale spěchal k břehům Ameriky, kde chtěl ještě objevit Severozápadní cestu.

9. února 1778 vyplul na moře, když se byl napřed rozhodl, že se sem ještě vrátí, jakmile se mu k tomu naskytne příležitost.

Cook nazval toto souostroví ostrovy Sandwichovými.

Avšak jméno nadutého hraběte se nepodařilo zvěčnit. Domorodci nazývali své ostrovy odjakživa Havajskými a toto pojmenování jim také navždy zůstalo.

Severní Amerika

Začátkem března spatřili na 44° severní šířky americký břeh.

Jaro tu teprve začínalo a v borových lesích, kam sluneční paprsky nemohly, ležel ještě sníh. Námořníci, zhýčkaní dlouhým pobytem v tropech, krůtě trpěli nyní chladem, deštěm a vlhkým, pronikavým větrem.

Cook chtěl pokud možno brzy vystoupit na břeh, ale nenalézal nikde vhodné místo k zakotvení, proto plul ještě celý týden na sever ve vzdálenosti dvou mil od břehu.

Jednoho rána vykřikl důstojník, který měl službu:

„Průliv! Průliv!“

Cook vyběhl na palubu. Byl rozčilen. Snad se jim nepodařilo objevit dlouho očekávanou cestu, která spojuje oba oceány?

Břeh se skutečně rozpolcoval a úzký proužek vody zabíhal hluboko do pevniny.

Obě lodi vpluly za sebou do toho kanálu a octly se v pohodlném zálivu, obklopeném ze všech stran pevninou.

Další cesta byla zatarasena. Místo průlivu objevili záliv.

Ale i to jim přišlo vhod. Cook se rozhodl, že zde zakotví, odpočinou si, zásobí se vodou a dřívím.

Břeh byl obydlen. Z lesa vyšli lidé, oblečení do huňatých kůží.

Cook v nich hned poznal Indiány podle rudohnědé barvy pleti. Na zádech jim visely dlouhé úzké luky. Na levém boku se jim houpaly toulce, ušité z pestrých veverčích a zaječích kožek. Z toulců jim vyčnívaly šípy s hroty z křemene. V rukou drželi kamenné sekery – tomahavky, na jejichž dřevěných násadách byly vyřezány medvědí hlavy s otevřenou tlamou.

Indiány příchod bělochů nepřekvapil. Slyšeli již o nich od sousedních kmenů, i o jejich moci a bohatství. Jeden Indián ukázal Cookovi železnou sekeru a vysvětlil mu posunky, že by chtěl ještě koupit takové sekery nebo nějaké jiné železné věci. Protože Evropané nebyli ještě nikdy u těchto břehů, nezbývalo než předpokládat, že se zdejší obyvatelstvo seznámilo se železem prostřednictvím nějakých jiných plemen, která obchodovala s Kanadou nebo Mexikem. Kromě železa nechtěli nic jiného kupovat, zato však za několik hřebíků dávali tulení a liščí kůže, které měly v Anglii vysokou cenu. Jelikož hřebíky a sekery z obou lodí byly už takřka všechny rozdány, začal Cook Indiánům prodávat stará vědra a zbytky zrezavělých řetězů.

Záliv, v němž kotvily Resolution a Discovery, nazývali Indiáni zálivem Nootka.

Cook spěchal dál na sever, aby našel průliv. 1. května zdvihly lodě kotvy a vypluly ze zálivu.

Po pravé straně se opět táhly jednotvárné lesnaté břehy. Námořníci pozorovali pevninu ve dne v noci, ale nikde neviděli ani náznak průlivu. Cooka znepokojovalo, že břeh, místo aby zahýbal na severovýchod, odbočoval na severozápad. Stále větší a větší kus pevniny je odděloval od Atlantického oceánu, takže existence průlivu se stávala méně věrohodnou.

Blížilo se léto. Ale oni pluli na sever, vzdalovali se od tepla a všude je provázelo chladné, deštivé počasí časného jara, přinášející s sebou nastuzení a zimnici.

Ale již v prvních červnových dnech zpozorovali na 59° severní šířky v pobřežním pásmu nový průliv. Znovu se ozvaly výkřiky, že cesta do Atlantického oceánu byla objevena.

Nyní se to zdálo mnohem pravděpodobnější. Cesta byla tak široká, že Cook, pluje jejím středem, sotva rozeznával břehy. Lodě pluly celý den na východ, aniž se setkaly s nějakou překážkou.

Cook varoval, že je ještě předčasné se radovat, a přitom sám stěží tlumil svou radost. Je to skutečně ta Severozápadní cesta, kterou už tolik let hledají?

Příštího dne ráno se však břehy sblížily. Dlouhé stíny pobřežních borovic dosahovaly až skoro k lodím. Námořníci zřetelně rozeznávali v lese toulající se Indiány, kteří se ničím nelišili od Indiánů v zálivu Nootka.

V poledne myli palubu. Námořník spustil z paluby vědro a nabral vodu. Překvapen její průzračností, usrkl doušek.

„Vždyť je to pitná voda!“ vykřikl.

Cook se vrhl k vědru a také ji ochutnal.

Všechno pochopil.

Byli v ústí veliké řeky, jež se vlévala do mořského zálivu.

Jak se postupně vzdalovali od oceánu, měnil se záliv nenápadně v řeku.

Severozápadní cesta tedy neexistuje.

Cook nařídil obrátit zpátky.

Poručík Gore přistoupil k němu a řekl:

„Důstojníci se rozhodli pojmenovat tu řeku vaším jménem. Tak jsme to také už označili na mapě: Cookova řeka.“

Ale Cook mávl jen rukou a odešel do své kajuty. Byl hluboce zarmoucen.

Nazítří vypluli na moře. Americký břeh se dál prudce zahýbal na západ. Plavili se podél pobřežních skal a lesů, ale nedoufali již, že průliv objeví.

Tajemný dopis

17. června bylo z Discovery dáno znamení, že kapitán Clerke si přeje mluvit s kapitánem Cookem. Cook se znepokojil a poslal hned k lodi člun. Za půl hodiny přijel člun s kapitánem Clerkem.

„Co se stalo?“ tázal se ho Cook.

„Dostali jsme dopis napsaný černým evropským inkoustem na evropském papíře.“

Dopis v neznámých mořích, ležících mezi Amerikou a Asií, uprostřed divokých ostrovů, neoznačených na žádné evropské mapě? To se zdálo zcela neuvěřitelné.

„Tady je,“ řekl kapitán Clerke a položil na stůl silný list papíru, popsaný velkým písařským písmem s kudrlinkami a obloučky.

„Kdo vám jej doručil?“ zeptal se Cook.

„Před hodinou jsme spatřili loďku, jež nám plula vstříc. Seděli v ní čtyři muži zahalení od hlavy až k patě do zvířecích kůží. Ukláněli se nám, jako se při pozdravu uklánějí Evropané. Vždyť víte, že se domorodci při setkání nikdy neuklánějí. To je jenom evropský zvyk.“

„Jaké barvy byla jejich pleť?“

„Abych se vám přiznal, nevšiml jsem si. Měli tváře zarostlé hustými vousy.“

„A co jste udělal?“

„Hodil jsem jim provaz, přivázali k němu krabičku a v ní byl tenhle dopis. Znovu se nám uklonili a odpluli.“

„A víte, co je to za dopis?“

„Ne. Je napsán neznámým jazykem.“

Cook se naklonil nad dopis a začal si pozorně prohlížet jeho rovné, čitelné řádky. Mnohá písmena se mu zdála známá a pochopitelná, ale ostatní byla velmi zvláštní.

Cookovi se podařilo rozluštit pouze dvě data: na začátku dopisu rok 1776 a uprostřed rok 1778.

„Dopis je napsán ruský,“ řekl Cook. „O tom nemůže být žádných pochybností.“

„Vy chcete říci…“ začal kapitán Clerke.

„Ano, chci říci, že jsme nedaleko Sibiře a že tato místa navštěvují Rusové. Místo aby západní pobřeží Severní Ameriky odbočovalo na východ, ve směru Atlantického oceánu, jak se domnívali zeměpisci, odbočuje ve skutečnosti na západ. Čili: Asie a Amerika se zde takřka spojují.“

To byl překvapující objev.

Cook začal chápat, že existence Severozápadní cesty je málo pravděpodobná. Admiralita ho sem zbytečně vyslala. Na severu je americká pevnina širší než kdekoliv jinde. Je možno ještě doufat, že celou tu nezměrnou tloušťku pevniny přetíná příčný kanál?

Kromě toho rozluštili ještě jinou otázku, jež měla čistě vědecký význam – jak se zalidňovala Amerika.

Tehdy se mnoho učenců domnívalo, že američtí Indiáni nebyli nikdy ve spojení s obyvateli Starého světa. Dá se předpokládat, uvažovali, že by domorodci byli schopni přepravit se ve svých pirogách přes Atlantický nebo Tichý oceán? Nyní tato teorie padla.

Bylo jasné, že se Indiáni přestěhovali do Ameriky z nedaleko ležící Asie.

Cook už opustil nic neslibující americké břehy a obrátil přímo na západ. Rozhodl se přesně změřit vzdálenost mezi oběma velkými pevninami.

Hustá chladná mlha zahalovala černá podmořská skaliska a maličké ostrůvky. Těžce se plulo v tomto bouřlivém severním moři. Na lodě číhala každou chvíli vždy nová a nová nebezpečí. Museli křižovat, odbočovat z přímé cesty hned na sever, hned na jih a občas se i vracet zpátky.

Na lodích řádilo nebezpečné nastuzení. Kapitán Clerke kašlal krev. Přírodozpytec Anderson ulehl a jeho stav byl zřejmě beznadějný.

7. srpna Anderson zemřel. Jeho smrt znamenala pro výpravu velkou ztrátu. Ten veselý sběratel motýlů a vycpávač ptáků, jenž rozveseloval námořníky svým nadšením pro každý lísteček travičky neznámé Evropanům, byl velkým znalcem zoologie a botaniky.

Cook nazval na jeho počest první ostrov objevený po jeho smrti ostrovem doktora Andersona.

Loď plula k Asii. Ale americký břeh zahnul ještě prudčeji na západ a naši cestovatelé se s ním nemohli stále rozloučit. Až teprve 9. srpna zůstal vzadu, vybíhaje dlouhým mysem do moře. Cook nařídil vypálit slavnostní salvu ze všech děl, neboť objevil nejzápadnější výběžek Ameriky.

Ale příštího dne zpozorovali na západě novou zemi.

„Hurá! To je Asie!“ volali námořníci.

Asie byla vzdálena od Ameriky jenom třicet mil. A učenci zatím stále tvrdili, že vzdálenost mezi oběma pevninami měří nejméně tisíc mil!

Na asijském břehu spatřili dvanáct salaší, zhotovených z kůží. Na břehu stáli lidé a zuřivě házeli kamením na projíždějící lodě. To byli Cukčové.

Byla to zvláštní podívaná, jak se ti odvážní lidé pokoušeli vyvolat boj s dvěma čtyřicetidělovými fregatami. Aby se Cook vyhnul zbytečnému krveprolití, rozhodl se, že nevystoupí na břeh, a obrátil na sever. Chtěl co nejdále proniknout mlhavým chladným mořem rozdělujícím obě pevniny.

Možná že touto cestou dosáhnou pólu?, snil a připravoval se k odvážnému boji s polární zimou.

Ale na 70J severní šířky mu zatarasila cestu neproniknutelná ledová pole.

Proplul mnohokrát od Asie k Americe a zpátky, aby našel aspoň úzký průchod tímto nakupeným ledem. Ale marně. Třpytící se ledové kry zakrývaly celý severní obzor. Leželi na nich obrovští mroži, vyhřívající se na slunci, a zvedali své vousaté čumáky s kly, aby se podívali na kolem plující lodě.

Blížil se podzim, a proto se Cook obrátil zpátky na jih. Chtěl strávit zimu v teplých krajích.

Rozhodl se, že se sem příštího roku opět vrátí, aby se znovu pokusil proniknout co nejdál na sever.

Rusové

Připluli brzy k velikému skalnatému ostrovu se skvělým přístavem.

Ostrov obývali Eskymáci. Řekli jim, že se jejich ostrov jmenuje Unalaška, a ochotně prodávali cestovatelům čerstvé losí kůže.

8. října vystoupil na Resolution starší muž a dal jim chleba, v jehož vnitřku bylo zapečeno silně kořeněné losí maso.

Hluboce se přitom uklonil a opakoval několikrát nesrozumitelné slovo.

„Kdo tě k nám poslal?“ zeptal se ho Cook.

„Rusové,“ odpověděl muž, když uhodl, na co se ho ptají.

Cook vyslal na břeh desátníka Lediarda a nařídil mu, aby Rusy vyhledal.

Po dvou dnech se Lediard vrátil v doprovodu tří neznámých mužů. Byli to Rusové.

Nejstarší z nich se jmenoval Jakov Ivanovič Sapožnikov. Byl kapitánem lodi, jež kotvila u protějšího břehu ostrova. Ostatní dva byli jeho podřízení – důstojník Gerasim Grigorjevič Izmajlov a námořník Petrov.

Napohled vypadali jako prostí lidé, nepříliš zběhlí ve vědách, ale přesto byl Cook nesmírně rád tomuto setkání. Byli to první Evropané, s nimiž se po dvou letech svého putování setkal. Oběd jedli nožem a vidličkou a přiťukávali si s anglickými důstojníky. V kapitánské kajutě si pozorně prohlíželi různé námořní přístroje a Cook viděl, že jsou s jejich používáním obeznámeni.

Právě se rozhodl ukázat jim svou mapu ostrovů roztroušených mezi Asií a Amerikou. Izmajlov pozorně prohlédl mapu, pak najednou sáhl rukou do kapsy a vytáhl odtud pečlivě složený arch papíru. Byla to mapa týchž ostrovů. Ale jaká mapa! Všechno, co měl Cook na své mapě jen přibližně označeno, bylo na ruské přesně zakresleno. Kolik na ní bylo ostrovů a podmořských útesů, které Cook nezpozoroval. U každého ostrova byly zaznamenány všechny zálivy, kde mohou kotvit lodě. V každém průlivu byla označena plavební trať.

„Odkud máte tuto mapu?“ zvolal Cook. „Ta je k nezaplacení!“

Izmajlov odpověděl něco ve své řeči, z čehož Cook pochopil jen jedno slovo: Bering.

Kapitán Bering! Tak je to! To je mapa kapitána Beringa!

K Angličanům docházely neurčité zprávy, že prý před čtyřiceti lety přeplul ruský námořní kapitán Bering ze Sibiře do Ameriky. Ale všichni to považovali za málo pravděpodobné. Zdálo se, že je Amerika příliš vzdálena od Asie.

Cook vzal tužku a pravítko a začal opravovat svou mapu, porovnávaje ji s ruskou. Nejprve přenesl na svou mapu všechny obrysy břehů, potom přeškrtal všechna jména, která dal různým ostrovům, a začal se vyptávat, jak se jmenují ruský. A jeho mapa se zaplnila nesrozumitelnými, těžko vyslovitelnými jmény: Mlhavý ostrov, Medvědí, Neplodný. A severozápadní výběžek Ameriky, který je tak blízko Sibiře, jmenoval se, jak se ukázalo, poloostrov Aljaška.

Jenom jedno pojmenování zanesl Cook samostatně na svou mapu. Do modré prostory, rozdělující obě pevniny, vepsal název Beringův průliv.

Loď, jíž velel kapitán Sapožnikov, připlula sem z petropavlovského přístavu na Kamčatce. Přivezla mouku a tabák, jež Rusové vyměňovali s Eskymáky za tulení kůže. Cook napsal dopis do Londýna a požádal své hosty, aby jej dali v Petropavlovsku na poštu. Rusové radostně souhlasili, a jak se potom zjistilo, jeho prosbu splnili. Dopis šel přes Irkutsk, Tobolsk, Moskvu a Petrohrad a došel do Londýna za půldruhého roku.

Cook daroval ruským námořníkům na rozloučenou několik lahví vína, které již nepili po mnoho let. Nabídli Cookovi, aby přezimoval v Petropavlovsku, ale on odmítl.

Považoval za mnohem užitečnější strávit zimu v horkém podnebí, na Havajských ostrovech, jež na jaře objevil a mohl nyní lépe prozkoumat.

Ke konci října se mořeplavci rozloučili se svými přáteli, opustili Unalašku a o měsíc později spatřili vysoké hory Havajského souostroví.

Kapitola pátá

COOKOVA SMRT

Knězi a náčelníci

Cook křižoval skoro celý měsíc u Havajského souostroví, přejížděl od ostrova k ostrovu, ale u žádného nepřistal; hledal vhodné místo k zakotvení. Ale zálivy byly všechny malé a mělké.

Teprve 17. ledna konečně vpluly Resolution a Discovery do skvělého karakakuaského přístavu. Spustili ráhna a odvázali plachty. Cestovatele čekalo dlouhé kotvení. Museli opravit všechna poškozená místa na lodích, zásobit se potravinami a odpočinout si, protože na návrat do Anglie dříve než za rok nebylo ani pomyšlení.

Cooka ještě nikdy nevítal tak početný dav. Břeh se černal lidmi. Lodím vypluly naproti nespočetné loďky. A když Cook sestoupil do své kajuty, zaznamenal si do lodního deníku:

Nenašli jsme velikou Severozápadní cestu. Ale objev Sandwichových ostrovů nás štědře odměnil za tento neúspěch. £ Evropanů, plavících se po Tichém oceáně, nesetkal se ještě nikdy nikdo s tak bohatou a zalidněnou zemí.

To byl poslední záznam, napsaný Cookovou rukou do lodního deníku.

Domorodci lezli na lodě bez veškeré bázně. Překvapoval je každý předmět. Byli v patách okázale oblečeným náčelníkům a prolezli všechna zákoutí.

Z náčelníků upoutával k sobě obzvláště pozornost vysoký mladý muž hezké inteligentní tváře a sebevědomého vystupování. Jmenoval se Perea. Požíval mezi svými rodáky úcty. Cook si všiml, že Perea naslouchal výkladu Angličanů vysvětlujícím domorodcům význam plachet a stěžňů mnohem pozorněji než ostatní. Hned si toho hezkého mladého muže oblíbil a štědře ho obdaroval. Perea nezůstal dlužníkem a později nejednou prokázal anglickým námořníkům cenné služby.

Později připlul na Resolution špinavý stařec, pokrytý bílými hnisavými strupy. Nesl podpaží maličké, pronikavě kvičící sele.

„Koa! Kněz Koa!“ zvolali Havajané a bázlivě se před ním rozestoupili.

Koa přistoupil slavnostně ke Cookovi, přehodil mu přes rameno rudý plášť a odevzdal mu sele. Potom hlasitě zvolal:

„Rono! Rono!“

A klesl na kolena a natáhl k překvapenému kapitánovi ruce.

„Rono! Rono!“ zvolali Havajané a také padli na kolena.

Angličané byli těmito nepředvídanými poctami překvapeni. Ještě nikde před nimi nepadali na kolena.

Vyptávali se domorodců, ale nevedlo to k ničemu. Tak se také Cook nikdy nedověděl, za koho ho Havajané považovali.

Až teprve po šedesáti letech se americkému badateli Ellisovi, dlouho žijícímu na Havajských ostrovech, podařilo rozluštit záhadu této události, jež sehrála důležitou úlohu v dalším osudu výpravy.

Jak vysvětlil Ellis, existovalo u Havajanů ústní podání o tom, jak všemocný náčelník Rono, žijící před pradávnými a pradávnými věky, zabil na lživou pomluvu nepřítele svou milovanou ženu. Když se pak dověděl, že jeho žena byla nevinna, Rono zešílel hořem a začal se toulat po ostrově a zabíjel všechny, kdo mu přišli do cesty. Unaven vraždami, ale neukojen svou touhou po krvi, nasedl do člunu a odrazil od břehu, slibuje, že se po mnoha letech vrátí na okřídleném plovoucím ostrově obydleném lidmi, psy a vepři.

Toto ústní podání se zachovalo v národních písních a v posvátných pověstech Havajanů.

Nepodobá se snad Cook Ronovi? Nejsou jeho lodě okřídlené plovoucí ostrovy? Nejsou na nich lidé, psi a vepři, slibovaní v posvátném ústním podání? Objeví-li se živý Rono před lidmi, musí to neobyčejně pozvednout úctu k víře a zvýšit příjmy kněží.

Koa byl knězem chrámu zasvěceného Ronovi. Obětovav sele svátému, který se vrátil, odjel Koa na břeh a tam všemu lidu prohlásil, že kapitán Cook není nikdo jiný než sám Rono, jenž se vrátil domů, a jeho lodě že jsou plovoucí ostrovy.

A od té chvíle považovali Havajané Cooka za boha. Sotva vystoupil na břeh, padali před ním všichni na kolena a kněží se k němu obraceli s modlitbami. Cook byl těmito poctami nesmírně překvapen.

Musel se podřídit mnoha podivným a směšným požadavkům obklopujících ho kněží. Odvedli ho do chrámu. Poručík King, který za nic na světě nechtěl nechat kapitána mezi domorodci samotného, šel v patách za ním.

Takové chrámy neviděl Cook ani na jednom z tichomořských ostrovů, ba ani ne na bohatém Tahiti. Byl vystavěn z kamene a byl třicet metrů dlouhý a dvacet široký. Byl oplocen kůly, na nichž visely lidské lebky. Některé z nich už byly časem vyschlé, zežloutlé a ztrouchnivělé, na jiných se ještě uchovaly kousky masa a chomáčky vlasů. Krvelační bohové si vyžadovali zřejmě nemálo lidských obětí.

U vchodu do chrámu stály dvě modly oblečené v purpurových pláštích. Větší část vnitřku chrámu zabíral velký bambusový stupínek, sloužící za oltář. Na něm ležel v polovičním rozkladu trup vepře a hromada zplesnivělého ovoce. Kolem stupínku stálo dvanáct bůžků s odpornými a hrůzostrašnými tvářemi.

Deset mladších kněží přineslo do chrámu živého vepře a kousek rudé látky. Koa neobyčejně hbitě, jediným pohybem ruky, zahalil touto tkaninou Cooka. Mladší kněží zanotovali sborem posvátnou hymnu. Koa vzal Cooka za ruku a začal ho vodit po pořádku od jednoho bůžka ke druhému.

Ačkoliv se to zdá zvláštní, jednal Koa velmi neuctivě se svými bohy. Opovržlivě se jim vysmíval do tváře a klepal je prstem přes nabarvené nosy. Teprve před nejtlustším z nich poklekl a vybídl Cooka, aby udělal totéž.

Po mnoha obřadech přinesli kapitánovi upečené sele a pytel kořenů, z nichž se připravuje ava.

Celý obřad řídili Perea a Koa, vypravuje poručík King ve svých vzpomínkách. Když nás pohostili avou, rozkrájeli maso selete na drobné kousky a začali nám je klást do úst. Neštítil jsem se je přijímat z rukou Perea, muže velmi čistotného, ale Cookovi, kterého krmil sám Koa, bylo to hrozně odporné, tím spíš, že pohled na vedle ležícího vepře v polovičním rozkladu ho div nenutil k zvracení. Kapitánova ošklivost se ještě zvětšila, když ctihodný kněz na znamení zvláštní zdvořilosti a úcty napřed sám rozžvýkal kousky masa a potom teprve mu je dával do úst.

Po tomto obřadu odvedli Cooka zpátky k člunu. Před ním šli čtyři kněží a nesli v rukou čtyři žezla, ozdobená huňatými pohyblivými psími ocasy.

„Rono! Rono!“ vykřikovali hlasitě a Havajané, kteří je potkávali, padali na kolena.

Příchod živého Rona neobyčejně zvýšil a upevnil vládu a moc kněží. Při každém neuposlechnutí vyhrožovali lidu hrozným Ronem, strašíce jej, že neposlušné potrestá velmi krutými tresty. A vyděšení Havajané nosili do chrámu tkaniny, kokosy, avu, plody chlebovníku, jen aby usmířili rozhněvaného boha. Bohatství kněží rostlo neobyčejnou rychlostí a oni byli den ze dne náročnější.

Ale rychlý vzrůst jejich moci začala jim závidět jiná vládnoucí vrstva – skupina vojenských náčelníků a vůdců, nazývajících se havajsky eaři. Těm se moc vymykala z rukou. Kdo ve skutečnosti bude poslouchat svého vladaře, když kterýkoli kněz může vyprosit u tajemného Rona, který připlul na okřídlených ostrovech z neznámých zemí, jakýkoli trest pro neposlušné ovečky?

A mezitím kapitán Cook, aniž věděl o tom, že je všemohoucím bohem, nebo o tom, jakou moc dobyl kněžím, nakupoval klidně ovoce a solil vepřové, aby se připravil na těžkou plavbu na sever. Nevěděl, že náčelníci z nenávisti ke kněžím ponoukají své podřízené ke krádežím, a byl překvapen drzostí Havajanů, kteří mu kradli všechno, nač přišli. Nevěděl, že polopomatený, opilý, neduživý král Torreoboj byl pozván s celým svým dvorem a vojskem do karakakuaského zálivu vůbec ne proto, aby prokázal cizinci čest, ale naopak, aby, bude-li to možné, je Cooka zbavil.

Pravda ovšem je, že sám král neskrýval žádné zlé úmysly. Byl zcela upřímně nadšen anglickou whisky, kterou ho Cook na své lodi častoval. Ale Torreoboj byl už dávno oddálen od státních záležitostí a zemi vládli jeho důvěrníci, kteří se jeho jménem kryli. A jim, jakož i všem earům, se návrat nenáviděného Rona nehodil.

Zásobování lodí trvalo do 4. února. Kněží nepřestávali obklopovat Cooka a jejich huhňavý zpěv ho doprovázel všude, kamkoli šel. Náčelníci byli naoko uctiví. Torreoboj dal Angličanům bohaté dary, ale přitom se zdvořile optal, kdy hodlají odplout.

Cook navázal přátelské styky pouze s jediným Pereem. Ten naslouchal pozorně kapitánovu vysvětlování a v jeho moudrých očích vzplanuly ohníčky pokaždé, když se mu podařilo nějakou novou velemoudrost bělochů pochopit.

5. února vypluly Resolution a Discovery ze zálivu. Ale na širém moři je náhle překvapila mořská vichřice. Resolution ztratila jeden stěžeň, a proto se výprava musela na několik dní vrátit zpátky do karakakuaského zálivu k opravě lodi.

Jen lodě zakotvily, zpozorovali Angličané v chování Havajanů náhlou změnu.

Neštěstí

10. února vstoupil do kapitánovy kajuty kormidelník.

Cook nebyl sám. Vedle něho stál vůdce Perea a se zdvořilým úsměvem naslouchal jeho výkladu.

Cook se snažil vysvětlit mu význam kompasu. Pokoušel se mu to vysvětlit polynésky, ale nedostávalo se mu slov, proto mu to ukazoval rukama.

„Hvězdy jsou cesta, Pereo. Slunce – je cesta. Ale hvězdy nejsou. Slunce není. Kde je cesta? Kompas ti ukáže cestu! Kompas je spolehlivější než hvězdy, Pereo.“

Havaj an se uctivě usmíval, ale na jeho neproniknutelné tváři dalo se stěží poznat, rozumí-li mu nebo ne.

Když kormidelník uviděl Perea, zamračil se.

„Kapitáne, tesaři někdo ukradl kleště!“ hlásil.

Cook se rozhněval. Vždyť tu železné věci byly tak vzácné!

„Kormidelníku, dohoňte zloděje. Přivezte sem kleště i toho, kdo je ukradl. Pojede s vámi Perea. Pomůže vám.“

Kormidelník a Perea vyšli.

„Jen nestřílejte!“ volal kapitán za nimi. „Zakazuji vám to!“

Člun byl v okamžiku spuštěn, čtyři veslaři s puškami na zádech usedli k veslům. Kormidelník usedl ke kormidlu. Perea stál na přídi člunu.

Kučeravá Havajanova hlava se houpala na vlnách. Plaval lehce a rychle a v ruce pevně svíral drahocenné kleště. Když spatřil, že je pronásledován, přestal plavat, zvedl ruku z vody a zamával na kolem projíždějící pirogu. Piroga připlula k němu, vzala ho a uháněla k břehu.

„Uteče nám! Střílejte!“ zvolal kormidelník.

Třeskly čtyři výstřely. Perea se obrátil a podíval se s překvapením na kormidelníka, který porušil kapitánův příkaz.

Piroga už přirazila k břehu. Na břehu očekával kormidelníka dav. Angličané vystoupili z člunu.

„Odevzdejte nám kleště!“ zahřímal hromovým hlasem kormidelník.

Ale Havajané se na sebe jen překvapeně podívali.

Perea prošel vpřed a pronesl tiše několik slov. Dav byl rozčilen, hrozil rukama. Několik bojovníků se rychle rozběhlo do lesa.

Za chvíli se vrátili. Jeden z nich nesl neblahé kleště. Perea mu je vzal z rukou a odevzdal je kormidelníkovi.

Ale tak snadné rozluštění věci jen ještě více popudilo rozčileného Angličana. Chtěl potrestat zloděje, chtěl mu ukázat sílu bělochů. Ale neměl koho potrestat.

„A kde je zloděj?“ rozkřikl se a obrátil se k Havajanům. „Přiveďte ke mně zloděje! Kapitán Cook chce toho mizeru potrestat!“

Havajané však mlčeli.

„Aha! Tak vy se ho zdráháte přivést!“ řval kormidelník. „Vy ho ukrýváte! Přiveďte ho sem okamžitě, nebo vaši loďku shodím do moře!“

Zamířil k havajské piroze. Ale Perea mu zastoupil cestu.

„To je moje loďka,“ řekl se zdvořilým úsměvem kormidelníkovi. „Nedotýkejte se jí, příteli.“

Kormidelník ho však odstrčil a šel dál. Perea natáhl ruku a chytil Angličana za vlasy. Kormidelník se pokoušel vytrhnout se mu, ale marně; mohutná Havajanova ruka ho držela pevně, takže každý pohyb mu působil nesnesitelnou bolest.

Jeden z námořníků, který kormidelníka doprovázel, vzal z loďky veslo a rozmáchl se jím nad Pereovou hlavou. Havajan pustil kormidelníkovy vlasy, vytrhl námořníkovi z rukou veslo a klidně je rozlomil o koleno ve dvě půle.

Tu se na Angličany sesypal déšť kamenů. Bojovníci, ženy, děti – všichni začali cizince zahánět do vody. Marně kormidelník řval a láteřil, vyzýval námořníky, aby se bránili; ti už prchali k člunu a chránili si hlavy rukama. Proto mu nezbývalo, než aby prchal za nimi.

„Zavinil jste si to sám,“ řekl kormidelníkovi Cook, když se dověděl, co se stalo. „Nepřijeli jsme sem zbojničit. Obávám se, že pro nás teď bude mnohem obtížnější navázat s nimi spojení.“

V noci na 14. února byl z Discovery ukraden velký člun. Discovery teď už neměla žádný člun. Kapitán Clerke oznámil neprodleně Cookovi neštěstí, které je postihlo. Cook se rozlítil. Vida, k čemu vede hrubé zacházení s domorodci! Člun musí být vrácen stůj co stůj a rovněž stůj co stůj musí být zabráněno krveprolití.

Jeho plán byl prostý. Rozhodl se přivést na loď starého krále Torreoboje a držet ho tam tak dlouho, dokud nebude vrácen člun.

Z Resolution spustili hned dva čluny – jednomu velel poručík a druhému podporučík. Kromě veslařů do člunů nasedl sám Cook, sedm vojáků námořní pěchoty, seržant a desátník.

Přistali u vesnice. Obstoupil je hlučný zástup Havajanů, kteří vesele vítali Cooka.

„Přátelé!“ řekl jim Cook. „Přeji si mluvit s vaším králem. Kde je?“

„Torreoboj je doma,“ odpověděli mu.

Králův dům stál až na konci vesnice, půl kilometru od moře. Cook nařídil poručíkovi a podporučíkovi, aby odpluli s čluny a nevraceli se k břehu až do jeho návratu, a vydal se do nitra ostrova s oddílem námořní pěchoty sám.

Havajané jako za předešlých jeho návštěv padali před ním na kolena. Cestou potkal mnoho náčelníků, kteří se ho ptali, nepotřebuje-li vepře nebo kokosy. Poděkoval jim, odmítal a šel rychle vpřed.

Před prahem královského domu museli Angličané dosti dlouho čekat. Cook poslal ke králi několik Havajanů, aby mu oznámili, že si s ním přeje mluvit. Ale vyslaní Havajané se vrátili bez odpovědi. Přistoupili mlčky ke Cookovi a položili před něho rudé tkaniny.

Cook začal ztrácet trpělivost. Poslal do domu seržanta zjistit, oč se jedná. Seržant se vrátil se zprávou, že král spí, ale že ho hned probudí.

Konečně Torreoboj vyšel před dům.

Cook mu podal ruku, uvítal ho a pozval na loď na návštěvu. Král pozvání přijal.

Cook vzal Torreoboje pod paží a maličký oddíl, obklopený davem Havajanů, se vydal k pobřeží.

Všechno by bylo skončilo zcela šťastně, kdyby se v davu nebyla najednou rozlétla zpráva, že na druhém konci ostrova zabili Angličané dva domorodce. Tato zpráva, jak se potom ukázalo, byla lživá, ale sehrála osudnou úlohu pro celou výpravu.

Havajané se začali vyzbrojovat, objevily se oštěpy, kopí a kameny. Bojovníci si oblékli košile upletené ze silných tráv, které jim nahrazovaly drátěné košile. Cook cítil, že věc vzala špatný obrat, proto nařídil vojákům přidat do kroku.

Havajané se seřadili po obou stranách cesty, ale nepřátelství zatím nezahájili.

Vedle oddílu se vlekl plešatý kněz a zpíval huhňavým hlasem modlitby. Král uctivě kráčel za Cookem v doprovodu svých dvou synů. Zatím všechno probíhalo šťastně.

Sotva však přišli na břeh, přiběhla k Torreobojovi jedna z jeho žen, objala ho a posadila na kámen. Prosila svého muže, aby nejel na loď bělochů.

„Jsou to zlí a prohnaní lidé,“ naříkala a plakala. „Na své lodi tě podřežou jako vepře. Neopouštěj nás, králi, chceš-li zůstat naživu!“

Král nevěděl, jak se má rozhodnout.

V tu chvíli spatřil poručík Havajané, který se blížil odzadu ke Cookovi se širokým nožem v ruce. Poručík na něho namířil pušku.

„Nestřílejte!“ křikl Cook. „Krveprolití zničí celou naši věc. Stejně se mě neodváží dotknout.“

Když Havajan uviděl na sebe namířenou pušku, vrhl se na poručíka.

Ale poručík ho udeřil pažbou po hlavě. Havajan pustil nůž a zmizel v davu.

Mír však už byl porušen.

Jeden z bojovníků hodil po Cookovi kamenem. Cook po něm vystřelil, ale broky, jimiž byla puška nabita, uvázly v bojovníkově tlusté košili. Bojovník, povzbuzen neúspěchem nepřítele, rozmáchl se po něm kopím. Cook ho srazil pažbou a nabil si pušku kulovým nábojem.

Vtom však spatřil druhého domorodce, který se po něm rozpřáhl oštěpem.

Cook vystřelil, ale chybil.

Oštěp mu zasvištěl nad hlavou.

Vojáci, aniž čekali na povel, spustili zmatenou palbu a donutili Havajany k mírnému ústupu.

Krále Torreoboje odvedla již jeho žena. Potřebovali se rychle vrátit na loď. Oba čluny pluly zvolna k břehu. Cook zamával rukou, aby pluly rychleji. Ale podporučík, který velel jednomu z člunů, nesprávně pochopil kapitánovo znamení a obrátil zpátky k lodi.

Tento omyl stál Cooka život.

Druhý člun, jemuž velel poručík, plul statečně vpřed, třebaže se na něho sypal déšť kamenů. Ostatně stejně by nemohl vzít všechny Angličany, kteří byli na břehu.

Vojáci se vrhli do vody, tlačili se, vráželi do sebe a snažili se co nejrychleji dostat do záchranného člunu. Důstojníci se rozběhli za nimi.

Cook šel poslední. Nespěchal: stejně se všichni do člunu nevejdou a kapitán se musí postarat především o záchranu svěřených mu lidí.

Nesl pušku pod levou paží a pravou si zakrýval hlavu před kameny dopadajícími ze všech stran. Když Havajané uviděli zmatek bělochů, rozběhli se za nimi.

Jeden z nich přiběhl ke Cookovi a udeřil ho kopím do zátylku.

Cook zavrávoral, pustil pušku a klesl do vody, ale vzápětí hned vyskočil.

„Pomóc!“ vykřikl na Angličany.

Ale vtom ho proklálo domorodcovo kopí.

Lodě se vracejí do Anglie

Tak zemřel kapitán James Cook.

Kapitána Cooka si vážíme nejen pro jeho objevy. Byl to první mořeplavec, který jednal s domorodci jako s lidmi, jako se sobě rovnými. Nikdy nikoho neokradl, nezabil, všude se objevoval jako přítel a nemstil se dokonce ani lidojedům. Byl v těch dobách mezi mořeplavci výjimkou.

Po Cookově smrti převzal velení nad výpravou kapitán Clerke.

Neprodleně svolal poradu, na níž mnoho důstojníků navrhovalo pomstít se Havajanům za smrt velikého mořeplavce. Clerke se však rozhodl, že taková neužitečná krutost by byla nedůstojná památky Jamese Cooka, který se nikdy ostrovanům nemstil. Na poradě se rozhodli, že zahájí vyjednávání s havajskými náčelníky, aby jim tělo zavražděného vydali.

Poručíku Kingovi bylo uloženo navázat vyjednávání.

Ale Havajané odmítali vyjednávat.

Pokaždé, když se k břehu pokoušel přiblížit člun, v němž seděl King, přivítal jej rozzuřený dav a kopí padala do vody jako déšť.

Smírnou cestou nemohli dosáhnout ani vydání Cookova těla, ba ani nabrání pitné vody z potůčku.

Kapitán Clerke ztratil nakonec trpělivost. Pod ochranou děl vylodil na břeh oddíl námořní pěchoty, zahájil palbu, zahnal Havajany do hor a vypálil do základu jejich vesnice.

A Havajané povolili. Starý Torreoboj vyslechl požadavky poručíka Kinga a poslal na loď hlavu kapitána Cooka bez spodní čelisti…

Na jaře se výprava vydala znovu na sever. Když cestovatelé dosáhli 69° severní šířky a definitivně se přesvědčili, že žádný průliv spojující Tichý oceán s Atlantickým neexistuje, vydali se do Anglie.

Cestou u břehů Kamčatky zemřel kapitán Clerke.

Velení převzal poručík Gore.

28. října 1780 se obě lodě po čtyřleté plavbě vrátily do vlasti.

Díl druhý

KAPITÁN

JEAN LAPEROUSE

Kapitola první

KOLEM HOORNOVA MYSU

Francie potřebuje Tichý oceán

Zpráva o Cookových objevech se rozlétla po celé Evropě. Všude se hovořilo jen o neslýchaných bohatstvích tichomořských zemí. Ale u dvora francouzského krále Ludvíka XVI. vyvolala zpráva velké zděšení a neklid.

Francie neměla s koloniemi štěstí. Většiny jejích držav v Americe se zmocnila Anglie. Francouzská území v Indii byla nepatrná a byla obklopena ze všech stran anglickými državami. A tu ještě Angličan Cook objevil nové ostrovy, jichž se patrně Anglie také zmocní!

Tehdy, v létě roku 1785, pět let po návratu Cookových lodí, maršál de Castries, francouzský ministr námořnictví, pozval si k sobě kapitána Lapérouse.

„Také my jsme se rozhodli vyslat vědeckou výpravu do Tichého oceánu,“ řekl mu ministr. „Objevy kapitána Cooka jsou nesporně obrovské. Ale Cook je Angličan, proto mu Francie nemůže zcela důvěřovat. Dále se proslýchá, že anglická admiralita tají nejcennější Cookovy objevy, abychom jich nemohli využít. V Tichém oceáně však zůstaly ještě oblasti, které jsou Evropanům úplně neznámé. Co víme o té části, která leží mezi Velikonočním ostrovem a Havajským souostrovím? Nic! A co víme o obrovské prostoře, která se prostírá mezi Kalifornií a Čínou? Také nic! A víme něco o tajemné zemi Mandžusku, jež leží mezi Koreou a ruským územím na Dálném východě? Vůbec nic! Vždyť v Japonském moři nebyl ještě ani jeden Evropan. Ale hlavním cílem naší chystané výpravy bude ovšem objevení Severozápadní cesty.“

„Cook však přece již dokázal, že Severozápadní cesta neexistuje!“ zvolal kapitán Lapérouse. „Nemůžeme přece objevit něco, co není.“

„Nevěřte Cookovi,“ pravil ministr. „Cook je Angličan. Kdyby Angličané objevili Severozápadní cestu, neřekli by nám o tom ani slovo. Proto ji objevíme sami. Severozápadní cesta musí být objevena!“

Ministr se odmlčel a pak pokračoval:

„Dáváme výpravě dvě čtyřicetidělové fregaty – Boussolu a Astrolabii. Jsou to nejlepší lodě francouzského válečného loďstva. Nyní jsou v Brestu. Akademie posílá s výpravou své nejproslulejší učence.“

Jeho hlas zněl slavnostně.

Blížil se k nejdůležitějšímu místu své řeči.

„Velitel takové nebezpečné a namáhavé výpravy musí být ovšem nejenom výtečným námořníkem, ale také výborným zeměpiscem a schopným administrátorem. Musí umět válčit i obchodovat. Proto potřebujeme muže, jemuž bychom mohli bez obav svěřit lidské životy. Ale objevit takového muže nebylo snadné. Nakonec jsme ho však přece našli. Rozhodl jsem se pro vás, kapitáne Lapérousi!“

„Pro mne?!“ zvolal kapitán a vyskočil.

„Ano, pro vás,“ opakoval ministr. „Snad vás to nepřekvapuje? Známe vás jako nejlepšího námořníka francouzského loďstva. Víme, jak skvěle jste prozkoumal Hudsonův záliv. Potom jste zdráv a v nejlepších letech – není vám ještě ani čtyřicet, viďte?“

„Není,“ odpověděl Lapérouse. „Slyšel jsem však, že ministerstvo chtělo jmenovat velitelem výpravy admirála ďEntrecasteauxe…“

Ministr se rozesmál.

„Tyhle zprávy o sobě rozšiřuje on sám. Admirál ďEntrecasteaux nám nabízel své služby jako velitel výpravy, ale my jsme je odmítli. Já ovšem nepopírám jeho schopnosti. Skvěle potlačil povstání černochů, když byl guvernérem v Isle de France. Ale výpravu mu svěřit nemůžeme. Kdyby nechal zmrskat námořníky jako černochy, vzbouřili by se mu.“

Ministr vstal.

„Kapitáne Lapérousi,“ řekl, „odjeďte do Brestu a převezměte tam velení nad oběma fregatami. Výběr podřízených ponechávám vám samému. Sbohem!“

Když Lapérouse vyšel z ministrovy pracovny, setkal se v předpokoji s vysokým pyšným mužem v třírohém admirálském klobouku.

Byl to admirál ďEntrecasteaux.

Lapérouse se mu uklonil, ale ďEntrecasteaux sevřel jen své úzké rty a na pozdrav neodpověděl.

Lapérouse na toto setkání ihned zapomněl. Jeho mysl byla zaujata něčím jiným.

Velení na fregatě Boussole se rozhodl převzít sám, na Astrolabii je svěří kapitánu de Langlovi, který sloužil pod jeho velením za plavby do Hudsonova zálivu. Byl to jeden z nejlepších francouzských námořníků. Nadporučíkem na Boussole bude jmenovat ďEquejoura – mladého námořníka, sice velmi sebevědomého a domýšlivého, ale odvážného. A poručíkem opatrného a zkušeného Boutaina.

Akademie vyslala s Lapérousem nejvýznačnější vědecké zástupce.

Účastníci výpravy odjeli z Paříže do Brestu. Přístavní město je přivítalo čerstvým mořským větrem. Pyšné fregaty, vyzdobené vlajícími vlajkami, kotvily na lánech u mola. Lapérouse a jeho společníci byli přivítáni slavnostní salvou z děl.

Měli se na dlouhá léta rozloučit s civilizovaným světem. Vrátí se ještě někdy do vlasti? Podaří se jim obeplout obávaný Hoornův mys, postrach lodí? A jak je přivítá tajemný Tichý oceán? Bude opravdu tichý, nebo je tam čekají bouře?

Přípravy byly rychle dokončeny. Lodní skladiště se zaplnila sty kilogramy pestrobarevných skleněných korálů, zrcátky a bednami se sekerami a hřebíky – vším, co pomohlo Cookovi navázat spojení s domorodým obyvatelstvem a zaopatřit potraviny.

1. srpna 1785 byly lodě připraveny k odplutí. Hrála vojenská hudba, vlajky vlály po větru.

Námořníci začali odvazovat kotevní lana.

Najednou Lapérouse spatřil malého zavalitého človíčka, jak běží s větrem o závod po nábřeží. Mužíček v běhu poskakoval. Na střevících se mu oslnivě blýskaly stříbrné přezky. V ruce nesl velký kufr.

Přihnal se na palubu Boussoly právě ve chvíli, kdy se fregata začala pomalu od mola vzdalovat.

„Neopozdil jsem se?“ otázal se a utíral si kapesníkem uzardělou tvář. „Ani jsem se nemohl opozdit. Mně se nikdy nepřiházívá neštěstí.“

Pak tlouštík přistoupil k Lapérousovi a řekl:

„Tady máte dopis od ministra, kapitáne.“

A podal mu zapečetěnou obálku.

Ministr psal: Doručitel tohoto dopisu, Bartoloměj Lesseps, je úředníkem našeho vyslanectví v Sankt Petěrburgu.

Je to člověk velmi veselé povahy a má vlivné známosti u dvora. Když se o vaší cestě dověděl, chtěl se jí mermomocí zúčastnit. Možná Že vám bude i nějak užitečný. Až budete na Kamčatce, pošlete ho přes Rusko do Paříže s dopisy. Umí trochu ruský a těší se přízni carevny Kateřiny.

Francouzský ministr námořnictví

maršál de Castries

Lapérouse se podíval na nezvaného pasažéra. Člověk, který umí ruský, může být na jeho výpravě užitečný. A nařídil připravit kajutu pro Bartoloměje Lessepse.

Ostrov T e n e r i f a

Když břehy Francie zmizely v mlze, zmocnila se námořníků veselá nálada. Mžilo, dul chladný severák, ale nikdo si z nepohody nic nedělal. Fregaty pluly na jih, kde po celý rok září palčivé slunce.

U španělských břehů se dešťová clona protrhla. Ve dne zářil obzor tak oslnivě, že bolely oči, a v noci hořelo moře fosforovým světlem tak, že se zdálo, že lodě neplují po vodě, ale po ohni.

Vanul stále příznivý vítr.

Všichni měli co dělat. Námořníci přemísťovali ráhna, napínali plachty, utahovali lana; důstojníci studovali mapy, učenci zkoumali složení vody a vzduchu. Jediný Bartoloměj Lesseps nedělal nic. Spal do oběda a pak jedl za tři.

Ráno 19. srpna přiběhl k Lapérousovi a volal:

„Podívejte se, kapitáne! Přímo z moře se klene hora vysoká až do nebe!“

Byla to skutečně jedinečná podívaná. Z mořských vln téměř kolmo vystupovala obrovská hora. Její ostrý vrchol se ztrácel v nebetyčné výši.

„To je Tenerifský štít,“ vysvětlil mu Lapérouse, „obrovská hora na ostrově Tenerifě. Zdržíme se u ní několik dní.“

Lapérouse měl k návštěvě Tenerify vážné důvody. Na vrcholu Tenerifského štítu nebyl ještě ani jeden člověk, třebaže ostrov patřil už tři sta let Španělsku. Zjistit, co je na vrcholu této obrovské hory, ztracené uprostřed oceánu, je úkol pro vědu velmi důležitý.

Na břehu je uvítaly vysoké palmy a podezřele uctiví španělští úředníci. Markýz don Branchiforte, tenerifský generální guvernér, připlul na Boussolu a dlouho se s Lapérousem přátelsky bavil – chtěl se dovědět, proč k jeho ostrovům připluly francouzské válečné lodi. Když se však dověděl, že španělská vláda povolila výpravě přistát ve všech španělských přístavech, svolil, aby se Francouzi volně pohybovali po celém ostrově, t Výstup na vrchol Tenerifského štítu byl svěřen inženýru Moneronovi a fyziku Lamanonovi.

Moneron byl dávný Lapérousův přítel, silný, otužilý muž, zvyklý neustupovat před žádnými překážkami. Akademik Lamanon, slaboučký, šedovlasý, byl nezlomný a houževnatý při každé práci.

Dosáhnout vrcholu tak obrovské hory není ovšem žádná procházka. Jsou nutni průvodci, kteří dobře znají horské stezky, a muly, aby nesly zásoby potravin na tři čtyři dny.

Muly koupili na trhu. Byla to silná zvířata, vychovaná v horských vískách, zvyklá chodit bez bázně po okrajích srázných propastí. A průvodce doporučil Moneronovi sám generální guvernér. Byli čtyři – všichni chlapíci, jeden jako druhý, pastýři, kteří od dětství honili stáda po pastvinách, ležících až nad oblaky.

„Byli jste už někdy až na vrcholu?“ ptal se jich Moneron.

„Ne,“ odpověděl nejstarší průvodce. „Až na vrcholu nebyl ještě nikdo. Tam jsou ďáblova písmena a ten, kdo je spatří, nevrátí se už zpátky.“

„Oho!“ zvolal Moneron. „Ďáblova písmena! Chtěl bych si přečíst, co píše ďábel.“

Na cestu se vydali časně ráno, sotva se rozednilo. Už dole na úpatí bylo horko a každou hodinou ho přibývalo. Šest lidí a tři muly vystupovali nahoru po stezce mezi palmovými háji. Místy cestu přetínala síť hadovitě se pnoucích lián a výprava si musela razit cestu sekerou. Kolem šuměl tropický les. Mezi větvemi poletovali malí žlutí ptáčci. Byli to kanárci, které obyvatelé chladných zemí jsou zvyklí vidět pouze v klecích. Tenerifa je jeden z Kanárských ostrovů.

Stoupání nebylo zpočátku tak prudké a výprava se pohybovala dost rychle. Před polednem palmový les skončil. Čím výš, tím bylo chladněji a tropické rostliny byly vystřídány rostlinstvem jihoevropským. To byla nejbohatší část ostrova.

Stezka se ztrácela ve vinicích. Muly pohazovaly hlavami a srážely vinné hrozny.

Ve dvě hodiny odpoledne se výprava utábořila na břehu horského potůčku a odpočívala až do šesti.

S večerním chladem se vydali na další cestu. Stezka byla každým krokem příkřejší. Vinice končily. Pěšinka se vinula mezi obrovskými balvany ztuhlé lávy.

Moneron byl zdravý, silný muž, ale i on jen s námahou stačil průvodcům. A fyzik Lamanon, který celý život proseděl ve své pařížské pracovně a nebyl zvyklý na tak namáhavé pochody, byl vyčerpán úplně. Museli ho posadit na mulu a přivázat provazy k sedlu, aby nespadl.

Putovali za šera tak dlouho, dokud se úplně nesetmělo. Pak rozdělali oheň a šli spat.

Nazítří vstali za úsvitu. Francouzské fregaty, kotvící v přístavu, vypadaly odtud shora jako maličké papírové lodičky na hraní. Všechny ostrovy Kanárského souostroví, neviditelné z břehu, bylo zřetelně vidět na obzoru. Ale vrchol Tenerifského štítu byl stále stejně daleko jako na začátku.

Pěšinka vedoucí nahoru se každou chvíli rozdvojovala, rozvětvovala. Průvodci uhadovali směr přímo instinktem, neboť zapamatovat si celý tento labyrint se zdálo nemožné. Stoupání bylo místy tak prudké, že se lidé museli plazit a muly táhnout za sebou na provazech. Lamanon, unavený, zesláblý, snažil se nezůstávat pozadu za svými průvodci, dokonce je povzbuzoval a zvědavě si prohlížel každý kamének a každou travičku. Slunce už vystoupilo dost vysoko, ale vedro neunavovalo. Vanul chladný větřík.

„Podívejte se, sosny!“ zvolal Lamanon.

Začal nevlídný severní les. Bylo si těžko představit, že tam dole rostou tropické palmy, opletené liánami.

„Kolik různých podnebí na jednom malém ostrůvku!“ divil se inženýr Moneron.

Sosnovým lesem se plazili až do pozdního večera. Večer našli jámu chráněnou před větrem a ulehli do ní k spánku. Druhou noc, strávenou na úbočí Tenerifského štítu, se chvěli zimou, třebaže leželi kolem ohně a tiskli se k teplým bokům spících mul.

Třetího dne přestaly i sosny. Zůstalo jenom kamení obrostlé mechem. Příroda v tomto pásmu hory připomínala tundru. Fregaty v přístavu vypadaly jako sotva viditelné tečky. Výprava spatřila dvakrát kamzíky, skákající z kamene na kámen. Oblaka plula hluboko dole.

Svah byl stále příkřejší. Muly už nebyly s to vystupovat po tak strmém srázu. Neulehčovaly nyní výstup, nýbrž jej jen ztěžovaly – lidé je museli téměř pořád táhnout na provazech za sebou.

Rozhodli se tedy, že nechají zvířata pod ochranou dvou průvodců. Druzí dva doprovázeli Francouze dál.

Úbočí bylo tak příkré, že se po něm mohli pohybovat jenom po čtyřech. Vrchol Tenerifského štítu se už nezdál tak daleko. Moneron a Lamanon už nepochybovali, že se jim na něj podaří vystoupit, když vtom oba průvodci prohlásili, že už neudělají ani krok a že se okamžitě vrátí zpátky k mulám.

„Vy Francouzi patrně nevěříte v Boha a nebojíte se ďábla, když jste se rozhodli jít dál,“ pravili. „Tam jsou ďáblova písmena, a ten, kdo je spatří, nevrátí se už zpátky.“

Marně jim Moneron nabízel pětinásobnou a desetinásobnou odměnu, marně jim vyhrožoval, že si bude stěžovat generálnímu guvernérovi a že je dá uvěznit – průvodci byli hluší jak k jeho slibům, tak k jeho hrozbám.

„Povězte mi, pane Lamanone,“ zeptal se inženýr, „jste ochoten doprovázet mě bez průvodců?“

Po třídenním vysilujícím šplhání na vrchol byly fyzikovy tváře přepadlé únavou. Ale couvnout mu bylo hanba.

„Souhlasím,“ řekl odhodlaně.

„Jdeme!“ zvolal Moneron. „Dokážeme těm pověrčivým bláznům, že tam žádná písmena nejsou.“

Ale písmena tam byla.

Celý den se plazili Francouzi po čtyřech, až nakonec, před západem slunce, dorazili k svislé kamenné stěně, která jim zahradila cestu. Do stěny byl zřetelně vysekán jakýsi nápis. Neznámá ozdobná písmena neznámého jazyka hleděla na dva vyčerpané, otrhané, špinavé muže, kteří překvapeně mžourali očima.

„Tomu nerozumím,“ bručel rozpačitě Moneron. „Ďáblova písmena tedy existují!… Ale vždyť je to blouznění, nesmysl, šílenství… Probuďte mě, pane Lamanone…“

Tu se však fyzik najednou plácl do čela.

„Už to mám!“ zvolal. „Tenhle nápis vysekali Guančové.“

„Jací Guančové?“

„Guančové – národ, který žil na Tenerifě před příchodem Španělů. Španělé sem přišli před třemi sty lety. Guančové je přijali velmi srdečně. Ale Španělé se rozhodli, že si Tenerifu podmaní a obyvatele ostrova obrátí na křesťanství. Guančové se však nechtěli vzdát ani své svobody, ani svých bohů. Vypukla válka. Dobyvatelé však měli pušky, a Guančové jenom dřevěná kopí. Španělé je do jednoho pobili; neušetřili ani žen, ani kojenců. A tak z celého národa nezbylo asi nic než tenhle nápis.“

Lamanon si podivná písmena pečlivě obkreslil do svého zápisníku.

Dál se jít nedalo. Stěna zahrazovala cestu. Vystoupit na vrchol Tenerifského štítu po tomto svahu nebylo možné.

Když přenocovali u paty stěny, vydali se inženýr a fyzik, zkřehlí zimou, za úsvitu na zpáteční cestu. K polednímu se dovlekli k místu, kde na ně čekali průvodci s mulami.

Sestup byl skoro stejně obtížný jako výstup. Ačkoli dole bylo dusné tropické vedro, nemohla se výprava dlouho zahřát. Když se vrátili na loď, nařídil jim starostlivý Lapérouse, aby několik dní odpočívali v postelích.

Rovníkový liják

Výprava už neměla na Tenerifě co dělat, a proto 30. srpna obě fregaty vypluly na širé moře. Lapérouse zamířil rovnou na jih; chtěl obeplout Hoornův mys nejpozději o vánocích.

Rovník přepluli 29. září. Připravovali se na tento den dlouho. Podle námořnického zvyku se přeplutí rovníku slaví jako svátek. Lodní kuchař slíbil, že námořníky pohostí k obědu něčím neobyčejným. Správce výstroje připravil pro všechny nový oděv a boty.

Ráno 29. září bylo dusné a parné. Lidé se zalykali horkem a poschovávali se do nejstinnějších koutů. V noci se vítr utišil a fregaty se ospale ploužily po lesklé hladině oceánu. Na slavnost nikdo ani nepomyslil. Kdo měl volno, ležel na lůžku, a ti, co měli službu, pracovali ochable a proklínali nesnesitelné dusno.

Ale v poledne se na obzoru objevil maličký černý mráček.

„Přijde bouřka,“ hlásil Lapérouse a všichni si ulehčeně oddychli.

Slunce plálo přímo v nadhlavníku, kolmo nad hlavním stěžněm. Lidé a předměty nevrhali žádný stín. Mrak stále rostl a přibližoval se. Moře na obzoru pod ním nabylo kalné, olověné barvy. Přes oslňující sluneční světlo bylo vidět, jak se tam blýská. Lapérouse nařídil posádce, aby na hlavním stěžni udělala hromosvod. Na Astrolabii učinili totéž.

Rovníkový liják se vždy přižene téměř okamžitě. Setmělo se jako v noci, náraz prudkého větru nachýlil lodě a z nebe se valily celé proudy vody. Vypadalo to, jako by se jeden oceán přeléval do druhého. Hluk bouřky byl tak silný, že lidé neslyšeli vlastní slovo.

„Nesmíme nechat přijít nazmar tolik pitné vody,“ řekl Lapérouse. „Beztoho jí pořád máme málo.“

A nařídil vyvalit všechny prázdné sudy na palubu.

Stát na dešti nebylo možné, liják každého porazil. Stačilo jen na okamžik pootevřít dveře, a už tekl dolů po schodech celý proud. Přesto se námořníkům podařilo vyvalit na palubu pětadvacet prázdných sudů. Za chviličku byly všechny naplněny po okraj.

Kdykoliv udeřil do hromosvodu blesk, fregata se zatřásla jako při dělovém výstřelu. A blesky následovaly jeden za druhým. Kdo seděl v kajutě, měl dojem, že loď je ostřelována nepřátelskou eskadrou.

Liják trval bez ustání dvě hodiny a přestal právě tak náhle, jak začal. Vysvitly palčivé sluneční paprsky, mrak se scvrkl do obláčku a rozplynul se na obzoru. Paluba za několik minut oschla. Ale vedro už nebylo tak nesnesitelné jako předtím. Dýchalo se lehčeji. Bouřka přinesla všem úlevu.

Kuchař pohostil všechny při přeplutí rovníku šunkou, připravenou zvlášť k tomuto účelu. Večer vyšla celá posádka na palubu. Kterýsi námořník se přestrojil za Neptuna – starověkého boha moří. Bylo to tak zvykem. Všichni lili na Neptuna vědra vody. Běhal po palubě mokrý a bručel. Potom námořníci chytali jeden druhého a vzájemně se polévali. Za deset minut nebyl na obou fregatách ani jeden námořník suchý. Důstojníci se účastnili této hry společně s mužstvem. Když se námořníci nabažili hry, prohlíželi si dlouho třpytící se Jižní kříž – nejkrásnější souhvězdí jižní polokoule.

Rovník zůstal za nimi.

Velitel ostrova Trojice

Cestou k Hoornovu mysu se Lapérouse chystal učinit ještě dvě zastávky – u ostrova Trojice a u brazilských břehů.

Ostrov Trojice, nevelký kousek země, ztracený v Atlantickém oceánu, zajímal Lapérouse hlavně proto, že tam před ním nebyl ještě ani jeden Francouz. Ve Francii o tomto ostrůvku věděli jenom z líčení Portugalců a Angličanů. Jak Anglie, tak Portugalsko považovaly ostrov za svou zámořskou državu. Komu ve skutečnosti patří, Francouzi nevěděli. Nevěděli ani, dá-li se tam dobře přistát, mohou-li se tam zásobit pitnou vodou, žijí-li tam lidé a jaké jsou tam rostliny a zvířata. Proto se Lapérouse rozhodl, že tuto záhadu rozluští.

Skalnaté břehy ostrova Trojice zpozorovali z fregat 16. října ráno. Byly to smutné břehy – hnědé kameny ožehnuté sluncem. Nikde ani stromu, ani travičky.

Přístav se jim podařilo najít brzy, ale byl tak malý, že se do něho Lapérouse neodvažoval se svými loďmi ani vplout. Na břehu za přístavem strměla kamenná věž. Vlál na ní portugalský prapor.

„Tak přece jsou zde Portugalci, a ne Angličané,“ pravil Lapérouse.

Když se u ostrova objevily cizí lodě, nastal v portugalské vesnici hrozný zmatek. Lapérouse viděl dalekohledem, jak se rychle otvírají a zavírají dveře chatrčí, jak po jediné uličce běhají sem tam postavy v bílém, jak se na věži objevili nějací lidé a rozčileně rozhazují rukama.

Francouzi se rozhodli, že do přístavu nevplují, ale že tam pošlou člun.

Velitelem člunu jmenoval Lapérouse poručíka Boutaina a na pomoc mu dal deset námořníků a botanika du Freina, který uměl portugalský.

Když připlul k břehu, spatřil Boutain podivné procesí, které se ubíralo k jeho člunu. V procesí bylo asi dvě stě lidí, oblečených do nočních košil. Kromě košil neměli na sobě nic, ani kazajky, ani kalhoty, ani boty, ani klobouky. Byli to všechno starci a invalidé – jeden bez ruky, druhý s dřevěnou nohou a třetí s okem převázaným jakýmsi špinavým hadrem. Ale každý vlekl pušku. Zbraně byly, těžké, dlouhé, jaké se přestaly používat aspoň sto let před Lapérousovou výpravou. Této podivné armádě velel vyzáblý šedivý stařeček. On jediný měl na sobě vojenskou uniformu s bílými epoletami, s hvězdičkami a se zlatým vyšíváním. Když přistoupil k člunu, položil pravou ruku na srdce a hluboce se uklonil.

„Pane cizí důstojníku,“ řekl Boutainovi třaslavým stařeckým hlasem, „proboha vás prosím, vzdalte se od mého ostrova. Neničte mě, jsem již starý člověk. Jsem zdejší velitel a mám nařízeno, abych na ostrov nepustil žádného cizince. Ale jak vám v tom mohu zabránit? Vždyť jediné mé dělo zrezavělo. Nikdo z něho nevystřelil už od roku tisíc sedm set pět. A když jsme měli minulý týden vojenské cvičení, ukázalo se, že z každých deseti pušek jich devět nestřílí. Tak posuďte sám – mohu bojovat s dvěma obrovskými fregatami? A pustím-li vás na ostrov a dozví-li se o tom velitelství, budu jako zrádce zatčen a uvězněn. Slitujte se nade mnou a odplujte odtud!“

Boutain s pomocí du Freinovou veliteli vysvětlil, že Francouzi přijeli na ostrov s nejmírumilovnějšími úmysly a že žádají jen o dovolení, aby si směli natrhat pro své sbírky rostliny, které rostou na ostrově, zásobit se pitnou vodou a nakoupit potraviny.

Ale velitel neústupně trval na svém.

„Ostrov Trojice,“ pravil, „má pro Portugalsko důležitý strategický význam a já mám nařízeno, abych sem cizince nepouštěl. Ani rostliny tu žádné nerostou – sami vidíte, že je tu jen kamení. A voda na našem ostrově je taková, že ji ani vepři nechtějí. A potraviny nám přivážejí jednou do roka z Brazílie. Jídlo nám však nestačí, snědli jsme už dokonce i všechny psy. Co byste chtěli dělat na takovém pustém ostrově? Tady je tak horko, že moji vojáci chodí jenom v košilích. Buďte tak dobrý, odjeďte odtud. Nechtějte, abych já, stařec, skončil svůj život za mřížemi.“

Boutain mávl rukou a plul zpátky k Boussole, vyprovázen hlubokými poklonami vděčného velitele.

„Ech, to jsou obránci!“ zvolal Lapérouse. „Jejich ostrov nepotřebujeme. Zvedněte kotvy!“

A za hodinu zmizely hnědé skály ostrova Trojice za obzorem.

V Brazílii

Dříve než se výprava vydala na nebezpečnou plavbu kolem Hoornova mysu, musela se zásobit pitnou vodou a potravinami, prohlédnout lanoví a trupy fregat.

To všechno přimělo Francouze, aby zajeli do Brazílie, bohaté portugalské kolonie v Jižní Americe. Lapérouse si vybral město Desterro, jeden z jižních brazilských přístavů, a když opustil Trojici, zamířil rovnou k němu.

Brazilský břeh spatřili 6. listopadu. Byl celý zarostlý neprostupným palmovým lesem. Dalekohledy viděli houfy dlouhoocasých opic, které metaly kozelce v listí a hrozily pěstmi plujícím lodím.

Ve tři hodiny zpozorovali kamennou citadelu Desterra. Sotva fregaty vpluly do přístavu, nařídil velitel dělostřelcům:

„K dělům!“

Lapérouse pozdravil město palbou z děl.

Zahřmělo jedenáct výstřelů. Při každé ráně se Boussole celá zatřásla.

Ale obyvatelé Desterra byli zdvořilí lidé. Nad citadelou se objevily obláčky kouře a klidný vzduch zálivu se zvlnil jedenácti výstřely jako odpověď na pozdrav.

Na břehu přivítal Lapérouse don Francisco de Barros, městský guvernér. Mluvil plynně francouzsky a všemožně se snažil být přívětivý. Když se dověděl, že Lapérouse chce koupit potraviny, ukázal mu, kde a co se levně prodává.

V Desterru žilo všeho všudy tři tisíce obyvatel. Živořili v malých domcích a pěstovali hlavně banány a pomeranče. Dobytka chovali málo, neboť nebyly nablízku pastviny. Zřídit je tam však nebylo možné: stromy v Brazílii rostou tak rychle, že každé s velkou námahou vymýcené místo znova za několik měsíců zaroste. Nejhroznější pohromou pro dobytek však byli jedovatí hadi, kteří přilézali z lesa až do města. Jedno uštknutí takového hada stačilo, aby zahynul statný býk.

Námořníci z Boussoly a Astrolabie trpěli velice vedrem. Každá práce jim padala z rukou. Ani západ slunce jim nepřinášel úlevu. Pro dusno se nedalo spát. Lapérouse se zásobil pitnou vodou a potravinami, dal do pořádku plachtoví a pospíšil si s odplutím.

„Pryč z toho pekla!“ křičeli námořníci. „Pospěšme si dál na jih! Tam nás očekávají chladné větry a osvěžující deště.“

19. listopadu vypluly fregaty z desterrského přístavu.

Dříve než obepluje Hoornův mys a vpluje do Tichého oceánu, měl Lapérouse vyhledat ostrovy, které v jižní části Atlantiku objevil kapitán Laroche.

Kapitán Laroche byl proslulý cestovatel. Když se po dlouhé plavbě vrátil do vlasti, prohlásil, že se mu podařilo objevit mnoho nových zemí. Zejména vychvaloval ostrovy, které objevil v Atlantickém oceánu.

„Jsou to ostrovy neobyčejně úrodné,“ vyprávěl Laroche. „Tam rostou borovice a jedle silnější než naše duby. A v řekách je tolik zlata, že se dá nabírat přímo lopatami. Byl bych přivezl plnou loď drahých kovů, kdybych nemusel tak pospíchat.“

Laroche považovali za nového Kolumba. Byl ihned povýšen na admirála.

Ale postupně se začalo ukazovat, že země, kterých Laroche tolik objevil v různých částech světa, vůbec neexistují. Hned jeden, hned druhý cestovatel se přesvědčoval, že tam, kde podle Larochových slov je pevnina, ve skutečnosti se převalují jen mořské vlny.

Pouze jeden Larochův objev zůstával stále dosud neprozkoumán: kvetoucí ostrovy na jihu Atlantického oceánu.

Po Larochovi tam ještě nebyla ani jedna loď. Proto francouzské ministerstvo námořnictví nařídilo Lapérousovi, aby zjistil, zda tyto ostrovy skutečně existují, nebo zda si je chvástavý kapitán Laroche vymyslil jako všechny své ostatní objevy.

Lapérouse v Larochovy ostrovy nevěřil. Ale poslechnout ministerstvo musel, a proto se rozhodl svědomitě splnit, co mu bylo uloženo.

Z Desterra zamířil Lapérouse na jihovýchod. Laroche se nenamáhal přesně určit polohu objevených pevnin, a tak Lapérouse musel prohledat obrovskou plochu oceánu, než se zcela přesvědčil o lživosti svého předchůdce.

Jak únavné a nudné je brázdit oceán bez jakéhokoli cíle, bez veškeré naděje něco objevit! Lodi obracely dnes vlevo, zítra vpravo a pozítří se vracely na staré místo. Boussole a Astrolabie se hned rozjížděly na obě strany, hned se zase sjížděly. Lapérouse zakresloval celou svou plavbu na mapu. Mapa mu bude sloužit za důkaz, že v této rozsáhlé oblasti oceánu, kde podle Larochových slov mají být ostrovy, nepřehlédl ani jednu vlnu.

Bylo chladné deštivé počasí s nárazovým větrem. Posádka pocítila hluboké ulehčení, když Lapérouse nakonec po půldruhém měsíci marného bloudění prohlásil, že hledání je skončeno, a obrátil fregaty k Hoornovu mysu.

U břehů Patagonie

14. ledna 1786 spatřili mořeplavci před sebou holý plochý patagonský břeh. Smutná stepní rovina se prostírala až k obzoru. Fregaty pluly podél břehu na jih. Na pobřeží se objevil menší oddíl jezdců, kteří na námořníky cosi volali a mávali rukama.

„Že by tohle byli Patagonci?“ optal se Bartoloměj Lesseps kapitána.

„Ano, jsou to oni,“ odpověděl Lapérouse.

Lesseps uchopil dalekohled a začal si jezdce s obdivem prohlížet.

„Tomu nerozumím,“ pravil nakonec, „četl jsem mnoho líčení různých minulých cest a všichni ti staří cestovatelé, kteří byli v Patagonii, tvrdí, že Patagonci jsou obři a že i největší Evropané jim dosahují sotva po pás. A zatím lidé, kteří jedou tamhle po břehu, nejsou o nic větší než my, kapitáne.“ Lapérouse se rozesmál.

„Nikdy nevěřte, Lessepsi, starým cestovatelům,“ řekl. „Ti všechno hrozně zveličovali. Objevili někde malou vesničku, a nazývali ji městem. Uviděli krokodýla, a když přijeli domů, vykládali, že byl delší než loď. Uslyšeli někde od domorodců o zlatě, a ujišťovali, že by bylo možno vydláždit tím zlatém všechny madridské ulice. Patagonci jsou skutečně urostlí a silní lidé, a tak z nich udělali obry.“

„Patagonci jsou skvělí jezdci,“ řekl profesor Dagelet, který poslouchal jejich rozhovor. „Nerozlučují se s koňmi ve dne ani v noci a neudělají ani krok pěšky. Děti lezou na koně už od tří let a ženy jezdí stejně dobře jako muži. A přitom do příchodu bělochů nevěděli, co to kůň je. Když uviděli jezdce, padali před ním na kolena; domnívali se, že je to šestinohý dvouhlavý bůh.“

„A jak se k nim koně dostali?“ tázal se Lesseps. „Vždyť v Patagonii nejsou běloši dodnes.“

„Před dvěma sty lety se zde usadilo několik španělských rodin. Španělé přivezli s sebou šestaosmdesát koní. Ale maličká španělská kolonie rychle upadala. Neúroda stíhala neúrodu. Půda byla špatná a vystěhovalci se vrátili domů. Ale jejich koně tu zůstali. Zdivočeli, rychle se rozmnožili a rozběhli se ve stádech po celé stepi. Patagonci si na ně pomalu zvykli, začali je chytat a krotit.“

Obávaný mys

Patagonie i vjezd do Magellanova průlivu zůstaly vzadu. Fregaty pluly podél pobřeží Ohňové země, nejpochmurnější země na světě, a blížily se k obávanému Hoornovu mysu, kde po celý rok zuří bouře, kde je věčná mlha a déšť a kde se obrovské vlny tříští o úpatí smutných hor.

Námořníci se připravovali k těžké zkoušce – zkoušeli každé lano, každou plachtu a pečlivě prohlíželi trupy lodí. Na všech tvářích se objevila starost. Denně bylo méně a méně slyšet písně a žerty.

„Proč jste všichni tak znepokojeni?“ ptal se Lesseps. „Připluli jsme už k Ohňové zemi a počasí je stále krásné.“

Počasí opravdu nebylo špatné; vanul stejnoměrně příznivý vítr a slunce, třebas nehřálo, jasně zářilo.

„Počasí je zde klamné,“ pravil Lapérouse. „Když přijížděl k Ohňové zemi holandský kapitán Roggeveen, byl také nadšen pěkným počasím, ale u Hoornova mysu ho překvapila bouře a zahnala ho skoro až k Jižní točně. Roggeveen vyvedl svou loď z polárních ledů jenom s největší námahou.“

„Roggeveen se z toho dostal ještě velice lacino,“ dodal poručík ďEquejour, který nedávno vystudoval válečnou námořní školu a byl hrdý na své vědomosti z dějin mořeplavectví. „Zato anglický admirál Anson, ten by vám mohl vyprávět, co je to Hoornův mys! Anson k němu připlul roku 1740. Velel eskadře pěti fregat, a když obeplul mys, velel již jenom dvěma fregatám; ostatní tři klidně odpočívaly na dně moře.“

„Doufám, že nám se to nestane,“ řekl Lapérouse. „Ale bojím se, abychom se nemuseli rozloučit s našimi děly. Kapitán Georg Byron shodil za bouře u Hoornova mysu všechna děla přes palubu, aby ulehčil lodi.“

„Vichřice u Hoornova mysu jsou skoro vždycky provázeny hustou mlhou,“ pokračoval ďEquejour.

„Proto jsou tam lodi v stálém nebezpečí, že narazí na skálu. V roce 1762 pluly okolo Hoornova mysu dva koráby; jednomu velel Angličan Carteret a druhému Francouz Bougainville. Řádila hrozná vichřice a zároveň byla neproniknutelná mlha. Cartereta to zahnalo až ke břehu a vyprostil se z mělčiny jen s největším úsilím, a Bougainville rozbil celé bednění své lodi o kameny.“

„Hoornův mys nejčastěji obeplouvají Španělé,“ poznamenal Lapérouse. „Ale na králův rozkaz své cesty před cizinci tají. Angličané vypravují, že celý břeh Ohňové země je pokrytý troskami rozbitých španělských lodí.“

V noci všichni pochopili, zač Ohňová země dostala své jméno. Na tmavém břehu, hned zde, hned tam, vyšlehávaly nesčetné ohníčky.

„To domorodci zapalují ohně, aby nás přilákali k sobě,“ pravil Lapérouse.

„Přistaňme zítra ráno k břehu,“ navrhl Lesseps.

Ale Lapérouse zavrtěl hlavou.

„Musíme si pospíšit, dokud je tak pěkné počasí,“ pravil. „V těchto končinách se může bouře přihnat každou chvíli. A stýkat se s obyvateli Ohňové země není k ničemu. Zničili by nás svou žravostí.“

„Copak jsou lidojedi?“

„Nejsou, ale snědí všechno, co se dá sníst,“ řekl kapitán s úsměvem. „Jsou to nejzaostalejší a nejchudší lidé na světě. Věčně jsou hladoví a jedí všechno, ať je to cokoli. Když se zde zastavil kapitán Bougainville, vyšplhalo se na jeho loď asi deset divochů. Bougainville je pohostil kaší. V půlhodině snědli kaši, která byla uvařena k obědu pro celou posádku, a začali hledat, nenajde-li se ještě něco k snědku. Přišli na bednu svíček a ve chvilce je všechny snědli i s knoty.“

Ohňovou zemi přetínají ponuré hory. Na jejich svazích roste chmurný les. V roklích ležel ještě sníh, přestože leden na jižní polokouli je náš červenec. Ale mlhu, o níž vypravují všichni cestovatelé, kteří byli v této daleké zemi, Lapérouse a jeho společníci neviděli. Den míjel za dnem a počasí bylo stále krásné.

Konečně se objevil Hoornův mys – černý holý útes, rozhlodaný bouřemi. Námořníci si s rozechvěním prohlíželi jeho zubatý hřbet. Vypadal jako obluda číhající na kořist.

Ale k Lapérousovým lodím se obluda zachovala kupodivu milosrdně. 1. února, za pěkného počasí a jasného slunečního svitu, propluly fregaty klidně přímo kolem jejího nosu. Na jihu se objevil obláček mlhy, ale rychle se rozplynul.

„Hurá!“ zvolali na Boussole. „Už jsme v Tichém oceánu!“

„Hurá!“ odpověděli jim z Astrolabie.

Zmizelé město

Boussole a Astrolabie pluly na sever podél západního pobřeží jihoamerické pevniny. Vlevo se rozprostíral neznámý Tichý oceán, vpravo se modraly Andy – mohutný horský masiv, který se táhne celou Jižní Amerikou.

Země mezi Tichým oceánem a Andami se jmenuje Chile. Tehdy to byla španělská kolonie. Lapérouse se rozhodl, že zajede do chilského přístavu Concepciónu, aby si výprava odpočinula a zásobila se potravinami.

Lapérouse věděl, že Concepción je zcela evropské, výstavné město se zděnými domy, s kostely a s dlážděnými ulicemi. Už ve škole, když si prohlížel v učebnici zeměpisu obrázky, viděl, že se neobyčejně podobá jeho rodnému městečku Albi ve Francii. Táž kamenná pevnost se zubatými zdmi, tytéž kostelní věže, tytéž topoly, totéž tržiště, kam rolníci přivážejí na malinkých oslících z vesnice mléko. Zkrátka docela obyčejné městečko, které nestojí za to, aby se kvůli němu jelo na konec světa. Záliv před Concepciónem je zakreslen a změřen stovkami kapitánů. Bylo známo, kudy je třeba mys obeplout, kde je pod vodou mělčina a kde nejlépe spustit kotvy. A tak nepřekvapovalo, že Lapérouse zcela klidně, bez jakéhokoli rozčilení, vedl své lodi k takovému obyčejnému místu.

8. února 1786 připluly obě fregaty k tomu břehu, kde na všech mapách světa je malým kroužkem vyznačeno město Concepción. Bylo překrásné počasí – tiché, jasné, nepříliš horké. Boussole obeplula mys první a vplula do zálivu. Kapitán vzal dalekohled a začal si prohlížet blížící se břeh.

Najednou zbledl, sklonil dalekohled, znovu se do něho podíval, zase jej odložil a zavolal na důstojníky, kteří stáli vedle něho:

„Požádejte pana Dageleta, aby ke mně přišel.“

Dagelet byl nejslavnější francouzský hvězdář té doby. Doprovázel Lapérousovou výpravu z příkazu Akademie věd.

„Pane Dagelete,“ obrátil se na něho Lapérouse, „jste přesvědčen o tom, že jste správně vypočítal cestu našich lodí?“

„Ovšem.“

„Možná že jste se zmýlil? Možná že jsme o několik stupňů dál na jih nebo na sever, než předpokládáte?“

„Co vás napadá!“ urazil se učenec. „Všechny mé přístroje jsou v nejlepším pořádku. Překontroloval jsem každou číslici mnohokrát. Nemohl jsem se zmýlit.“

„Kde tedy podle vašeho mínění jsme?“ ptal se netrpělivě kapitán a kousal se zlostně přitom do rtů.

„V zálivu Concepciónu.“

„Concepciónu? A kde je ten váš Concepción?“ řekl Lapérouse a přistrčil hvězdáři dalekohled k očím.

Dagelet se podíval do kulatého vypouklého sklíčka a div nepustil dalekohled z ruky.

„Tomu nerozumím… Přece jsem se nemohl zmýlit… Všechno jsem přepočítal…“

Na břehu nebyla ani zubatá pevnost, ani zděné domy, ani kostelní věže. Strmé holé skály blýskaly na slunci černými hřbety. Město Concepción zmizelo beze stopy.

Na Astrolabii se dálo totéž, co na Boussole. Kapitán de Langle běhal po palubě s dalekohledem v ruce, ale marně se snažil zmizelé město najít.

Obě lodě zakotvily uprostřed zálivu.

„Podívejte se, kapitáne,“ řekl Dagelet a podal dalekohled Lapérousovi. „Tam v údolí je nějaká vesnička.“

„Ano,“ řekl Lapérouse. „Několik domků. Dva kostely na dvou pahorcích…“

„Dva kostely na dvou pahorcích!“ zvolal Dagelet a vytrhl Lapérousovi dalekohled z rukou. „Víte, která je to vesnička?“

„Ne, nevím.“

„To je Talcahuano.“

„Jaké Talcahuano?“

„Vesnice Talcahuano, sousedící s Concepciónem. Ve španělských popisech tohoto místa se praví: U města Concepciónu leží vesnička Talcahuano, pozoruhodná dvěma stejnými kostely, vystavěnými na dvou stejných pahorcích…“

Avšak tímto objevem se stalo všechno ještě nepochopitelnější. Vesnička u města zůstala, ale město zmizelo…

Dagelet určil znovu zeměpisnou délku a šířku a znovu se přesvědčil, že všechny jeho výpočty byly správné.

Do osmé hodiny večer obě lodě křižovaly v zálivu. Teprve za soumraku uviděl námořník na hlídce, že k Boussole pluje člun.

Všichni vyběhli na palubu. Námořníci se nemohli loďky dočkat. Všichni se chtěli co nejdříve dovědět tajemství zmizelého města.

V člunu sedělo u vesel šest veslařů. Na přídi stáli dva muži: jeden vousatý v obyčejných námořnických šatech, druhý v malinovém plášti vyšívaném stříbrem a v širokém klobouku s velkými černými péry. Po boku mu visel dlouhý rovný kord se zlatým jilcem.

Z lodi spustili schody a oba hosté vystoupili na palubu.

„Plukovník don Juan Miguel Mario José Postigo,“ představil se Lapérousovi Španěl vyšňořený stříbrem, smekaje klobouk a hluboce se ukláněje. „A to je lodivod,“ dodal a ukázal na námořníka, který s ním přijel. „Ten dovede vaše lodě do přístavu Concepciónu. Vítáme vás do našeho města. Král poslal z Madridu rozkaz, abychom vás přivítali jako Španěly.“

„Done Juane Migueli Mario José Postigo,“ řekl Lapérouse zmateně a prohlédl si ještě jednou rozpačitě pusté břehy, „kde je ten váš Concepción? Stojím zde celý den, a žádné město nevidím.“

„Buďte bez starosti,“ odpověděl don Postigo. „Město se přestěhovalo jinam.“

A Lapérouse se od Španěla dověděl toto:

„Před několika lety bylo v Chile zemětřesení. Obyvatelé Concepciónu vyběhli v noci ze svých bořících se domů a s hrůzou viděli, že moře pomalu stoupá na břeh. Vlny pohlcovaly dům za domem, ulici za ulicí, náměstí za náměstím. Vyděšení obyvatelé prchali do hor. Ráno, když se rozednilo, už své město nenašli. Bylo celé pohlceno mořem. Nedotčena zůstala jenom předměstská vesnička Talcahuano. Kde bylo město, tam se utvořil záliv. Za jasného počasí vidí rybáři v průzračné vodě zálivu domy, kostely a pevnost.“

„A co se stalo s obyvateli?“ ptal se Lapérouse.

„Tábořili celý rok pod širým nebem v horách a oplakávali svůj zničený majetek. Potom se však rozhodli, že si postaví nové město. Vybrali si k tomu místo na břehu řeky Biobio. Concepciónský přístav je teď v jejím ústí.“

Chilské obyvatelstvo

Boussole a Astrolabie vpluly do přístavu pozdě v noci. Ráno připlul k Boussole na jachtě velitel města don Diego Quexada. Přivezl Lapérousovi jako dar sto zabitých beranů, dvě stě šunek, spousty hovězího masa a ovoce. Plášť měl vyšívaný ještě nádherněji než don Postigo a klaněl se skoro až k zemi.

„Náš guvernér don Higgins,“ řekl don Quexada, „bude hluboce zarmoucen, až se doví, že jste přijel, když tady nebyl. Byl by šťasten, kdyby vás mohl osobně přivítat, ale je právě zaneprázdněn válkou se vzbouřenými Indiány.“

Lapérouse byl nadmíru spokojen s dary dona Quexady.

Zásoby koupené v Brazílii byly už téměř snědeny. Španělovy štědré dary zajišťovaly celou posádku masem na několik měsíců. Lapérousovi zbývalo koupit jenom mouku.

Don Quexada si prohlédl loď a byl velmi udiven, že všechny stěžně, plachtoví i lana jsou neporušeny a že v lodním trupu není jediná trhlina, jediná rána.

„Kdykoli naše lodě obeplují Hoornův mys,“ pravil, „přijíždějí rozbité a poškozené a posílají se hned do opravy.“

Když uslyšel, že Lapérouse měl u Hoornova mysu moře klidné, prohlásil, že je to výjimečný případ.

Ještě víc Španěla překvapil zdravý vzhled posádky.

„To není na vašich lodích jediný námořník nemocný? Nikdo z vás nedostal kurděje ani zimnici?“

„Nikdo!“ odpověděl hrdě Lapérouse.

„Máte ale štěstí!“ řekl don Quexada. „Obeplout americkou pevninu a nezaplatit za to jediným zlámaným stěžněm, jediným nemocným námořníkem!“

Lapérouse, de Langle a Dagelet vystoupili v doprovodu několika důstojníků na břeh. Vzali s sebou také zeměpisce Bernizeta, aby nové město zakreslil na mapu.

Z města jim vyšla naproti celá posádka. Concepción přivítal Lapérouse jako velmože. Velitel don Quexada mu přenechal půl svého paláce a poprosil ho, aby se u něho ubytoval na tak dlouho, dokud lodě budou kotvit v concepciónském přístavu. Lapérouse s radostí přijal jeho nabídku.

Když Lapérouse kupoval pro své lodě obilí a dobytek, byl překvapen chilskou lácí. Za několik měďáků se dostal statný býk. Berany tu prodávali jenom na tucty, protože byli tak laciní, že se nevyplácelo prodávat je po jednom. Pšenice byla na concepciónském trhu osmkrát lacinější než ve Francii.

Bohatství této země Lapérouse překvapilo. Koně, krávy a ovce, přivezení sem z Evropy, se zde neobyčejně rozmnožili. Chilské horské pastviny se hemžily stády divokého a polodivokého dobytka. Sucha tu nebývají, úroda je každý rok zajištěna. U chilských břehů se to hemžilo velrybami, které beze strachu vplouvaly do concepciónského přístavu.

Ale přes tato přírodní bohatství byli obyvatelé Chile velice chudí. Vlnou svých ovcí by mohli zásobit polovici anglických továren na sukno a masem svého dobytka by mohli uživit půl Evropy. Ničila je však zištnost španělského krále. Na každé zboží do Chile dovážené anebo z Chile vyvážené ukládal král tak vysoká cla, že se nedalo obchodovat. V Anglii továrny stály, protože neměly dost vlny. V Chile zase přestali stříhat ovce, protože nevěděli, co s vlnou. A přitom kousek látky tu stál několik kusů hovězího dobytka. Šaty se opatrovaly jako největší drahocennost a dědily se z rodičů na děti. Jídlo prostému chilskému lidu nechybělo, ale neměli co na sebe.

Zdejší obyvatelé vznikli smíšením Španělů s Indiány; čistokrevní Španělé se vyskytovali jenom mezi vojáky a úředníky. Všichni byli neobyčejně zdvořilí. Když se vítali nebo loučili, šoupli pravou nohou dozadu, ruku si přitiskli na srdce a poklonili se až po pás.

Za dvě neděle po Lapérousově příjezdu vrátil se z bojiště do Concepciónu guvernér don Higgins. Byl původem Ir. Když vstoupil do španělských služeb, odjel do Chile a tam se stal brzy guvernérem. Téměř všechen svůj volný čas trávil válkou s domorodci. Chilští Indiáni už nebyli těmi mírumilovnými, bezbrannými divochy, o nichž vyprávěli první španělští mořeplavci. Naučili se od bělochů jezdit na koních a střílet z pušek. Stali se z nich jedineční jezdci a skvělí střelci. Ustoupili od moře do hor a stepí, tam se opevnili a téměř dvě stě let bránili svou zemi proti vetřelcům. Běloši je chytali, spoutávali do okovů a posílali na práci do stříbrných dolů; tam Indiáni klesali nadlidskou prací a ve dvou třech letech umírali.

Slavnost

Byl začátek března a na jižní polokouli nadcházela zima. Bylo třeba připravit se na cestu, aby se do Severní Ameriky dostali nejpozději v červnu a dali se do hledání cesty, která spojuje Tichý oceán s Atlantickým. Lapérouse se chystal přeplout každého půl roku z jedné polokoule na druhou. To by mu umožnilo vyhnout se za své cesty zimním bouřím. Když bude zima na jižní polokouli, bude on na severní, a když bude zima na severní polokouli, bude on na jižní. Jeho lodě bude doprovázet věčné léto.

Odplutí z Concepciónu stanovil na 15. března. Aby se pohostinným Chilanům odvděčil, rozhodl se, že den před odplutím uspořádá slavnost. Účastníci výpravy rozbili na břehu stany a postavili stoly. Pozvali na tři sta hostí. Byl mezi nimi i guvernér se svou družinou, don Quexada a don Postigo. Slavnosti se také zúčastnila téměř celá lodní posádka; Lapérouse nechal na lodích jenom čtyřicet mužů, aby je hlídali a udržovali pořádek.

Hosté snědli několik kusů hovězího dobytka a vypili mnoho sudů vína. Concepciónské dámy se objevily v drahocenných pláštěnkách, které jejich prababičky přivezly ze Španělska. Jeden učený mnich přečetl latinsky svou báseň, věnovanou přátelství Francouzů a Španělů. Slavnost se nad očekávání vydařila. Když se stoly vyprázdnily, šli všichni tančit na louku.

„Počkejte, hned je něčím překvapím,“ zašeptal Dagelet Lapérousovi.

Za chvíli se vrátil s malým papírovým balónkem v ruce.

„Pánové!“ zvolal. „Pánové! Teď vám předvedu poslední zázrak vědy. Tento balónek, vynalezený nedávno bratry Montgolfierovými, poletí sám, bez jakékoli cizí pomoci, ve vzduchu.“

Zástup zatajil dech.

„Balónek je sestrojen velmi jednoduše,“ pokračoval Dagelet. „Jak vidíte, je k němu přivázán hořák. Teď ho zapaluji.

Vzduch v balónku se ohřívá. Teplý vzduch je lehčí než chladný. Proudí vzhůru a balónek táhne za sebou.“

S těmi slovy pustil Dagelet balónek z ruky.

Zázrak vědy se chvíli nerozhodně kolébal a potom začal pomalu stoupat.

Obyvatelé Chile a námořníci vykřikli. Nikdo z nich něco takového dosud neviděl.

Montgolfierův balón je první vítězství člověka nad vzduchem.

Balónek obletěl celé město a uvázl na věži concepciónského kostela.

Druhého dne zvedly Boussole a Astrolabie kotvy. Odpočatí a zotavení námořníci se pustili vesele do práce. Don Higgins, don Quexada a don Juan Miguel Maria José Postigo dlouho mávali na břehu klobouky odplouvajícím lodím.

Kapitola druhá

K OSTROVŮM TICHÉHO OCEÁNU

Přistání u Velikonočního ostrova

Fregaty pluly za příznivého větru na severozápad. Po třínedělní plavbě spatřili mořeplavci pahorkovitý holý ostrov. Byl to Velikonoční ostrov, který před několika lety navštívil kapitán Cook.

Také Lapérouse chtěl tento ostrov navštívit. Pospíchal sice do Severní Ameriky, ale usoudil, že Velikonočnímu ostrovu se může den obětovat. Bylo rozhodnuto, že lodě zakotví v témž zálivu, v němž kotvil kapitán Cook.

Cookův záliv našli snadno. Zařezával se hluboko do břehu a je chráněn před jakýmikoli větry. Fregaty vpluly do něho – napřed Astrolabie a za ní Boussole – a zakotvily míli od břehu.

Na břehu stálo šest mužů. Skočili do vody a plavali k Boussole. Ve vodě se cítili stejně dobře jako na souši. Námořníci jim hodili lano. Muži se po něm vyšplhali na palubu a otřepali se sebe vodu.

Místo oděvu nosili provázkový pás, na kterém měli vzadu i vpředu přivázány svazečky trávy.

Celá lodní posádka se vyhrnula na palubu. Všichni chtěli vidět divoké hosty. Divoši byli ve chvilce obstoupeni celým zástupem. Ale to je vůbec nepřivedlo z míry ani nepolekalo. Neozbrojeni stáli sami mezi cizinci a přívětivě se usmívali.

Lapérouse daroval hostům celou hromadu dárků – skleněné korály, cínové lžíce, hřebínky a červené hadříky. Divoši hned všechno navěsili na sebe – korály okolo krku, lžíce a hřebínky zastrčili do vlasů a hadříky za pás. Měli z nových ozdob velkou radost a s nadšením se navzájem prohlíželi. Pyšně se procházeli po palubě. Ale než uplynulo deset minut, darované cetky je omrzely. Začali bělochy posunky prosit, aby jim ještě něco dali.

Tu Lapérouse nasadil nejstaršímu divochovi na hlavu široký námořnický klobouk. Stařeček radostí vyskakoval. Ale dlouho se v něm nepyšnil. Přiskočil k němu jiný ostrovan, klobouk mu s hlavy strhl a narazil si jej sám. Ale ani jemu se nepodařilo podržet si kořist dlouho. Každý z nich se chtěl klobouku zmocnit. Nastala o něj tahanice.

Nakonec se klobouk octl na hlavě nejsilnějšího a nejmladšího divocha, k němuž se ostatních pět neodvážilo přiblížit. Hleděli na šťastlivce tak závistivě a smutně, že se Lapérouse nad nimi ustrnul a dal každému také takový klobouk.

Loď překvapila ostrovany svou velikostí. Chodili od zádi k přídi a od přídě k zádi, počítali kroky, potom se hlasitě přeli a počítali znovu.

Blížil se večer. Lapérouse se rozhodl, že vystoupí na břeh až zítra. Ale poručíka ďEquejoura omrzelo sedět na lodi, a tak se nabídl, že odveze hosty na ostrov v člunu. Lapérouse souhlasil, žádal však, aby ďEquejour nevystupoval na břeh, ale zastavil několik kroků od země a hosty vysadil.

Spustili člun, ďEquejour posadil do něho divochy a veslaři se chopili vesel. Divoši si důstojně sedli na lavičku, ale když člun odrazil, nechtělo se jim sedět namačkaně. Začali dovádět, šťouchat se a rozhoupávat člun. D’Equejour je okřikl. Tu sňali klobouky, uložili do nich jako do košíčku všechny své korály a cetky a naskákali jeden po druhém do vody.

„Počkejte! Kampak? Já vás odvezu!“ volal za nimi ďEquejour.

Ale divoši plavali rychle ke břehu. Své klobouky drželi vysoko nad hlavou, aby si je nenamočili.

D’Equejour se musel vrátit na fregatu.

Zloději klobouků

Příštího dne ráno odpluli Lapérouse a de Langle na břeh ve společnosti hvězdářů Dageleta, fyzika Lamanona, přírodovědce du Freina a všech důstojníků, kteří neměli službu. Pro všechno vzal s sebou Lapérouse na ochranu oddílu osmnáct vojáků námořní pěchoty za velení poručíka de Vaujoi. Přírodovědec du Frein vezl několik pytlů semen různých druhů evropské zeleniny: zelí, mrkve, červené řepy a tykve. V de Langlově člunu ležely svázané ovce, kozy a vepři. De Langle chtěl napodobit Cooka a darovat tato zvířata ostrovanům.

Obyvatelé přivítali bělochy hlasitým voláním. Shromáždilo se jich na břehu asi šest set. Lapérouse si s potěšením všiml, že všichni jsou beze zbraní kromě dvou tří, kteří měli v rukou sukovité kyje. Začal hledat v davu své včerejší hosty a hned je poznal podle klobouků a korálů. Vlastníci klobouků se pyšně procházeli mezi davem domorodců.

Když vystoupili z člunu, rozbili námořníci napřed na břehu stan, kde se utábořil se svými přístroji hvězdář Dagelet, který měl podle slunce určit polohu Velikonočního ostrova a přezkoušet výpočty Cookovy. Ostrované se tlačili, strkali do sebe a překáželi v práci. Lapérouse je požádal, aby se vzdálili od stanu aspoň na tři kroky, ale oni jeho slov nedbali a tlačili se dál na bělochy ze všech stran.

Jejich zvědavost nebyla zcela nezištná. Se závistí pokukovali po nádherných kloboucích, které zdobily hlavy námořníků. A když se jeden z nich kamsi zahleděl, octl se jeho klobouk v ruce ostrovana.

Za chvilku přišli o klobouky ještě další dva námořníci. Okradení nevěděli co dělat a hleděli ustrašeně na své představené. Klobouky byly státní majetek, za který odpovídají, a vyvolají-li s domorodci pro ně při, znamenalo to vyvolat nevyhnutelný konflikt, který může skončit bůhvíčím.

Lapérouse vzal v úvahu všechny tyto okolnosti a nařídil, aby po návratu na loď byly všem námořníkům vydány nové klobouky a aby se kvůli tomu nevyvolával spor s ostrovany.

Když postavili stan, rozhodli se začít s průzkumem ostrova. Stan, čluny a hvězdáře Dageleta nechali pod ochranou vojáků. Ostatní se rozdělili na dva oddíly. Jeden tvořil Lapérouse a důstojníci z Boussoly, druhý de Langle, důstojníci z Astrolabie, přírodovědec du Frein a fyzik Lamanon. Lapérouse vedl svůj oddíl podél břehu a de Langle do nitra ostrova. Divoši se také rozdělili – jedni zůstali u stanu, jiní šli s de Langlem a několik jich šlo s Lapérousem.

Za jedním pobřežním záhybem spatřil Lapérouse dlouhou, úzkou, nízkou kůlnu. Když do ní nahlédl dveřmi, jimiž bylo možno vstoupit dovnitř jenom po čtyřech, uviděl aspoň dvě stě slaměných lůžek. Tato kůlna nebyla obydlím jedné rodiny, ale celého kmene. Byla vystavěna z rákosí. Na Velikonočním ostrově nejsou lesy, proto se ostrované musí obejít bez dřeva.

U domu potkali cestovatelé dvě staré ostrovanky, obklopené několika desítkami malých dětí.

„Snad ty dvě stařeny nemají tolik dětí?“ zeptal se Lapérouse.

Nebyly to však jejich matky, ale chůvy. Opatrovaly děti celého kmene.

Poblíž obydlí nenašel Lapérouse ani pramen, ani studni. Cook ve svém deníku, Lapérousovi dobře známém, tvrdil, že na Velikonočním ostrově nejsou žádné prameny a že ostrované pijí vodu z bažinatých kaluží, které se tu a tam vyskytují na dně roklí. Pro nedostatek vody je Velikonoční ostrov pro lodi velmi nevhodné kotviště: není možno se tu zásobit pitnou vodou.

Ještě hodina namáhavé procházky po pobřežních kamenech, a Lapérouse učinil nový objev. Uviděl obrovské kamenné sochy, popsané již Cookem. Tyto sochy, vysoké jako dvoupatrový dům, stály na podstavcích sestavených z hladkých otesaných kamenů. Kamenní obři hleděli chladně do mořské dálky.

Lapérouse souhlasil s Cookem, že divoši, kteří teď obývají Velikonoční ostrov, by nebyli s to vytvořit takové sochy. Neznali železo, a proto neměli ani náčiní na otesávání kamenů. A potom, aby takový kus kamene zvedli a postavili, museli by znát celou soustavu pák a kladek. Může ji vytvořit národ, který neví, co je to hliněný hrnek, a který proto musí svou potravu udit, místo aby ji vařil? Bylo jasné, že sochy na Velikonočním ostrově vytvořil nějaký jiný národ, který pradávno vyhynul.

Vedle soch byl hřbitov dnešních ostrovanů. Na každém hrobě byla kuželovitá hromada oblázků; nejvyšší kámen byl obílen vápnem. Hle, jaké pomníky byli schopni vytvořit dnešní obyvatelé Velikonočního ostrova.

Lapérouse si chtěl prohlédnout jednu sochu a vystoupil na podstavec. Ostrovan, který mu byl všude v patách, vylezl za ním. Když Lapérouse při prohlídce sochy zaklonil hlavu, strhl mu s ní divoch kapitánský klobouk, seskočil s podstavce a dal se na útěk.

„Chyťte ho! Chyťte ho!“ křičeli důstojníci dole a rozběhli se za zlodějem.

Kapitánský klobouk byl drahý a Lapérouse jiný neměl. Ale i tentokrát se rozhodl nezačínat spor. Na jeho rozkaz se důstojníci vrátili k soše a ponechali ostrovanu jeho vzácnou kořist.

Když si Lapérouse prohlédl sochy, vrátil se zpátky ke stanu. Dagelet, poručík de Vaujoi a všech osmnáct vojáků ho přivítalo bez klobouků. Zato ostrované, kteří se tlačili kolem stanu, chlubili se klobouky naraženými švihácký na stranu.

Lapérouse nečekal na de Langla a vrátil se na loď. Chtěl vystřídat poručíka ďEquejoura, který za jeho nepřítomnosti převzal velení na Boussole. D’Equejour odevzdal velení kapitánovi a odjel na břeh.

„Omotejte si hlavu nějakým hadříkem a klobouk nechte v kajutě, jinak se vrátíte bez něho,“ radil mu Lapérouse.

Když přijel na břeh ve velkolepém turbanu ze starých hadrů, začal se poručík ďEquejour vyptávat Dageleta na všechno, co se od rána na ostrově přihodilo. Vojáci naslouchali rozmluvě učence a důstojníka a úplně zapomněli na čluny. Toho využil jeden ostrovan, vlezl do člunu, ukradl tam velké vědro a prchal s ním do nitra ostrova. Vědro, které se na slunci jasně lesklo, připadalo mu jako neobyčejná vzácnost.

Vojáci spatřili uprchlíka a spustili povyk. Věder na fregatě bylo beztak málo. Museli je stůj co stůj dostat zpátky.

Když ostrované, kteří stáli u stanu, uslyšeli divoký křik, dali se na útěk. D’Equejour, poručík de Vaujoi a dva vojáci se pustili za domorodci. Běželi dlouho po kamenité cestičce a už ztráceli všechnu naději, že doženou rychlonohé divochy, když ti se najednou zastavili.

„Vraťte nám naše vědro!“ rozkřikl se zlostně ďEquejour.

Ale ostrované místo odpovědi začali na bělochy házet kamení. Na čele jednoho vojáka se objevila boule.

„Vystřelte do vzduchu!“ nařídil vojákům ďEquejour.

Oba vojáci vystřelili. Ale ostrované, kteří nevěděli, že výstřelem z pušky je možno člověka ranit nebo zabít, se ani trochu nepolekali. Začali horlivě na cestičce sbírat kamení, pak se vyřítili proti bělochům jako lavina a bušili do vědra holí jako na buben.

D’Equejour a de Vaujoi měli pušky nabity broky. Zalícili a vystřelili do davu, kde byl nejhustší. Broky se rozletěly na všechny strany a asi patnáct lidí bylo zraněno. Pravda, jejich zranění byla zcela lehká, ale celá tlupa se dala v divoké hrůze na útěk. A nešťastné vědro zanechala na bojišti.

Král

V té době pronikal oddíl de Langlův stále hlouběji a hlouběji do vnitrozemí.

Šlo se jim těžce, protože celý Velikonoční ostrov je pokryt kameny. Oddíl táhl za sebou na provazech kozy, ovce a vepře a na zádech nesli pytle se semeny. Konečně se po dvou hodinách k své velké úlevě dostali na obdělanou půdu.

Pole byla očištěná od kamení, které leželo na hromadách v příkopech a ve výmolech. De Langle se divil trpělivosti ostrovanů; vždyť nechovají domácí zvířata a tyto obrovské kameny musí nosit na zádech.

Na polích rostly brambory. V údolíčkách chráněných před větrem pěstovali ostrované banány. Ale jejich banánové keře byly neduživé a dávaly špatnou úrodu. Živili se takřka jenom brambory. Neměli žádné zemědělské nářadí. Neznali ani dřevěnou lopatu.

„Tady je skvělé místo pro osev!“ zvolal du Frein, když uviděl pole očištěné od kamení, ale neosázené brambory.

Rozvázali pytle a du Frein začal sít mrkev, červenou řepu a tykev.

„Z těchto semen vám vyrostou rostliny, které budete moci jíst,“ pokoušel se vysvětlit ostrovanům a strkal prst do úst a pohyboval čelistmi.

Divoši, kteří provázeli jeho oddíl už od břehu, mu zřejmě dobře rozuměli. Přivedli ho k jinému poli, jež se také hodilo pro osev, a žádali ho, aby osil i to. Du Frein ochotně vyhověl jejich prosbě.

Brzy přišli k velkému obydlí, stejnému, jaké viděl Laperouse na břehu. Z domu vylezla celá armáda nahých hnědých dětí. Dohlížela na ně chromá stařena. U dveří zahlédl de Langle několik slepic. Byla to na Velikonočním ostrově jediná drůbež. Domácí zvířata neměli ostrované vůbec. Ani psy nikde neviděli.

Naproti de Langlovi vylezl šedivý shrbený stařec s holí v ruce. Když ho ostrované spatřili, ztichli. Prodíraje se davem, bil je všechny holí po hlavách. Ale ti, kdož dostali ránu, ani nemukli – báli se starce. De Langle poznal, že před ním stojí král ostrovanů.

Hluboce se uklonil a nabídl králi jako dar kozla, berana, ovci a dva vepře. Zdvořilými slovy a posunky vysvětlil Jeho Veličenstvu, jaký užitek mohou tato zvířata Velikonočnímu ostrovu přinést. Jeho Veličenstvo poslouchalo a vlídně se usmívalo bezzubými ústy. Námořníci uvázali zvířata k těžkému kameni u domu.

De Langle zanechal zvířata králi a vedl svůj oddíl zpátky k moři. Začalo se už stmívat, když námořníci, unavení a hladoví, dorazili k Dageletovu stanu.

„Do člunu!“ přikázal de Langle. „Musíme si pospíšit na fregatu. Zítra za úsvitu odtud odplujeme.“

A Lapérouse druhého dne skutečně nařídil zvednout kotvy.

Když vyšel na palubu, spatřil ve vodě u Boussoly týchž šest divochů, kteří ho před třemi dny navštívili. Dovolil jim vystoupit na palubu. Námořníci s překvapením viděli, že si ostrované přinesli dlouhý provaz, upletený z chaluh. Nikoho si nevšímali a natáhli svůj provaz přes celou palubu, od přídě k zádi. Byl o něco delší než loď, proto přečnívající kousek utrhli a hodili do moře.

„Už to mám!“ zvolal Lapérouse. „Chtějí přesně změřit délku naší fregaty.“

Divoši zručně stočili provaz a skočili do moře.

Vítr se opřel do plachet. Velikonoční ostrov pomalu zmizel v dálce.

Na vodní pustině

Od Velikonočního ostrova zamířil Lapérouse rovnou k severu. Na cestě do Severní Ameriky ho čekala ještě jedna zastávka – na Havajských ostrovech, objevených Cookem.

Tady všude přede mnou byl již veliký Cook, myslil si Lapérouse. Kdy konečně objevím také já nějakou zemi, kterou dosud nepoznal ani jeden mořeplavec?

Ale ta část Tichého oceánu, která leží mezi Velikonočním ostrovem a Havají, byla Evropanům ještě zcela neznámá. Cookovy lodě připluly k Havaji z docela jiné strany. Proto Lapérouse doufal, že se mu v tomto neznámém moři podaří objevit nové ostrovy.

Na špičku stěžně zavěsili koš. V koši denně seděl od rána do večera námořník s dalekohledem. Fregata se na vlnách hned zvedala, hned klesala a koš se houpal jako kolébka, ale námořník v té hrozné výšce neodvracel zrak z obzoru. A když se mu z houpání udělalo nevolno, spouštěli ho dolů a do koše posadili jiného. Námořníci rádi přijímali tuto těžkou službu, neboť tomu, kdo první spatří břeh, slíbil Lapérouse velkou odměnu.

Za fregatou plula ve dne v noci hejna ryb. Jejich stříbrné hřbety se leskly na slunci. Námořníci se při pohledu na ně olizovali. Už dávno nejedli čerstvé jídlo – měli pořád jenom nasolené vepřové a nasolené vepřové. Proto si udělali udice a ve volných chvílích chytali ryby přímo z paluby. Ryby však na háčky nebraly. A tak si vymyslili jiný způsob. Udělali si z drátu malé harpuny a začali je házet na ryby. Bylo jich tolik, že harpuna skoro vždycky některou zasáhla. Potom harpunu s velkou mrskající se rybou vytáhli provazem na palubu.

Někdy byla ryba tak velká, že provaz nevydržel a přetrhl se. Ryba utekla i s harpunou. Ale stávalo se, že touž rybu chytili za několik dní podruhé a z jejího hřbetu vytáhli svou starou harpunu. To znamenalo, že tytéž ryby pluly za nimi už druhý tisíc mil. Táhly patrně za odpadky, které lodní kuchař házel do moře.

24. května přeplula výprava rovník a vplula na severní polokouli.

A za nocí opět zářil na nebi místo Jižního kříže Velký vůz.

28. května 1786 spatřili hory Havajského souostroví. Neznámé moře mezi Velikonočním ostrovem a Havají bylo propluto. Lapérouse nařídil spustit ze stěžně koš. Neměl štěstí. Uprostřed této obrovské vodní pustiny, kam mořeplavci ještě nikdy nepřipluli, neobjevil ani jeden ostrov.

Lapérouse na Havajských ostrovech

Havajské ostrovy se klenuly nad modrou hladinou oceánu jako veliké zelené záhony květů. Jemné obrysy zvlněných hor se tetelily v průzračném vzduchu.

Fregaty vpluly do průlivu mezi dvěma ostrovy. Vpravo byl ostrov, na němž byl Cook zabit, a vlevo byl ostrov, který Cook viděl pouze z dálky. Lapérouse zahnul vlevo.

Když fregaty připluly blíž k břehu, zatajil se námořníkům dech nadšením. Ostrov byl kvetoucí zahradou. Ani hluk příboje nemohl přehlušit pronikavé štěbetání ptáků. Vysoké palmy kývaly na lodě košatými korunami. Z hor tekly potoky, proběhly lidnatými vesnicemi a vlévaly se do moře. Okolo vesnic rostly banánovníky, vysázené v rovných řadách. Vítr přinášel z břehu sladkou vůni květin.

Ale přistát u tohoto ostrova nebylo snadné. Lapérouse nemohl nikde najít záliv. A zakotvit uprostřed průlivu mezi oběma ostrovy bylo příliš riskantní – nápor větru v úžině by mohl strhnout fregaty z kotev. Dokonce ani na člunech se nebylo možno vylodit na tomto břehu, protože na pobřeží zuřil příboj, kterému by žádná loďka neodolala. Posádka hleděla zlostně na břeh. Námořníky lákaly hlavně potoky. Voda, kterou se zásobili v Concepciónu, se začala kazit a nedala se již pít.

Lapérouse vedl fregaty okolo ostrova. Doufal, že najde záliv na druhé straně. Zatím však od břehu odrazila celá flotila rychlých loděk, naplněných všemožnými věcmi: živými vepři, rybami, banány, kokosovými ořechy a nějakými červenými látkami. Loďky se pokoušely přistát u fregat. Ale sotva se přiblížily k Boussole nebo k Astrolabii, vlny vzedmuté velkou oceánskou lodí je převracely dnem vzhůru. Havajci však plavou stejně dobře jako obyvatelé Velikonočního ostrova. Znovu obraceli své loďky, zachraňovali tonoucí vepře, chytali kokosové ořechy a opět se hnali za fregatami.

Fregaty obepluly ostrov. Sotva však zahnuly za mys, vzhled ostrova se rázem změnil. Tady nebyly ani lesy, ani potoky. Kam oko pohlédlo, všude byly jen holé hnědé skály. Pouze u roztroušených maličkých vesniček trčely chřadnoucí kmeny palem a zelenala se řídká tráva. Z nějaké neznámé příčiny tekly všechny potoky na tomto ostrově z hor na jednu stranu a druhá zůstávala bez vody. Za nějakou hodinu se naše výprava dostala z nádherné, vonící a životem kypící zahrady do pouště vyprahlé sluncem.

Zato se tu Lapérousovi podařilo najít bez námahy příhodný záliv. Už se setmělo, když do něho Boussola a Astrolabie vpluly a spustily kotvy.

Fregaty byly ve chvilce obklíčeny loďkami. Obzvlášť mnoho se jich sjelo k Boussole. Lapérouse nechtěl Havajce, kteří zabili kapitána Cooka, pustit na loď. Bál se jich. Blížila se noc, uhlídat je za tmy bude velmi těžko. Obchodovat mohou i zítra.

Vyšel proto na palubu a zakřičel hlasitě do hlásné trouby:

„Tabu! Tabu!“

O tomto slově četl v deníku kapitána Cooka. Cook o něm vypráví, že všichni Polynésané se nejvíce ze všeho bojí slova „tabu“.

„Tabu! Tabu!“ křičel Lapérouse.

A Havajci naskákali s paluby do svých loděk. Za deset minut zavládlo v zálivu úplné ticho.

Příštího dne se objevili znovu. Jejich loďky se jen taktak držely nad vodou – tolik v nich bylo zboží. Na fregatách nebylo slyšet vlastního slova: kvikot vepřů všechno přehlušoval. Člunů se sjelo tolik, že vodu v zálivu nebylo vidět.

Loďky přijížděly z nejvzdálenějších končin ostrova a možná i z jiných ostrovů. Lapérouse jako předtím nepustil Havajce na palubu. Seděli v loďkách a hlasitě nabízeli své zboží jako na trhu. Francouzové ovšem nepromeškali tuto příležitost a zásobili se čerstvými potravinami.

Havajci se na pohled velice podobají obyvatelům Velikonočního ostrova. Jenom někteří – zřejmě náčelníci nebo kněží – měli na ramenou pláště z červené látky a na hlavách dřevěné přílby ovinuté stuhami. Když Lapérouse kupoval vepře a ovoce, viděl hned, že Havajci jsou mnohem kulturnější než obyvatelé Velikonočního ostrova. Těm se nedaly podstrčit skleněné korály a pestré hadříky! Takové cetky byli ochotni brát pouze jako dar, ne však jako náhradu za zboží. Potřebují železo – nože, sekery, obruče se sudů. Za železo byli ochotni dát všechno, ať je to cokoli. Velmi si také cenili maličkých zrcátek. Těch Lapérouse prodal za dvě hodiny několik tisíc.

V poledne velitel nařídil, aby se přestalo s obchodováním. Bylo už koupeno přes tři sta živých vepřů, pro něž bylo třeba na lodích postavit zvláštní krmníky. Skladiště byla přeplněna kokosovými ořechy a banány.

Lapérouse se nehodlal na Havajských ostrovech zdržovat dlouho. Spěchal do Severní Ameriky. Ale dříve než opustí záliv, chtěl zjistit, nemůže-li se zde někde nablízku zásobit pitnou vodou. Proto bylo třeba vyslat na břeh výpravu.

Maje na mysli tragickou smrt kapitána Cooka, snažil se být Lapérouse přes mírumilovné chování ostrovanů co nejopatrnější. K břehu odpluly čtyři čluny. V prvních dvou seděli vojáci námořní pěchoty s připravenými puškami. Měli chránit ostatní dva čluny, v nichž jeli oba kapitáni, učenci a důstojníci.

Když vystoupili na břeh, utvořili vojáci polokruh, aby chránili čluny před napadením z jakékoli strany. Ale Havajci, shromáždění ve velkém počtu na břehu, přivítali bělochy co nejpřátelštěji. Jeden z nich, vysoký krasavec, zahalený do rudého pláště, s ozdobnou přílbou na hlavě a s dřevěným kopím v ruce, postoupil vpřed. Přistoupil k Lapérousovi, zabodl kopí kamenným hrotem do země a pronesl řeč.

Dokud mluvil, nikdo z domorodců neotevřel ústa a nepohnul se z místa. Mluvil aspoň půl hodiny. Lapérouse z jeho řeči ovšem ničemu nerozuměl.

Když domluvil, sňal Havajec přílbu s hlavy, uklonil se a podal ji Lapérousovi.

Dav nadšeně jásal.

Lapérouse pochopil, že mu byla prokázána velká čest. Nechtěl být nevděčný. Odepjal kord a připevnil jej k divochovu pasu.

Vodu šel hledat sám; vzal si šest vojáků. Kapitán de Langle a ostatní důstojníci zůstali u člunů. Okolí zálivu bylo holé, otevřené, a kdyby se Lapérousovi něco stalo, mohou mu vždy přispěchat na pomoc.

Ale nestalo se nic. Když přešel okolo vesničky, našel hlubokou studnu, na jejímž dně bylo trochu zapáchající slané vody. Tohoto špinavého kalu používali všichni obyvatelé zálivu. Nemělo smyslu brát na loď takovou vodu, neboť nebyla o nic lepší než ta, kterou měli ještě v podpalubí.

Nedaleko studny začínal vysoký horský svah. Za ním se rozkládala kvetoucí země, kde šumí potoky. Ale přechod přes tuto strmou, kamenitou horu trvá pět nebo šest hodin. A vodu z onoho břehu nelze dopravit bez koní.

„Tady už nemáme co dělat,“ pravil Lapérouse. „Ještě dnes odtud odjedeme. Do Ameriky budeme muset pít zapáchající vodu,“

Na dvě hodiny se prošel po břehu a pak se vrátil na loď.

A večer vypluly fregaty na moře.

Mlynář

Výprava byla zajištěna potravinami skoro na celý rok. Lodní skladiště byla přecpána pytli chilské pšenice a v krmnících na palubách kvičeli havajští vepři. Ale posádka trpěla nedostatkem vody. Několik set vepřů jí potřebovalo tolik, že sudy s pitnou vodou se rychle vyprazdňovaly. Lidé však dostávali vodu v odměřených dávkách. A to ještě zapáchala bahnem.

Ještě horší to bylo s chlebem. Když pluli okolo Hoornova mysu, Lapérouse si všiml, že mouka v studeném podnebí velmi rychle plesniví. Proto koupil v Chile místo mouky několik tun pšenice, která se kazí mnohem pomaleji. Soudil, že ji nebude těžko roztlouci v moždíři. Ukázalo se však, že k roztlučení pšenice na mouku pro celou posádku bude třeba tlouci paličkou od rána do večera, a mouka bude špatná. Chléb byl lepkavý, těžký, špatně vypečený. Nedojedený chléb se dával vepřům, a na lodi začali reptat.

„Prasata dostávají pít a žrát,“ říkali námořníci, „a člověk sedí o hladu a nesmí požádat o druhý hrnek čaje.“

Proto Lapérouse nařídil, aby všechny vepře zabili. Obě lodě se proměnily v jatky. Vepře rozčtvrtili, nasolili a uložili do podpalubí. Místo čerstvého masa dostávali nyní námořníci maso nasolené; zato se však mohli napít, kolik chtěli.

Chlebová nesnáz byla také záhy rozřešena. Ale nerozřešil ji Lapérouse, nýbrž prostý námořník z Astrolabie jménem Jacques.

Tento námořník byl nejnenápadnější a nejskromnější z celého mužstva. Prostý vesnický mládenec, který byl poprvé na lodi, obveseloval námořníky svou nemotorností. Námořníci ho považovali za blázna a tropili si z něho šašky. Přidělovali mu ustavičně tu nejšpinavější a nejnepříjemnější práci, která nevyžadovala důvtipu, nýbrž jenom fyzické síly.

Za dvě neděle po odplutí z Havajských ostrovů uviděl Jacques na palubě kapitána de Langla a přistoupil k němu. De Langle se zamračil – nebyl zvyklý, aby se s ním dávali do řeči prostí námořníci. Ale Jacques měl tak prostoduchou a dobrosrdečnou tvář, že se na něho kapitán nemohl rozzlobit.

„Co chceš?“ ptal se ho.

„Doma jsem sloužil ve mlýně…“ začal Jacques.

„To vidím, že nejsi námořník, ale mlynář,“ přerušil ho de Langle. ‚

Námořníci, kteří se seskupili okolo, se smáli. Mlynářem se na lodi nazývají nešikové, kteří poprvé jedou po moři a nerozumějí námořnictví.

„Ano, jsem mlynář,“ odpověděl Jacques vážně, ba dokonce hrdě. „Chtěl jsem si koupit mlýn, ale neměl jsem dost peněz, a tak jsem musel za výdělkem na moře. Tady nikdo nedovede mlít mouku. Kdo to kdy viděl, aby se obilí tlouklo v moždíři! Jestli chcete mít dobrý chléb, postavím vám mlýn…“

„A kde ten mlýn postavíš?“ ptal se ho de Langle. „Na moři?“

Námořníci se hlasitě smáli na celé kolo.

„Ne, na palubě,“ odpověděl klidně Jacques.

Ale de Langle se k všeobecnému překvapení nesmál.

„Jak ten mlýn postavíš?“

„V kuchyni jsou dva velké brusy. Z těch budou pěkné žernovy. A křídla se mohou udělat z prken.“

De Langle se zamyslil. Ano, bude to dost komický pohled na Astrolabii, pýchu francouzského válečného loďstva, s mlýnskými křídly na palubě! Být to v Brestu nebo v Marseille, zemřel by hanbou, kdyby měl velet fregatě s takovou ozdobou. Ale tady je neuvidí nikdo kromě divochů. A dobrého chleba je tolik třeba!

„Tak jej tedy postav!“ řekl de Langle.

A Jacques začal stavět. Navečer se pod čelním stěžněm zatočila mlýnská křídla a druhého dne dostali námořníci k večeři krásně vypečený chléb.

Posádka uspořádala Jacquesovi hlučnou ovaci, všichni ho chválili a blahopřáli mu. Potom ho ve zvláštním člunu odvezli hrdého a šťastného na Boussolu, aby i tam postavil takový mlýn.

Kapitola třetí

SEVEROZÁPADNÍ CESTA MUSÍ EXISTOVAT

Ve vírech

Vanul silný příznivý vítr. Lodě pluly rychle na sever. Tropické vedro zůstalo vzadu. Nebe se zatáhlo mraky. Přestože byl červen, nařídil Lapérouse vydat námořníkům vlněné kazajky.

23. června spatřili z Boussoly zasněžený vrchol Eliášovy hory. Hora Eliášova je v Severní Americe nedaleko Aljašky. Před Lapérousem ji viděli pouze dva mořeplavci – ruský kapitán Bering a Angličan James Cook. Je tak vysoká, že je ji možno vidět už z veliké dálky. Lapérouse musel plout ještě dva dny a dvě noci, než spatřil břeh.

Břeh byl skalnatý, zarostlý hustým borovým lesem. Moře u břehu bylo tak mělké, že z něho trčely útesy, a okolo nich hučely a pěnily se vlny. Připlout k břehu se nedalo – lodě by najely na mělčinu. Nezbývalo než zastavit dvě míle od pobřežních skal. Bylo třeba stůj co stůj najít dobrý přístav.

To však nebylo tak snadné. Třebaže k břehu byly pouze dvě míle, rozeznávali námořníci jenom velmi nejasně jeho obrysy. Pobřeží bylo zahaleno mlhou. Vyčníval z ní jen zasněžený vrchol Eliášovy hory.

Lodě pluly pomalu podél břehu. Lapérousovi napadlo, že by člun mohl připlout mnohem blíž než loď. Možná že se z člunu podaří zpozorovat nějakou malou zátoku, nějaký záliv. A proto se rozhodli spustit člun.

Člunu velel poručík ďEquejour. Jemu se však také nepodařilo připlout blízko k břehu, protože mu cestu zahradily zuřící vlny. Kdyby se člun dostal do takového víru, rozbije se na padrť o kameny. Přesto však z člunu bylo břeh vidět mnohem jasněji než z lodi. Byl příkrý, nepřístupný, skalnatý. Nedalo se u něho přistát. A přitom přístav tolik potřebovali! Chtěli si odpočinout a nabrat vodu, než začnou hledat průliv, který spojuje oba oceány.

Sedm dní pluly Lapérousovy lodě pomalu podél břehu na sever. A mezi loďmi a břehem rejdil člun, jehož posádka slídila po každém malém mysu, po každém záhybu v pobřežních skalách. Poručík ďEquejour už v námořní škole vynikal odvahou. Tuto pověst si zachoval i v pozdějších letech. Řídil svůj člun tak blízko zuřících pobřežních vln a vírů, že i všemu zvyklí námořníci u vesel bledli hrůzou. Ale ďEquejour se jejich zbabělosti vysmíval a schválně vedl člun k samému kraji kypících pěn. Krůpěje mu stříkaly do tváře. Od časného rána stál na přídi člunu, pozorně prohlížel zamlžené obrysy břehu a na loď se vracel až za soumraku.

„Tady přístav nikde není!“ hlásil klidně Lapérousovi, najedl se a šel spat.

Ale 2. července se vrátil na Boussolu mnohem dříve než obvykle. Do soumraku zbývalo ještě několik hodin, když vystoupil na palubu a vešel do kapitánovy kajuty.

„Našel jsem přístav!“ hlásil a díval se přitom Lapérousovi do tváře planoucíma očima. „V břehu je průrva. Moře se tam zařezává do pevniny. Buď je to záliv, nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo průliv, který spojuje Tichý oceán s Atlantickým.“

„To by bylo zvláštní,“ řekl Lapérouse, „vždyť toto pobřeží bylo již prozkoumáno kapitánem Cookem. V jeho cestopise stojí, že tady našel úplně rovný břeh bez zálivů.“

Před ním na stole ležela mapa západního pobřeží Severní Ameriky, kterou nakreslil kapitán Cook. Břeh, podle něhož teď pluly Lapérousovy lodě, byl na této mapě zakreslen jako přímý a rovný, bez sebemenší zátoky.

„Kapitán Cook buď tento záliv nezpozoroval, nebo jej úmyslně neoznačil na mapě,“ pravil ďEquejour. A co když má ďEquejour pravdu? pomyslil si Lapérouse. A co když nás tento záliv vyvede do Atlantického oceánu?

A otázal se ďEquejoura:

„A mohou do toho zálivu lodě? Jste si jist, že nám cestu nezatarasí mělčina?“

„Skoro jist, kapitáne. Pásmo vln nad podmořskými útesy je před vjezdem do zálivu přerušeno. To znamená, že je tam hluboko. Cesta, která rozděluje obě mělčiny, není příliš široká, ale přesto se obě naše fregaty do ní volně vejdou.“

„Změřte přesně šířku a hloubku cesty mezi oběma mělčinami,“ nařídil mu Lapérouse.

K změření vstupu do zálivu byly vyslány dva čluny. Jednomu velel nadporučík ďEquejour, druhému poručík Boutain. S Boutainem jel také zeměpisec Bernizet, aby vypracoval mapu, podle níž by bylo možno do zálivu snadněji vplout.

Boutain byl starší než ďEquejour, ale ďEquejour byl nadporučíkem a Boutain jen poručíkem. Stalo se to tím, že ďEquejour byl šlechtic, měl známosti u dvora a vystudoval šlechtickou námořní školu, kdežto Boutain se stal poručíkem pro své osobní schopnosti.

Zaskřípala vesla a oba čluny pluly rychle mezi bílými hřebeny vln k úzkému průlivu.

Za hodinu se ďEquejour a Boutain vrátili na palubu.

„Vhodnější vstup do zálivu není nikde,“ hlásil ďEquejour Lapérousovi. „Vplout do něho je snadnější a bezpečnější než vplout do Brestského přístavu.“

„Zapomínáte však na proud, pane ďEquejoure,“ přerušil ho Boutain. „Proud bude unášet lodě zpátky na moře. A vítr se utišuje. Za slabého větru nebude tak snadné proud zdolat.“

„Nemějte obavy,“ ohradil se ďEquejour. „Proud není ani znát. Je to k smíchu o něm hovořit.“

Boutain zavrtěl hlavou, ale nepřel se.

Rozhodli se okamžitě vplout do zálivu. Dali kapitánovi de Langlovi znamení a obě lodě vpluly za sebou do průlivu mezi mělčinami. Průjezd bylo dobře vidět. Byla v něm tmavá, hluboká, klidná voda. A po stranách klokotala zelená pěna a z vody trčely ohromné kameny. Mělká místa se velmi zřetelně odlišovala od hlubokých. Museli pospíchat, neboť za hodinu se začne stmívat. V patách za Boussolou, několik sáhů od ní, plula Astrolabie. Vítr slábl minutu od minuty a plachty, které ještě před chvílí byly napjaté, klesly.

„Nebude-li vítr,“ řekl Lapérouse, „zůstaneme v tomto prokletém hrdle trčet celou noc.“

Ale brzy ho začala znepokojovat jiná věc. Zavolal si ďEquejoura.

„Copak jste to nadporučíku nevěděl,“ řekl mu, „že lodě nemohou plout za tak slabého větru proti tak silnému proudu? Unáší nás to, téměř se nehýbeme vpřed. Jestli se vítr utiší docela, zanese nás proud buď zpátky na širé moře, nebo ztroskotáme na podmořských útesech. Což jste si proudu nevšiml?“

D’Equejour se zarazil.

„Opravdu nechápu, kapitáne, co se to stalo. Když jsem byl tady, nebyl tu proud skoro žádný. Poručík Boutain mi cosi o tom říkal, ale to bylo tak slabé…“

Lapérouse se zamyslil.

„Teď je odliv,“ řekl. „Voda se vrací ze zálivu do moře. A protože jí cestu zahrazuje mělčina, žene se všechna korytem proti nám. Vy jste zde byl přede dvěma hodinami. Tenkrát odliv právě začínal, proto byl proud slabý. Ale teď bude stále silnější.“

Fregaty vpluly do nejužšího místa průjezdu. Plachty se naposledy křečovitě zachvěly a klesly – vítr ulehl. Boussole se na chvíli zastavila a začala pomalu couvat. Její couvání se pozvolna zrychlovalo. Jak se utišil vítr, přestaly lodě poslouchat kormidla. Lapérouse se bál, že Boussole narazí na Astrolabii, která byla jenom několik metrů za ní. Ale naštěstí to Astrolabii také hnalo zpátky. Sotva byly obě lodě zahnány proudem z průlivu na širé moře, zavanul vítr znovu.

Ale na nový pokus o vplutí do zálivu nebylo ani pomyšlení – začalo se rychle stmívat a za tmy se nerozezná hlubina od mělčiny.

Lodě strávily celou noc pod plachtami na širém moři. Uplynulo již deset dní od chvíle, kdy výprava poprvé uviděla tento břeh. Deset dní a nocí viděli louky, na nichž si mohli odpočinout, potoky, z nichž se mohli zásobit čerstvou vodou, místa vhodná k lovu, a všechno to bylo nedosažitelné! Za těchto deset dní byly posádky obou lodí úplně vyčerpány. Podle břehů se řídí loď mnohem hůř než na širém moři, protože se nedá plout rovně a musí se stále měnit směr. A tak častá změna směru nutí námořníky neustále přestavovat plachty. Po deset dní neměli lidé kdy se vyspat, kdy se najíst. Zapáchající pitná voda se znovu vydávala v odměřených dávkách.

Příštího dne ráno, sotva se rozednilo, pokusil se Lapérouse znovu vplout do zálivu.

Ráno nastal příliv. Tentokrát na ně u vstupu do zálivu nečekal opačný, ale příznivý proud. A Lapérouse znovu zamířil se svými loďmi k úzkému korytu mezi pobřežním příbojem.

Teď mu nebránil proud, ale vítr, který vanul z břehu. Řídit loď proti větru je velmi obtížné a fregaty se dlouho nemohly dostat do úzkého hrdla průlivu. Konečně vpluly – napřed Boussole, za ní Astrolabie. Zmocnil se jich proud.

Zpočátku pluly pomalu, protože je vítr tlačil zpátky na moře. Lapérouse nařídil stáhnout plachty a lodě to neslo do zálivu. Ale hrdlo bylo čím dál užší a proud silnější. Teď se už hnaly jako vítr. Několik metrů od nich trčely z vody kameny, okolo nichž bouřily zpěněné víry. Na řízení lodi nebylo ani pomyšlení. Boussole se řítila dopředu a houpala se jako skořápka. Astrolabii to hnalo bokem.

A vtom se před nimi vynořila z vody skála, která jim zahrazovala cestu. Námořníci vykřikli zděšením. Zastavit se nebylo již možné. Skála vyčnívala mírně nad hladinou a vlny se převalovaly volně přes její vrchol. D’Equejour a Boutain, kteří byli v člunech jen na kraji průjezdu, nemohli tak nízkou skálu vidět.

Záhuba se zdála neodvratná. Ale těsně u útesu se proud prudce zatáčel. Boussole, unášena proudem, v posledním okamžiku obeplula osudný útes a poškrábala si o jeho drsný hřbet jen bednění na levém boku. Mihla se jako blesk po stříbrném hladkém povrchu velkého zálivu, pak prudce zahnula a zastavila nedaleko zalesněného břehu.

Astrolabie vykonala týž manévr, v témž místě obeplula útes, potom proletěla celý záliv a zastavila se vedle Boussoly.

V prvním okamžiku se nemohl nikdo vzpamatovat. Mnozí měli v očích slzy. Všichni se už za závratného letu klikatým úzkým hrdlem mezi podmořskými kameny považovali za mrtvé.

Lapérouse rozkázal, aby spustili kotvy.

V zálivu

Nad korunami obrovských borovic se hned zde, hned tam valily kotouče dýmu. Břeh byl obydlen.

Jeho obyvatelé na sebe nedali dlouho čekat. Lehké, dlouhé loďky vyrazily k fregatám. Záliv se naplnil hlukem hlasů. Indiáni křičeli, mávali rukama a zpívali. Bělochů se ani trochu nebáli. Lezli na loď ze všech stran a na palubě Boussoly se brzy shromáždilo na osmdesát lidí. Všichni zapáchali zkaženými rybami a žluklým tukem. Mnozí přišli s ženami.

Ženy velice dbaly na svůj zevnějšek. Každá měla spodní ret propíchnutý a v otvoru trčela dřevěná lžíce. Touto ozdobou měly rty vytaženy na dva palce dopředu. Tváře si líčily vápnem, hlínou a tukem.

Také muži byli náramní parádníci. Všude, kam to jenom šlo – do uší, do nosu – si nastrkali ptačí péra. Nelítostně si propichovali kůži, aby si do otvoru mohli strčit péro.

Ale muži i ženy byli oblečeni do špinavých tuleních kůží.

Zbraně si nepřinesli žádné, proto byly jejich úmysly jistojistě mírumilovné. Krádež však, stejně jako obyvatelé Velikonočního ostrova, nepovažovali za nepřátelský čin. S nejmírumilovnější tváří a s přívětivým úsměvem sahali námořníkům do kapes.

„Co mám s nimi dělat?“ volal Lapérouse a prohlížel si své nezvané hosty, jak se mu klidně usadili na palubě.

Rozhodl se navázat s Indiány přátelské obchodní styky. Vysvětlil jim, že k nim přijel za obchodem.

Indiánům se to velice líbilo. Přivezli na loď mnoho tuleních a medvědích koží a hromady čerstvých ryb. Oplátkou žádali jen železo. Nelíbily se jim ani skleněné korály, ani barevné hadříky, které tak nadchly obyvatele Velikonočního ostrova. Byli to lidé praktičtější než Havajci, kupovali hřebíky, sekery, nože, železné obruče; takové zboží cenili vysoko – za deset hřebíků rádi dali velkou tulení kůži.

Odnášeli však všechno, co jim přišlo pod ruku. Rozbili okna v kapitánské kajutě a po kouscích je odnesli. Rozkrádali dokonce i prkna složená na palubě, třebaže celá jejich země byla porostlá lesy, takže o dřevo neměli nouzi.

A přece se Lapérouse snažil být s nimi zadobře. Pozval jejich náčelníky na druhý den na oběd.

Náčelníci se lišili od ostatních Indiánů tím, že měli na hlavách koruny z rudého a modrého ptačího peří. Rádi souhlasili, že poobědvají u náčelníka bělochů.

Lodě potřebovaly menší opravy. Obzvláště roztrhané plachty potřebovaly důkladně zašít. Dělat takovou práci na lodi je velmi obtížné, ale odvézt plachty na břeh se Lapérouse neodvažoval.

Naštěstí byl uprostřed zálivu malý lesnatý ostrůvek. Bylo u něho tak hluboko, že lodě mohly přistát těsně u břehu. Na tento ostrůvek, chráněný oběma fregatami, převezl Lapérouse své plachty.

Na ostrůvku byl studený pramen s výbornou čerstvou vodou. Námořníci naplnili touto vodou sudy, vyprázdněné za plavby. Za necelé tři dny postavili u pramene „hvězdárnu“, kovárnu a dílnu na opravu plachet.

„Hvězdárnou“ nazývali obyčejnou prkennou kůlnu s otvorem ve střeše pro dalekohled. Hvězdář Dagelet si jej sem přenesl a trávil tu celé noci.

Hrozný den

12. července byla oprava plachet skončena a Lapérouse se chystal k odjezdu.

Ale poručík ďEquejour byl nespokojen. Ctižádostivý a odvážný, snil o velkých objevech a neslýchaných hrdinských činech.

„Nemůžeme přece opustit záliv, dokud jej náležitě neprohlédneme,“ pravil Lapérousovi. „Jsem téměř přesvědčen, že v něm začíná průliv.“

„To pusťte z hlavy, nadporučíku,“ odbyl ho Lapérouse. „Kde tady může být průliv? Vždyť celý záliv leží před námi jako na dlani.“

„Ale tu část zálivu, která je za ostrůvkem, vůbec neznáme,“ trval ďEquejour na svém. „Je pořád v mlze.“

„Tam je totéž co tady: břeh, borovice a kameny. A nad mlhou jsem viděl vrcholy hor.“

D’Equejour se však přel dál.

„Úžina, která spojuje oba oceány, je patrně velice úzká. Snadno ji můžeme přehlédnout. Vzpomeňte si, jak úzký je Magellanův průliv!“

A když viděl, že Lapérouse váhá, dodal:

„Odložte odjezd ještě o jeden den. Zítra se pustím s člunem do oné části zálivu, která je za ostrůvkem. Je to nejvýš tři čtyři míle. Kvečeru se vrátím, a když nic nenajdu, vydáme se pozítří na další cestu.“

A Lapérouse souhlasil.

Druhého dne bylo krásné počasí. Poprvé za celou dobu pobytu výpravy v Severní Americe vyhlédlo z mraků slunce.

D’Equejour se těšil na příjemnou projížďku v člunu. Ostatní důstojníci mu to záviděli. Lapérousovi nezbylo než svolit, aby s ďEquejourem jely tři čluny místo jednoho – dva z Boussoly a jeden z Astrolabie. Vešli se do nich všichni, kdož chtěli jet.

V největším člunu sedělo kromě ďEquejoura deset námořníků. Do druhého si sedli Marchandville a Bouterville – poručíci z Astrolabie. Vzali si osm námořníků. Nejmenší člun připadl Boutainovi. Tomu se nabídl za cestujícího Bartoloměj Lesseps.

Vyjížďka začala neobyčejně vesele. Vpředu plul člun ďEquejourův. Potom člun Marchandvillův a Boutervillův. A za nimi sotva stačili Boutain s Lessepsem.

Hory ve vzdáleném koutě zálivu se rýsovaly stále zřetelněji. Ctižádostivý ďEquejour viděl už uskutečněn svůj sen. On, a ne Lapérouse, objeví průliv, který bude pojmenován po něm. Srdce mu bušilo radostí a on stále popoháněl veslaře.

Břeh, k němuž směřovali, blížil se každým úderem vesel. Boussole a Astrolabie zmizely v mlze.

Voda v zálivu byla klidná a hladká jako zrcadlo, a proto byli námořníci překvapeni, když před sebou spatřili bílé hřebeny vln. Hřebeny běsnily a vřely na neobyčejně úzké prostoře a za nimi a před nimi se prostírala blankytná hladina.

Když připluli blíže, spatřili námořníci, že je to dlouhá mělčina, posetá obrovskými kameny a přetínající celý záliv, o niž se s hukotem tříští jakýsi spodní, na povrchu neviditelný proud. Mělčina nebyla celistvá, jen tu a tam se v ní černaly hluboké prolákliny. A v těchto proláklinách vířily mohutné víry.

Čluny se zastavily.

„Vraťme se,“ řekl Boutain.

„Za nic!“ zvolal ďEquejour. „Já se nevrátím, dokud nenajdu průliv.“

„Tam přece žádný průliv není,“ namítl Boutain. „Odtud je všechno dobře vidět. Jsou tam jenom hory a les.“

„Jedeme!“ rozkázal ďEquejour. „A máte-li, Boutaine, strach, dovoluji vám, abyste se vrátil.“

A ďEquejourův člun vjel do bouřící pěny. Vír s člunem zatočil a začal jej hnát. Chvíli se držel člun na hladině. Potom se jeho záď zvedla vysoko do vzduchu a příď se ponořila do vody. A pohltila jej řvoucí propast. A tam, kde se před chvílí černal člun, v němž bylo tolik lidí, kypěla teď bílá pěna.

Marchandville pospíšil tonoucím na pomoc.

„Nejezděte tam!“ křikl na něho Boutain. „To je šílenství! Ty už nezachráníte!“

Ale Marchandville nebyl tak zkušený jako starší Boutain a neviděl všechno nebezpečí, jež mu hrozilo. Jeho člun byl vskutku vržen na kámen, který trčel z vody, a převrhl se.

Přes hrozící smrtelné nebezpečí, které měl před očima, rozhodl se Boutain vyrazit vpřed.

Proud se zmocnil malého vratkého člunu, rozhoupal jej a hnal do zpěněného, klokotajícího pekla.

Lesseps, bledý hrůzou, se chytil oběma rukama lavice. Řítili se neuvěřitelnou rychlostí.

Hnalo je to nad týmž místem, kde zahynul ďEquejour. Vodní vír už všechny nešťastníky pohltil a hladina byla prázdná. Odtud je to vleklo ke kameni, o který se rozbil člun Marchandvillův. Námořníci pustili vesla. Kormidelník zavřel oči. Ale člun se přehnal několik centimetrů od kamene, a když opsal velký kruh, vyletěl z hučící pěny na klidnou, hladkou hladinu.

Byli zachráněni.

Boutain přivezl Lapérousovi smutné zprávy. Ztratili tři důstojníky a osmnáct námořníků.

To bylo první velké neštěstí, které výpravu postihlo.

„Pryč, pryč z toho prokletého zálivu!“ křičel zoufale Lapérouse.

Rozhodli se postavit pomník zahynulým kamarádům. Inženýr Moneron otesal na ostrůvku u „hvězdárny“ velký kámen a vysekal do něho tato slova:

Zde, v tomto zálivu, zahynulo jedenadvacet námořníků. Poutnice, ať jsi kdokoli, oplakávej s námi jejich osud!

Vyplout ze zálivu bylo stejně nesnadné jako vplout do něho. Ale i tentokrát se námořníkům podařilo proplout mezi útesy bez pohromy.

Kalifornie

Krátké severské léto se chýlilo ke konci, ale Lapérouse se chtěl přesto ještě aspoň měsíc věnovat zkoumání severoamerických břehů.

Sotva fregaty vypluly z prokletého zálivu, který dostal jméno Francouzský přístav, zamířily na sever. Když se však Lapérouse po dvounedělní plavbě přesvědčil, že břehy byly Cookem na mapě správně zakresleny, zamířil znovu na jih.

Aby jednou provždy skončil s otázkou o existenci Severozápadní cesty, rozhodl se naposled prohlédnout pobřežní pásmo mezi Francouzským přístavem a španělskými državami v Kalifornii. Tam Cook nebyl. Tato část amerického pobřeží byla tehdy Evropanům úplně neznámá.

Lodě pluly velmi pomalu, protože námořníci zakreslovali na mapu každý mys, každý záliv, každý pobřežní ostrůvek. Země byla obydlena – o tom svědčily četné sloupy kouře, stoupající vzhůru za lesem. Ale Francouzi se ani jednou nevylodili na břeh.

V druhé polovici září dosáhly lodě‘ Kalifornie, kterou už dobře znali Španělé.

A tak bylo navždy skončeno s řečmi o Severozápadní cestě.

Lapérouse si vybral nejlepší kalifornský přístav – Montereyský záliv.

U Montereyského zálivu potkali naši mořeplavci dvě veliké válečné lodě. Byly to fregaty, které pluly pod španělskou vlajkou. Francouzi měli z toho setkání velkou radost. Dali Španělům znamení, aby zastavili. Lapérouse si sedl s několika důstojníky do člunu a vyplul k nejbližší fregatě. Španělé přivítali hosty co nejsrdečněji. Kapitán je zavedl do své kajuty.

„Kam teď plujete?“ ptal se ho Lapérouse.

„Poslali nás sem, abychom přivezli potraviny naší posádce v Kalifornii,“ odpověděl Španěl, „a teď plujeme na jih, napřed do Peru a potom do Chile.“

Ukázalo se, že kapitán je rodák z města Concepciónu a že tam žije celá jeho rodina.

„Vyřiďte donu Higginsi a donu Quexadovi ode mne pozdrav,“ poprosil ho Lapérouse.

Podařilo se mu Španěly snadno přemluvit, aby počkali, než napíše dopis do Francie. V něm krátce vylíčil své příhody na Velikonočním ostrově, na Havajských ostrovech a v Americe. Zároveň s ním psali dopisy všichni ostatní Francouzi, kteří měli radost z toho, že mohou poslat svým rodinám zprávu o sobě. Španělé zavezli dopisy do Concepciónu a odtamtud je poslali do Evropy.

Na břehu Montereyského zálivu našel Lapérouse malou španělskou pevnost, v níž byla posádka dvě stě mužů. Třebaže Španělé už dávno považovali Kalifornii za svou državu, přece se neodvažovali vzdálit od pevnosti ani na míli. V okolních lesích slídili Indiáni, odvážní lovci a bojovníci, kteří vládu bělochů neuznávali.

Španělé přijali výpravu slavnostně. Žili v této divoké zemi jako ve vyhnanství. Bílé ženy neměli, skoro všichni vojáci se oženili s Indiánkami. Dvě fregaty, které jim přivážejí jednou za rok potraviny, byly jejich jediným spojením s civilizovaným světem. Žili v stálém strachu, že se Indiáni vzbouří, dobudou pevnosti a všechny do jednoho je pobijí.

Ve volných chvílích, kdy se nebojovalo a necvičilo, zabývali se Španělé zemědělstvím. Obdělávali dost velké pole, jež bylo pod ochranou pevnostních děl, a osévali je pšenicí. Úroda byla nevídaná. Každý pytel zrní dal sto pytlů úrody. Dokonce ani v Chile nebylo nikdy vidět nic podobného. Malá osada už nepotřebovala, aby jí obilí vozili. Naopak, vojáci nevěděli, co mají se svým obilím dělat.

Lapérousovi se záhy podařilo seznámit s kalifornskými Indiány. Když se procházel v lese s de Langlem, Boutainem a dvěma španělskými důstojníky, zahlédl na palouku stádo jelenů, kteří se klidně pásli.

„Pst!“ řekl jeden Španěl. „Jsou hrozně plaší. Uděláme-li ještě krok, prchnou.“

Jeleni byli tak daleko, že je žádná kulka nemohla zasáhnout. Vtom však zpozoroval Lapérouse jednoho jelena, který byl mnohem blíž než ostatní. Zalícil.

„Nestřílejte, kapitáne,“ zašeptal Boutain a chytil ho za ruku. „Ten jelen má lidské nohy.“

Byl to opravdu podivný jelen. Vzadu místo jeleních noh měl holé lidské nohy.

„To je indiánský lovec,“ vysvětlili mu Španělé. „Oblekl si jelení kůži, aby ho stádo pustilo až k sobě. Pod ní má ukryty luk a šípy.“

Člověk-jelen šel pomalu po palouku a hlavou, ozdobenou parohy, se dotýkal země – předstíral, že se pase. Stádo si ho nevšímalo. Už chodí mezi živými opravdovými jeleny, vybírá si, kterého má skolit, a stádo se nehýbe. Zasvištěl šíp a největší jelen klesl mrtev do trávy. Teď teprve ostatní utekli.

Lovec shodil kůži. Přiběhlo několik žen a táhly jelena do lesa.

Lapérouse je dohnal. Indiáni patřili ke kmeni, který žil v přátelských stycích se Španěly, proto ho přijali velice vlídně. Brzy se jich shromáždil celý zástup, asi tři sta lidí. Lapérouse jim vysvětlil, že s nimi chce navázat obchodní styky a že od nich rád bude kupovat zvířecí kůže. Indiáni měli radost a druhého dne ráno mu přivezli na lodě hromady liščích, medvědích a jeleních kůží. Ochotně je dávali za hřebíky, skleněné korály, knoflíky, ba i za hliněné hrnky.

Kapitola čtvrtá

VSTŘÍC ZÁHUBĚ

Na neznámém, moři

22. září opustily fregaty Montereyský záliv a vypluly na moře.

Výprava opustila americké pobřeží a vydala se napříč celým Tichým oceánem k asijským břehům, do Číny.

Plavbu mezi Kalifornií a Čínou nevykonala do té doby ještě ani jedna loď. Celá tato obrovská plocha oceánu byla úplně neznámá. Mořeplavci měli před sebou cestu dlouhou deset tisíc kilometrů po nových, Evropanům neznámých mořích.

„Doufám, že nám aspoň zde bude přát štěstí,“ pravil Lapérouse, „a že objevíme nějaké významné země.“

Na stěžeň opět zavěsili koš a posadili do něho námořníka s dalekohledem. Pluli na západ. Týdny se vlekly za týdny, ale země se neobjevovaly. Plachty a lanoví neustále připomínaly, že fregaty opustily Evropu před šestnácti měsíci. Lana se denně trhala a plachtaři nestačili spravovat plachty. Výprava vykonala za šestnáct měsíců velkou vědeckou práci, učinila mnoho pozorování, ale přesto se jí nepodařilo objevit ani průliv, spojující oba oceány, ani nějakou dosud neznámou zemi. A zatím jenom takové velké objevy by mohly zúplna nahradit výpravě všechna strádání.

Není těžké si představit, s jakou netrpělivostí hleděla posádka na námořníka, který seděl v koši. Ale uplynulo září, uplynul celý říjen, půl cesty do Číny už měli za sebou, a okolo fregat se stále prostíral širý oceán. Nikde nebylo vidět nejmenší známky po zemi.

Konečně se 5. listopadu ozvalo ze stěžně dlouho očekávané zavolání:

„Země! Země!“ Celá posádka Boussoly vyběhla na palubu. I z Astrolabie, která plula za ní, spatřili novou zemi.

Ale na rozradované námořníky brzo dolehlo zklamání: země, kterou objevili, byl jenom velký útes, osaměle trčící z moře. Nebyl ani míli dlouhý. Na počest tehdejšího francouzského ministerského předsedy nazval jej Lapérouse ostrovem Neckerovým. Na celém Neckerově ostrově nebyl jediný strom, jediný potok. Rozhodli se, že se na něm nevylodí, aby zbytečně neztráceli čas, a pluli dál.

Moře bylo klidné. Když se večer setmělo, zdálo se, jako by lodě pluly ve vzduchu – takové ticho bylo všude kolem. Najednou zaslechl Lapérouse, který stál na kapitánském můstku, vpředu slabé, sotva slyšitelné šplouchnutí.

Co je to? Jako kdyby vlny šplouchaly o břeh.

A vtom rozeznal ve tmě nejasné obrysy jakési skály. Byla sotva několik desítek metrů od Boussoly.

Lapérouse rozkázal kormidelníkovi, aby stočil loď, co nejvíce může. Posádka se vrhla k plachtám. „Vyhneme se, nebo se nevyhneme?“ letělo Lapérousovi hlavou. Krev mu bušila ve spáncích.

Těžký trup fregaty se začal pomalu otáčet. Skála se každou vteřinu přibližovala blíž a blíž.

A přece se jim podařilo šťastně projet. Propluli kolem skály tak blízko, že kameny odřely trochu levý bok lodi.

„Byl to zázrak, že jsme ušli záhubě,“ pravil Lapérouse. „Kdyby moře bylo dnes jen trochu neklidnější, byl bych už z dálky uslyšel hluk vln narážejících na skálu a nemuseli jsme tolik riskovat. Ten zrádný klid by nás byl málem přivedl na mořské dno.“

„Ještě dobře, že Astrolabie neplula těsně za námi, ale vedle nás,“ řekl poručík Boutain. „Kdoví, zda by se dokázala vyhnout zkáze.“

Lapérouse pojmenoval skálu, která by byla málem zničila jeho loď, „Útesem francouzských fregat“. Zakreslil ji přesněna mapu, aby všichni budoucí mořeplavci věděli, kde na ně číhá nebezpečí.

V polovici prosince propluli neznámou část oceánu a vpluli do vod, které často navštěvovaly evropské lodě obchodující s Čínou.

K překvapení celé posádky nařídil Lapérouse dělostřelcům stálou pohotovost u děl a zároveň přikázal připravit fregaty k boji.

„Proč?“ ptal se zvědavý Lesseps. „Vždyť nás poslali na cestu, která má mírumilovné poslání, proto nemáme právo na nikoho útočit.“

„Také se na nic takového nepřipravujeme,“ odpověděl Lapérouse. „Bojím se jen, aby někdo nepřepadl nás.“

„Kdo nás může přepadnout? Číňané? Vždyť vztahy mezi Francií a Čínou jsou přece naprosto mírumilovné…“

„Máme mírové vztahy k čínské vládě,“ odpověděl Lapérouse, „ale ne k čínským pirátům. Ti nemají mírové vztahy k nikomu. Jsou ve válce s celým světem.“

„Přece by se nějací ubozí piráti neodvážili pustit do boje s dvěma takovými třicetidělovými fregatami, jako je Boussole a Astrolabie, pýcha francouzského válečného loďstva! Snad jenom Angličané by se odhodlali změřit s námi své síly. Ne, kapitáne, jsou-li tady opravdu piráti, pak napnou všechny plachty a budou hledět, aby co nejrychleji zmizeli…“

„Čínští piráti jsou mnohem mocnější, než si myslíte vy,“ pravil profesor Dagelet. „Mají dobře vyzbrojené loďstvo, jež se skládá z několika desítek lodí uloupených čínské vládě a různým evropským obchodním společnostem. Pusté ostrůvky u čínských břehů proměnili v pevnosti. Portugalci, Holanďané a Angličané musí jim často nechat své lodě na pospas. Piráti nemají dost na loupežích ve zdejších mořích, proto se vydávají na jih, kde plení holandské a španělské kolonie v Malajském souostroví. Čínské úřady se před nimi třesou. Piráti se často vyloďují na břeh a vítězně se pouštějí do boje s pravidelným čínským vojskem. Zdalipak víte, jak Portugalci dostali Macao?“

„Ne, nevím,“ odpověděl Lesseps.

„Portugalci první ze všech evropských národů navázali s Čínou obchodní styky. Chtěli tu zřídit kolonii, ale Číňané jim nechtěli postoupit ani píď půdy. Tehdy piráti právě zničili všechno čínské loďstvo, vylodili se a dobývali jednoho města za druhým. Jejich oddíly už hrozily samému Pekingu a čínský císař se začal bát o svůj osud. »Pomozte mi,« prosil úpěnlivě Portugalce. »Zbavte mě lupičů a já vám dám v odměnu, co si budete přát.« Tenkrát piráti neměli ještě evropské lodě. Jejich flotila se skládala jenom z čínských džunek. Portugalci je nenadále přepadli, polovici jich pobili a polovici rozehnali po celém moři. Za toto vítězství postoupil čínský císař Portugalcům ten kousek země, kde teď stojí město Macao.“

„To bylo také jediné vítězství Portugalců nad piráty,“ poznamenal Lapérouse. „Ve všech dalších bojích zvítězili vždycky piráti.“

Třebaže výprava už nedoufala, že objeví nějakou novou zemi, seděl pořád některý námořník na stěžni. Měl upozornit posádku, kdyby zpozoroval blížící se piráty. Ale moře bylo prázdné. Teprve ke konci prosince polekala hlídka Lapérouse hlasitým výkřikem:

„Vpředu je vidět plachty!“

Ale byl to planý poplach: nebyli to piráti, ale pouze mírumilovné rybářské loďky. Rybáři vyjížděli na lov v celých eskadrách, čtyřicet padesát loděk pohromadě. Džunky se objevovaly stále častěji. Lapérouse co chvíli přivolal některou loďku a nakupoval za směšně nízkou cenu od rybářů čerstvé ryby.

Lesseps se velice divil, když viděl v loďkách nejen muže, ale i ženy a malé děti. Potkávali také loďky, v nichž byli dokonce psi, kozy, slepice a kohouti. Bylo to divné – slyšet uprostřed oceánu „ki-ki-ri-kí!“

„Tihle rybáři nemají jiný dům než svou loďku,“ vysvětlil Dagelet Lessepsovi. „Tráví celý svůj život s rodinami a s celým svým hospodářstvím na širém moři a na břeh přijíždějí, jen aby prodali své ryby.“

Nečekané bohatství

2. ledna 1787 uviděli v dálce čínský břeh a příštího dne vpluly fregaty do přístavu Macao. Cesta z Kalifornie do Číny byla vykonána za tři a půl měsíce.

Macao – čínské město, patřící Portugalsku – se rozkládá na třech pahorcích. Na vrcholu každého pahorku stojí pevnost. Jejich děla udržovala v strachu celé město, obývané většinou Číňany. Portugalci jednali s Číňany jako s otroky, ničili je daněmi, celními poplatky a pokutami, nutili je pracovat zadarmo, a proto se stále obávali vzpoury. V pevnostech bydleli indičtí vojáci, přivezení z portugalské kolonie v Indii. Indové neměli Portugalce rádi, ale ještě více nenáviděli Číňany. Portugalci toho využívali a upevňovali své panství.

Portugalců bylo v Macau málo – jenom guvernér, úředníci, důstojníci, několik set mnichů a hlouček bohatých obchodníků. Zato však tam žilo mnoho mesticů – míšenců Portugalců s Číňany. Třebaže většina z nich měla šikmé oči a žlutou tvář, vydávali se za Portugalce, pilně navštěvovali katolické kostely a horlivě podporovali portugalskou vládu.

V Macau byl v každé čtvrti katolický chrám nebo klášter. Katoličtí kněží a mniši se snažili všemožně obrátit Číňany na křesťanství. Ale to se jim nijak nedařilo. Pokřtít se dávali jenom ti, kdo počítali, že tímto rozhodnutím získají všelijaké výhody a ochranu portugalských úřadů. A třebaže většina číňanů nebyla katolíky, přece bez rozdílu museli všichni odevzdávat desetinu svých příjmů katolickým klášterům. A mniši v Macau byli bohatší než obchodníci.

Sotva fregaty vpluly do přístavu, obklopily je čluny celníků. Žádali na Lapérousovi velikou částku za právo zakotvit v přístavu. Marně je Lapérouse ujišťoval, že portugalské ministerstvo námořnictví dovolilo výpravě kotvit zadarmo ve všech portugalských přístavech. Ale celníci byli neoblomní.

Lapérouse se s nimi přel celý den a nakonec odjel na břeh a vydal se ke guvernérovi. Ten ho přijal velmi laskavě a ihned nařídil celnici, aby francouzskou výpravu neobtěžovala.

Pak přišli na fregaty obchodníci. Byli ještě dotěrnější než celníci.

„Prodejte mi vaše zboží,“ šeptali bez rozdílu Lapérousovi. „Moje firma vám zaplatí nejvíc.“

„My žádné zboží nemáme,“ odpovídal jim Lapérouse. „Nejsme obchodníci, ale učenci. Nepřijeli jsme sem vůbec za obchodem.“

Ale portugalští obchodníci se tomu jen smáli. Nechtěli věřit, že by Francouzi podnikli tuto namáhavou a dlouhou cestu do činy úplně nezištně. Byli přesvědčeni, že kapitán je klame, aby zvýšil cenu svého zboží, a snažili se vetřít do důvěry posádky, hostili námořníky a pokoušeli se dovědět, jaké poklady jsou ukryty v podpalubí. A za několik dní se po městě rozlétla zpráva, že si Francouzi přivezli z Ameriky mnoho drahocenných kožešin.

Tehdy Lapérouse navštívil obchodník Jiliaros, nejbohatší člověk z Macaa.

„Koupím od vás všechny vaše kožešiny,“ prohlásil. „V Číně není kožešinná zvěř a bohatí Číňané vyvažují kožešiny zlatem. Za medvědí, jelení a liščí kůže vám zaplatím osmkrát víc, než dostanete v Paříži. Povězte mi, jaké kožešiny máte a kolik jich máte!“

Lapérouse podal obchodníkovi seznam kožešin, které dostal v Americe od Indiánů za hřebíky a za železné obruče. A Jiliaros mu za ně nabídl obrovskou částku.

Za hodinu byly posádky obou fregat svolány na palubu Boussoly. Námořníci a vojáci se pod velením svých důstojníků vyřídili na palubě. Lapérouse vykonal přehlídku a na závěr pravil:

„Podařilo se mi prodat kožešiny, které jsme získali v Americe. Považuji je však za společný majetek celé výpravy. My všichni – důstojníci i prostí námořníci, učenci i vojáci – jsme stejně snášeli útrapy a stejně jsme nasazovali své životy. Proto stržené peníze musí být rozděleny rovným dílem mezi všechny, bez zřetele na hodnost. Na každého připadne padesát portugalských piastrů.“

Tenkrát si mohl námořník za padesát piastrů koupit domek v kterémkoli přístavním městečku a žít tam v dostatku několik let i s rodinou. Padesát piastrů! Námořníkům se o takovém bohatství nikdy ani nezdálo.

Posádka hlučně pozdravila svého kapitána.

Lapérouse však pokračoval:

„Máme však před sebou ještě dlouhou, namáhavou cestu. Nevykonali jsme ještě ani polovici toho, co nám uložila admiralita. Kdoví, zda se ještě někdy vrátíme do vlasti. Kdoví, jaká neštěstí nás mohou za plavby ještě potkat. A vezmeme-li si své peníze s sebou, mohou zajít zároveň s námi a naše rodiny je nikdy nedostanou. Když jsem tohle všechno uvážil, rozhodl jsem se, že stržené peníze uložím do švédské banky v Macau. Tato banka má pobočku v Paříži. Až se tam vrátíme, dostaneme své peníze. A když se do Paříže nevrátíme, vyplatí je našim ženám a našim dětem. Souhlasíte?“

„Souhlasíme!“ odpověděli námořníci.

Kvetoucí pustina

Boussole a Astrolabie vypluly z přístavu Macao 5. února 1787, navštívily Filipinské ostrovy, které tehdy patřily Španělsku, a vydaly se podél asijských břehů na sever.

Lapérouse jel do tajemného Japonského moře, kde ještě nebyl žádný Evropan.

Japonské moře se rozprostírá mezi japonskými ostrovy a asijskou pevninou. O jeho existenci se v Evropě vědělo jen z japonských a čínských map. Tyto mapy se však od sebe lišily tak, že se jim vůbec nedalo věřit.

Fregaty propluly kolem ostrova Formosy a vpluly do Korejského průlivu. Za tímto průlivem začíná Japonské moře. Tam se objevy jen hrnuly jeden za druhým.

Nejdříve objevili ostrov, který nebyl ani na japonských, ani na čínských mapách. Ostrov byl hustě obydlen a dobře obdělán. Lapérouse jej nazval ostrovem Dageletovým. Námořníci se na Dageletův ostrov nevylodili, ale zakreslili jeho břehy a všechny mělčiny, ležící okolo něho. To zabralo mnoho času.

Když odplul Lapérouse od Dageletova ostrova, zamířil k západnímu pobřeží Japonského moře. Neznámý západní břeh se podle tehdejších zeměpisců jmenoval Tartarie. Evropané znali tuto zemi jen podle jména. Dokonce i Číňané a Japonci měli o ní jen velmi mlhavé představy.

Lapérouse plul na západ už mnoho dní, ale břehy se stále neobjevovaly. Kdyby měl věřit čínským mapám, musel by už dávno být uprostřed pevniny, ale kolem něho se jako předtím prostíralo nedozírné moře. To byl nový důkaz, jak málo se dá věřit mapám asijských zeměpisců. Lapérouse už začal pochybovat, existuje-li Tartarie vůbec, nebo je-li to jen výmysl japonských a čínských mudrců.

24. června však spatřil vpředu tmavomodrý pruh břehu. Tartarie tedy nebyla výmyslem.

Nově objevenou zemi přivítali hřměním děl.

Lapérousovy fregaty připluly k břehu o něco dál na sever od místa, kde později vznikl ruský přístav Vladivostok. Břeh byl zarostlý pralesem, za nímž se zdvíhaly vysoké hory. Námořníky překvapila bujnost rostlinstva. Dalekohledem viděli obrovské košaté duby a vysoké limby. Ale nikde z hustých korun nevystupoval kouř. V tomto kvetoucím kraji nebylo vidět ani jeden průsek, ani jednu pěšinku, ani jeden kousek obdělané půdy. Kraj byl neobydlený.

Námořníci se již nemohli dočkat vylodění. Ale to nebylo tak snadné. Nikde nebyl vhodný záliv. K dovršení všeho se podél břehu táhly mělčiny, které zahrazovaly lodím cestu. A poslat čluny na břeh se Lapérouse neodvažoval – po neštěstí v Americe byl mnohem opatrnější a nedovoloval člunům, aby se vzdalovaly od lodí příliš daleko.

Fregaty pluly pomalu podél pevniny na sever. Vzduch byl tak čistý a průzračný, že námořníci rozeznávali každý kámen, každý strom na břehu. Lapérouse a Bernizet zakreslili na mapu pobřeží.

Všichni si přáli, aby mohli co nejdříve vystoupit na pevninu, na niž dosud ještě nikdo nevkročil. Ale teprve 23. června se jim podařilo najít příhodný záliv.

Sotva zakotvili, rozjely se všechny čluny k břehu. Prales se táhl až k moři. Rostly zde tytéž stromy jako v Evropě, ale námořníci ještě nikde neviděli tak svěží a jasné odstíny listí. Na břehu zálivu se páslo velké stádo jelenů. Když uviděli lidi, kteří se vylodili až u nich, neprojevili žádný strach a pásli se dál, jako by se nic nestalo. Viděli lidi poprvé, a proto se jich ani trochu nebáli. Zahnal je teprve třesk výstřelů.

Na kraj lesa vyšel obrovský hnědý medvěd. Když uviděl u vody shluk dvounohých tvorů, protáhl se, zívl, poškrábal se tlapou za uchem a šel pomalu po svém. Kolem něho hvízdla vystřelená kulka, ale medvěd si toho ani nevšiml.

Nejdůvěřivější však byli ptáci. Sedali si námořníkům přímo na ramena a klidně zobali zrní z jejich rukou. Jenom divoké husy, které v zimě odlétají do teplejších krajin k čínským břehům, věděly, že člověku je lépe se vyhnout.

Plané jabloně, růže, lilie a konvalinky byly v plném květu. V dutině každého stromu byl včelí roj a včely naplňovaly bzukotem celý les. Říčka, vlévající se do zálivu, hemžila se rybami. Námořníci do ní natáhli sítě a za několik hodin nachytali víc než tři metrické centy tresek. Kromě ryb se do sítí zapletlo i mnoho perlorodek, v nichž byly velké perly.

V zálivu nasypali námořníci mohylu. Na její vršek postavili sloup a na sloup přibili prkno s nápisem, v němž uvedli den, měsíc a rok, kdy toto pobřeží navštívily Lapérousovy fregaty. A záliv nazvali de Castriesův – na počest tehdejšího francouzského ministra námořnictví.

Sachalin

27. června opustily lodě de Castriesův záliv. Několik dní pluly podél břehu na sever, potom zahnuly na severovýchod.

6. července objevili velký hornatý ostrov, zarostlý borovými lesy. Byl to Sachalin; Evropané jej dosud neznali a na japonských mapách byl zakreslen zcela nesprávně.

Sachalinské hory se z lodí zdály ještě vyšší a strmější. Nejvyšší z nich nazvali Francouzi štítem Lamanonovým. Tu a tam bylo na břehu vidět srubové chýše a z lesa stoupaly četné sloupy kouře. Sachalin tedy nebyl tak liduprázdný jako sousední Tartarie.

Vhodný záliv našli téměř okamžitě a lodě spustily kotvy. Na břeh jel kapitán de Langle s několika důstojníky. Poblíž toho místa, kde vystoupili, byly dvě chýše. De Langle se vydal k nim s cennými dary v rukou – sekerami a skleněnými korály. Před chýšemi byla do země zaražena dlouhá řada kůlů, na nichž trčely useknuté medvědí hlavy.

V chýších nebylo živé duše. Domorodci je opustili zřejmě před chvílí, protože popel v ohništích byl ještě teplý. Jistě je vyděsil hrozivý vzhled fregat.

De Langle nechal dary v chýších a chtěl se už vrátit na loď, když vtom potkal na břehu sedm mužů v dlouhých šosatých kabátech upletených z tenkých proužků stromové kůry. Byli to sachalinští Giljaci. Šli bosí a prostovlasí. Jenom šedivý stařec s dlouhým plnovousem, kterému hnisaly oči, měl cosi jako čepici se štítkem; štítek chránil jeho nemocné oči před sluncem.

Giljaci přivítali námořníky velmi srdečně. De Langle se s nimi začal domlouvat posunky a byl překvapen jejich chápavostí. Vysvětlil jim, že by chtěl poznat obrys Sachalinu a protějšího západního břehu. Stařec vzal hůl a nakreslil do písku opravdovou mapu. Mapa ovšem nebyla přesná, nýbrž jen přibližná. Zvlášť protější břeh byl neurčitý, protože Giljaci na pevnině nikdy nebyli, jenom ji viděli z dálky, když v době rybolovu vyjížděli daleko na moře.

U Sachalinu kotvili cestovatelé několik dní. Přístav, v němž se zastavili, nazvali přístavem de Langlovým. Průlivu, který odděloval Sachalin od pevniny, dali později jméno Tatarský, protože Evropané považovali všechny obyvatele severní Asie, kteří měli žluté obličeje, za Tatary.

Když Boussole a Astrolabie opustily de Langlův přístav, vydaly se podél sachalinského pobřeží na jih. Lapérouse chtěl určit nejjižnější bod nově objeveného ostrova. To se mu podařilo. Zjistil, že Sachalin se táhne skoro až k ostrovu Hokkaido – nejsevernějšímu z japonských ostrovů.

Lapérouse proplul se svými fregatami úzkým průlivem, který odděluje Sachalin od Hokkaida, a vplul do Ochotského moře. Průliv mezi Sachalinem a Hokkaidem byl nazván Lapérousovým.

Návštěvou u Rusů

Lodě pluly na severovýchod a přiblížily se k ruskému území na poloostrově Kamčatce. Tam se výprava měla rozloučit s Bartolomějem Lessepscm, který měl projet po souši celou Asií a přivézt zprávy o Lapérousových objevech do Paříže.

Brzy zpozorovali cestovatelé dlouhý řetěz nezalidněných Ivurilských ostrovů. Tam se Lapérousovi podařilo najít dosud neznámý průliv, který mu umožnil vyjet z Ochotského moře do Tichého oceánu. Nazval jej průlivem Boussoly.

V září spatřili břeh Kamčatky. Na černých útesech už ležel sníh. Vidět sníh začátkem září po dvouletém putování horkými tropickými zeměmi působilo zvláštním dojmem.

O dva dny později vpluly fregaty do Avačinského zálivu – nejpříhodnějšího zálivu na Kamčatce. V lůně zátoky bylo ruské městečko Petropavlovsk. Vjezd do zátoky byl úzký, ale velmi hluboký. A zátoka sama byla tak široká a prostorná, že by se do ní bez nesnáze vešly všechny lodě francouzského a anglického loďstva. Vysoké pobřežní skály byly spolehlivou překážkou všem větrům, a dokonce i za nejstrašlivější bouře byly lodě kotvící v zátoce chráněny proti vlnobití a vichřicím.

Městečko Petropavlovsk sestávalo z několika desítek srubových domků a malého dřevěného kostelíka. Gubernátorův dům byl jenom o něco málo větší než ostatní. Když Lapérouse vplul do přístavu, pozdravil město podle obyčeje jedenácti dělovými výstřely. Na břehu vystřelilo v odpověď jedenáctkrát malé dělo.

Petropavlovští přivítali hosty srdečně. Toto malinké městečko, zapomenuté na konci světa, nebylo rozmazleno častými návštěvami hostí.

Zdejší obyvatelé byli ochotni prohlížet si celé dny každého posla z Ochotska, který přijel ke gubernátorovi. Je proto přirozené, že příchod četných skvělých cizích námořníků, kteří viděli celý svět, byl pro nudící se měšťany skutečným svátkem.

Význační obyvatelé města uspořádali ples, na který pozvali všechny francouzské důstojníky. Ples se konal v gubernátorově domě. Hosté seděli na dřevěných lavicích. Plesu se zúčastnily všechny petropavlovské dámy – třináct žen v šátcích a v hedvábných šatech. Jenom tři z nich byly Rusky, všechny ostatní byly Kamčadalky. Rozmluva zpočátku vázla, protože francouzský uměl jen gubernátor. Potom se však objevil Lesseps, který spustil lámanou ruštinou. Neuctivě komolil slova, ale přece mu všichni rozuměli, a proto mohl být tlumočníkem.

„Já být v Petrohrad,“ řekl. „Já znát váš carevna Kateřina.“

Když to ruští úředníci uslyšeli, vyskočili ze svých míst.

Ještě nikdy se nesetkali s člověkem, který by se osobně znal s carevnou. Lesseps si tím u ruských úředníků získal větší úctu než sám Lapérouse.

Spustila harmonika a začal tanec. Obyvatelé Petropavlovska neuměli pařížské tance, a proto si Francouzové nezatančili. Zato však ostatní hosté se pobavili ažaž. Uměli jen jeden tanec, ruský, a tančili jej až do půlnoci k velkému potěšení Francouzů, jimž se velice líbil. Hosté pak požádali Kamčadaly, aby i oni předvedli své tance. Ti ochotně vyhověli jejich přání.

Druhého dne převzal Bartoloměj Lesseps dopisy od Lapérouse, opustil výpravu a vydal se na dalekou cestu. Podle ministrova rozkazu ho Lapérouse poslal z Petropavlovska po souši přes Sibiř a evropské Rusko do Paříže. Cesta z Kamčatky do Petrohradu byla nejdelší na světě. K tomu, aby se projelo z jednoho konce na druhý, bylo třeba aspoň jednoho roku, i když se koně vyměňovaly v každé vesničce a nikde se neodpočívalo. V Petrohradě měl Lesseps nasednout na loď a odjet do Francie.

Lesseps se vesele rozloučil se svými cestovními druhy. Moře ho už omrzelo. Těšil se, že za rok znovu spatří skvělý petrohradský dvůr.

„Na shledanou!“ pravil vesele Lesseps, když již byl na odchodu. „Za nějaké dva roky se setkáme v Paříži!“

„Sbohem!“ odpovídali mu námořníci. „Kdoví, je-li nám souzeno, abychom se ještě někdy viděli!“

září napjali námořníci plachty a lodě vypluly na moře. Kamčatské skály se rozplynuly v dálce.

Kurděje

Z Kamčatky se Lapérouse vydal rovnou na jih. Výprava měla splnit poslední úkol, který jí uložilo ministerstvo námořnictví: prozkoumat břehy Austrálie. Na severní polokouli už začala zima, bylo třeba znovu spěchat na jižní, aby tam zastihli léto.

Rozhodli se, že Tichý oceán přeplují od severu k jihu přímou cestou a nikde se nezastaví, aby neztráceli čas. Plynul již třetí rok od doby, kdy naši cestovatelé opustili Francii. Námořníci byli unavení, stýskalo se jim po rodinách, po vlasti. Nebyli už tak veselí a horliví jako na začátku. Důstojníci se omrzeli jeden druhému, začaly různice a nespokojenost. A do konce cesty zbývaly ještě aspoň dva roky – roku bude třeba na prozkoumání břehů Austrálie a roku na návrat domů. Proto není divu, že Lapérouse spěchal.

V listopadu přepluly fregaty potřetí rovník. Oslavy a hry pořádané při této události proběhly netečně a bez zájmu. Unaveným námořníkům nebylo do zpěvu ani do tance.

1. prosince ráno přišel k Lapérousovi lodní lékař. Zamračená tvář vyjadřovala obavy.

„Kapitáne, osm námořníků bude třeba osvobodit od práce,“ pravil. „Objevily se u nich kurděje.“

Nemoc vypukla na lodích poprvé. Až dosud po celou cestu nikdo vážně neonemocněl.

Nemocní nemohli pracovat, a to se ihned projevilo na celé posádce. Už po záhubě jedenadvaceti námořníků v Americe byl na lodích cítit nedostatek pracovních sil. Když teď onemocnělo dalších osm námořníků, přibylo zdravým tolik práce, že ji stěží zastali.

Jednooký

Na úsvitu 9. prosince zpozorovala výprava pevninu. Bylo to Samojské souostroví – skupina zelených veselých ostrovů, roztroušených uprostřed modrého oceánu.

Samojské ostrovy objevil v roce 1722 holandský mořeplavec Jakob Roggeveen.

Lapérousovi společníci už dva měsíce neviděli pevnou zemi, a proto se závistí hleděli na domorodce, kteří si leželi v trávě a koupali se v chladných potocích ve stínu obrovských kokosových palem.

„Zastavme se tady aspoň na jeden den,“ naléhali důstojníci na Lapérouse. „Posádka si potřebuje odpočinout. Možná že se i nemocným ulehčí, když budou na pevné zemi v takové zdravé a krásné krajině.“

Lapérouse spěchal do Austrálie a nechtěl ztratit ani hodinu. Ale důstojníci ho tak svorně přemlouvali, že svolil.

Rozhodli se, že se vylodí na ostrově Manua, kde ještě nebyl ani jeden Evropan.

Jako všude hned vyjely naproti fregatám loďky domorodců. Samojští obyvatelé jsou Polynésané a velice se podobají Tahiťanům, Havajcům a Novozélanďanům. Začalo se ihned obchodovat. Domorodci přivezli banány, ananasy, kokosové ořechy, vepře, slepice a ryby. Klidně lezli na palubu; nikdo neměl žádné zbraně, dokonce ani hole. Výměnou za své zboží žádali hadříky a skleněné korály; železo neznali, proto o ně nejevili zájem.

Po obědě odplul Lapérouse s oddílem asi čtyřiceti mužů na břeh a de Langle se zeměpiscem Bernitzetem a deseti námořníky plul v člunu okolo ostrova, aby do mapy zakreslil jeho břehy.

Lapérouse a jeho druhy už pustý oceán omrzel. Kvetoucí, úrodný a bohatý ostrov se jim zdál rájem. Na břehu je přivítal hlouček veselých dětí.

„Pojďme dál do vnitrozemí!“ volali důstojníci. „Odtamtud aspoň neuvidíme moře!“

Lapérouse nechal člun pod ochranou čtyř námořníků a se svým oddílem prošel jedinou ulici vesničky. Ta se ničím nelišila od vesnic na Havajských ostrovech – tytéž slaměné chatrče, které vypadaly jako převrácené koše, titíž vykrmení vepři. Ani obyvatelé se od Havajců téměř nelišili a Francouzům se zdáli ještě půvabnější.

Ve vesnici byly jenom ženy, děti a starci; všichni muži rejdili v loďkách okolo fregat a snažili se něco prodat. Lapérouse byl překvapen kypícím zdravím domorodců. Ale když uviděl na noze jednoho děvčátka ošklivý vřed, pochopil, že tento malebný kraj je postižen malomocenstvím.

Za vesnicí začínal pomerančový háj, plný šťavnatých plodů a pestrých chocholatých papoušků. Také tu v dlouhých řadách rostly banánovníky, s nichž visely hrozny banánů. Úrodnost půdy byla až překvapující. Lidé stačili sníst sotva setinu všech banánů a pomerančů, desetinu dostali vepři a ostatní všechno hnilo a měnilo se v černou zem.

Obklopeni povykujícím nahým davem došli Francouzi na úpatí pahorku, který se zvedal uprostřed ostrova, a vydali se zpátky.

Ale čtyři námořníci, které nechali hlídat člun, malátněli v té době horkem. Loďka byla na největším výsluní a tropické slunce pražilo nemilosrdně. Námořníci se co chvíli vzájemně polévali vodou, ale tím se jim nijak neulehčilo. A zatím deset kroků od člunu rostl velký stinný strom, pod jehož větvemi se dalo schovat před vedrem. Proto se námořníci rozhodli, že člun budou hlídat střídavě: jeden bude hlídat a tři budou ležet pod stromem.

Námořník, který měl hlídat první, sedl si na příď člunu a díval se na lesknoucí se moře. Vedro a lesk ho však unavily. Zavřel oči. A najednou uslyšel za zády šramot.

Když se obrátil, spatřil obrovského divocha, který stál uprostřed člunu a šermoval veslem. Jedno oko mu plálo hněvem a místo druhého měl hnisavou ránu.

„Polož to veslo!“ řekl mu námořník.

Ale divoch se zachechtal, a překračuje lavičky, šel k němu. Rozpřáhl se veslem na námořníkovu hlavu. Ale námořník ráně uhnul, zapískal a vrhl se na nepřítele.

Zápolili v úzké prostoře mezi dvěma lavičkami. Francouz byl zdatný bojovník, ale ostrovan byl silnější.

Francouz ochaboval.

Ale tu už mu na pomoc spěchali tři kamarádi. Rváče chytily zezadu silné ruce. V okamžiku byl zvednut do vzduchu. Námořníci ho rozhoupali a hodili do vody.

Voda a krev

Když se Lapérouse vrátil z procházky na Boussolu, zastihl ve své kajutě kapitána de Langla.

„Tak co, de Langle, jak jste se projel?“ otázal se ho.

„Skvěle,“ odpověděl de Langle s veselým úsměvem. „Obeplout ostrov kolem dokola se nám nepodařilo, je příliš velký. Zato jsme objevili kouzelnou malou zátoku, do níž se vlévá bystrá říčka. Ten záliv je tamhle za mysem. Voda v říčce je výborná, vápenitá, mnohem chutnější než ta, kterou jsme se zásobili na Kamčatce. Naše voda se už nedá pít, v podpalubí se zkazila a je cítit bahnem. Mohli bychom se zásobit čerstvou vodou.“

„Vodu si nabereme až v Austrálii,“ pravil Lapérouse. „Nesmíme už ztratit ani jeden den. Dnes večer musíme zvednout kotvy. Voda z Kamčatky nám stačí ještě na tři týdny.“

„Nemohu s vámi souhlasit,“ trval de Langle na svém. „Ztratíme sice den, zato naši nemocní se brzy uzdraví, vždyť čerstvá voda je nejlepší lék proti kurdějím. S nemocnou posádkou však riskujeme, že ztratíme mnohem více času. Jestli se nemoc začne šířit, uvázneme někde vpůli cesty, protože nikdo nebude schopen pracovat.“

Lapérouse se zamyslil. Kurděje ho opravdu znepokojovaly. De Langlova slova možná nejsou bezdůvodná. Nemocní, kteří byli dnes na břehu, prohlásili, že se cítí mnohem lépe.

„A dá se voda z vaší říčky nabírat pohodlně?“ tázal se.

„Příhodnější místo nenajdete,“ odpověděl de Langle. „Je to hluboký, prostorný záliv, chráněný před větrem ze všech stran. Všechny naše čluny se do něho pohodlně vejdou. Sudy z obou lodí naplníme ani ne za tři hodiny. Všechnu práci budu řídit sám.“

„Dobrá,“ řekl Lapérouse. „Ať je po vašem. Souhlasím. Odplujeme tedy zítra večer.“

Druhého dne časně ráno se dali do práce. Z podpalubí obou fregat vyvalili těžké sudy se zkaženou, zapáchající vodou a vylili ji přes palubu. Prázdné sudy složili do velkých nemotorných člunů, zvlášť k tomu určených. Do jednoho takového člunu se vešlo patnáct sudů.

Byla to namáhavá práce. Ostrované, kteří ve velkém počtu připluli k lodím se svým zbožím, překáželi a pletli se námořníkům do cesty. Ale posádka pracovala pilně, protože se těšila, že bude opět na pevnině.

Po obědě ve dvě hodiny se všechny tři čluny vydaly na cestu. Oddíl vedl sám kapitán de Langle. Velel prvnímu člunu. Veliteli ostatních dvou byli ustanoveni poručíci Boutain a Mouton. Do Boutainova člunu si sedl neúnavný Lamanon. Nemocné kurdějemi posadili do Moutonovy lodě. Ve všech třech člunech bylo padesát veslařů, mezi nimi i ti čtyři, kteří se včera poprali s jednookým obrem. Na ochranu oddílu před přepadením si de Langle vzal šest nebojácných vojáků námořní pěchoty pod velením poručíka de Vaujoie. A tak se s de Langlem vypravilo pro vodu přes sedmdesát mužů.

Cesta začala vesele. Námořníci se družně opřeli do vesel. De Langle jim ukazoval cestu. Za půl hodiny obepluli mys a fregaty se ztratily z dohledu.

„Kdepak je ten záliv?“ zeptal se Boutain, přijížděje ke kapitánově člunu.

Kapitán de Langle nechápavě prohlížel břeh. Snad to není ten úzký pruh vody, oddělený od moře nepropustnými podmořskými útesy, ten krásný hluboký záliv, který viděl včera ráno? Vždyť do takové mělké zátoky se člověk ani nedostane, a jestli se do ní i dostane, tak možná se z ní už nevrátí.

Námořníci přestali veslovat. Všichni hleděli na de Langla a čekali, co řekne. Ale de Langle mlčel.

„Budeme se muset vrátit,“ řekl poručík Mouton.

„Vrátit se nemůžeme!“ pravil Boutain. „Vždyť jsme ze sudů vylili všechnu vodu! Jak se bez vody dostaneme do Austrálie?“

„Snad tu jsou ještě jiné potoky,“ řekl kdosi.

„Ale v těch je tak málo vody, že bychom zde museli zůstat dvě neděle abychom naplnili všechny sudy,“ odpověděl Boutain.

Situace vskutku nebyla zrovna příjemná. De Langle se zesměšnil před svými podřízenými. Avšak hned pochopil, co se stalo. Včera tady projížděl ráno, za přílivu, kdy záliv byl plný vody. Teď však je odliv, voda klesla, útesy, které zatarasují vstup do zálivu, se objevily nad hladinou. To všechno je jasné, ale jak mohl on, mořský vlk, který se od dětství toulal po mořích, udělat tak hrubou a hloupou chybu?

Aby svou autoritu neztratil nadobro, velitelsky rozkázal:

„Vpřed!“

Čluny se musí vrátit k fregatám s vodou, jinak nesmí Lapérousovi na oči.

Ukázalo se, že mezi útesy je opravdu úzký průjezd, a čluny vpluly jeden za druhým do zálivu. Tady bylo vody sotva po pás. Než se dostali k ústí říčky, najel kapitánův člun dvakrát na mělčinu a námořníci museli naskákat do vody a postrkovat jej rukama.

Ačkoli do vesnice bylo dost daleko, stálo již na břehu asi sto lidí, starců a žen. Všichni jako by na něco čekali a nevlídně pokukovali na námořníky.

De Langle vyskočil na pobřežní písek. Rozestavil do půlkruhu šest vojáků s připravenými puškami a nařídil jim, aby domorodce nepouštěli k nabírání vody blíž než na deset kroků.

„Ale bez mého povelu nestřílejte!“ rozkázal. „Kdo vystřelí bez rozkazu, toho zavřu!“

Čluny se zastavily na tom místě, kde se úzká mělká říčka vlévala do zálivu. Voda byla dobrá, čerstvá, ale bylo jí pohříchu velmi málo. K tomu, aby naplnili pětačtyřicet pětihektolitrových sudů, museli by zde zůstat půldne.

Nejblíž břehu kotvil de Langlův člun. Vedle něho byl člun Boutainův. A hned vedle Boutainova člunu člun Moutonův. Zazvonila vědra a práce se rozproudila.

Mezitím zástup na břehu stále rostl: ženy s dětmi na rukou přicházely jedna za druhou po pěšince z vesnice. Vojáci už byli unaveni. Ženy se na ně tlačily ze všech stran – chtěly se dostat blíž k člunům.

Odliv pokračoval a záliv byl brzy tak mělký, že jej bylo možno přebrodit celý, a člověk si nenamočil ani kolena. Čluny už nemohly z místa. Proto nebylo ani pomyšlení, aby se z této pasti dostali dříve, než nastane příliv. A ten měl nastat asi za dvě hodiny.

Zatím žen stále přibývalo. Přicházely na břeh zálivu z docela jiného důvodu, než aby se dívaly na Francouze. Netáhla je sem ani zvědavost. Čekaly na něco jiného.

De Langle to pochopil teprve tehdy, nač všichni tito starci, ženy a děti čekají, když do zálivu s veselým křikem vplulo tucet dlouhých pirog. Záliv sloužil domorodcům za přístav. Bylo to výborné místo, protože piroga v něm mohla plout, i když v něm byla necelá stopa vody. Pirogy byly vrchovaté francouzským zbožím – barevným plátnem, skleněnými korálky, zrcátky, měděnými knoflíky a cínovými lžícemi. Lapérouse úspěšně obchodoval, zatímco se de Langle staral o vodu.

Za prvním tuctem pirog se objevil druhý a za ním třetí. Vzduch se chvěl výkřiky. Na břehu začal opravdový trh – domorodci si navzájem prodávali francouzské cetky, zdobili jimi své ženy a jeden přes druhého se chvástali svou kořistí.

Pracovat se takřka nedalo. Po příchodu mužů si dav už vojáků nevšímal. Divoši bez okolků skákali do člunů. Dvě pirogy pluly proti proudu řeky a zakalily vesly vodu. Nezbývalo než na čtvrt hodiny práci přerušit a čekat, až se bahno znovu usadí.

Vody začalo pomalu, sotva znatelně přibývat. Námořníci si úlevou oddychli. Příliv jim přinese vysvobození.

Ale na břeh přicházely stále nové a nové zástupy. To přicházeli ostrované ze vzdálených vesnic kupovat francouzské zboží. Okolo člunů se shluklo na dva tisíce lidí. Vojáci rozestavení na břehu de Langlem byli zatlačeni do vody.

Tu se v zástupu objevil jednooký obr, který včera přepadl námořníka hlídajícího člun. Nezajímal se ani o hadříky, ani o skleněné korálky – šel rovnou na břeh a v ruce nesl velký kámen. Zástup se před ním rozestoupil. Při jeho příchodu všichni umlkli.

Ostrovan se zastavil a rozpřáhl se – hozený kámen dopadl do vody. Jednooký chybil.

Vojáci zvedli pušky.

„Nestřílejte!“ zvolal de Langle.

Chtěl stůj co stůj zabránit krveprolití. Vyhrát boj proti dvěma tisícům divochů bylo nemožné. Vždyť mnozí námořníci neměli ani pušky. Čluny uvázly na mělčině a nemohou z místa. Fregaty jsou na druhé straně mysu a Lapérouse jim nemůže pomoci.

„Nestřílejte!“ zvolal znovu a vojáci sklonili zbraně.

Vtom však se na jejich hlavy sesypalo krupobití kamenů. Vojáci padali a krváceli. Jejich velitel poručík de Vaujoi se rozběhl mělčinou ke kapitánskému člunu. Od břehu se rozběhlo asi tři sta lidí a hnalo se mu v patách, až voda stříkala na všechny strany.

„Palte!“ vykřikl de Langle.

A sám vystřelil první, ale chybil.

Poručík de Vaujoi padl těsně u jeho člunu. Měl hlavu rozpolcenou kamenem. Když padal, chytil se de Langlovy blůzy a stáhl ho z člunu do vody.

Sta rukou roztrhalo de Langla na kousky.

Tak zahynul kapitán de Langle.

Kamení se na kapitánův člun jen sypalo. Námořníci padali do vody. Kdo spadl na stranu divochů, už nikdy nevstal. Zachránili se pouze ti, kdo spadli mezi kapitánský člun a člun Boutainův.

„Palte!“ vykřikl Boutain.

Třesklo několik výstřelů. Jednooký padl a s ním ještě šest nebo sedm lidí.

Nová salva, a vrahové kapitána de Langla se dali na útěk.

Ale zástup na břehu je tísnil jako dříve. Zadní řady tlačily na přední.

Vtom Boutain ucítil, že se jeho člun pohybuje. Příliv jej zvedl a houpal jím na vlnách. Moře jim přineslo vysvobození.

„K veslům!“ zavelel.

Ale námořníci ani nečekali na jeho povel a sami se chopili vesel. Člun poručíka Moutona už plul vpředu rovnou k úzkému průjezdu mezi útesy. Boutain ujížděl za ním. Veslování nebylo snadné, protože oba čluny byly přeplněny raněnými, kteří leželi a krváceli pod lavičkami. Námořníci napjali všechny síly, aby se co nejrychleji dostali na širé moře.

V průlivu byl Boutainův člun z obou stran prudce napaden kameny. Krupobití těžkých balvanů dopadalo na člun, ničilo vesla, lavičky, sudy a proráželo lebky.

Jeden z prvních padl Lamanon, zasažen kamenem do hlavy. Boutain se k němu vrhl, ale učenec už byl mrtev.

Kdoví, zda by po tomto kamenování byl zůstal jeden člověk naživu, kdyby poručík Mouton nebyl dal ze svého člunu salvu do útesů. Domorodci ustoupili a Boutainův člun vyplul na moře. Zůstalo v něm asi deset lidí schopných držet vesla. Ranění hlasitě naříkali a na dně leželi jeden přes druhého mrtví. Boutain měl zlomenou pravou ruku.

Na fregaty se vrátilo pouze devětačtyřicet mužů.

Poslední setkání

Ke konci ledna 1788 plula podél východního australského pobřeží malá plachetnice pod anglickou vlajkou.

Na lodi nebylo nic pozoruhodného kromě podpalubí, které skutečně vypadalo jinak než na ostatních lodích. Napříč i podél je přetínaly železné mříže.

Lodi velel kapitán Artur Philipps. Odvezl na ní do Austrálie trestance, které se britská vláda rozhodla usídlit v této daleké, nezalidněné zemi.

Kapitán Artur Philipps se nyní s prázdným vracel domů. Železné klece, v nichž se ještě nedávno tlačili trestanci, byly prázdné. Galejníci se teď toulali po nekonečných australských rovinách.

Kapitán Philipps nebyl doma už více než rok, a proto velice spěchal. Plavba začala šťastně, vál příznivý vítr.

Když jednou ráno prohlížel obzor dalekohledem, spatřil dvě velké fregaty, které rychle pluly rovnou k němu. Kapitán se znepokojil. Neslyšel, že by se britská vláda chystala poslat válečné lodě do australských vod. A když na fregatě zpozoroval francouzskou vlajku, znepokojil se ještě víc. Anglie a Francie spolu v posledních deseti letech mnohokrát bojovaly. Poslední válka skončila právě před čtyřmi lety. Možná že za tu dobu, co nebyl doma, vypukla nová. Kapitán Philipps pohlédl na ústí četných děl, která zdobila boky fregat, potom na svá dvě stará děla a usoudil, že je to s ním beznadějné.

Na fregatách už také zpozorovali loď kapitána Philippse a zamířili rovnou k ní. Co dělat? Uprchnout? Ale rychlé fregaty ho snadno doženou. Pokus o útěk Francouze jen rozzlobí. Kapitán Philipps se oddal osudu, zvolnil plavbu a čekal.

Za půl hodiny odevzdal velení na plachetnici svému kormidelníkovi, vstoupil do člunu a odplul navštívit fregatu Boussolu. Spustili pro něho lodní schůdky. Když vystoupil na palubu, hned si všiml, že na francouzské fregatě není všechno v pořádku. Proč je na tak obrovské válečné lodi tak malá posádka? Nedostatek pracovních sil byl patrný i z neuklizené, neumyté paluby a ze spletených, špatně upevněných lan. A ty vysílené, unavené tváře námořníků, ty ošuntělé uniformy!

Ale kapitán Philipps nic z toho nedal Francouzům najevo. Byl zvyklý nechávat si své postřehy pro sebe.

„Kapitán Lapérouse vás očekává,“ obrátil se k němu starší důstojník, který měl ovázanou ruku zavěšenu na prsou.

Philipps vstoupil za poručíkem Boutainem do kapitánovy ‚ kajuty.

Lapérouse přijal anglického hosta jako přítele.

„Jedete domů, kapitáne Philippsi?“ tázal se ho anglicky.

„Ano, vracím se z Austrálie do Liverpoolu,“ odpověděl Philipps francouzský.

„Mám k vám prosbu,“ řekl Lapérouse. „Buďte tak laskav, vemte s sebou do Evropy mé dopisy.“

„S radostí.“

„Budu vám velmi zavázán,“ pokračoval Lapérouse. „Než pojedu domů, musím ještě prozkoumat australské břehy, navštívit Nové Hebridy a Přátelské ostrovy. To bude trvat nejméně rok. A vy se vrátíte do Evropy o celý rok dříve než já. Slíbil jsem ministerstvu námořnictví, že mu budu při každé vhodné příležitosti posílat zprávy o své plavbě a o svých objevech.“

Kapitán Philipps poobědval na Boussole, vypil s Lapérousem láhev burgundského, schovanou ve špižírně fregaty, vzal balík s dopisy a odplul na svou loď.

Dopisy svědomitě přivezl do Evropy.

To byla poslední zpráva, kterou o sobě poslal kapitán Lapérouse. Od té doby o něm v Evropě neslyšeli nic ani o jeho fregatách.

Po stopách Lapérousových

Když kapitán Artur Philipps připlul do Londýna, odevzdal Lapérousovy dopisy britské admiralitě.

Lordové admirality nespěchali s jejich odesláním do Paříže. Anglie se po Cookových objevech dívala na všechny ticho – mořské země jako na své budoucí državy. A styky s Francií byly napjaté. Angličané v posledním desetiletí bojovali několikrát s Francouzi, i teď se připravovali k nové válce.

Lapérousovy dopisy byly v Londýně otevřeny a pečlivě prostudovány. Jejich zkoumání trvalo několik měsíců. Teprve potom je poslali jejich adresátovi – do Francie.

Konečně po strastiplné cestě se Lapérousovy dopisy dostaly do francouzské Zeměpisné společnosti. Když je učenci přečetli, pochopili, že už tehdy, kdy byly psány, byl Lapérouse v katastrofální situaci. Rozhodli se hledat výpravu, která beze stopy zmizela, a bude-li to možné, poskytnout jí pomoc.

Národní shromáždění nařídilo 9. února 1791 vyslat do Tichého oceánu dvě lodi – fregatu Recherche a dvojstěžňovou plachetnici Espérance – a uložilo jim, aby hledaly zmizelou výpravu. 28. září 1791 vypluly Recherche a Espérance pod velením admirála ďEntrecasteauxe z Brestu na širé moře, aby pátraly po Lapérousových lodích, které týž přístav opustily před šesti lety.

Byla to obtížná výprava a trvala přes dva roky. Admirál ďEtrecasteaux, který se málo zajímal o Lapérousův osud, nesnažil se ani tak pátrat po stopách velikého cestovatele, jako chtěl sám objevit nějaké neznámé země. Ale nepodařilo se mu ani jedno, ani druhé. Lapérousovy stopy byly naprosto ztraceny, nové země nebyly objeveny a sám ďEntrecasteaux zemřel cestou na kurděje. Tak neslavně skončila tato výprava.

Díl třetí

KAPITÁN

IVAN KRUZENŠTERN

Kapitola první

POČÁTEK VELKÉ PLAVBY

Muž neklidné povahy

Ivan Fjodorovič Kruzenštern sloužil na sklonku vlády carevny Kateřiny II. jako námořní podporučík na ruské válečné lodi. Jeho loď kotvila v Revelském přístavu. Za tři roky nevyplula ani jednou na moře…

Kruzenštern byl muž neklidné povahy a toužil po cestování.

Podal si na velitelství žádost, aby ho poslali do Anglie studovat námořnictví. Odmítli ho. Kruzenštern se však nedal odbýt a posílal žádosti znova a znova. Nakonec velitelství svolilo, aby se zbavilo toho neodbytného muže. A tak se Kruzenštern dostal do Anglie do města Hullu. Tam ho v hodnosti námořního podporučíka přijali na anglickou fregatu.

Tehdy právě vypukla válka mezi Anglií a Francií. A fregata, na niž byl Kruzenštern přijat, byla poslána do Kanady, aby tam dobyla francouzského území na řece Svatého Vavřince. Kruzenštern tam strávil skoro dva roky, zúčastnil se mnohých bojů a byl povýšen na poručíka.

Válka skončila a fregata dostala rozkaz, aby se vrátila zpátky do Anglie. U břehů Spojených států však narazila na skálu a potopila se. Kruzenšterna zachránili američtí rybáři.

V Americe se Kruzenštern dlouho toulal od města k městu. Ve Filadelfii se seznámil s presidentem Georgem Washingtonem, který snil o tom, že zesílí mladé americké loďstvo. Kruzenšternovy vědomosti o námořnictví ho překvapily. Po vlídném přijetí u presidenta odjel Kruzenštern do Bostonu a tam vstoupil na americkou loď, jež se chystala na cestu k Antilským ostrovům. S ní navštívil ostrov Barbados a mnohé jiné. A znovu se vrátil do Bostonu.

Bostonu právě kotvila anglická válečná loď a Kruzenštern na ni vstoupil. Loď se vracela do Anglie. Zatím však mezi Anglií a Francií znovu vypukla válka. Sotva koráb vyplul z Bostonu, přepadly jej dvě francouzské lodě. Rozpoutal se boj, který se potom změnil v přestřelku, trvající půldruhého měsíce, dokud všechny tři lodě nepřepluly za ustavičného boje celý Atlantický oceán a nedosáhly anglických břehů. Loď, na níž plul Kruzenštern, vplula do přístavu napolo zničená – zasáhlo ji za plavby šestnáct nepřátelských dělových granátů.

Anglii radili Kruzenšternovi, aby se vrátil do Ruska a odpočinul si. Ale Kruzenštern měl svůj sen: dostat se do Indie! Toho dosáhnout však nebylo snadné. Angličané neradi pouštěli cizince do svých indických držav, proto lodě, které odplouvaly do Indie, odmítaly vzít Kruzenšterna s sebou. Ten si však vymyslil chytrý plán: nejdřív odjede do Jižní Afriky, na mys Dobré naděje. Bylo to právě na cestě. Počítal, že lodě, jež plují kolem mysu Dobré naděje do Indie, budou tam chtít doplnit své posádky. Námořníci za dlouhých plaveb často hynuli a lodě ztrácely někdy polovičku svých posádek. V Jižní Africe je námořníků málo, a proto angličtí kapitáni chtěj nechtěj budou povolnější.

Kruzenštern se dal v Anglii najmout jako kormidelník na loď, která odjížděla do Jižní Afriky. U mysu Dobré naděje, v Kapském Městě, dal výpověď a čekal. Seznámil se tam s dvěma anglickými důstojníky, kteří také čekali na příležitost dostat se do Indie. V kapské rejdě se brzy objevila anglická fregata Bird. Plula z Liverpoolu do Indie, ale polovina její posádky zahynula u afrických břehů na malárii. Kapitán se rozhodl, že v Kapském Městě najme nové námořníky. Radostně souhlasil s přijetím Kruzenšterna a jeho dvou druhů – anglických důstojníků.

Kruzenštern a oba angličtí důstojníci odvezli hned na fregatu svá zavazadla a vrátili se do města, aby se ještě pobavili, neboť fregata Bird měla odplout až příštího dne. Kruzenštern potkal ráno na nábřeží své kamarády a ti mu řekli:

„S touto lodí nejezděte. Je to rakev, a ne loď. Zcela věrohodně jsme se dověděli, že se sotva drží na vodě. Už jsme si přenesli své věci na břeh.“ Kruzenštern je vyslechl a také si šel pro své svršky. Na fregatě ho však potkal kapitán a pravil:

„Jsem rád, že nejste takový zbabělec jako ti vaši kamarádi a že jste se rozhodl plout se mnou.“

Po těchto slovech Kruzenštern už neměl odvahu, aby se kapitánovi přiznal, že i on si přišel pro své věci. A zůstal na fregatě.

Dopluli zcela šťastně do Kalkaty, hlavního města Indie.

V Indii se Kruzenštern nezdržel dlouho, jen asi dva měsíce. Táhlo ho to stále dál a dále. Odplul na jiné lodi do Indočíny. Tam onemocněl tropickou zimnicí, proležel několik neděl na podlaze v malajské nemocnici a jen taktak že zůstal naživu. Když se zotavil, radili mu, aby co nejdříve opustil zemi s tak zhoubným podnebím. Odjel tedy do Číny.

Kruzenštern přibyl do Macaa, maličké portugalské kolonie na čínském pobřeží poblíž Kantonu. Macao bylo tehdy střediskem evropského obchodu s Čínou. Tady se Kruzenštern zdržel půl roku a studoval obchod.

Z Macaa plula loď do Anglie. Kruzenštern už proslul jako znamenitý námořník, proto ho kapitán rád přijal jako svého zástupce. Kruzenštern přijel do Anglie a odtud se na podzim roku 1799 vrátil do Ruska.

Rusku tehdy panoval car Pavel I.

Když se Kruzenštern vrátil domů, předložil hned vládě plán velké námořní cesty kolem světa, podobné plavbě Cookově a Lapérousově. Celá tato plavba – samozřejmě za vědeckými účely – měla být podle jeho plánu uskutečněna na ruských lodích ruskými námořníky.

Když to car Pavel přečetl, zvolal: „Co je to za nesmysl!“ a nařídil poslat Kruzenšterna do Revelu.

Starosti

Tehdy mělo Rusko kolonie v Severní Americe, na březích Tichého oceánu a na poloostrově Aljašce. Tyto země, objevené v roce 1741 ruským kapitánem Beringem, byly označovány na všech mapách jako državy ruské říše.

Byla to doba, kdy se evropské země neurvale dělily mezi sebou o svět. Angličtí, francouzští, holandští, španělští, portugalští obchodníci a průmyslníci se lačně vrhali na zámořské země, odváželi z nich do Evropy všechno, co se dalo vyvézt, a vydělávali hromady zlata.

Kolonie přinášely evropským obchodníkům nesčetné výhody.

Pouze Rusko nedostávalo ze svých kolonií ani kopejku. Tam se na prostranstvích toulala jen divoká zvěř.

Je to možné, že by v těchto zámořských državách nebylo žádné bohatství? Že by tam bylo jen šedivé kamení, neschůdné bažiny a prudké větry? Pak by tam ovšem obchodníci neměli co dělat. Nemohou přece prodávat vítr a zatuchlou močálovou vodu. Ale tomu tak nebylo, v ruské Americe bylo nejen kamení a bažiny, ale i drahocenné kožešiny. V bažinách a mezi kamením žily kuny, polární lišky, mývali, rysové, vydry, soboli a stříbrné lišky. Na pobřežních skalách žilo obrovské množství tuleňů. A v Evropě se kožešiny vyvažovaly zlatem.

Ruští obchodníci to dobře věděli, ale nemohli toto bohatství využitkovat. V ruské Americe bylo mnoho kožešin, ale všechen zisk z nich beze zbytku pohlcoval lačný, nezničitelný nepřítel – cesta.

Tehdy se ze Sankt Petěrburgu¹ jezdilo do ruské Ameriky takto: Cestující nasedl na jaře do lehkého kočáru a uháněl na východ; každých sto verst vyměnil koně. V červnu přejel Volhu, v červenci Ural a v srpnu byl na březích Obu. Přepravil se na druhý břeh, převezl se přes Jenisej a s prvním sněhem přijel do Irkutska. Tam počkal, až přišla zima, opět nasedl do saní a uháněl zamrzlým korytem Leny do Jakutska. Sem přijel v lednu a tady čekal do jara, neboť v zimě se cestovat tajgou nedá. Na jaře bývá obleva a povodně a cestování je opět nebezpečně. Počkal tedy do června a pak se vydal na sobech po lesních pěšinkách na další cestu. V srpnu dorazil na břeh Ochotského moře do Ochotska.

Cestování po souši skončilo, začalo cestování po moři. Cestující si se zděšením prohlíží nepatrné lodě, plachty ušité z cárů a lana svázaná z kousků provazů. Vysvětlili mu, že se plachty, lana, hřebíky a kotvy těchto lodí přivážejí do Ochotska z Petrohradu přes Volhu, Ural, Ob, Jenisej, Irkutsk a Jakutsk. Aby se takové velké věci daly naložit na povozy, roztrhají se a rozlámou v Petrohradě na kousky a v Ochotsku se znovu sešívají, svazují a skovávají. Doprava jednoho pudu z Petrohradu do Ochotska stála mnoho set rublů.

Vyplout na těchto lodích na moře se plavci odvažovali až v červenci, kdy bylo klidné počasí, protože i vítr prostřední síly trhal plachty sešité z cárů. A tak cestující musel zimovat v Ochotsku až do července.

V červenci námořníci napjali plachty, přepluli Ochotské moře a v září byli na Kamčatce. Tam znovu zimovali a teprve příští léto se vydávali přes Beringovo moře do Ameriky.

Tak ruský obchodník ztratil několik let života, než přijel do Ameriky. Tady skoupil u Indiánů za babku kožešiny. Potom ztratil ještě několik let, než se s nimi vrátil do Petrohradu, kde je prodával stokrát tak draho. A když spočítal své příjmy a vydání, zjistil k svému úžasu, že cesta pohltila všechen jeho zisk.

Aby snížili vydání, rozhodli se obchodníci jednat společně a na počátku panování Pavla I. založili obchodní družstvo s velkým kapitálem. Družstvo se jmenovalo Americká společnost. Do Ameriky a na Kamčatku byli vysláni obchodní zástupci, aby se tam trvale usadili a skupovali kožešiny.

Na Ochotském a Beringově moři postavili lodě. Plachty a kotvy přivážely z Petrohradu přes Sibiř celé karavany. Obchodníky to stálo spousty peněz, a teď čekali na zisk.

Ale všechno bylo marné. Prokletá cesta pohlcovala každý výdělek.

Obchodníci Americké společnosti klesali na mysli. Ale vzchopili se znovu, když uslyšeli zprávy, které přivezl z Číny Ivan Fjodorovič Kruzenštern.

Kruzenštern potvrdil to, o čem psal ve svých dopisech Lapérouse: v jižní Číně se platí za kožešiny mnohem víc než v Evropě. Viděl na vlastní oči, jak do Macaa připlula ze Spojených států loď naložená kožešinami a jak tyto kožešiny byly prodány za nehorázné ceny.

Z ruských držav v Americe je do Číny třikrát blíž než do Evropy. Proč by ruští obchodníci nevozili své kožešiny z Ameriky do Číny?

Už jen tato zpráva vzrušila Americkou společnost.

Bylo tu však ještě něco jiného, stejně důležitého. Kruzenštern prohlásil, že cesta z Petrohradu do ruské Ameriky po souši přes Sibiř je mnohem obtížnější, delší a dražší než cesta po moři kolem Hoornova mysu, jižního cípu Ameriky, nebo kolem mysu Dobré naděje, jižního cípu Afriky. Na takovou cestu je zapotřebí jen dobrých lodí, schopných přeplout tři oceány, a zkušených námořníků.

Avšak lodí schopných přeplout tři oceány v Rusku nebylo. A na to, aby se lodě koupily za hranicemi, bylo třeba příliš velkých prostředků. Proto společnost podporovala Kruzenšternovu žádost o uspořádání výpravy kolem světa a obrátila se k vládě o pomoc.

Kruzenštern se ve skutečnosti málo zajímal o věci Americké společnosti. Byl to opravdový námořník a nic neměl tak rád jako moře a cestování. Neúnavný, neklidný, podnikavý, nebyl s to vydržet dlouho na jednom místě. Jitřil představu obchodníků přeludy o nevyčerpatelných bohatstvích jenom proto, aby podporovali jeho návrh.

Ale Pavel I. zasadil všem Kruzenšternovým plánům krutou ránu. Obchodníci ztratili veškerou naději a mávli nad vším rukou – všechny jejich sny jsou pohřbeny.

Kruzenštern však stále ještě neztrácel naději. Přinucen odjet do Revelu, posílal odtud dopis za dopisem na ministerstvo námořnictví. Ve svých dopisech dokazoval všemožnými způsoby, jak velký prospěch přinese uskutečnění jeho návrhu: plavba kolem světa bude velkolepou školou pro ruské námořníky a námořní důstojníky.

„Však si to tam v Petrohradě ještě rozmyslí,“ říkal svým přátelům. „Umím čekat a dočkám se.“

A skutečně se dočkal.

Roku 1801 byl car Pavel I. zavražděn. Na trůn nastoupil car Alexander I. Kruzenštern a Americká společnost se ihned obrátili o pomoc na nového panovníka.

Na přímluvy a podporu ministerstva námořnictví, které spravoval Mordvinov, a ministra obchodu Rumjanceva dal panovník souhlas k vyslání výpravy.

Projekt byl schválen. Státní pokladna vyplatila peníze na zakoupení lodí. Ivan Fjodorovič Kruzenštern byl povýšen na kapitána a jmenován velitelem výpravy. K výběru pomocníků měl úplnou volnost. Sám si mohl vybrat i cestu, jíž budou jeho lodě plout kolem světa.

„Neztrácejte čas,“ psali mu z ministerstva námořnictví. „Jeho císařské Veličenstvo si přeje, abyste se neprodleně dal do práce.“

Ale Kruzenšterna nebylo třeba pobízet. Sám se již nemohl dočkat plavby a všechny popoháněl.

Přípravy na cestu

Avšak dříve než se vydali na svou plavbu, bylo třeba překonat ještě mnoho těžkostí. Nejdříve bylo třeba zakoupit lodě.

Kruzenštern zavolal k sobě svého starého přítele kapitána Lisjanského a poslal ho do Flamburku koupit plavidla.

Lisjanskij odjel. Kruzenštern čekal na jeho zprávy a zatím vybíral posádku. Tu však vznikly nové potíže: někteří admirálové prohlásili, že se ruští námořníci nehodí pro tak těžkou plavbu.

„Bude třeba najmout anglické mužstvo,“ radili. „Angličané mají zkušenosti a jsou na to zvyklí. S našimi námořníky se dál než do Baltického moře nedopluje. Ať tedy jsou lodě ruské a na nich ať se plaví Angličané. I mezi důstojníky by mělo být několik Angličanů.“

Ale Kruzenštern to rozhodně odmítal.

„Když na našich lodích poplují Angličané, jaký z toho budeme mít užitek?“ pravil. „Takhle nebudeme mít nikdy dobré námořníky, nebudeme-li je pouštět na moře. Já pevně věřím, že ruský námořník může odolávat bouřím stejně dobře jako Angličan.“

Nakonec se mu podařilo prosadit své. Ministerstvo námořnictví svolilo, aby si vybral celou posádku z ruských námořníků.

Kruzenštern si pozval k účasti na výpravě pouze tři cizince. Byli to sami učenci: znamenitý švýcarský hvězdář Horner a dva němečtí přírodopisci – Tilesius a Langsdorf. Kruzenštern jim dopsal a oni radostně souhlasili účastnit se výpravy.

Nakonec na sklonku podzimu roku 1802 přišel z Hamburku dopis od Lisjanského. Lisjanskij oznamoval, že v Hamburku není možno koupit ani jednu trochu vhodnou loď, a ptal se, co má dělat. To byla pro Kruzenšterna těžká rána – nejvíce ze všeho se bál, aby nemusel odložit cestu o několik let. Poslal Lisjanskému dopis a přikázal mu, aby okamžitě odjel do Londýna a koupil lodě tam. „Hlavně aby obě byly nejpozději v dubnu v Kronštadtu,“ kladl mu na srdce.

Celá zima uplynula v očekávání zpráv o koupi lodí. Ale opatřit vhodná plavidla nebylo ani v Londýně tak zcela snadné. Lisjanskij běhal po docích, jednal s majiteli lodí, ale nedařilo se mu nic sehnat. A už minul i duben.

Teprve začátkem května oznámil konečně do Petrohradu, že koupil dvě lodě – jednu o čtyřech stech padesáti tunách a druhou o třech stech sedmdesáti. Lodě byly rychlé a pevné, napůl vojenské a napůl obchodní.

Zatímco hledali, vybírali a kupovali plavidla, plány ministerstva námořnictví se poněkud změnily. Výprava dostala ještě jeden úkol: odvézt do Japonska ruského vyslance.

Japonsko, ležící blízko ruských držav na Dálném východě, bylo v té době Rusům skoro neznámé. Japonci k sobě Evropany nepouštěli. Jen pro Holandsko učinili výjimku – holandské lodi měly právo vplouvat do japonského přístavu Nagasaki.

Rusko také chtělo dosáhnout pro své lodě tohoto práva. Proto se ruská vláda rozhodla vyslat na jedné z Kruzenšternových lodí vyslance k japonskému císaři k jednání o podmínkách budoucího obchodu.

Alexander I. jmenoval vyslancem komořího Rezanova.

Rezanov – letitý velmož – nebyl hloupý. Chápal, že do Japonska nemůže jet s prázdnýma rukama. Na jeho naléhání nařídil Alexander připravit dary pro japonského císaře. Tyto dary měly být odvezeny do Kronštadtu před příjezdem lodí z Londýna.

Dne 5. července 1803, se zpožděním skoro dvou měsíců, dovezl nakonec Lisjanskij své lodi do Kronštadtu. Unaven dlouhým čekáním, chtěl potěšený Kruzenštern okamžitě dát naložit výstroj a vydat se na cestu. Ale ukázalo se, že lodě cestou z Londýna poškodila bouře a že potřebují opravu.

Toto zdržení Kruzenšterna rozběsnilo. Ale nedalo se nic dělat, musel se podřídit nezbytnosti.

Lodím bylo nutno ještě dát jména. Kruzenštern se rozhodl, že velkou loď, které bude sám velet, pojmenuje Naděžda.

„Všechny námořníky provází cestou naděje,“ říkal.

A druhé lodi, jejímž velitelem ustanovil Lisjanského, dali jméno Něva.

V té době se začali do Kronštadtu sjíždět námořníci, budoucí Kruzenšternovi spolucestovatelé, které si vybral již v zimě. Prvním poručíkem na Naděždě ustanovil velitel Ratmanova. Ten mu doporučil svého přítele, mladičkého podporučíka Golovačeva. Golovačev se Kruzenšternovi zalíbil a k veliké své radosti byl ustanoven třetím poručíkem na Naděždě. Druhým poručíkem byl Romberg a čtvrtým Levenštern.

Lisjanskému bylo ponecháno na vůli vyhledat si pomocníky; vzal si na Něvu dva poručíky – Arbuzova a Povališina.

Kruzenštern si vybíral námořníky s obzvláštní opatrností. První jeho podmínkou bylo, aby lidé jeli dobrovolně. Tehdy se v Rusku námořníci verbovali z nevolníků, dostávali se na lodě většinou proti své vůli. Kruzenštern věděl, že takoví námořníci se k ničemu nehodí. Bral jenom ty, kdo chtěli jet, a těm dokonce stanovil plat – případ v Rusku zcela neslýchaný – sto dvaceti rublů ročně. Ale těch, kdo měli chuť, bylo příliš mnoho. Doktor Ešenberg, lodní lékař na Naděždě, všechny prohlédl a vybral jen ty nejzdravější.

Učenci Horner, Tilesius a Langsdorf přijeli už také do Kronštadtu. 10. července byla oprava lodí skončena a začalo se chvatně nakládat. To však nebylo tak snadné a vyžadovalo to dosti času. Vždyť kromě zásob potravin na tři roky museli s sebou vzít ještě zboží Americké společnosti a dary pro japonského císaře. Potraviny sestávaly z několika tisíc soudků slaniny a sucharů. Všechno ostatní, co bylo třeba k živení posádky, chtěl Kruzenštern kupovat v přístavech, které cestou navštíví. Na Kamčatku a na Aljašku posílala Americká společnost po Kruzenšternovi šest tisíc pudů železa, líh, zbraně, střelný prach a mnoho jiných věcí. To všechno bylo naloženo do skladišť v podpalubí. Lodě už mohly vyplout na moře, ale vyslanec Rezanov přibyl se svou družinou teprve dvacátého. Přivezl s sebou dary – obrovská drahocenná zrcadla v zlatých rámech. I tato zrcadla bylo třeba naložit na Naděždu.

Vyslancova družina pozůstávala, jak to bylo ustanoveno v nařízení kolegia zahraničních věcí, „z dobře vychovaných mladých lidí“. Byli to major Fredcrici, dvorní rada Fos, malíř Stěpan Kurljandcev, doktor medicíny Brinkin a gardový poručík hrabě Fjodor Ivanovič Tolstoj.

Všechny velmi zarazilo, že k „dobře vychovaným lidem“ byl zařazen mladý hrabě Fjodor Tolstoj. Byl to nejnevychovanější mladý muž v celém Petrohradě. Hrabě byl rváč, výtržník, opilec a karbaník a kromě toho byl proslulý tím, že se často bil v soubojích.

Všichni tito „dobře vychovaní mladí lidé“ neměli na lodi co na práci. Pouze doktor Brinkin snad mohl být příležitostně užitečný. Všechny je bylo třeba s kufry a sluhy umístit v nejlepších kajutách. Kruzenštern ovšem vůbec nepotřeboval na lodi tolik neužitečných pasažérů, ale musel se podřídit.

Zatím bylo rozhodnuto změnit obě lodi na válečné, a proto na nich byla postavena děla.

Nakonec bylo všechno hotovo. Nebylo už nač čekat. Na Naděždě bylo pětašedesát lidí a na Něvě čtyřiapadesát. Mohlo se tedy vyrazit.

Tu se jako na zlost utišil vítr. Moře bylo hladké jako sklo, plachty visely bez hnutí. A tak míjel den za dnem.

Kruzenštern byl už unaven čekáním.

Nakonec však přece zavanul od východu mírný větřík. Obě lodě neprodleně vypluly na moře.

Bylo to 7. srpna roku 1803.

Kapitola druhá

Z PETROHRADU DO PETROPAVLOVSKA

K Hoornovu mysu

Do Anglie připluli bez jakýchkoli dobrodružství. Byla to obvyklá, dobře známá cesta.

10. října opustily obě lodě anglický přístav Falmouth, vypluly na Atlantický oceán a zamířily k jihu. Přestože se blížil podzim, bylo každým dnem tepleji.

Devatenáctého spatřili obrovskou špičatou horu, jež vypadala, jako by vystupovala přímo z vod oceánu. Na jejím vrcholu se třpytila sněžná pole. Bylo neuvěřitelné, že tam může být sníh – vždyť námořníky soužilo vedro a už dávno pracovali pouze v košilích. Byl to Tenerifský štít.

Ještě týž den večer vpluly Naděžda a Něva do přístavu městečka Santa Cruz. Santa Cruz – hlavní město Tenerify – bylo maličké ospalé španělské městečko s bílými domky a špatně vydlážděnými ulicemi. Kruzenštern se tam zásobil pitnou vodou, čerstvým masem, zeleninou, skvělým tenerifským vínem a dopřál svým námořníkům, aby se pobavili a odpočinuli si.

26. října obě lodě opět vypluly na moře.

Přesně za měsíc, 26. listopadu, přepluly lodě rovník a vpluly na jižní polokouli. Byl to první případ v dějinách ruského loďstva, že ruské lodě přepluly rovník. Ještě nikdy předtím nemuseli ruští námořníci plout tak daleko od vlasti.

Posádka se rozhodla, že přeplutí rovníku oslaví, jak to vyžaduje zavedený zvyk. Jednoho veselého námořníka přestrojili za Neptuna, starodávného boha moří, přilepili mu dlouhý plnovous z konopí a dali do rukou velké trojzubé vidle. Neptun pouštěl hrůzu, námořníci ho dráždili, on se za nimi honil s vědrem, poléval je vodou a šermoval ve vzduchu trojzubými vidlemi. Nakonec to všechno skončilo tancem na palubě pod hvězdnatým tropickým nebem.

18. prosince námořníci spatřili břeh Brazílie. V té době to byla portugalská kolonie. Kruzenštern vedl své lodě podél břehu k jihu a za dva dni vplul do brazilského přístavu města Desterra. Před osmnácti lety navštívil týž přístav Lapérouse.

Naděžda pozdravila město jedenácti výstřely a městská pevnost jí odpověděla salvou z jedenácti děl.

V Desterru se výprava zdržela půldruhého měsíce, neboť sotva lodě vpluly do přístavu a zakotvily, vyšlo najevo, že se střední stěžeň Něvy mírně naklonil a praskl. Pokračovat v cestě s takovým stožárem bylo nemyslitelné – musel se vyměnit. Ale v okolí Desterra nebylo vůbec stromů vhodných na stěžně. Kruzenšternovi se podařilo dohodnout se s brazilskými obchodníky a ti se zavázali, že mu dodají vhodný stěžeň až z dalekého brazilského vnitrozemí. K tomu ovšem bylo zapotřebí mnoho času.

Než přivezou stěžeň, ubytoval Kruzenštern větší počet svých námořníků na břehu. Guvernér, který přivítal Rusy velice vlídně, propůjčil jim svou vilu za městem, kde mohli odpočívat v úplném klidu. Učenci se věnovali studiu přírody a ostatní se procházeli po okolí a odpočívali.

Tento klidný, tichý život se však nelíbil mladým účastníkům výpravy, kteří prahli po neznámých zemích a snili o neobyčejných dobrodružstvích.

„Kdy konečně připlujeme na takové místo, kde nejsou ani guvernéři, ani kostely, ani obchodníci, ani dlážděné ulice!“ říkal poručík Golovačev Kruzenšternovi.

„Mějte trochu strpení, poručíku,“ odpověděl mu Kruzenštern s úsměvem. „Až obeplujeme Hoornův mys, budou tam taková místa, že se vám brzy zasteskne po vilách a dlážděných ulicích.“

Nový rok oslavili důstojníci jako guvernérovi hosté. Bylo to zvláštní vítat Nový rok za takové parné, dusné noci. Leden na jižní polokouli je nejparnější měsíc v roce.

V Brazílii je mnoho papoušků a opic s dlouhými ocasy. Papoušek je tam tak obvyklý jako u nás vrána nebo vrabec. Kruzenštern si koupil pro zábavu půl tuctu papoušků nejrozmanitějších barev, pustil je do velké klece a poslal na svou loď. A hrabě Fjodor Tolstoj dostal opici, ochočil si ji a měl ji stále u sebe.

Ke konci ledna došel konečně nový stěžeň a lodní tesaři jej začali hned stavět. Brzy byli se vším hotovi. 4. února 1804 opustily lodě desterrský přístav a zamířily dál na jih.

Kruzenštern velmi spěchal. Hoornův mys je možno obeplout jen v letních měsících – v prosinci, lednu a únoru. V ostatní roční dobu tam zuří vichřice.

Den ode dne bylo chladněji. Blížil se březen, podle ruské představy jarní měsíc, ale tady se počasí kazilo a tepla ubývalo.

Zuřily bouře. Vlny zdvíhaly lodě a pohazovaly jimi sem a tam. Často se Něva a Naděžda ztrácely jedna druhé z dohledu. Zatím se jim pokaždé podařilo se najít, ale nebylo vyloučeno, že se někdy budou muset na dlouhou dobu rozloučit. Proto když se bouře nakonec na chvíli uklidnila, což trvalo jen několik hodin, odplul Kruzenštern v člunu k Něvě.

„Budeme si muset ujednat, kde se setkáme, kdyby nás mlhy a bouře nadlouho rozloučily,“ pravil kapitánovi Lisjanskému. „Lodě budou podle všeho kolem Hoornova mysu plout jednotlivě.“

Kapitáni posoudili situaci a za místo setkání určili Velikonoční ostrov v Tichém oceánu.

„Nezastihnete-li však Naděždu u Velikonočního ostrova,“ pravil Kruzenštern, „hledejte nás u ostrova Nukahivy, který nedávno objevili Američané. Ostrov není ještě vůbec prozkoumán, proto se u něho musíme zastavit.“

Kruzenštern se vrátil na Naděždu. Bouře se rozpoutala s novou prudkostí. Něva zmizela ve vířící mlze a již se neobjevila. Naděžda pokračovala ve tmě a chladu ve své cestě na jih.

Konečně 3. března spatřili Hoornův mys – obrovskou, černou, holou skálu. Tříštily se o ni mohutné pěnící se vlny, jejichž hřebeny dosahovaly výše lodních stěžňů. Naděžda obeplula ostražitě a zvolna tuto skálu a vplula do Tichého oceánu.

Bílý lodivod

Kruzenštern si náhle rozmyslil plout k Velikonočnímu ostrovu a rozhodl se, že popluje rovnou k Nukahivě a tam počká na Něvu. Velmi spěchal, neboť se v Brazílii zdržel déle, než předpokládal, a na podzim už chtěl být v Japonsku.

15. března spatřili břehy Nukahivy.

Ostrov Nukahiva, jeden z Marquezských ostrovů, byl objeven americkým kapitánem Ingrahamcm v roce 1791, třináct let před Kruzenšternovou návštěvou. Kruzenštern chtěl tento ostrov prozkoumat, protože Ingraham o něm nezanechal žádné zprávy.

Ostrov vypadal jako hustá tmavozelená zahrada. V zeleni byly rozhozeny růžové, oranžové a bílé skvrny – to byly stromy obsypané oslnivými květy. Kruzenštern a jeho společníci slyšeli mnoho o půvabu tichomořských ostrovů, ale takovou nádheru a krásu ještě neviděli.

Naděžda plula ve vzdálenosti tří mil od břehu. Lehký větřík přinášel silně kořeněnou a sladkou vůni lesa. Kruzenštern si prohlížel břeh dalekohledem. Hledal záliv označený na Ingrahamově mapě jako záliv Anny-Marie. Mezi stromy viděl drobounké, sotva viditelné postavičky nahých lidí, běhajících, skákajících a mávajících rukama.

Od mysu vyrazila dlouhá úzká loďka. Bylo v ní šest veslařů. Plula rychle k lodi. Jako většina polynéských loděk měla tak zvanou protiváhu, to je trám, který je vedle ní a je k ní připevněn tyčemi; tento trám zabraňuje, aby se loďka převrhla. Lidé v člunu byli nazí a Kruzenštern je všechny považoval za domorodce. Byl proto velmi překvapen, když domorodec na přídi zdvihl nad hlavu bílý vlající prapor.

V Evropě je bílý prapor znamení míru. Ale národy v ostatních částech světa, jak Kruzenštern věděl, toto znamení neznají. Proto není divu, že námořníci byli překvapeni, když spatřili takový prapor v loďce domorodců.

Člun připlul těsně k lodi. Kruzenštern nařídil spustit lano. Domorodec s bílou vlajkou se po něm dovedně vyšplhal na palubu jako opice.

Byl nahý, měl na sobě jen krátkou sukýnku upletenou z trávy. Přistoupil ke Kruzenšternovi, hluboce se uklonil a řekl čistou angličtinou:

„Jmenuji se Roberts. Jsem zdejší obyvatel. Jsem vám k službám, kapitáne.“

Teprve teď si Kruzenštern všiml, že ten zdejší usedlík je běloch. Lépe řečeno, byl kdysi běloch, neboť zatím tropické slunce opálilo jeho tělo do tmavohněda. Přece jen však byl světlejší než hnědí ostrované v loďce. Posádka Naděždy si zvědavě prohlížela tohoto podivného hosta.

„Vy jste zdejší?“ optal se ho udiveně Kruzenštern. „A jak jste se sem dostal?“

„Přiznám se vám upřímně,“ odpověděl Roberts a uklonil se. „Před osmi lety jsem uprchl z anglické válečné lodi, která plula kolem tohoto ostrova. Můj kapitán byl učiněné zvíře, bil mě nejméně pětkrát denně do obličeje. Takže po roce služby mi zbylo jen sedm zubů.“ Otevřel ústa a ukázal bezzubé čelisti. „Doufám však, pane, že budete jistě tak šlechetný a nepošlete mě zpátky do Anglie. Mohu vám zde být velmi užitečný.“

„Ale jak nám můžete být užitečný?“ zeptal se ho Kruzenštern.

„Velmi užitečný,“ odpověděl přesvědčivě bílý ostrovan.

„Za prvé, mohu být vaším lodivodem a zavést vaši loď do zálivu Anny-Marie. Pro muže, který nezná průjezd mezi zdejšími podmořskými útesy, je to věc velmi nesnadná. Za druhé, plynně ovládám řeč zdejších obyvatel a mohu být vaším tlumočníkem. A za třetí, jsem v nejbližších příbuzenských stycích s králem. Proto chápejte, pane, že na mně dosti záleží, jak vás domorodci přijmou.“

Muž vypadal dosti sympaticky, ale Kruzenšternovi se přece jen zdál podezřelý. Bílý ostrovan si všiml jeho nedůvěřivého pohledu. Chvíli se hrabal ve své sukýnce, pak odtud vytáhl promaštěný kousek papíru a podal jej Kruzenšternovi.

Kruzenštern otevřel lístek a přečetl několik řádek, napsaných inkoustem anglicky:

My níže podepsaní potvrzujeme, že uprchlý námořník Roberts je skutečně poctivý a užitečný muž. Proto doporučujeme všem námořníkům, kteří navštíví Nukahívu, aby mu plně důvěřovali.

Kapitán Smith,

zástupce kapitána Johnson

„A kdo je ten kapitán Smith?“ zeptal se Kruzenštern.

„Velitel americké obchodní lodě, která tu kotvila minulý rok,“ odpověděl Roberts. „Byl se mnou nadmíru spokojen, a když odjížděl, vydal mi toto potvrzení.“

Kruzenštern se rozhodl uvěřit svědectví kapitána Smitha, ale nicméně z opatrnosti nařídil Robertse bedlivě sledovat. Ale Roberts hned svižně vyskočil na kapitánský můstek ke Kruzenšternovi a vedl loď mezi růžovými korálovými útesy do zálivu Anny-Marie. Ukazoval kapitánovi hluboká místa a Kruzenštern viděl, že by mu skutečně bylo těžko vplout s Naděždou do zálivu bez jeho pomoci.

Museli přiznat, že Roberts může být užitečným – lodivod to byl dobrý. Měl však i jeden velký, nápadný nedostatek – nadměrnou mnohomluvnost. Ze stesku po rodné řeči brebentil nyní bez přestání.

„Zde na ostrově žije ještě jeden běloch,“ pravil. „Je to Francouz. Také uprchlý námořník. Je to však mizera, že mu není na světě rovno. Zapřísahám vás, kapitáne, střežte se toho člověka. Určitě k vám bude dolézat a nabízet své služby. Ale nevěřte jedinému jeho slovu a žeňte ho od sebe.“

„Roberts se bojí konkurence,“ pomyslil si Kruzenštern s úsměvem a zeptal se:

„A proč je ten Francouz mizera? Co špatného provedl?“

„Co chvíli provede tisíce hanebností,“ pravil Roberts již rozhněvaně. „Chce mě zabít. Chce mě znepřátelit s ostrovany.“

„Jste jediní Evropané na ostrově,“ řekl Kruzenštern. „To by vás mělo sbližovat, a ne znepřátelovat. Proč se nesmíříte?“

„Vy nevíte, co je to za člověka!“ namítal Roberts. „Také jsem nejdříve usuzoval jako vy a mnohokrát jsem mu nabízel smír. Ale copak můžete s takovým člověkem žít v míru, když každou chvíli usiluje, aby vás zabil?“

Naděžda šťastně proplula mezi skalisky a zakotvila vprostřed zálivu. Z břehu okamžitě skočilo do vody několik ostrovanů a plavalo k lodi.

Cítili se ve vodě úplně volní jako na souši, rozmlouvali mezi sebou, stříkali po sobě a plavali neobyčejně rychle a lehce. Ruští námořníci neviděli ještě nikdy tak skvělé plavce. Vlekli k lodi na prodej kokosové ořechy, plody chlebovníku a banány.

„Dají se u vás koupit vepři?“ optal se Kruzenštern Robertse.

Věděl, že se kapitán Cook zásoboval vepři vždy na tichomořských ostrovech. Posádka Naděždy se již po mnoho měsíců živila jenom slaninou, a toužila proto po čerstvém mase.

„Vepřů je tu málo a ostrované si jich velmi cení,“ odpověděl Roberts. „Obávám se, že vám je neprodají.“

Kruzenštern svěřil obchod s ostrovany poručíku Rombergovi a doktoru Ešenbergovi. Ti ukázali domorodcům několik železných seker. Ostrované spustili radostný pokřik a potřásali kokosovými ořechy a banány. Ale Roberts jim na prosbu doktora Ešenberga vysvětlil, že sekery mohou dostat jen za vepře, za ovoce že dostanou kousky železných obručí ze starých sudů. Ostrované měli radost i z obručí a ochotně za ně dávali ovoce. Ešenberg a Romberg jim spouštěli kousky železa z paluby po provazech. Ostrované si odvazovali železo a přivazovali zboží. Obchodovali zcela poctivě. Obchod už trval několik hodin, ale vepře nikdo nepřivážel. Kruzenštern se přesvědčil, že Roberts měl pravdu. Zásobit se čerstvým masem na Nukahivě bylo velmi obtížné.

Ve čtyři odpoledne odrazila od břehu velká lodice plná mužů a zamířila k Naděždě.

„Kdo je to?“ ptal se Kruzenštern Robertse.

Ostrované měli velmi málo člunů, proto k lodím plavali. Ke břehu bylo docela blízko a kterýkoli ostrovan mohl tuto vzdálenost bez námahy snadno přeplavat. Proto byl Kruzenštern překvapen, když spatřil ostrovany, kteří na tak krátkou vzdálenost nasedli do lodice.

„To k vám jede král Tapega,“ vysvětlil Roberts.

Sotva člun připlul, z lodi spustili schůdky. Tapega se svou družinou vystoupil na palubu.

Bylo mu asi pětačtyřicet let. Nosil stejnou sukýnku jako všichni ostrované, ale na celém těle a tváři měl vytetovány obrazy listí, podivných ptáků a hroznů banánů. I hodnostáři, kteří ho doprovázeli, měli tetování, ale ne tak nádherné a tak bohaté.

Kruzenštern odvedl krále a jeho důvěrníky do své kajuty. I tady se chovali vážně a důstojně. Kruzenštern daroval králi nůž a dvacet loktů rudé látky. Tapega si látku ihned omotal kolem těla.

V kapitánově kajutě bylo na zdi velké zrcadlo. Ostrovany zrcadlo překvapilo a nadchlo. Po několika marných pokusech do něho vlézt začali nahlížet do skuliny mezi zrcadlem a stěnou a pokoušeli se zjistit, co tam je. Král Tapega měl radost ze svého obrazu v zrcadle, s potěšením se v něm prohlížel, zdvíhal ruce a nohy, usedal do dřepu a všelijak se šklebil. Kruzenšternovi dalo mnoho námahy, než ho od zrcadla dostal.

Ve vedlejší kajutě visela klec s papoušky koupenými v Brazílii. Papoušci se domorodcům líbili ještě víc než zrcadlo. Ještě nikdy neviděli tak hezké pestrobarevné ptáky. Obzvláště se jim líbily jejich rudé zobáky, zahnuté jako háček. Král pronesl k Robertsovi několik slov.

„Tapega vás prosí, abyste mu daroval jednoho papouška,“ pravil Roberts. „Ale neradím vám to, pane. Rád o všechno žebrá.“

„Ať si ho vezme,“ řekl Kruzenštern. „Dříve se ho však zeptejte, nechce-li ho snad sníst. Dám mu toho ptáka jen s podmínkou, že o něho bude pečovat.“

Král papouška nechtěl sníst. Naopak, začal se podrobně vyptávat, čím jej má krmit, a ze všeho bylo vidět, že ho chce opatrovat. Kruzenštern mu daroval malého papouška. Tapega jej vzal do ruky s největší opatrností.

Když opět vyšli na palubu, ukázal Kruzenštern králi děla a tázal se ho prostřednictvím Robertse, ví-li, co to je.

„Vím,“ odpověděl král. „Je to hrom, který ničí vesnice.“ Patrně zdejší obyvatelé už zakusili účinek toho hromu na vlastní kůži, pomyslil si Kruzenštern.

„Ten hrom ti nezpůsobí žádnou škodu, Tapego, nebudou-li tvoji lidé ubližovat nám,“ řekl králi.

„Moji lidé nikdy neubližují cizincům,“ odpověděl důstojně král, „ale stává se, že cizinci ubližují mým poddaným.“ Kruzenštern si vzal Robertse stranou a tázal se ho: „Odkud mají o dělech takové zprávy?“

„Před pěti lety sem připlula jedna anglická loď,“ odpověděl Roberts. „Kotvila na druhé straně ostrova. Kapitán chtěl, aby mu ostrované dodali zadarmo potraviny. Samozřejmě že nic nedostal. Proto vysadil na ostrov své námořníky, aby nám vzali banány a vepře. Ale ostrované házeli po námořnících kameny a donutili je, aby se vrátili na loď. Rozezlený kapitán dal pálit ze všech děl a zničil dvě vesnice. Ostrované si dobře zapamatovali kanonádu – tenkrát se hory třásly dokonce i na této straně ostrova.“

Nastal soumrak. Král se začal chystat domů. Kruzenštern mu slíbil, že ho přijde zítra navštívit. Pak se přátelsky rozloučili.

Oběd u krále

Příštího dne ráno připlul k lodi člun. Dva ostrované přivezli Kruzenšternovi jako dar od Tapegy velkého vepře. Spoutaný vepř byl vytažen na palubu. Konečně mohl Kruzenštern nasytit svou posádku čerstvým masem! Byl to první vepř, kterého se jim na Nukahivě podařilo dostat. Kapitán dobře chápal cenu králova daru – vždyť ostrované nechtěli vyměnit své vepře dokonce ani za železné sekery.

Za hodinu odjel Kruzenštern na břeh, aby králi oplatil návštěvu. Přitom chtěl najít říčku, kde by se výprava mohla zásobit pitnou vodou.

Všichni chtěli jet s kapitánem. Každý toužil projít se po pevné zemi. Kruzenštern chtěl zprvu s sebou vzít jen vyslance Rezanova, dva poručíky a k ochraně šest ozbrojených námořníků pod velením poručíka Fjodora Tolstého. Když však viděl, jak ostatní jsou rozhořčeni, rozhodl se, že s sebou vezme ještě dalších patnáct lidí.

„Co myslíte, Robertsi,“ ptal se Angličana, který se teď od něho nehnul, „není to nebezpečné zanechat loď pod ochranou tak maličké posádky? Vždyť skoro všichni jedou na břeh…“

Kolem lodi se jako předtím šplouchalo ve vodě mnoho domorodců.

„Oznamte, že loď je tabu,“ radil mu Roberts, „a nikdo se jí neopováží dotknout.“

O účinku slova „tabu“ věděl Kruzenštern již ze vzpomínek kapitána Cooka. Mátlo ho jen jediné: může provolat tabu, když na to mají právo jenom kněží?

„Vy jste u nich ještě více než kněz, vy jste svátý,“ vysvětlil mu Roberts. „Ostrované jsou hluboce přesvědčeni, že lodě bělochů k nim připlouvají z oblaků, kde žijí bohové.“

Tabu bylo z Naděždy ohlášeno takto: Kruzenštern vyšel na palubu s hlásnou troubou v podpaží a zamával rukou, aby upoutal pozornost lidí, kteří plavali v zálivu. Když na něho všichni upřeli zrak, zdvihl k ústům hlásnou troubu a třikrát hlasitě zvolal záhrobním hlasem:

„Tabu! Tabu! Tabu!“

A ukázal rukou na svou loď.

Aby účinek slova tabu byl ještě děsivější, nařídil vystřelit z děla slepý náboj.

Ostrované se hrozně polekali, takže Kruzenštern až litoval, že uposlechl Robertsovy rady. Všichni prchali k břehu.

Ale jejich úlek netrval dlouho a záliv se opět naplnil plovoucími ostrovany. K lodi však toho dne již nikdo neplaval.

Hosté, kteří jeli ke králi, odrazili ve dvou člunech od lodi. Velení nad Naděždou po dobu své nepřítomnosti svěřil Kruzenštern Ratmanovovi. Ratmanov si také přál navštívit ostrov, ale musel zůstat na lodi.

Na břehu uvítal námořníky několikatisícový dav. Všech se zmocnila bezděčná úzkost. S obavou vzpomínali, jak byl na Havajských ostrovech zavražděn Cook a na Samojských ostrovech kapitán de Langle, společník Lapérousův. Ale ostrované přijali ruské námořníky vesele a přátelsky. Jenom jejich nevšední zvědavost byla trochu nepříjemná: každý se snažil prohlédnout si bělochy zblízka a dotknout se ho.

Kruzenštern hledal zrakem v davu krále. Ale Tapega nepřišel na břeh přivítat hosty.

„Přivítá vás až u dveří svého domu,“ vysvětlil mu Roberts. „Takový je zdejší zvyk.“

Místo sebe poslal král vysokého, hezkého ostrovana. Ten přistoupil ke Kruzenšternovi a oznámil mu, že bude cizincům sloužit jako průvodce. Byl to význačný hodnostář – královský zapalovatel ohně. Obyvatelé Nukahivy získávali oheň tím, že třeli jednu hůl o druhou. Získávání ohně byla namáhavá, odpovědná práce, jež vyžadovala velké zručnosti. Proto hodnostář zapalující oheň v královské chýši byl velmi důležitý muž.

Kruzenštern chtěl ze všeho nejdřív najít místo, kde by bylo možno naplnit sudy pitnou vodou. Zanechal na břehu u vytažených člunů čtyři ozbrojené námořníky a nařídil jim, aby nevyvolávali žádné spory s domorodci; potom požádal Robertse, aby ho dovedl k říčce. Roberts a královský zapalovatel ohně vedli maličký oddíl po úzké pěšince v trávě vysoké jako člověk. Všechny překvapovala neobyčejná nádhera zdejšího rostlinstva. Les, opletený liánami, zdál se neprostupný. Cestující omamovala kořenná vůně květin a plodů.

Nakonec námořníci, doprovázení obrovským hlučným zástupem zvědavých ostrovanů, kteří se od nich nevzdalovali ani na krok, přišli k ústí čisté, maličké říčky. Voda se zde dala nabírat pohodlně a jednoduše, neboť říčka se vlévala do téhož zálivu, kde kotvila loď. Aby zbytečně neztráceli čas, požádal Kruzenštern, aby ho hned odvedli ke králi.

Asi za dvacet minut spatřili několik desítek kulatých chýší z rákosu, bez oken, s maličkými dveřmi, v nichž se člověk musel hluboko sehnout, aby mohl vstoupit. Na kraji vesnice přivítal hosty statný šedivý stařec s převázaným okem. To byl strýc krále Tapegy, proslavený voják, který ztratil oko v boji s vojáky sousedního kmene. Vedl Kruzenšterna a jeho družinu vesnicí ke královskému sídlu.

Chýše Tapegova se ničím nelišila od ostatních vesnických příbytků. U dveří přivítal hosty sám král. Uvedl do svého rákosového paláce Kruzenšterna, Rezanova, Golovačeva, Romberga, Ešenberga a Robertse. Ostatní běloši a všichni ostrované museli zůstat venku: běloši proto, že by se do paláce všichni nevešli, a ostrované proto, že královský příbytek byl pro prosté lidi tabu.

V královském příbytku na rohožích seděla celá královská rodina, sestávající většinou z žen. Královna a její dcery, již dospělé, nosily týž oděv jako muži, jenom po těle nebyly tetované. Zato ruce měly až po lokty natřeny něčím černým. Kruzenšternovi se v první chvíli zdálo, jako by měly rukavice.

Hosty usadili na rohože vedle královské rodiny. Ženy se přívětivě usmívaly. Prohlížely si s neobyčejným zájmem důstojnické uniformy vyšívané zlatem. Kruzenštern jim věnoval několik nádherných knoflíků, nožů a maličkých zrcátek. O knoflíky téměř neprojevily zájem, nože odevzdaly králi a zapalovateli ohně, zato v zrcátkách se dlouho s potěšením prohlížely.

Všichni chvíli poseděli, pak vstali, odešli z chýše pod velký slaměný přístřešek, který stál na dvoře, a tam znovu usedli na rohože. Pod přístřeškem bylo mnohem více místa. Pod něj se vešli všichni běloši, kteří přijeli z lodi, a královi oblíbenci.

Přístřešek používala královská rodina za jídelnu. Obyvatelé Nukahivy nejedí nikdy ve svých chýších, ale buď pod širým nebem, nebo pod slaměnými přístřešky, jež je chrání přeci deštěm a sluncem. Angličan Roberts, jak se ukázalo, tu často obědval; měl totiž za ženu jednu z četných královských dcer.

Začal oběd. Ostrované přinesli hromady otevřených kokosových ořechů, banánů a horké kouřící plody chlebovníků. Tapega štědře nabízel hostům. Domácí obyvatelé jedli dlouho, mnoho a mlčky. Bylo vidět, že jídlo považují za velmi důležitou věc. Maso se na královském stole neobjevilo a Kruzenštern se ještě jednou přesvědčil, za jakou drahocennost považují ostrované vepře, jediná svá domácí zvířata.

Po obědě Kruzenštern vstal, poděkoval, rozloučil se, pozval krále, aby přijel na loď co nejčastěji, a zamířil se svou družinou k břehu. Král je vyprovodil k své chýši, králův strýc na konec vesnice a dál s nimi šel už jen královský zapalovatel ohně.

„Jak uboze žije váš král!“ pravil Kruzenštern Robertsovi, který šel s ním. „Vidím, že život prostých ostrovanů se jen málo liší od královského.“

Roberts se usmál.

„Vždyť Tapegovo království pozůstává z jediné vesnice,“ pravil. „Na Nukahivě je celkem pět vesnic a každá má svého krále.“

Dva Robinsoni

Námořníky vyprovodila celá vesnice – muži, ženy i děti.

V davu si Kruzenštern všiml muže velmi podivného vzezření. Byl jako všichni ostrované po pás nahý, ale nenosil sukýnku jako domorodci, nýbrž děravé plátěné námořnické kalhoty. Černý plnovous mu padal na holou hruď, vousy měl švihácký zakrouceny špičkami nahoru a vlasy zchumlány v obrovský špinavý chomáč. Vůbec byl špinavější a neupravenější než ostatní obyvatelé Nukahivy, kteří se ustavičně koupají v moři a jsou velice čistí.

„Kdo je to?“ zeptal se Robertse Kruzenštern.

Roberts se zamračil, jeho tvář se zkřivila hněvem.

„To je Francouz Gabri, pane,“ pravil, „je to ten ničema, o němž jsem vám vyprávěl. Tvařte se, jako byste ho neviděl, kapitáne, jinak se k vám přilepí a nezbavíte se ho.“

Kruzenštern se podíval na muže s černým plnovousem a všiml si, že je to skutečně běloch. Jeho pleť však byla pokryta takovou vrstvou špíny, že vypadal ještě tmavší než ostrované.

„Dívá se na vás, pane,“ upozornil Roberts. „Chce, abyste ho zavolal. Odvraťte se.“

A zahrozil na svého nepřítele pěstí.

Ale Kruzenštern se vůbec nemínil postavit v tomto nepřátelství na Robertsovu stranu. Chtěl oba Evropany, žijící na ostrově, smířit. Proto si nevšímal Angličanovy nespokojenosti a pozval Cabriho k sobě.

Francouz přistoupil a uklonil se.

„Dobrý muži,“ promluvil na něho Kruzenštern francouzský, „povězte mi, jak se vám daří. Čím vám mohu pomoci a proč nenávidíte svého souseda?“

Místo odpovědi začal Cabri Robertsovi zuřivě spílat a zasypal ho nejšťavnatějšími francouzskými a anglickými nadávkami.

„Nevěřte mu, pane, je to prohnaný ničema. Je to příbuzný lidojeda Tapegy a sám je lidojed. Chtějí vás zavléci na odlehlé místo a tam vás zabít a sníst…“

Roberts vytrhl z opasku nůž, a celá věc by byla mohla neblaze skončit, kdyby Kruzenštern nebyl chytil Angličana za ruce. Začal jim vysvětlovat, jak nevýhodné je hněvat se a jak by pro ně oba bylo dobré, kdyby se stali přáteli. Dlouho a naléhavě je přemlouval, aby se smířili. Nakonec si zamračeně podali ruce. Ale sotva Francouz zůstal trochu vzadu, zašeptal Roberts Kruzenšternovi:

„Tohle nebude dlouho trvat, pane. Uvidíte, že ještě dnes mi ztropí nějakou ničemnost.“

A skutečně, sotva se Roberts na chvíli vzdálil, již ke Kruzenšternovi přistoupil Francouz a šeptal mu:

„Dvacet mil odtud je v moři pustá skála. Odvezte tam toho hnusného Angličana, prosím vás, pane.“

Kruzenštern se rozhněval.

„Tak vy ho odmítáte odvézt na skálu?“ zeptal se drze Cabri. „Ovšem.“

„Dobrá, kapitáne, budete toho litovat.“

Francouz se vzdálil. Ale ještě se otočil, zahrozil Kruzenšternovi pěstí a křikl:

„Pomstím se vám!“

A dal se na útěk.

Připlutí Něvy

Když se Kruzenštern vrátil na břeh, našel své čluny v úplném pořádku. Námořníci, kteří je hlídali, seděli ve stínu velkého stromu vedle nich a kouřili. Vyprávěli, že je za kapitánovy nepřítomnosti nikdo nerušil. Kruzenštern odjel s celou svou družinou na loď. Tam také bylo všechno v pořádku.

„Poručíku Rombergu,“ řekl kapitán. „Chci se ještě dnes zásobit pitnou vodou. Vemte si velký veslový člun, několik prázdných sudů a jeďte s deseti námořníky k ústí říčky, kterou jsme spolu viděli. Do tmy zbývají ještě čtyři hodiny, stačíte zajet tam i zpátky.“

Poručík Romberg odjel v lodním člunu a brzy zmizel za úzkým mysem. Ale k překvapení Kruzenšternově se za hodinu vrátil.

„Co se stalo?“ zeptal se starostlivě Kruzenštern. „Co tak brzy?“

„Všechno je v pořádku,“ odpověděl Romberg.

„Proč jste však přivezl prázdné sudy?“

„Všechny naše sudy jsou plné, kapitáne,“ odpověděl Romberg a dal se do smíchu.

Vyprávěl, že sotva vpluli do ústí, zakotvili a začali nabírat vědry vodu, objevilo se v řece mnoho domorodců – připlavali k člunu, shodili z něho všechny čtyřicetivědrové sudy a potom je naložili zpátky po okraje naplněné vodou. Během několika minut vykonali práci, která by námořníkům trvala nejméně dvě hodiny.

„Bylo jich asi pět set,“ vyprávěl Romberg. „Každý sud neslo dvacet siláků. Měl byste vidět, jací jsou mezi nimi chlapíci! Každého by bylo možno odvést ke gardě… Zprvu jsem se polekal, potom jsem se však přesvědčil, že jsou to prostě výjimečně dobrosrdeční a úslužní lidé.“

Když se znovu vydal pro vodu, vzal s sebou Romberg několik tuctů železných obručí jako dar pro své nečekané pomocníky.

Do tmy stačil ještě dvakrát zajet do ústí říčky a vrátit se. Příštího dne ráno, kolem jedenácté hodiny, připlaval k lodi ostrovan a oznámil Robertsovi, že ho posílá král. Kruzenštern okamžitě nařídil, aby pustili královského posla na palubu. Tapega ho poslal, aby Kruzenšternovi vyřídil, že dnes za úsvitu viděli z hor daleko na moři velkou loď, která pluje přímo k Nukahivě.

„Tapega je tvůj přítel,“ pravil ostrovan. „Rozhodl předem tě upozornit. Možná že na té lodi jsou tvoji nepřátelé.“

Roberts byl skvělý tlumočník a rozmlouvat s jeho pomocí bylo snadné.

„Poděkuj králi za jeho přátelství,“ odpověděl Kruzenštern královskému poslovi, „ale vyřiď mu, že nemám nepřátel a že se nikoho nebojím.“

Kruzenštern ihned uhodl, jakou loď to ostrované viděli z hor. Byla to určitě Něva, která spěchala k Nukahivě, když nenašla Naděždu u Velikonočního ostrova.

Kapitán věděl, jak obtížné je vplout do zálivu Anny-Marie bez lodivoda, proto vyslal Něvě naproti člun pod velením poručíka Golovačeva. V člunu jel i Roberts.

Za tři hodiny zakotvila Něva vedle Naděždy.

Celá posádka Naděždy měla velkou radost z Něvy, kterou neviděli od Hoornova mysu. Když obě lodi byly zase pohromadě, cítili se všichni mnohem spokojenější. Každý důstojník a námořník Naděždy měl na Něvě své přátele, a proto všechny potěšilo, když se s nimi shledali.

Kapitán Lisjanskij vešel do Kruzenšternovy kajuty.

„Tak co?“ zeptal se ho Kruzenštern.

„Všechno šťastně dopadlo,“ odpověděl Lisjanskij. „Ani jedno zlámané ráhno. Ani jeden nemocný námořník.“

Kapitáni se objali a políbili.

„Připluli jsme k Velikonočnímu ostrovu, kde jste nás měl čekat,“ hlásil Lisjanskij veliteli výpravy. „Obepluli jsme celý ostrov, ale Naděždu jsme nikde neviděli. Vplout do zálivu jsem se neodvažoval, protože vanul silný západní vítr, v němž bylo velmi těžké manévrovat. Vyslal jsem k břehu člun pod velením poručíka Povališina. Povališin se vyptával ostrovanů posunky a dověděl se, že Naděžda k Velikonočnímu ostrovu nepřiplula. Koupil od nich trochu banánů a vrátil se na loď. Pochopil jsem, že jste se rozhodl čekat na nás u Nukahivy. Nikde jsem se již nezdržoval a pospíšil rovnou sem.“

Francouzova pomsta

Druhého dne se stala událost, která porušila klidný běh života na obou lodích a málem vyvolala vážné následky.

Ráno přijel na návštěvu ke Kruzenšternovi Tapega.

Král a královský zapalovatel ohně bývali teď denně na Naděždě. Obzvláště rádi trávili čas s hrabětem Fjodorem Tolstým.

Ukázalo se, že královský zapalovatel ohně ovládá ještě jedno umění – tetování. To on tetoval všechny jinochy v Tapegově království. A mladý hrabě, chtěje překvapit své přátele v Rusku, ho požádal, aby mu vytetoval ozdobné kresby na hrudi a zádech.

Slíbil zapalovateli ohně velkou sekeru a ten se pustil do práce. Rozsekal hraběti kůži ostrou škeblí a ranky natřel šťávou jakési rostliny. Byla to hrozná bolest, ale hrabě to se sevřenými zuby mužně snášel. Ranky otekly, ale za několik dní oteklina zmizela a na těle hraběte se objevily ozdobné kresby: ptáci v kruhu, hadi, listí.

Tapegu na lodi nejvíce zajímalo velké zrcadlo v kapitánově kajutě. Prostál před ním mnoho hodin, usedal na bobek, dělal různé pohyby rukama a dělal všelijaké grimasy. Kruzenštern si tak zvykl na toto královo zaneprázdnění, že si toho už ani nevšímal a klidně pracoval u svého psacího stolu i v jeho přítomnosti: psal lodní deník, studoval mapy a přezkoumával společně s profesorem Hornerem astronomická pozorování. Druhého dne ráno po připlutí Něvy vstoupil Tapega do kapitánovy kajuty a zastihl Kruzenšterna při holení. Díval se překvapeně, jak si náčelník bělochů namydlil tvář a jak se potom oholil lesknoucí se břitvou. Ale nejvíc se mu zalíbila voňavka, kterou si po oholení Kruzenštern natřel tvář. Obyvatelé Nukahivy se také dovedli holit, ale místo břitvy používali škeble s ostrými hranami. Žádná škeble se ovšem nemohla vyrovnat ocelové břitvě a holení trvalo ostrovanům dlouho a bylo bolestivé. Když Tapega viděl, s jakou lehkostí a rychlostí se holí běloši, zachtělo se mu také zkusit jejich způsob. Požádal, aby ho oholili.

Kruzenštern zavolal námořníka, který na Naděždě zastával povinnosti kadeřníka, a nařídil mu, aby krále oholil. Tapega si sedl do křesla. Námořník se dal do práce. Na Tapegově tváři se při holení objevil výraz blaženého štěstí.

„Ještě, ještě!“ šeptal, když ho postříkali voňavkou.

Kruzenštern měl zatím odjet na Něvu ke kapitánovi Lisjanskému. Chvilku váhal, ale potom se rozhodl nechat Tapegu v kajutě – bylo mu příliš líto zbavit krále požitku pokochat se svým obrazem v zrcadle. Tapega byl člověk mírný, proto Kruzenštern klidně odjel, jenom požádal Ratmanova, aby na krále dohlédl.

Kruzenštern připlul na Něvu, ale ukázalo se, že se kapitán Lisjanskij s důstojníky a několika námořníky chystá odjet na břeh a že člun už byl spuštěn na vodu. Když uviděl svého velitele, rozhodl se Lisjanskij zůstat. Ale Kruzenštern věděl, jak námořníci, kteří strávili několik měsíců na moři, teskní po pevnině, a proto ho požádal, aby jel. Slíbil mu, že počká na jeho návrat.

Člun uháněl k břehu. Námořníci se těšili, jak za chvíli budou mít pod nohama souši a jak se projdou po lese. Věděli z Kruzenšternova vypravování o mírumilovnosti ostrovanů, a tak s sebou nevzali ani žádné zbraně – vždyť poručík Romberg také jezdil pro vodu beze zbraní. Sotva pod člunem zaskřípal písek, vyskočili všichni s potěšením na břeh a prohlíželi si vysoké palmy. Náhle spatřili zástup domorodců, který jim vycházel z lesa naproti. Vzezření davu je poněkud překvapilo, neboť sestával výhradně z mužů a pohyboval se mlčky.

„To je zvláštní!“ zvolal Lisjanskij. „Ivan Fjodorovič nám neříkal, že zdejší domorodci nosí s sebou zbraně.“

Každý ostrovan skutečně nesl v ruce dlouhé úzké kopí. Na každém byl ostrý hrot – buď z kamene, nebo z kousků železných obručí, nedávno koupených od Rusů.

Námořníci očekávali přibližující se ostrovany vlídně, i když trochu zmateně. Pořád jim ještě nešlo do hlavy, že by je domorodci mohli přepadnout. Vzpamatovali se teprve tehdy, když už byli ze všech stran obklíčeni davem, který se zlověstnou pomalostí zvedal kopí.

„Do člunu!“ zavelel Lisjanskij.

Ale už bylo pozdě. Kruh se uzavřel a uniknout z něho bylo nemožné. Kopí se zvedla do vzduchu a strnula v napřažených pažích. Domorodci otáleli. Jako by čekali na to, kdo se první rozhodne a začne.

Posléze se jeden svalnatý chlapík s býčí šíjí rozmáchl kopím nad hlavou jednoho námořníka, který stál na kraji. Námořník se přikrčil.

„Nech toho! Nesmíš! Co to má znamenat?“ zařval Lisjanskij ruský a zoufale přiskočil k drzému podněcovateli, aby ho zarazil aspoň křikem.

Ale tu se už chvatně zástupem prodíral muž neobyčejně rozčileného vzezření. Statečně odstrkoval lokty všechny, kdož mu stáli v cestě.

Lisjanskij ho poznal: byl to jejich včerejší lodivod – Angličan Roberts.

Roberts křikl cosi na domorodce, který se chystal probodnout námořníka, a ten spustil kopí. Roberts začal o něčem prudce a rychle mluvit a všichni ostrované kolem něho se dali do křiku.

Námořníci využili zmatku, prodrali se k svému člunu, nasedli do něho a odrazili od břehu. Roberts se zuřivě přel a také ustupoval k vodě. Domorodci na něho zlostně hulákali, ale kopí nezvedali – byl jejich. Zatlačili ho nakonec na samy kraj břehu. Roberts se obrátil, skočil do vody a plaval. Dohnal člun.

„Jsem vám velmi povděčný,“ řekl Lisjanskij a stiskl mu ruku. „Zasáhl jste právě včas. Bez vaší pomoci bychom byli zahynuli. Ale povězte, co se stalo! Jak to, že dosud byli takoví mírní a přátelští a najednou se nás rozhodli pobít?“

Roberts se zamračil.

„Co provedl kapitán Kruzenštern s Tapegou?“ zeptal se místo odpovědi.

„S králem? Nevím, nic jsem neslyšel.“

„Ostrované tvrdí, že Tapega je zakován v řetězech a uvězněn,“ řekl Roberts. „Připadá mi to však velmi podivné: vždyť dosud s ním kapitán Kruzenštern jednal tak laskavě. Stařešinové a královi příbuzní jsou hrozně rozezleni a prahnou po pomstě.“

Člun připlul k Něvě. Když Kruzenštern vyslechl vyprávění Lisjanského a Robertse, rozčilil se.

„Nechal jsem Tapegu ve své kajutě,“ pravil, „a nikdo ho do žádných řetězů nezakovával. Rozloučili jsme se nejpřátelštějším způsobem. Nebo že by mu dal Ratmanov okovy za mé nepřítomnosti? Ne, v tom je něco jiného… Ratmanov nemohl udělat takovou hloupost.“

Okamžitě nasedl do člunu a uháněl s Robertsem k Naděždě. Záliv byl prázdný – ostrované, kteří se v něm ustavičně šplouchali a prodávali námořníkům kokosové ořechy, zmizeli,

To bylo špatné znamení.

Když Kruzenštern vystoupil na palubu Naděždy, pozval k sobě poručíka Ratmanova.

„Co jste udělal s Tapegou?“ tázal se ho.

„S Tapegou?“ udivil se Ratmanov. „Nic jsem s ním neudělal.“

„Prý jste ho zakoval do řetězů?“

„Prosím vás, kapitáne! Co vás to napadá!“

„Co tu dělal za mé nepřítomnosti?“

„Jako vždy, zhlížel se v zrcadle,“ odpověděl Ratmanov.

Kruzenštern se obrátil k Robertsovi.

„Tak vidíte, můj příteli,“ pravil. „Je to všechno lež.“

A opět se tázal Ratmanova:

„A kde je teď?“

„Právě odjel, kapitáne.“

„Rozloučil jste se s ním vlídně?“

„Zcela vlídně. Omrzelo ho to již v kajutě, vyšel, přátelsky se na mne usmál, nasedl do loďky a odjel.“

„Už jsem pochopil!“ zvolal najednou Roberts a plácl se dlaní do čela. „Někdo schválně pustil na ostrově lživou zprávu, aby nás znesvářil s ostrovany. A vím, kdo to byl.“

„Kdo?“ ptali se jednohlasně Kruzenštern a Ratmanov.

„Cabri,“ pravil zlostně Roberts. „Přece jsem vám říkal, kapitáne, že od něho se dá očekávat cokoli.“

Ať již tomu bylo tak či onak, situace byla napjatá. Naděžda už stačila nabrat téměř tolik pitné vody, kolik jí potřebovala, ale sudy Něvy byly ještě prázdné. Kdyby se spor neurovnal, nejenže by nemohli spoléhat na pomoc domorodců, ale bylo by i nebezpečné posílat čluny do ústí řeky. A jak pokračovat v cestě bez pitné vody?

Kruzenštern chápal, že je nutno se s ostrovany stůj co stůj smířit. Ostatně doufal, že král, až se vrátí z lodi, sám vyvrátí tuto lživou zprávu.

Velitel odešel poobědvat do důstojnické jídelny a Roberts se vydal na břeh. Slíbil, že se za tři hodiny vrátí a že oznámí, co se tam děje.

U oběda Kruzenšternovi oznámili, že na palubu vystoupil Tapega s Francouzem a jedním ostrovanem, který přivezl na prodej vepře. Kruzenštern a všichni důstojníci přerušili ihned, oběd a vyšli na palubu.

Tapega se usmíval jako vždy přátelsky, dokonce byl ještě přátelštější než jindy. Bylo vidět, že přivezl ostrovana s vepřem proto, aby se s Rusy usmířil. Věděl, jakou nouzi mají námořníci o čerstvé maso. Ale Francouz Cabri, který stál vedle něho, byl zamračen a hleděl na kapitána s ponurou nadutostí. Kruzenštern se na něho zlobil, že rozšířil lživou zprávu, a chtěl ho zprvu vyhnat, ale opanoval se.

Dokonce mu bylo toho špinavého, zlobou sršícího muže trochu líto. Konec konců ty zprávy snad ani nerozšířil. Co všechno neřekne Roberts o muži, kterého z duše nenávidí!

Ostrovan něco řekl a Cabri nevlídně přetlumočil jeho slova Kruzenšternovi.

„Chce dostat za své prase taky takového hezkého ptáka, jakého jste dal Tapegovi.“

Kruzenšternovi se vůbec nechtělo platit za svini papoušky – chtěl je dovézt do Ruska. Ale tentokrát souhlasil. Počítal, že vykoupí tímto papouškem nejen vepře, ale i mír.

„Řekněte mu, že souhlasím,“ řekl Francouzovi.

Cabri řekl něco ostrovanu a tu se stalo něco zcela nepochopitelného. Ostrovan popadl svého vepře, který ležel na palubě se svázanýma nohama, hodil ho do vody a skočil za ním. Ve vodě chytil tonoucí zvíře a rychle s ním plaval ke břehu.

„Co se stalo?“ zvolal Kruzenštern překvapeně. „Vždyť jsem souhlasil, že mu dám papouška! Zavolejte na něho, aby se vrátil,“ řekl Cabriovi. „Požádejte Tapegu, aby mu nařídil, aby se vrátil!“

Francouz řekl něco králi a ten hlasitě zakřičel na ostrovana plavoucího za vepřem. Ale domorodec místo aby se vrátil, plaval ještě rychleji ke břehu.

Tu Tapega a Francouz nenadále seskočili do královské loďky a prudce odrazili od lodi.

Nikdo nic nechápal. Důstojníci hleděli nechápavě jeden na druhého. „Tapega jistě odjel chytit neposlušného ostrovana,“ řekl poručík Golovačev.

„Kdepak,“ namítl poručík Romberg. „Královská loďka odplula vpravo, a ostrovan s vepřem vlevo. Král ho vůbec nemíní dohnat. Mám dojem, že nařídil svému poddanému, aby se nevracel na loď, ale plul od ní.“

„Také se mi zdá,“ řekl Kruzenštern.

Ratmanova napadla docela jiná myšlenka.

„Víte, myslím si,“ pravil zamyšleně, „že je tím opět vinen ten Francouz. Což když netlumočil slova Ivana Fjodoroviče přesně a schválně překroutil jejich smysl?“

Kruzenštern neodpověděl. Ale cítil, že Ratmanov má pravdu.

Večer začal neklidně. Za soumraku najednou vzplanuly na ostrově ohně – jeden, druhý, pátý, dvanáctý! – a tak tomu bylo po celém břehu. Bylo to zcela neobvyklé – až dosud vždycky chodili ostrované spat, sotva se setmělo, a na noc ohně nezapalovali. Na obou lodích zřetelně slyšeli zvuky nějakých podivných písní, které zaznívaly z břehu.

Zdálo se, jako by se celého ostrova zmocnilo horečné rozčilení.

V jedenáct hodin v noci připlul k Naděždě Roberts. Vylezl po kotevním laně na palubu. Kruzenštern vyšel z kajuty, aby si s ním promluvil. Roberts se tvářil zamračeně a nespokojeně. v

„Proč jste vyhnali Tapegu a jeho přítele z lodi?“ ptal se.

„Já je nevyhnal,“ odpověděl Kruzenštern.

Vyprávěl Robertsovi, jak na loď přijel král s Francouzem a ostrovanem, který chtěl prodat vepře, a co se dělo potom.

Roberts pozorně poslouchal. Kapitánovo vyprávění ho neobyčejně udivilo.

„Ale Tapega mi říkal něco docela jiného,“ pravil. „Podle něho jste odmítl dát ostrovanu za vepře papouška, všechny jste vyhnal a zakázal jim přístup na loď!“

Konečně se všechno vysvětlilo! Ratmanov měl pravdu. Francouz nesprávně přetlumočil domorodcům Kruzenšternova slova.

„Co mám teď dělat?“ tázal se Kruzenštern. „Stůj co stůj se musím s Tapegou smířit, jinak zůstane Něva bez vody.“

Roberts se zamyslil.

„Je to špatné,“ promluvil nakonec. „Pokusím se zítra ráno všechno urovnat. Teď jsou domorodci hrozně rozčilení: tančí kolem ohňů a zpívají válečné písně. K ránu se však unaví, ztichnou a bojovnost je přejde. Vy neznáte Nukahivany, kapitáne, jsou úplně jako děti. Jsem přesvědčen, že se Tapega s vámi vůbec nechce znepřátelit, vždyť dostává od vás pokaždé tolik darů, že vaše přátelství je pro něho velmi výhodné. Najde-li se aspoň nějaká podmínka k míru, ochotně na ni přistoupí. Uděláme to tak: přenocuji u vás na lodi, za úsvitu se vydám k Tapegovi a řeknu mu, jak ho ten prokletý Francouz oklamal. Jestli se Tapega obměkčí, dám vám o tom vědět a vy k němu přijeďte. Ale určitě s dary. Přivezte královně ještě jedno zrcátko, to bude ze všeho nejvíc působit.“

Mír a odjezd

Roberts zmizel za úsvitu z lodi. Všichni čekali, kdy konečně dá vědět, jak probíhá vyjednávání. Mnozí byli poděšeni včerejšími válečnými písněmi domorodců a pochybovali o úspěchu. V poledne se Roberts vrátil. Usmíval se.

„Jeďte,“ pravil Kruzenšternovi. „Všechno je urovnáno!“

Po včerejším přepadení člunu bylo by věru nerozvážné, kdyby jeli neozbrojeni. Námořníci se vydali na ostrov ve dvou člunech, v jednom pod velením Kruzenšternovým, v druhém pod velením Lisjanského. V každém člunu byl jeden poručík a deset námořníků s puškami. Roberts jel s Kruzenšternem, Byl to malý oddíl, sestávající jen z několika lidí.

Na břehu bylo liduprázdno a ticho. Všichni ostrované se schovali. Kruzenštern zanechal devět námořníků pod velením poručíka hlídat čluny. Ostatní šli za Robertsem do vesnice.

Roberts je teď vedl jinou cestou.

Oddíl se namáhavě prodíral hustou, neobyčejně bujnou trávou. Přebrodili se přes několik potůčků. Les, propletený liánami, museli obcházet, jak byl hustý.

Námořníky překvapila neobyčejná výška kmenů a nevídaná hojnost plodů kokosových palem a chlebovníků.

Za lesem začínala vesnická pole, ohrazená plotem upleteným z proutí nějakého podivného stromu, úplně bílého a lesknoucího se na slunci. Pole byla osázena rostlinou taro, jejíž kořen je jedlý, a banány.

Oddíl minul pole, vstoupil do vesnice a kráčel mezi rákosovými chýšemi.

Ostrované hleděli zamračeně na námořníky ze dveří svých chat, ale nikdo jim nebránil v cestě.

Konečně královská chýše. Naproti jim vyšel jako minule Tapega.

Radostně se usmíval. Jeho tvář nevyjadřovala nic kromě přívětivé vlídnosti. Bylo vidět, že Roberts svědomitě splnil svůj diplomatický úkol a že král už považuje mír za obnovený.

Kruzenštern, Lisjanskij, Roberts a poručík Arbuzov vešli za králem do chýše a posadili se na rohože vedle žen. Kruzenštern začal hned rozdávat dárky: všichni dostali ještě po jednom zrcátku a královna kromě toho několik loktů žluté látky. Tapegovi přivezl Kruzenštern důstojnickou šavli; přijal ji s nadšením. O včerejším sváru se nikdo nezmínil ani slovem, jako by k němu nebylo vůbec došlo.

Když chvíli poseděl s hosty, pozval Tapega všechny k obědu. Ale Kruzenštern s díky odmítl. Požádal Tapegu, aby mu ukázal ostrovní hřbitov, tak zvaný moraj. Popis hřbitovů na tichomořských ostrovech četl Kruzenštern v knihách kapitána. Cooka, proto si je tak toužebně přál osobně vidět.

Tapega ochotně svolil odvést námořníky k rodinnému královskému moraji, kde odpočívají pozůstatky jeho předků. Všichni vyšli z chýše.

Na dvoře ukázali Kruzenšternovi Tapegovu vnučku, šestiměsíční dcerku jeho nejstaršího syna. Děti krále a jeho synů se považují v dětství za bohy a ostrované jim vzdávají božské pocty. Maličká bohyně žila v oddělené chýši, která byla tabu pro všechny kromě matky a tet. Chýše jí sloužila jako chrám. Jakmile však dovrší deset let, přestává být dítě královské rodiny bohem a může se přestěhovat do chýše svých rodičů. Kruzenštern pohladil po hlavě děvčátko sající si pěstičku a tím její babičku-královnu velmi potěšil.

Tapega vedl hosty k horám, které se tyčily uprostřed ostrova. Roberts Kruzenšternovi vysvětlil, že ostrované zřizují všechny moraje u paty nějaké hory.

Šli už déle než půl hodiny tímto krásným, kvetoucím krajem. Cesta stoupala vzhůru, tropické slunce nemilosrdně pražilo, poutníci umdlévali vedrem a brzy se unavili. Konečně přišli k zelenému, téměř strmému horskému svahu. Tapega je uvedl do menšího háje. Tento háj byl královským morajem.

Mrtvolný zápach tu byl tak dusivý, že se námořníci až otřásli. Mezi větvemi stromů byly plošinky z tenkých tyčí. Na nich ležely lidské lebky a kosti. Obyvatelé Nukahivy nepohřbívali své mrtvé do země, ale pokládali je do větví stromů. Maso mrtvol požírali draví mořští ptáci a zůstávaly jenom kosti.

Uprostřed háje stály dřevěné sochy v lidské velikosti. Tapega vysvětlil, že tyto sochy představují jeho pradědečky, kteří se už dávno stali bohy. Byl tu také vysoký sloup, ovinutý až nahoru listím kokosové palmy a bílou látkou. Kruzenštern na něj chtěl sáhnout, ale Roberts ho včas upozornil, že sloup je tabu a že se ho nikdo nesmí dotknout. Nedaleko sloupu a soch byla chýše kněze, který opatroval moraj. Tapega ho zavolal, ale z chýše se nikdo neozval: kněz nebyl doma.

Tapega navrhl námořníkům, aby vešli do chýše a tam si odpočinuli. Ale námořníci v ní dlouho nevydrželi – zápach tlení byl tak nesnesitelný, že všichni pospíchali z tohoto hřbitovního háje.

Tapega se rozloučil – musel se vrátit do vsi. Rozešel se s Kruzenšternem co nejsrdečněji a slíbil, že brzy přijede na loď. Roberts odvedl námořníky nejkratší cestou na břeh.

Ale slunce pražilo tak, že brzy všichni úpěnlivě prosili, aby je odvedl do stínu a nechal je odpočinout. Roberts prohlásil, že zde nedaleko je jeho dům, a pozval je všechny k sobě. Námořníci radostně přijali jeho pozvání.

Roberts je odvedl do lesa, kde brzy přišli na menší lesní palouček, uprostřed něhož stála osamělá chýše z rákosí.

Obydlí se ničím nelišilo od chýší ostrovanů. Hostům vyšla naproti mladá žena s dítětem v náručí. Byla to Robertsova žena, vlastní dcera Tapegova. Roberts se na syna vlídně usmál a dítě k němu vztáhlo ručky.

„Váš syn je také bůh?“ tázal se ho Kruzenštern. „Vždyť je vnukem krále.“

„Ne, on není bůh,“ odpověděl Roberts s úsměvem. „Děti královských synů jsou bohové, ale děti královských dcer jsou obyčejní smrtelníci.“

Hosté vešli do chýše a usedli na rohože. V koutě stál měděný čajník a ležela puška; jen tyto dvě věci ukazovaly na evropský původ majitele; všechno ostatní zařízení bylo takové jako ve všech domorodých obydlích Nukahivy. Robertsova žena se naučila od muže několika anglickým slovům a pokusila se jich nyní použít, ale nic souvislého se jí nepodařilo říci, a tak zmateně umlkla.

Když si odpočinuli a občerstvili se studeným kokosovým mlékem, vydali se námořníci znovu na cestu. Roberts je vyvedl na břeh právě na to místo, kde stály čluny. Bylo zde všechno v úplném pořádku. Námořníci klidně pokuřovali ze svých dýmek; s nejdobrodružnějším výrazem je obklopovali domorodci, kteří přišli na břeh, jakmile se rozneslo, že mír byl uzavřen.

Když se Lisjanskij vrátil na Něvu, okamžitě poslal člun pro vodu. Za hodinu se člun vrátil s plnými sudy – ostrované je opět sami naplnili. Všechno šlo po starém.

Kruzenštern oznámil, že se výprava vydá na další cestu, až se Něva dostatečně zásobí vodou. Naděžda už byla dávno připravena k odplutí a její posádka strávila poslední dva dny na břehu Nukahivy procházkami a projížďkami v člunech podél pobřeží.

Za jedné z těchto projížděk se podařilo poručíku Golovačevovi, veliteli člunu, objevit zeměpiscům dosud neznámý záliv, větší a hlubší než záliv Anny-Marie. Pojmenoval ho jménem slavného ruského námořníka Gičagova. Na břehu Cličagovova zálivu se rozkládala vesnice, větší a bohatší než ta, v níž panoval Tapega. Měla svého krále a ten přivítal Golovačeva neobyčejně vlídně. O Tapegovi se vyjadřoval pohrdavě: Tapegova vesnice mohla postavit do boje jenom osm set vojáků, kdežto vesnice v Čičagovově zálivu tisíc dvě stě.

Golovačev si všiml, že chýše jsou zde napohled mnohem novější než chýše v Tapegově vesnici, jejichž stěny byly pokryty plísní a začínaly hnít. To ho překvapilo.

„Vaše vesnice je zřejmě postavena nedávno?“ otázal se krále.

„Naopak, je dávno vystavěna,“ odpověděl král, „ale nedávno ji zničili hromem tvoji bratři, běloši, proto jsme ji museli vybudovat nanovo.“

Golovačev se dovtípil, že je to asi jedna z těch dvou vesnic, které zničil kapitán anglické lodi, když mu ostrované odmítli dát zadarmo potraviny. V okolí našel Golovačev několik menších jam, které mohly být vyryty jenom dělovými náboji.

Golovačev se rozhodl, že se vrátí po souši. Odeslal člun a sám se vydal pěšky s třemi společníky přes liduprázdnou vnitrozemskou část ostrova do zálivu Anny-Marie. Celý den bloudili horskými soutěskami, uprostřed divokého tropického lesa, tak hustého, že si mnohdy museli klestit cestu sekerou. Unavený, utrmácený Golovačev se dostal na Naděždu až pozdě večer.

„Jděte spat, poručíku,“ řekl mu Kruzenštern. „Zítra plujeme na moře.“

Angličan Roberts doprovázel námořníky na všech jejich procházkách po ostrově. Prokázal výpravě mnoho důležitých služeb.

Proto se mu chtěl Kruzenštern, než zvedne kotvy, nějak odměnit.

„Jeďte s námi, Robertsi,“ řekl mu. „Na zpáteční cestě poplujeme kolem Anglie, dovezu vás do vlasti.“

„Co vás napadá!“ zvolal Roberts v úděsu. „Tam zběhlé námořníky zakovávají do želez a posílají do káznice.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Kruzenštern. „Mám však v Anglii mnoho vlivných známých, mohl bych se za vás přimluvit. Copak se vám vůbec nestýská po domově, po rodné řeči, po velkých městech?“

„Ani trochu,“ odpověděl Roberts. „Doma jsem měl bídu, byl jsem bez domova, ustavičně jsem hladověl. Pracoval jsem denně až patnáct hodin, přitom jsem jedl suchý chleba a spal na půdě. Kdežto tady jsem svobodný a sytý, jsem vlastním pánem, mám dům a rodinu. Ujišťuji vás, kapitáne, že už odtud nikdy neodjedu. A kdyby čert odnesl někam toho prokletého Francouze, který mi neustále dělá jen nepříjemnosti, byl bych úplně šťasten. Ale v něco takového nemohu doufat.“

Kruzenštern se zamyslil.

„Co vám mohu nabídnout, Robertsi?“ pravil nakonec. „Dal bych vám peníze, ale bojím se, že na Nukahivě vám nebudou nic platné. Řekněte si sám, co byste si ode mne přál.“

„Nejdřív jsem vás chtěl požádat o střelný prach a o náboje, pane, protože mám pušku, ale nemám patrony,“ odpověděl Roberts. „Potom jsem si však řekl, že už nikdy nebudu muset střílet z pušky: lovná zvěř tu není, ostrované se ke mně chovají skvěle a Cabri je zbabělec, který se nikdy neodváží na mne veřejně zaútočit. Ne, kapitáne, děkuji vám. Chodil jsem s vámi po ostrově, protože to pro mne byla zábava. Nepotřebuji žádnou odměnu.“

A přečeše Kruzenšternovi podařilo Robertsi prokázat službu.

17. května za úsvitu zvedly Naděžda a Něva kotvy. Vanul prudký vítr, ustavičně měnil směr, takže vyplout z úzkého zálivu Anny-Marie zataraseného korálovými útesy bylo velmi obtížné. Teprve kvečeru vypluly obě lodě na širé moře.

Sotva se setmělo, přišel ke Kruzenšternovi poručík Romberg a hlásil mu, že mezi stočenými lany na palubě objevili námořníci muže, který se tam patrně schoval již v předvečer odjezdu.

„Koho? Nějakého nukahivského domorodce?“ tázal se Kruzenštern.

„Ne, kapitáne,“ odpověděl Romberg, „bělocha.“

Kruzenštern byl tímto objevem velmi překvapen a nařídil, aby k němu okamžitě přivedli muže nalezeného mezi lany. A byl ještě více udiven, když se ukázalo, že je to Cabri.

Francouz padl Kruzenšternovi k nohám.

„Odpusťte mi to, kapitáne, odpusťte!“ křičel. „Pomluvil mě můj nepřítel. Vždy jsem k vám cítil upřímné přátelství.“

„A proč jste bez dovolení vnikl na moji loď?“ tázal se ho přísně Kruzenštern.

„Věděl jsem, že odmítnete vzít mě s sebou. Pomluvili mě a neměl jsem možnost se ospravedlnit,“ pokračoval Cabri. „Ale nemohl jsem zůstat déle na Nukahivě, protože můj nepřítel se chystal mě zničit, jen co opustíte ostrov.“

„A jak se na to připravoval?“

„Chtěl mě zastřelit z pušky.“

Kruzenštern se usmál, když si vzpomněl, že Roberts nemá ani špetku střelného prachu. „Smilujte se, kapitáne, a neházejte mě do vody,“ prosil úpěnlivě Cabri. „Nechci jíst zadarmo chleba, budu pracovat společně s námořníky. Zdá se, že plujete na Havajské ostrovy. Vysaďte mě tam. Jsem ochoten žít kdekoli, jen když můj nepřítel bude daleko.“

Kruzenštern byl nucen nechat Francouze na lodi. Ostatně tomu byl dokonce rád: odvděčil se tak aspoň Robertsovi.

Havajské ostrovy

Obě lodě pluly nyní k Havajským ostrovům. Tam je očekávalo dlouhé rozloučení. Kruzenštern se rozhodl vyslat Něvu k Aljašce a sám se chtěl plavit na Naděždě ke Kamčatce.

25. května výprava přeplula podruhé rovník a vplula znovu na severní polokouli. Vanul stejnoměrný příznivý vítr. Zmírňoval tropické vedro, počasí bylo teplé, mírné a příjemné. Kolem lodí se vznášela do vzduchu hejna létajících rybek. Námořníci si na Nukahivě odpočinuli, takže teď pracovali s chutí.

Za plavby mezi Nukahivou a Havajskými ostrovy došlo k nepříjemné příhodě s Fjodorem Tolstým. Kruzenštern již dávno neschvaloval drzé šejdířské kousky mladého hraběte, ale nyní Tolstoj provedl věc, která kapitána definitivně zbavila trpělivosti.

Tolstoj si vezl z Brazílie opici. Opice obveselovala celou posádku svými napodobovacími vlohami. Chodila Tolstému v patách a napodobovala ho ve všem, co dělal – míchala karty, nalévala do pohárů víno, kouřila dýmku. Hrabě toho zneužil k nepěknému žertu.

Jednou ráno vstoupil s opicí do kapitánovy kajuty. V kajutě nikdo nebyl. Tolstoj vzal se stolu list čistého papíru, polil jej inkoustem a odešel; opici nechal v kapitánově kajutě.

Když se za půl hodiny Kruzenštern vrátil do své kajuty, spatřil tam opici, která seděla na stole a list za listem polévala pečlivě inkoustem, a to listy jeho lodního deníku. Všechny drahocenné kapitánovy poznámky o cestování byly zničeny. Bylo nutno napsat je znovu.

Kruzenštern hned uhodl, čí je to nápad. Zavolal k sobě Tolstého a oznámil mu, že ho na Kamčatce vysadí na břeh.

16. června spatřili z lodí pevninu. Byl to nejjižnější a největší z Havajských ostrovů. Nejdříve zpozorovali obrovskou horu Mauna Loa, klenoucí se uprostřed ostrova. Její vrchol tonul v oblacích.

Na sklonku dne, už za soumraku, uviděli námořníci loďku plující k Naděždě. Všichni vyběhli na palubu přivítat hosty.

V loďce seděli dva muži a žena. Svým vzezřením se vůbec nelišili od obyvatel ostrova Nukahivy, ale byli lépe oblečeni: kromě sukní měli na sobě ještě košile ze žluté papírové látky. Přivezli s sebou na prodej několik tuctů kokosových ořechů, hrozny banánů a dosti hubené prasátko.

Kruzenštern pustil hosty na palubu a zavolal Cabriho; doufal, že se Francouz, který znal řeč obyvatel Nukahivy, nějak s Havajci domluví. Cabri hovořil velmi plynně, ale přesto mu Havajci téměř vůbec nerozuměli. Ukázalo se, že třeba jsou obyvatelé Nukahivy i obyvatelé Havajských ostrovů Polynésané, přece hovoří různými nářečími. Havajec rozpačitě vyslechl Cabriho a pak spustil najednou lámanou angličtinou.

„Kdo vás naučil anglicky?“ ptal se překvapený Kruzenštern.

„V naší vesnici je anglický kostel a kněz běloch,“ odpověděl Havajec. „Nařizuje nám chodit do kostela a učit se anglicky.“

Kruzenštern pochopil, že domorodec mluví o anglickém misionáři, a překvapilo ho, jaké změny se na Havajských ostrovech udály za sedmadvacet let po jejich objevení Cookem. Zahájili výměnu. Kruzenštern nařídil přinést dvě sekerky a maličké zrcátko. Havajec se opovržlivě zamračil a řekl, že je to málo. Za takové věci dá dva tři kokosové ořechy, ne víc. Kruzenštern mu přidal ještě jednu sekerku a ještě jedno zrcátko, ale Havajec ani s tím nebyl spokojen. Kruzenštern mu dal tedy ještě několik loktů plátna. To se Havajci již více zamlouvalo. Ale prasátko stále ještě nechtěl dát. Žádal sukno.

„Na naší lodi bohužel sukno nemáme,“ odpověděl Kruzenštern.

Mluvil pravdu.

Nakonec Havajec slevil. Prodal prasátko, kokosové ořechy a banány za půl tuctu sekyr, dvě zrcátka a deset loktů plátna.

„Dnes se nám nepodařilo mnoho koupit,“ řekl Kruzenštern a poslal nákup kuchaři. „Tohle prasátko nám nestačí ani na večeři. Snad zítra budeme mít více štěstí.“

Ale druhého dne jim štěstí nepřálo vůbec. Loďky se dlouho neobjevovaly. Posléze po obědě připluly k Naděždě dvě tři, ale když se Havajci, kteří v nich seděli, dověděli, že na lodi nemají sukno, veslovali hned zpátky k břehu. Ze všech evropských výrobků si nyní obyvatelé Havajských ostrovů cenili jen sukna.

„Připluli jsme sem nadarmo a zbytečně ztratili čas,“ zlobil se Kruzenštern. „Vysadíme zde svého pasažéra a zítra se vydáme na další cestu.“

Zavolal Cabriho a nařídil mu, aby se připravil.

„Splním ihned tvé přání a pošlu tě v člunu na břeh,“ řekl mu.

Ale Francouz se opět vrhl na kolena.

„Neničte mě, kapitáne!“ naříkal. „Kde je anglický misionář, tam je i francouzský. Chytí mě, nešťastného zběhlého námořníka, a pošle v okovech do Francie.“

Kruzenštern si pomyslil, že Cabri má pravdu. Nechoval k tomuto zanedbanému muži hněvu. Kromě toho nebyl Francouz špatným námořníkem.

„Nuže dobrá,“ řekl mu. „Zůstaň. Vysadím tě na Kamčatce.“

Večer se Kruzenštern vydal na Něvu, aby si promluvil s kapitánem Lisjanským. Oba kapitáni se uzavřeli do kajuty. Lodě opět očekávalo rozloučení, ale tentokrát mělo trvat přes rok. Kapitán Lisjanskij pozorně poslouchal svého velitele.

Jaký byl Kruzenšternův plán?

Zatímco Naděžda zakotví u Kamčatky a potom odveze vyslance do Japonska a prozkoumá dosud neznámé břehy Sachalinu, vylodí Něva na Aljašce zboží Americké společnosti, načež popluje podél břehu Severní Ameriky a bude skupovávat od Indiánů kožešiny. Napřesrok v září se obě lodě setkají v Číně, v portugalském přístavě Macao. Tam námořníci prodají kožešiny čínským obchodníkům a zjistí, nakolik je obchod s Čínou výhodný.

Bylo už hodně pozdě, když Kruzenštern stiskl pevně kapitánu Lisjanskému ruku, nasedl do člunu a vrátil se na Naděždu.

Ráno se lodě rozloučily podruhé. Naděžda se vydala na severo-severozápad a Něva na severo-severovýchod.

Kamčatka

13. července konečně spatřili z Naděždy hornatý břeh Kamčatky. Borové a jedlové lesy pokrývaly úbočí hor, na jejichž nevysokých vrcholcích se třpytil sníh.

Druhého dne ráno vplula loď do Avačinské zátoky – jednoho z nejpříhodnějších a nejprostornějších přístavů světa. Na břehu Avačinské zátoky se rozkládá město Petropavlovsk. Tenkrát se však městem jenom nazývalo – ve skutečnosti to byla malá ruská vesnička, sestávající z šedesáti domků a tří dřevěných státních budov.

Námořníci měli radost, když znovu uslyšeli rodnou řeč. Cítili se opět ve vlasti, ačkoli je od Evropského Ruska oddělovala vzdálenost mnoha tisíc verst.

Kruzenštern se nejdříve věnoval vylodění zboží, poslaného na Kamčatku Americkou společností. Tato práce trvala celé dvě neděle. Potom se pustili do správky lanoví a plachet, silně poškozených za tak dlouhé plavby. Lanoví museli vyměnit a plachty vyspravili pevnými záplatami.

12. srpna přijel z Nižněkamčatska kamčatský gubernátor generál Košelev. Z Nižněkamčatska do Petropavlovska je sedm set verst, ale gubernátorovi se tak zastesklo v jeho neobydlené vzdálené gubernii, tak se mu chtělo podívat se na hosty, kteří přijeli z Ruska, že vykonal tu dlouhou cestu neschůdnými hustými lesy za dva týdny. Gubernátorův příjezd přišel všem vhod: bez jeho nařízení by byli námořníci těžko získali v Petropavlovsku tolik potravin, aby jim stačily na cestu do Japonska a zpátky.

Gubernátor nařídil dovézt na loď mnoho masa a čerstvých ryb.

„Snězte to rychle, než se to zkazí,“ řekl Kruzenšternovi. „Nasolit ryby do zásoby nemáme čím. Sůl je na Kamčatce drahocenná a vzácná: libra zde stojí čtyři ruble, ale ani za tuto cenu vám ji nikdo neprodá.“

Nedostatek soli znemožnil Kruzenšternovi zásobit se potravinami v potřebném množství. Většina ryb, kterými se 11a Kamčatce zásobili, ztuchla a musela se vyhodit. Za plavby z Petropavlovska do Japonska se námořníci živili jako předtím petrohradskou slaninou a petrohradskými suchary.

Jenom když kotvili v Petropavlovsku, mohli se dosyta najíst čerstvých ryb a čerstvého masa.

Na Kamčatce došlo ke změnám ve stavu cestujících na Naděždě – doktor Brinkin a malíř Kurljandcev, které cestování již omrzelo, rozhodli se jet do Petrohradu po souši přes Sibiř.

Kromě toho Kruzenštern zanechal v Petropavlovsku Francouze Cabriho a poručíka hraběte Fjodora Tolstého. Místo něho vzal s sebou poručíka Košeleva – bratra kamčatského gubernátora.

Hrabě Tolstoj nebyl tím nijak zarmoucen. Z Petropavlovska si zajel na obchodní lodi na Aljašku a tam žil nějakou dobu mezi americkými Indiány; potom navštívil Aleutské ostrovy. A když se nakonec vrátil přes Sibiř do Petrohradu, mnoho se chvástal svým tetováním a svými dobrodružstvími. Dali mu proto přezdívku Tolstoj-Američan.

Kapitola třetí

VYSLANEC PŘIPLOUVÁ DO JAPONSKA

Japonsko

30. srpna 1804 vyplula Naděžda z Petropavlovska a zamířila na jih do Japonska.

Konečně 28. září spatřili z lodi břeh ostrova Kiusiu, na jehož jihozápadním pobřeží leží japonský přístav Nagasaki. Je to velký hornatý ostrov, rozrytý četnými zálivy, hluboko se zařezávajícími do pevniny.

Ze všech evropských národů měli právo obchodovat s Japonskem pouze Holanďané. Takové bylo nařízení japonské vlády, neobyčejně výhodné pro holandské obchodníky, kterým se vůbec nechtělo mít konkurenty a dělit se o zisk s obchodníky jiných zemí.

Ale majitelé a kapitáni obchodních holandských lodí věděli, že takový stav nemůže trvat věčně, že jednou japonská vláda pochopí výhodu obchodu s jinými zeměmi a zruší své nařízení. Proto se Holanďané všemožně snažili zabránit zahraničním lodím, aby jezdily do Japonska, a pečlivě schovávali své zeměpisné mapy před ostatními mořeplavci. Holanďané posílali své lodě do Nagasaki už dvě stě let, a jiní evropští národové neznali ani obrysy japonských břehů, ani úskalí a mělčiny kolem nich.

Kruzenštern měl jen velmi nepřesné japonské a čínské nákresy, které dostal jeden francouzský mořeplavec od čínských zeměpisců. V té době nedovedli Japonci a Číňané sestavit přesné zeměpisné mapy – kreslili je podle oka, jak je napadlo, bez označení zeměpisných šířek a délek. Země ležící daleko od sebe kreslili někdy hned vedle sebe, a země, které ležely vedle sebe, zanášeli často na opačné konce. Podle takových map se ovšem nemohl řídit žádný námořník. A Kruzenštern musel nejen plout téměř neznámou cestou, ale přitom i sestavovat podrobnou mapu břehů, které by mohli používat budoucí mořeplavci.

Ruské námořníky obzvláště vyčerpaly zálivy ostrova Kiusiu. Kruzenštern považoval zprvu každý z těchto dlouhých zálivů za průliv. Nejednou se mu zdálo, že Kiusiu není ostrov, ale celé souostroví malých ostrovů, oddělených od sebe úzkými průlivy. Aby si to ověřil, musel zajíždět do každého pobřežního zářezu. Ale pokaždé se vracel zklamán zpátky na širé moře, protože průlivy, které našel, byly nakonec uzavřeny horami a ukázalo se, že jsou to zálivy.

O nic méně nepříjemností mu působily četné maličké ostrůvky kolem Kiusiu. Na japonských mapách byly zakresleny daleko od břehu, neboť japonské lodě byly horší než evropské, a každá námořní cesta se zdála Japoncům velmi daleká. A zatím tyto ostrůvky oddělovaly od břehu často jen úzké průchody, v nichž loď ohrožovaly mělčiny a podmořské útesy. Přestože bylo letní parné počasí, vanul silný, nárazový vítr, který Naděždou nemilosrdně pohazoval. Vítr v průlivech mezi ostrůvky se měnil v bouřlivý průvan, s nímž se téměř nedalo bojovat.

Všichni na lodi si zvědavě prohlíželi japonský břeh. Tehdy bylo Japonsko pro Evropany záhadnou zemí, o níž kolovaly nejrozmanitější zprávy a pověsti.

Nikde na japonských březích neviděli námořníci žádná stáda – ani koně, ani krávy, ani ovce; japonský venkovan obdělával svá pole patrně vlastníma rukama, bez pomoci domácích zvířat.

Z moře bylo dobře vidět cesty; vedly úplně rovně jako podle pravítka a ubíhaly do dálky, kam až oko dohlédlo. Každá cesta byla lemovaná dvěma rovnými řadami vysokých stromů. Tady o cesty zřejmě horlivě pečovali; ani nejbystřejší oko na nich nenašlo trs trávy.

V zátokách a zálivech viděli námořníci mnoho loděk, patrně rybářských. Kruzenštern se chtěl blíže seznámit se zdejšími obyvateli, proto zval posunky rybáře, aby vystoupili na loď. Ale sotva rybáři spatřili ruskou loď, začali všemi silami veslovat k břehu: věděli, že každý Japonec, který se opováží mluvit s cizinci bez dovolení nadřízených, bude potrestán jako vyzvědač a zrádce.

14. října časně ráno vplula Naděžda do velkého zálivu, na jehož břehu se rozkládalo město Nagasaki. K lodi připlula loďka, z níž na palubu vystoupil japonský úředník. Byl bez čepice, v hedvábném barevném kimonu až k patám.

„Má sukni jako ženská!“ smáli se námořníci.

Úředník se ovšem dlouho a uctivě ukláněl skoro až k zemi. Vyslanec Rezanov se ho začal vyptávat, ale úředník se jako předtím jen ukláněl a mumlal cosi nesrozumitelného. Potom se začal sám vyptávat, jaká je to loď, kterému státu patří a proč připlula do Japonska. Když se dověděl, že má před sebou vyslance, uklonil se rychle ještě asi padesátkrát, pak sestoupil do své loďky a odplul.

Za hodinu, kdy Nagasaki bylo už zcela blízko, připlul na loď jiný úředník, který se neukláněl o nic méně než první. Ten se však na nic nevyptával a byl němý jako ryba. Patrně konal v přístavu povinnosti lodivoda, protože stál vedle Kruzenšterna a ukazoval mu, jak má vplout do přístavu. A když se tam Naděžda dostala, ukázal, kde má zakotvit.

Město odtud nebylo vidět, protože přístav je obklopen vysokými pahorky, a Nagasaki se rozkládá dál od břehu. Na pahorcích zpozorovali námořníci různá opevnění – pevnůstky, tvrze, baterie. V případě potřeby mohli Japonci ze tří stran ostřelovat z děl lodě kotvící v přístavu.

Přístav byl přeplněn loďmi. Kam se člověk podíval, všude bylo vidět stěžně a vlající vlajky. Kolem Naděždy kotvily hlavně čínské džunky, které připluly z Číny s nákladem hedvábí, a mnoho japonských lodí; ve většině případů to byly jenom široké, prostorné lodice s přístřeškem, který chrání veslaře před sluncem. Loďky, ozdobené rozmanitými vlajkami a prapory, projížděly ustavičně sem tam. Byly tu i dosti veliké japonské plachetní lodě se širokou palubou, přikryté černou látkou a vyzbrojené děly; ale těch nebylo mnoho. V dálce, na druhém konci přístavu, uviděl Kruzenštern dva tři koráby pod holandskou vlajkou. Podle vzhledu to nebyly válečné, nýbrž obchodní lodě; nebyly ani příliš veliké. Naděžda byla největší mezi všemi loďmi v nagasakském přístavu.

Sotva Naděžda zakotvila, odjel úředník, konající službu lodivoda, na břeh. Ale za půl hodiny k Naděždě znovu přirazila japonská loďka. Teď na palubu vystoupilo hned deset lidí. Ale tito noví hosté se chovali zcela jinak než oni dva Japonci, kteří předtím navštívili loď. Nejenže se nikomu neukláněli, ale dokonce si, jak se zdálo, ani nikoho nevšímali. Kruzenštern je přivítal a pokusil se s nimi zavést řeč, ale k jeho překvapení mu ani neodpověděli. Beze slova sestoupili bez dovolení po schodech do důstojnické jídelny. Tam se posadili na pohovku a sluhové před ně postavili skřínky s maličkými dýmkami a litinové kotlíky s hořícími uhlíky. Každý pohlavár si vzal dýmku, zapálil ji uhlíkem a kouřil. Ale dýmky byly tak malé, že po dvou třech vtáhnutích je museli odložit zpátky do skřínky a vzít si jiné. Všechny dýmky byly nacpány tabákem ještě před příjezdem na loď.

Překvapen takovým neslušným chováním hostů, zavolal Kruzenštern Rezanova.

Ale ani vyslancovy poklony si pohlaváři nevšimli. Tak za naprostého mlčení kouřili asi deset minut. Nakonec jeden z nich řekl něco polohlasně svému podřízenému. Ten vyslechl svého představeného, hluboce sehnut s rukama až na podlaze. Zatímco pohlavár hovořil, vtahoval do sebe s uctivým sykotem vzduch. Potom se narovnal, obrátil se ke Kruzenšternovi a pronesl několik slov holandský.

Všechno se vysvětlilo. Podřízení byli tlumočníci z holandštiny do japonštiny a pohlaváři byli důstojníci, které nagasakský guvernér pověřil dozorem nad přístavem. Zvláštní chování Japonců byl obvyklý japonský ceremoniel: urozený Japonec musí nejdříve posedět, zakouřit si a teprve po chvíli může navázat rozmluvu. Kruzenštern se za svého dlouhého cestování po světě a obzvláště za svého pobytu v Kapském Městě u mysu Dobré naděje naučil trochu holandský, proto se nyní mohl jakžtakž prostřednictvím tlumočníků s japonskými důstojníky dorozumět.

Rozpředla se rozmluva. Sotva Kruzenštern pronesl první větu, šťouchl ho tlumočník mírně do zad, aby mu dal najevo, že když mluví s tak význačnými osobnostmi, musí se uklánět. Ale Kruzenštern mluvil dál zcela vzpřímen. Japonští důstojníci ho poslouchali se ztuhlými, nic nevyjadřujícími tvářemi.

Vyprávěl o účelu své cesty do Nagasaki a o přání ruské vlády uzavřít s Japonskem obchodní smlouvu. Když se důstojníci dověděli, že Rezanov je vyslanec, mírně se mu uklonili, aniž vstali z pohovky.

Kruzenštern se ptal, kdy bude moci Rezanov jet k jednání do hlavního města Japonska, jež se tehdy jmenovalo Eddo, a kdy posádce Naděždy bude dovoleno vystoupit na břeh. Ale japonští důstojníci mu místo odpovědi začali klást otázky o cestě, kterou vykonala Naděžda. Ukázalo se přitom, že jejich zeměpisné vědomosti jsou dosti obšírné; například jim bylo známo, že Tenerifa je jeden z ostrovů Kanárského souostroví a Desterro je přístav v Brazílii.

„Jak jste plul z Kamčatky do Nagasaki? Podél východního břehu naší země, nebo podél západního?“ ptali se.

„Podél východního,“ odpověděl Kruzenštern.

Japonci, jak se zdálo, byli spokojeni: dovolovali Holanďanům připlout do Nagasaki jenom od východu, kdežto západní pobřeží před Evropany bedlivě střežili. Na Kruzenšternovy otázky však odpovídali vyhýbavě; pravili, že večer všechno oznámí nagasakskému guvernérovi a ten že o všem rozhodne.

Žádali Rusy, aby bez guvernérova svolení nejezdili na břeh a nenavštěvovali jiné lodě kotvící v přístavu. A o Rezanovově cestě do Edda je ještě předčasné mluvit, o tom může rozhodnout jenom sám panovník.

Námořníci, kteří byli zrovna na palubě, si zvědavě prohlíželi člun, v němž přijeli hosté. Loďka, přivázaná provazy k lodi, nebyla prázdná. Pod jejím přístřeškem se pohybovali nějací lidé. Námořníci Naděždy tam skulinami rozeznali lidi oblečené do evropských uniforem.

Za půl hodiny vyšel z důstojnické jídelny na palubu japonský tlumočník, přistoupil k zábradlí a zvolal holandský na lidi v loďce:

„Pánové, smíte vstoupit na loď!“

Toto dovolení jim nedal Kruzenštern, nýbrž japonští důstojníci, kteří se nyní chovali na Naděždě jako na své vlastní lodi.

Po lodních schůdcích vystoupili na palubu čtyři vážní Holanďané. Přijeli na návštěvu společně s Japonci, ale museli z úcty k japonským důstojníkům počkat půl hodiny v loďce. Když sestoupili do důstojnické jídelny, ani se na Kruzenšterna a Rezanova nepodívali, nýbrž se zastavili přímo před japonskými důstojníky, kteří seděli na pohovce.

Holanďané se poklonili směrem k pohovce – sklonili své plešaté hlavy až po kolena a rukama se dotkli podlahy. Teprve pak se obrátili k Rusům, podali jim ruce a představili se. Byli to ředitel holandské faktorie v Nagasaki Doef, jeho sekretář, dva kapitáni holandských lodí kotvících v přístavu a význačný holandský úředník baron Pabst. Kruzenštern jim nabídl, aby se posadili. Holanďané se bázlivě podívali na japonské důstojníky, chvíli přešlapovali, pak se však vzmužili a odhodlali se posadit na židle.

Ředitel Doef uměl anglicky. Kruzenštern byl tomu velmi rád – mohl s ním mluvit o čemkoli, aniž tomu budou Japonci rozumět.

„Proč se tak před nimi ponižujete?“ zeptal se.

„Co nám zbývá?“ pravil Doef. „Chcete-li obchodovat s Japonci, musíte se podřídit jejich zvykům a trpět. Dojde-li k zřízení vašeho vyslanectví, nebudete se ponižovat o nic méně než my. Ostatně nedoufám, že by pana Rezanova pustili do Edda. Asi vás nejspíš odtud vyprovodí a neřeknou vám ani tak ani onak, jak to udělali Angličanům, když přišli do Nagasaki před pěti lety…“

Kruzenštern však moc nevěřil v Doefova proroctví. Bylo mu jasné, že Holanďané nechtějí připustit v Japonsku ruskou konkurenci. Řekl si, že ho Doef prostě straší, a pak se dal do řeči s holandskými kapitány. Rozproudila se brzy rozmluva – pro kapitány bylo zajímavé promluvit si s takovým zkušeným námořníkem, jako byl Kruzenštern. S radostí mu vyprávěli o svých plavbách kolem Afriky, po Indickém oceánu, mezi ostrovy Malajského souostroví. Jakmile však Kruzenštern zavedl řeč o Japonsku, kde už byli mnohokrát, začali se kapitáni hned mást, plést a zmateně odpovídat. Tvrdošíjně tajili před cizinci, co věděli.

Nakonec se hosté zvedli k odjezdu. Japonští důstojníci vstali s týmiž kamennými a nadutými tvářemi. Na rozloučenou prohlásili, že zítra Naděždu navštíví guvernérův sekretář a velitel města. Tato zpráva Kruzenšterna nadmíru potěšila: doufal, že význačné osobnosti, které ho chtějí navštívit, přivezou s sebou dovolení, aby námořníci směli vystoupit na břeh, a konečně něco řeknou o zamýšlené jízdě ruského vyslance k japonskému císaři do Edda. Důstojníci však řekli ještě několik slov, která Kruzenšterna nepotěšila – prohlásili, že guvernérovi sekretáři odeberou posádce Naděždy všechny zbraně a všechen střelný prach.

„Naše vláda si nepřeje, aby v nagasakském přístavu byli ozbrojení cizinci,“ řekli. „Až budete odtud odjíždět, vrátíme vám vaše zbraně i váš střelný prach.“

Kruzenštern se velmi znepokojil a tázal se ředitele Doefa:

„Povězte mi, řediteli, odevzdávají holandské lodě, když přijíždějí do Nagasaki, také všechen střelný prach Japoncům?“

„Ovšem,“ odpověděl Holanďan. „Odevzdáváme nejen střelný prach, ale dokonce i kordy. Jinak by nás sem za nic na světě nepustili.“

A loďka s hosty odrazila.

Příštího dne ve čtyři hodiny připlulo k lodi několik člunů naplněných rybami, jáhlami a živými husami. Kruzenštern si myslil, že tyto potraviny přivezly čluny na prodej, a začal se posunky ptát na cenu. Ale japonský tlumočník, který seděl v jednom člunu, mu vysvětlil, že ryby, jáhly a husy posílá nagasakský guvernér ruským námořníkům jako dar a že se za ně nemusí platit. Na lodi už dávno neměli čerstvé jídlo, a tak dárek všechny velice potěšil.

Za hodinu přijeli noví hosté v bárce, ozdobené barevnými praporky. Vlekly ji na laně čtyři loďky. Hosté – guvernérovi sekretáři a velitel města – vystoupili na palubu v doprovodu početné družiny, v níž bylo několik hudebníků, kteří ustavičně tloukli do bubnů. Kruzenštern odvedl hosty do důstojnické jídelny. Chovali se úplně stejně jako důstojníci, kteří přijeli včera: pohlaváři si sedli na pohovku a kouřili, a jejich podřízení stáli kolem nich. Mezi podřízenými bylo i několik tlumočníků. Asi za deset minut se Kruzenšternovi podařilo zapříst rozmluvu.

Nejdříve se ovšem tázal, kdy bude dovoleno ruskému vyslanci jet do Edda. Japonci však prohlásili, že na tuto otázku může odpovědět jenom vláda a že oni sami nic nevědí.

„Guvernér již včera vyslal posla do Edda se zprávou o vašem příjezdu,“ pravili.

Kruzenštern se zeptal, jak je z Nagasaki daleko do Edda a kolik času potřebuje posel, aby dojel tam a zpátky, ale dostalo se mu odpovědi zjevně zveličené a neurčité.

„Tam je hodně daleko. Budete muset čekat půldruhého až dva měsíce.“

Kruzenštern věděl, že Japonsko není ve skutečnosti veliké a že v něm nemůže být příliš velkých vzdáleností. Japonci mu stále odpovídali tak, že si nedovedl představit rozlohu jejich státu. Zřejmě považovali rozložení svých měst za vojenské tajemství.

Kruzenštern je žádal, aby dovolili ruským námořníkům procházet se po břehu a aby vyslanci Rezanovovi dovolili bydlet v městě, než přijde odpověď z Edda.

„Posoudíme to. Předáme vaši žádost guvernérovi. Zatím vám nemůžeme nic slíbit,“ tvrdili Japonci.

Rozmlouvali ještě půl hodiny a pak guvernérovi sekretáři požádali, aby jim Rusové odevzdali všechen střelný prach a všechny zbraně, které mají na lodi. Kruzenštern váhal, nevěděl, jak se má rozhodnout. Když se však poradil s Ratmanovem a Rombergem, rozhodl se vyhovět žádosti Japonců: vždyť by stejně v tomto přístavu, obklopeném japonskými bateriemi, byla Naděžda při srážce s Japonci rozstřílena a zničena, i kdyby měla svůj střelný prach. Pouze jednoho chtěl stůj co stůj dosáhnout – aby ponechali pušky šesti námořníkům, kteří tvoří vyslancovu čestnou stráž. Po dlouhých sporech Japonci svolili, aby si šest námořníků ponechalo pušky a malé množství nábojů. Všechen ostatní střelný prach a všechny ostatní zbraně naložili na bárku a odvezli.

„Tak se přece k nám zachovali milostivěji než k Holanďanům,“ pravil Ratmanov s úsměvem Kruzenšternovi. „Nechali nám aspoň kordy.“

Při loučení požádal Kruzenštern hosty, aby mu na loď poslali nějakého obchodníka, od něhož by mohl kupovat potraviny pro posádku, pokud Naděžda bude kotvit v Nagasaki.

„U nás mají právo nakupovat potraviny a zboží od našich obchodníků jenom Holanďané,“ odpověděl první guvernérův sekretář. „S Ruskem ještě nemáme obchodní smlouvu, proto zde nesmíte nic nakupovat. Všechno, co budete potřebovat, bude vám bezplatně posílat guvernér.“

Japonští pohlaváři i s družinou odjeli, ale teď na Naděždu přicházely skoro denně různé vysoké úřední osobnosti, takže si Kruzenštern záhy zvykl přijímat jen hosty.

Míjel týden za týdnem, a věc se téměř nehýbala z místa. Trvalo to půldruhého měsíce, než konečně guvernér vyhověl Kruzenšternově žádosti a dovolil námořníkům procházet se po břehu. Nesměli ovšem chodit, kde chtěli. Ruským námořníkům bylo na procházky po břehu vyhrazeno uprostřed prázdného prostranství místo čtyřicet kroků dlouhé a dvacet kroků široké. Japonci toto místo ohradili vysokou pevnou ohradou a kolem postavili ozbrojenou stráž. Námořníci se tam mohli procházet po pošlapané trávě kolem jediného stromu. A když člun Naděždy odvážel námořníky na místo jejich procházky, doprovázela jej pokaždé celá flotila člunů plných vojáků. Je proto přirozené, že podobná opatření brala lidem veškerou chuť k procházce, a tak tento kousíček souše měl cenu jen pro jednoho muže – hvězdáře Hornera, který tam odvezl svůj teleskop a zařídil si tam prozatímní hvězdárnu.

„Tam aspoň není houpání,“ vysvětlil Horner Kruzenšternovi. „Pozorovat hvězdy teleskopem na houpající se palubě je velmi obtížné.“

Rezanov se směl přestěhovat na břeh ještě později. Japonci se neustále vymlouvali, že nemohou najít místnost, jež by vyhovovala tak význačné osobě, jako je ruský vyslanec.

Konečně po dvou měsících od příjezdu vyhověli Japonci i této Kruzenšternově žádosti. Vybrali na samém břehu malý osamělý jednopatrový domek a ohradili jej pevnou vysokou ohradou. Tato ohrada oddělovala domek dokonce i od moře. K vodě vedla jediná vrata a zamykala se velkým klíčem, který nosil velitel stráže, ustanovený guvernérem. Když byla ohrada hotova, oznámili Kruzenšternovi, že se vyslanec může nastěhovat do domku.

Kruzenštern předtím nebyl nikdy v japonských domech, proto byl velmi překvapen, když si přijel prohlédnout budoucí vyslancovo obydlí. Japonci nemají žádný nábytek, a tak dům byl úplně prázdný. Pokoje byly od sebe odděleny velkými zástěnami z tuhého papíru, které se daly volně přemísťovat z místa na místo. Těmito pohyblivými stěnami mohli obyvatelé domu podle chuti měnit tvar svých pokojů.

S pohyblivými stěnami se Kruzenštern ještě jakžtakž smířil, ale s chybějícím nábytkem se smířit nemohl. Na jeho příkaz přivezli z Naděždy do domku židle, stoly a postel.

17. prosince se Rezanov přestěhoval do nového obydlí. Japonci, k překvapení námořníků, zařídili přestěhování neobyčejně slavnostně a vzdali Rusům toho dne mnoho neočekávaných poct. Kterýsi bohatý japonský kníže, žijící v Nagasaki, poslal vyslanci na cestu na břeh svou jachtu. Rusové neviděli ještě nikdy loď postavenou s takovou nádherou – stěny kajut byly natřeny lesklým lakem, schody byly z mahagonu, podlahy všude pokryty drahocennými koberci, záclony na dveřích byly vyšívané zlatem a po bocích celé lodi visely obrovské hedvábné pestrobarevné stuhy s nějakými nápisy. Sotva Rezanov sestoupil se svou družinou do jachty, vztyčili námořníci na přídi ruskou vlajku. Jachta vyplula v doprovodu několika set vyzdobených loděk. Seděli v nich hudebníci, kteří tropili neobyčejný hluk na podivných japonských nástrojích.

Tak vyjel ruský vyslanec do svého paláce. Jakmile však vstoupil dovnitř, zamkli ho. Pokaždé, když Kruzenštern jel k vyslanci nebo vyslanec jel na Naděždu ke Kruzenšternovi, museli zavolat velitele stráže, aby jim otevřel vrata. Bydlet s vyslancem měl právo jen určitý počet lidí, proto Japonci každý večer přepočítávali Rusy, kteří zůstali na břehu.

Druhého dne poté, co se vyslanec přestěhoval, dostavili se ke Kruzenšternovi japonští úředníci a prohlásili, že jim guvernér nařídil, aby převezli z lodi do vyslancova domu dary, které poslal ruský car japonskému panovníkovi. Tyto dary sestávaly většinou z obrovských drahocenných zrcadel, která se nevešla na žádný člun, a tak se k jejich přepravě musela postavit pramice ze silných trámů. Když Japonci uložili zrcadla na pramici, přikryli je z nějakého důvodu hromadami rudých, neobyčejně drahých suken.

„Není to škoda balit je do takových suken?“ ptal se jich Kruzenštern. „Zrcadlům se nic nestane, i když je přikryjete obyčejnými rohožemi.“ Ale úředníci byli zděšeni jeho slovy. Dary určené panovníkovi přikrýt rohožemi – takové rouhačství!

Kruzenštern se od nich dověděl, že bude-li panovník ochoten přijmout dary ruského cara, budou tato zrcadla odnesena z Nagasaki do Edda na rukou.

„Jinak to nejde!“ volali Japonci. „Před dvěma roky poslal čínský císař našemu panovníkovi jako dar slona. A náš panovník nařídil, aby toho slona přinesli z Nagasaki do Edda na rukou.“

„A dopravili ho tam?“ tázal se Kruzenštern.

„Dopravili!“ odpověděli Japonci.

Čas utíkal, a Rusové se stále nemohli dovědět, přijme-li panovník jejich posla nebo nepřijme. Japonci je stále ujišťovali, že odpověď z Edda ještě nepřišla.

Námořníci se hrozně nudili. Měli dokonce zakázáno stýkat se i s Holanďany. Kruzenštern již nikdy nespatřil ředitele Doefa. Jednou holandská loď opouštěla přístav, a když zvedla kotvy, přiblížila se náhodou docela blízko k Naděždě. Na kapitánském můstku uviděl Kruzenštern jednoho z kapitánů, kteří k němu přijeli na návštěvu společně s Doefem. Zvedl k ústům hlásnou troubu a přál hlasitě odjíždějícímu kapitánovi šťastnou cestu; Holanďan mu však neodpověděl a odvrátil se. Kruzenštern se rozzlobil, ale když se potom dověděl, že Japonci Holanďanům přísně zakázali mluvit s Rusy, pochopil, že kapitán nemohl jednat jinak.

Jednou časně ráno připluly do přístavu další tři holandské lodě. Na Naděždu přijel japonský důstojník a upozornil, že noví návštěvníci pozdraví nagasakskou pevnost dělovými výstřely.

„Nepovažujte střelbu za poctu vám,“ pravil, „ať vás nenapadne odpovídat salvou.“

Upozornění bylo nesmyslné – Rusové stejně nemohli pálit z děl, neboť neměli ždibec střelného prachu. Holanďané začali střílet na počest a pálili nepřetržitě šest a půl hodiny. Kruzenštern napočítal čtyři sta ran. Podle tehdejších mezinárodních styků měla loď, která připlula do spřátelené země, vystřelit nanejvýš třináct výstřelů. A jaké bylo Kruzenšternovo překvapení, když na čtyři sta výstřelů holandských lodí neodpověděla japonská pevnost ani jediným!

Kruzenštern byl ustavičně na lodi, proto se ovšem nemohl o životě a zvycích Japonců mnoho dovědět. Ale něco se přece jen dověděl a zapsal si to. Tady je úryvek z jeho zápisků:

Oblečení Japonců sestává z krátkého svrchního oděvu se širokými rukávy a z úzkého spodního, sahajícího až k patám, který se podobá šatům evropských žen s tím rozdílem, že je dole mnohem užší a pro chůzi velmi nepohodlný. Bohatý se od chudého odlišuje tím, že první nosí oděv z hedvábí a druhý z prosté hrubé tkaniny. Svrchní šat bývá obyčejně černý, ale nosí se i barevný. Sváteční oděv je většinou pestrobarevný.

Mnozí mají na svrchním šatu vyšitý rodinný erb velikosti velké mince. Podle erbu se dá na první pohled poznat, ke kterému rodu ten nebo onen urozený Japonec patří. Ženy za svobodna nosí otcův a po sňatku manželův erb. Chce-li kníže nebo guvernér někomu prokázat největší poctu, daruje mu svrchní oděv se svým erbem. Kdo byl poctěn takovým vyznamenáním, nosí rodinný erb na spodním šatu. Našemu vyslanci nesčetněkrát tvrdili, že ho očekává velké štěstí, daruje-li mu panovník oděv ozdobený císařským erbem.

V zimě nosí Japonci patero šestero šatů. Ale oděvy ze sukna nebo kožešin jsem neviděl ani jednou, třebaže tam v lednu a únoru bývá počasí velmi drsné.

Je zvláštní, že se Japonci nedovedou lépe obouvat. Jejich ponožky, dlouhé do polovic lýtek, jsou ušity z papírové tkaniny. Místo střevíců nosí pouhé sandály ze slámy, které jsou připevněny řemínky navlečenými na palec. Podlahy v jejich pokojích jsou vždy pokryty silným suknem a jemnými rohožemi. Proto si Japonec, než vejde do domu, zuje sandály. Urození necítí, jak je taková ubohá obuv nepohodlná, protože téměř nikam nevycházejí a celý den sedí se zkříženýma nohama.

Ale prostý lid, jehož je jistě devět desetin všeho obyvatelstva, velmi tím ovšem v zimních měsících trpí.

Japoncova hlava, do polovičky oholená, není ničím chráněna proti pětadvacetistupňověmu vedru, ani proti chladu, ani proti pronikavým severním větrům, dujícím po všechny zimní měsíce. Pouze za deštivého počasí se nosí deštník. Silně napomádované, lesklé vlasy se svazují na temeni v chomáček, který trčí dopředu. Péče o vlasy Japoncům patrně zabírá mnoho času. Nejenomže si je denně mažou a češou, ale denně si je i přistřihují. Vousy na bradě si nestřihají ani neholí, ale vytrhávají je vlásek po vlásku kleštičkami, aby jim rychle nerostly. Kleštičky a kovové zrcátko nosí každý Japonec ve svém zápisníku.

Japonci jsou tak čistotní, že se jim v tomto směru nedá nic vytknout, třebaže nenosí košile, bez nichž si tělesnou čistotu nedovedeme představit. Soudě podle toho všeho, zdá se, že zachovávání čistoty je vlastnost společná všem Japoncům bez rozdílu stavů…

31. března a 1. dubna měli Japonci svátek. Oslavovali jej tím, že rodiče svým dcerám darovali různé hračky. Této dětské zábavě věnovali dva dny, považovali ji tedy za velmi důležitou. Když nastaly tyto svátky, poslali dokonce i k nám tlumočníka s prosbou, abychom prozatím přerušili na lodi všechny práce.

Diplomacie

Teprve v polovici února 1805 se začaly objevovat první, zpočátku nejasné, zprávy o tom, jaký osud očekává ruské poselstvo.

Jednou přijeli na loď japonští úředníci s tlumočníky a oznámili, že panovník vyslal z Edda do Nagasaki zplnomocněnce, který má nařízeno vést jednání s ruským vyslancem. Podle jejich slov byl již zplnomocněnec na cestě. Je to velmi vysoký hodnostář, tak význačný, že má právo dívat se panovníkovi na nohy.

„Proč na nohy?“ divil se Kruzenštern.

Japonci mu vysvětlili, že obyčejní poddaní jejich panovníka musí v jeho přítomnosti ležet na podlaze tváří k zemi a mohou se přitom dívat jen na podlahu. Jen nejvýznačnější japonští velmoži se za rozmluvy mohou panovníkovi dívat na nohy. Jenom panovníkovým příbuzným, a to jen ve výjimečných případech, se dovoluje dívat se vladaři na břicho.

Kruzenštern docházel k přesvědčení, že Rezanovovi nebude dovoleno jet do Edda. Panovník sotva vyslal tak vysokého hodnostáře jen kvůli tomu, aby doprovázel ruského vyslance. Zřejmě má nařízeno vést jednání s vyslancem v Nagasaki.

Tento předpoklad se záhy potvrdil. 20. března Japonci úředně Kruzenšternovi oznámili, že hodnostář, kterého poslal panovník, projedná všechno s vyslancem zde v Nagasaki. Příjezd hodnostáře se očekával každým dnem.

Konečně 30. března přijel do Nagasaki se svou družinou osmi velmožů. Přidělili mu dům poblíž obydlí ruského vyslance.

Mezi Kruzenšternem a Japonci byla ihned zahájena jednání o tom, jakým ceremonielem má být doprovázeno diplomatické setkání představitelů obou mocností. Japonci chtěli, aby při setkání ruský vyslanec políbil nohu zplnomocněná jejich panovníka. Posléze se dohodli na tom, že se Rezanov pozdraví s japonským hodnostářem evropským způsobem, mírným úklonem hlavy, ale zato se objeví bez střevíců, bez kordu a bude sedět na podlaze.

K prvnímu setkání došlo 4. dubna. Rezanova vynesli z jeho domu na nosítkách s nádherným baldachýnem. Za nosítkami šlo pět mužů – major Friderici, poručík Košelev, rada Fos, doktor Ešenberg a poručík Levenštern. To byla vyslancova družina. Před nosítky šel námořník a nesl prapor.

Toto setkání nebylo ještě úředním jednáním, nýbrž bylo uspořádáno jen proto, aby se představitelé obou mocností vzájemně seznámili. Když si jeden druhému řekli několik zdvořilých slov a poptali se vzájemně na zdraví, Rezanov a japonský hodnostář se rozloučili.

K druhé schůzce, ke skutečnému jednání, se sešli příštího dne, 5. dubna.

Rezanova odnesli podruhé pod baldachýnem do hodnostářova domu. Po opětovných pozdravech a zdvořilostních projevech začali rokovat. Představitel japonské vlády přečetl dlouhé, neobyčejně slavnostní poselství, podepsané japonským císařem. Tlumočníci to přeložili do holandské řeči.

V poselství zakazoval japonský císař ruským lodím napříště navštěvovat japonské přístavy a odmítal podepsat jakoukoli obchodní smlouvu. Dokonce odmítal dary, přivezené z Ruska.

A tak se museli první ruští vyslanci z Japonska vrátit domů, aniž co pořídili.

Ostatně japonský císař byl ve svém poselství velmi blahosklonný. Slíbil bezplatně zásobit ruskou loď na dva měsíce potravinami a kromě toho daroval ruským námořníkům dva tisíce pytlů soli, dva tisíce maličkých hedvábných koberečků a dvě stě pytlů jáhel.

„Proč však japonský panovník odmítl přijmout dary přivezené z Petrohradu?“ tázal se Kruzenštern Rezanova, když se vyslanec vrátil na loď a vyprávěl mu všechno, co se stalo.

„V poselství stojí,“ odpověděl Rezanov, „že kdyby panovník dary přijal, musel by poslat do Sankt-Petěrburgu japonskou loď s dary pro ruského panovníka, ale to není možné, protože zákon zakazuje Japoncům opustit vlast.“

„Kolik jsme v tomto prokletém přístavu zbytečně promrhali času!“ zvolal Kruzenštern.

Potraviny, sůl, jáhly, hedvábné koberečky – to všechno Japonci dodali v několika dnech. Sami si už přáli, aby Rusové co nejdříve odjeli. Rezanov opustil svůj dům a přepravil se opět na loď i s neblahými zrcadly, která nikdo nemusel nést do Edda na rukou.

24. dubna vyplula Naděžda z nagasakského přístavu.

A i n o v é

„Vraťte se na Kamčatku podél východních břehů Japonska,“ pravili Japonci Kruzenšternovi před odjezdem. „Podél západních břehů se nedovoluje cizincům plout.“

Když se znovu octli na širém moři, námořníci si s ulehčením oddechli. Těžký sedmiměsíční útlak skončil, cítili se opět svobodní. Tady Kruzenštern nemusel poslouchat japonské příkazy. A když se vzdálil na padesát verst od Nagasaki, najednou se rozhodl, že popluje na sever zakázanou cestou, zrovna podél západních břehů Japonska.

Ve skutečnosti nic neriskoval. Střelný prach mu před odjezdem vrátili, takže děla Naděždy byla nyní pro nepřítele stejně nebezpečná jako dříve. Viděl v Nagasaki japonskou flotilu a věděl, že Japonci nemají ani jednu loď, která by byla schopna zápolit s Naděždou v rychlosti a síle – to znamená, že se nemusí obávat pronásledování. Ani se nebál, že takovým neuposlechnutím zhorší diplomatické vztahy mezi Japonskem a Ruskem, vždyť Japonci sami nechtějí mít s Ruskem žádné diplomatické styky.

A lákavého bylo na této cestě velmi mnoho. Za prvé, touto cestou neplul ještě ani jeden evropský mořeplavec kromě Lapérouse, ale ten se celou cestu držel břehů asijské pevniny, a tak o Japonsku mohl přinést velmi málo zpráv. Korejský průliv, Japonské moře a západní pobřeží Japonska byly známy jen z japonských a čínských map, o jejichž přesnosti se Kruzenštern již mohl přesvědčit. Dokonce i počet ostrovů v Japonském souostroví vyvolával tehdy mezi zeměpisci spory.

Za druhé, tato cesta vedla k ostrovu Sachalinu, což bylo tehdy opravdu jedno z nejméně prozkoumaných míst na zeměkouli. Kromě Lapérouse nikdo z Evropanů Sachalin nenavštívil. Byl podle všeho i Japoncům téměř neznámý, aspoň jeho severní část, protože na každé své mapě jej označovali jinak: nedalo se ani říci, je-li to ostrov nebo celá síť ostrůvků, ležících těsně vedle sebe. A byli i takoví zeměpisci, kteří tvrdili, že Sachalin není ostrov, ale poloostrov spojený s asijskou pevninou úzkou šíjí.

Za třetí, tato cesta byla podle Kruzenšterna mnohem kratší než cesta podél klikatých východních břehů Japonska. A proto se Kruzenštern pochopitelně nechtěl vzdát možnosti proplout touto cestou.

Naděžda vplula pod plnými plachtami do Korejského průlivu.

20. dubna spatřili ostrov Cušimu, který leží na samém konci Korejského průlivu. Když pečlivě zakreslil břehy Cušimy na mapu, vplul Kruzenštern se svou lodí do Japonského moře a zamířil dál na sever. Zprvu se snažil z opatrnosti držet se na širém moři, daleko od břehu, ale potom, když dosáhl 39° severní šířky, rozhodl se zahnout k východu a hledat břeh Japonska.

1. května znovu spatřili pevninu. Byl to určitě ostrov Hondo, největší z japonských ostrovů. Břeh vybíhal daleko do moře a tvořil dlouhý mys, na němž se klenula dýmající hora – velká sopka. Naděžda obeplula mys a plula dál na sever; neztrácela již břehy z dohledu, ale plula ostražitě v dosti velké vzdálenosti. Ostatně se námořníkům nepodařilo nic nebezpečného zpozorovat – moře bylo pusté a severní část Honda byla plná hor, takže se zdála neobydlená.

Po dvou dnech spatřili v kvetoucím údolí na břehu maličké japonské městečko. Pole kolem něho byla stejně pečlivě obdělána jako na Kiusiu. Na úbočích pahorků rostly nevelké tmavozelené háje docela pravidelného tvaru. V ústí říčky vedle městečka kotvilo mnoho velkých člunů. Obyvatelé pobřeží se zřejmě živili rybolovem.

Kruzenštern se nechtěl ukazovat Japoncům, a když spatřil městečko, vzdálil se od břehu. Ale v městečku již zpozorovali velkou cizí loď. Poslali za ní šest loděk; v každé z nich bylo po třiceti lidech. Vítr byl toho dne velmi slabý a čluny, poháněné všemi vesly, doháněly loď. Kruzenštern nařídil pro všechny případy nabít děla. Nevěděl, jaké úmysly chovají lidé, kteří se ženou za ním. Nakonec ho loďky dohnaly. Kruzenštern zvolal do hlásné trouby několik uctivých japonských pozdravů, kterým se naučil v Nagasaki; ale Japonci mu vůbec neodpověděli. Obepluli na svých člunech loď a zamířili zpátky k břehu. Patrně se jim ruská loď zdála příliš velká, proto s ní nechtěli nic mít.

Nakonec druhého dne kvečeru spatřil Kruzenštern Cugarský průliv, který odděluje Hondo od Hokkaida, nejsevernějšího japonského ostrova. Přesnou polohu průlivu tehdy ještě Evropani neznali, proto Kruzenštern věnoval celý příští den na jeho prozkoumání.

Potom se opět vrátil do Japonského moře a podél západních břehů ostrova Hokkaido plul dál na sever.

Zde už byly zcela neznámé kraje. Kruzenštern se divil, jak nepřesně byly břehy Hokkaida zakresleny na japonských mapách. Pro něho byl každý mys, každý záliv překvapením. Jednou se mu dokonce zdálo, že objevil nový průliv, který rozděluje Hokkaido na dvě části. Kdyby tomu tak bylo, znamenalo by to, že Hokkaido není jeden, ale dva ostrovy. Dva dny ztratila Naděžda na prozkoumání domnělého průlivu. Nakonec se ukázalo, že to není průliv, ale velký záliv, zařezávající se do pevniny.

10. května konečně Naděžda dosáhla nejsevernějšího bodu Hokkaida a vplula do Lapérousova průlivu, který odděluje Hokkaido od Sachalinu. Bylo mlhavé počasí, takže sachalinský břeh nebylo vidět.

Po celou plavbu podél břehů Hokkaida nespatřil Kruzenštern ani jedno lidské obydlí, proto došel k názoru, že je tento velký japonský ostrov téměř neobydlen. A je-li tomu tak, kdo mu může zabránit vylodit se na břeh?

A začal hledat příhodnou zátoku.

Velmi brzy našli záliv, který se dobře hodil k zakotvení. Kruzenštern se však v jednom zmýlil. Ostrov Hokkaido byl obydlen. Když Naděžda obeplula mys a vplula do zálivu, vyrazila jí naproti malá loďka, v níž seděl muž.

„To není Japonec,“ řekl Ratmanov, který se díval dalekohledem.

Muž v loďce se opravdu nepodobal Japonci. Japonci si vytrhávají vousy, kdežto on měl velký černý plnovous. Japonci chodí za každého počasí bez klobouků, a muž v loďce měl na hlavě široký, jehlanovitý slaměný klobouk. Japonci nosí hedvábné kimono, a náš plavec měl oděv ze sobolích kůží. Svým vzezřením připomínal spíše Kamčadala než Japonce. Loďku měl naplněnou rybami.

„Podle všeho je to chlupatý Ain,“ domníval se Kruzenštern.

O chlupatých Ainech se v Evropě vědělo od katolických mnichů jezuitů, kteří v XVII. století přijeli do Japonska, aby zdejší obyvatelstvo obrátili na křesťanství. Když byli jezuité z Japonska vypuzeni, vyprávěli, že v severních částech země žije zvláštní národ – chlupatí Ainové. Chlupatí se říká těmto lidem proto, že prý mají celé tělo chlupaté jako zvíře. Hokkaido je jeden z nejsevernějších japonských ostrovů, a tak bylo zcela přirozené se domnívat, že jeho obyvatelé, nepodobní Japoncům, jsou chlupatí Ainové.

Kruzenštern zamával na muže v loďce rukou; žádal ho tak, aby připlul k lodi. Ale člověk prudce zavesloval k břehu a zmizel v mlze.

Ostatně, jakmile Naděžda zakotvila, obklopilo ji několik desítek loděk; v každé z nich seděl muž rovněž s podobným plnovousem a ve stejném slaměném klobouku. Kruzenštern je všechny pozval posunky na palubu a oni se hned vyšplhali po lánech a přitom vlekli na zádech žoky ryb. Několikrát se hluboce uklonili až k zemi, jak se Japonci uklánějí svým představeným, pak se narovnali a dobrosrdečné se usmívali pod širokými plnovousy.

„Vy jste Ainové?“ tázal se jich Kruzenštern.

„Ainové, Ainové!“ radostně křičeli vousáči.

Dali Rusům ryby jako dar a nic za ně nežádali. Ale Kruzenštern byl pevně rozhodnut se jim odměnit. Nařídil přinést na palubu mnoho drobných evropských věcí. Ainové si s údivem a nadšením prohlíželi skleněné korály, nože, sekery a nádobí. Ale ze všeho nejvíc se jim líbily lesklé měděné knoflíky. Vyhazovali je do vzduchu, podávali si je z ruky do ruky a smáli se. Ale Kruzenštern dlouho nemohl vysvětlit svým hostům, že jim daruje tyto knoflíky do úplného vlastnictví. Ainové nevěřili takové štědrosti a vraceli knoflíky zpátky; když se však nakonec přesvědčili, že si je mohou vzít s sebou, měli velkou radost. Sevřeli knoflíky ve svých velkých dlaních, naskákali do loděk a odjeli na břeh.

Námořníci si velmi přáli, aby se mohli projít po pevné zemi. Naposled se volně procházeli v Petropavlovsku – před devíti měsíci. Od té doby byli skoro nepřetržitě uzavřeni na své lodi. A tak když nyní Naděžda zakotvila, všichni si přáli, aby se co nejdříve dostali na břeh, ačkoli to nebylo bez nebezpečí: Hokkaido bylo přece japonské území.

Kruzenštern zanechal loď pod dozorem Ratmanova, vzal námořníky a učence a nasedl do člunu. Člun zamířil k břehu, zahalenému mlhou. U samého pobřeží mu zahradil cestu klokotající příboj, jímž bylo velmi nebezpečné proplout. Tu mu však přispěchali na pomoc Ainové ve svých malých loďkách s plochým dnem.

Hbitě, bez nejmenší pohromy, proklouzávali bouřící se pěnou, kde by se každá evropská loďka nevyhnutelně převrhla. Obklopili lodní člun, vzali námořníky do svých loděk a dopravili je úplně šťastně přes vlnobití příboje na břeh.

Na břehu Kruzenšterna nejvíce ze všeho překvapil sníh – asi loket vysoký – který pokrýval celou pevninu. Byl již květen a v měsíci květnu se nenajde sníh ani v místech, jež leží mnohem severněji než Hokkaido, například v Archangelsku.

Sníh na Hokkaidu začal teprve tát, takže nebylo naděje, že všechen roztaje dříve než začátkem června. Tento hluboký kyprý sníh velmi rozhořčil námořníky, neboť jim znemožňoval řádně se projít. Nezbývalo jim, než aby se toulali po několika úzkých pěšinkách, vyšlapaných mezi domky.

Domků bylo pět. Stály pod sosnami na břehu, podobné chalupám ruských venkovanů: zdi byly vystavěny ze silných, časem zčernalých klád, střechy byly doškové, komíny hliněné. Nepřipomínaly ničím lehké japonské domečky, vystavěné z tenkých prken a lepenky. Od ruských chalup se lišily jen okny, jež nebyla zasklena sklem nebo slídou, nýbrž byla potažena průsvitnými tuleními měchýři. U každého domku stála kůlna, kde byly uschovány uzené ryby.

Ainové začali jeden přes druhého zvát hosty do svých chalup. Kruzenštern do jedné zašel. V domku nebyl žádný nábytek a celá desetičlenná rodina obědvala vsedě na podlaze. Oběd sestával z ryb a jáhlové kaše. Hospodáři prosili hosty, aby poobědvali s nimi, a námořníci, aby je neurazili, snědli po kousku lososího masa. Kruzenštern si přitom všiml, že Ainové mají všechno nádobí japonské a že jim je japonci nepochybně přivezli z jihu. Na stěně visel hedvábný japonský oděv, který Ainové patrně nosí v létě, kdy v kožiších je příliš horko.

„Rád bych viděl tu srst, která jim roste po těle,“ řekl poručík Golovačev Kruzenšternovi. „Co myslíte, kapitáne, mohl bych je požádat, aby se svlékli?“

Kruzenšterna to samého velmi zajímalo. Kdo by se nechtěl podívat na takovou zvláštnost – na člověka, jehož tělo je pokryto srstí! A začal přemlouvat mladého Aina, aby si na chvíli svlékl svůj kožich. Ain byl velmi překvapen, nijak nedovedl pochopit, kvůli čemu se má svléknout, ale nakonec svolil. Kožich ze sobolích kůžiček měl oblečen přímo na holé tělo. Svlékl jej.

„Kde je srst?“ zvolal překvapeně Golovačev. „Nemá na sobě víc chlupů než my“, kapitáne! Ain opravdu neměl na těle žádnou srst.

Požádali ho, aby se několikrát otočil, prohlédli mu hruď, záda, ramena, ale nic nenašli. Nejobvyklejší lidská hruď, nejobvyklejší záda – nikde žádná srst.

Kruzenštern rozdal všem obědvajícím dárky, hlavně knoflíky, a námořníci se vrátili na loď. Přes příboj je opět převezli ve svých loďkách vlídní Ainové.

Na lodi očekával Kruzenšterna nový host – japonský důstojník, který právě přijel z břehu.

Kruzenštern přivítal Japonce na palubě a uklonil se mu co nejuctivěji. Japonec se také uctivě poklonil, ale tvářil se hrozivě, ukazoval rukou na jih a říkal hněvivě:

„Bum, bum! Bum, bum! Bum, bum!“

Tohle „bum, bum“ opakoval tak dlouho, dokud se Kruzenštern nedovtípil, že chce říci, že brzy od jihu připlují japonské lodě a vyženou Rusy lodními děly. Kruzenštern mu dal posunky najevo, že se japonských lodí nebojí a že připlul k ostrovu Hokkaido s mírumilovnými úmysly.

Dorozumět se s Japoncem pomohl Kruzenšternovi Rezanov, který se za sedmiměsíčního pobytu v Nagasaki naučil dosti japonských slov. Japonec se ptal, z kterého státu připluli námořníci, a když se dověděl, že z Ruska, najednou k všeobecnému překvapení radostně zvolal:

„Dobže! Dobže! Rozumět ruský – dobže!“

Ukázalo se, že do toho zálivu již před několika lety připlula ruská loď z Ochotska – patrně obchodní. Důstojník se tehdy setkal s ruskými námořníky, také je přemlouval, aby odjeli, a zapamatoval si několik ruských slov.

Kruzenštern odvedl hosta do důstojnické jídelny. Japonec rozhodně odmítl poobědvat, ale šálek čaje ochotně vypil.

Vyprávěl, že obvykle žije v Macumaji, japonském městě na jihu Hokkaida, a sem přijíždí jen v létě, aby sledoval obchod mezi Ainy a japonskými obchodníky. Ainové vyměňují své ryby s Japonci za kroupy, čaj, nádobí a železné věci. Dříve byl podle jeho slov celý ostrov Hokkaido osídlen Ainy, ale teď se Japonci přestěhovali z Hondo do jižní části Hokkaida a vypudili všechny Ainy na sever.

Kruzenštern chtěl dát svému hostu dar. Nabídl mu obnošenou důstojnickou uniformu, dosti velké zrcadlo a šavli.

Ale Japonec odmítl dar přijmout.

„Kdyby moji představení uviděli tyto věci u mne, myslili by, že jsem vás sem pustil za úplatek,“ vysvětlil mu všelijak posunky a slovy. „A já jsem vás sem pustil proto, že nemohu sám bojovat s válečnou lodí!“

Ostatně už od samého počátku horlivě přemlouval Kruzenšterna, aby odplul, a strašil ho svým „bum, bum“. Kruzenštern slíbil, že odpluje, jakmile se rozplyne mlha. Dodal, že se připravuje plout k Sachalinu, a ptal se Japonce, zná-li tento ostrov.

„Ovšem,“ odpověděl Japonec. „Není odtud daleko, za jasného počasí je dokonce vidět. Je tam právě mnoho našich obchodních lodí.“

Ale podrobnější vyptávání Kruzenšternovi ukázalo, že Japonci znají pouze jižní břeh Sachalinu a o ostatní části ostrova nic přesného nevědí.

Kapitán čestně splnil slib, který dal japonskému důstojníkovi, a 13. května, když se nakonec mlha rozplynula, Naděžda opustila Hokkaido.

Prozkoumání Sachalinu

9. května vpluli do zálivu Aniva na jižním pobřeží Sachalinu. Tato část ostrova se ničím nelišila od severního konce Hokkaido, byla jen trochu lesnatější. Žili tu také Ainové, kterým vládli japonští důstojníci.

Kruzenštern vedl svou loď nejprve na východ, potom na sever a vplul do druhého sachalinského zálivu, zvaného záliv Těrpenija, ležícího na sever od zálivu Aniva. Zprávy o něm byly velmi nepřesné. Kruzenštern prozkoumal a zakreslil na mapu všechny břehy. Až sem Japonci ještě nepronikli a kraj byl úplně pustý. Žili tu asi také Ainové, ale když spatřili námořníky, uprchli do lesa.

Když Naděžda opustila záliv Těrpenija, zamířila podle východního břehu Sachalinu dále na sever. Plula pomalu; břeh byl úplně neznámý, takže každý záhyb bylo třeba zakreslovat na mapu. Ale 26. května jim zahradil cestu hustý plovoucí led. Nebylo možné jím prorazit. A Kruzenštern začal uvažovat, jak se má rozhodnout, má-li tady počkat, až led roztaje, a potom pokračovat ve zkoumání břehů Sachalinu, nebo všeho nechat a ihned se vydat na Kamčatku.

Opustit Sachalin se mu nechtělo, ale Rezanov spěchal do Petropavlovska, aby odtamtud co nejdříve poslal do Petrohradu zprávu o výsledcích svého jednání s Japonci.

Kruzenštern přijal po dlouhém váhání nakonec toto rozhodnutí: popluje bez zastávky na Kamčatku, tam nechá Rezanova a okamžitě se vrátí na Sachalin, aby prozkoumal jeho břehy.

5. června vplula Naděžda opět do Petropavlovského přístavu.

Nikdo si nedovede představit, jak byli obyvatelé Kamčatky nadšeni, když se dozvěděli, že v lodním skladišti je dva tisíce pytlů soli. Dar japonského císaře jim přišel nanejvýš vhod. Kruzenštern dal odvézt všechny pytle na břeh a zadarmo rozdělit mezi obyvatelstvo.

Petropavlovčané, kteří jindy celá léta neměli špetku soli, byli nyní zásobeni na několik let.

Rezanov poslal do Petrohradu dlouhou podrobnou zprávu o všem, co se dálo s poselstvem v Japonsku. Chystal se také jet přes Sibiř domů, ale v Petropavlovsku ho už očekávala listina z Petrohradu s rozkazem, aby jel na Aljašku a tam provedl revizi. Rezanov, kterému se k smrti chtělo domů, byl nucen se svou družinou nasednout na loď Americké společnosti a vydat se přes Beringovo moře do Ameriky.

Vyložení soli a správka lanoví zdržela Naděždu v Petropavlovsku celý měsíc. Teprve 5. července vyplula na moře a zamířila opět k Sachalinu. Poprvé za celou plavbu neměla na palubě cestující ani přebytečný náklad, což jí velmi ulehčovalo plavbu.

16. července připluli k sachalinskému břehu, právě na to místo, kde byli téměř před dvěma měsíci. Led dávno roztál a moře bylo čisté. Kolem lodi se šplouchalo mnoho tuleňů.

Pluli zvolna podél sachalinského břehu na sever. Každý záliv, každou zátoku bylo třeba označit na mapu. Taková pečlivá, obtížná práce vyžaduje mnoho času. Země, hned zarostlá lesem, hned zasypaná holým pískem, byla úplně pustá. Námořníci se nikde nesetkali s lidským obydlím.

21. srpna připluli k nejsevernějšímu sachalinskému mysu. Kruzenštern jej nazval Alžbětiným mysem. Když Naděždu obeplula ostroh, zamířila na jih podél severozápadního břehu Sachalinu.

Ale námořníci chápali, že se jim nepodaří obeplout celý Sachalin – na podzim musí být v Číně, kde na ně bude čekat Něva. Zastavili se na několik dní v maličké zátoce, kterou pojmenovali podle své lodi Naděždinou zátokou, zásobili se tam pitnou vodou a pluli zpátky na Kamčatku.

30. srpna Kruzenštern vplul potřetí se svou lodí do Petropavlovského přístavu.

Krátké severní léto se už blížilo ke konci. Počasí bylo každým dnem stále chladnější, deštivější a větrnější. Kruzenštern chtěl odplout před příchodem podzimních bouří. Ale přípravy k dlouhé, nebezpečné cestě kolem Asie a Afriky si vyžádaly více času, než předpokládal. Pět neděl potřeboval na prohlídku a správku lanoví, plachet a nákup potravin. A zatím se blížila časná kamčatská zima.

Ke konci září připlula z Aljašky do Petropavlovska obchodní loď Americké společnosti. Kapitán této lodi přijel na Naděždu na návštěvu.

„Nesetkali jste se v Americe s Něvou?“ ptal se Kruzenštern.

„Ne, nesetkali,“ odpověděl kapitán. „Ale musím vám oznámit, že podle zpráv, které kolují na Aljašce mezi polárními lovci, musila kdesi posádka Něvy svést boj s Indiány. Ale jak skončila tato srážka, nemohu vám říci.“

Po této zprávě se Kruzenštern začal ještě rychleji připravovat k odplutí.

Kapitola čtvrtá

ČÍNA

Španělská mapa

29. října opustila Naděžda Petropavlovsk. Nestačila však doplout ani doprostřed Avačinské zátoky, když začalo hustě sněžit. Chvějivé kotouče mlhy v mžiku zahalily moře a břeh. Lidé na palubě neviděli jeden druhého. Jak v tom najít úzký průliv spojující Avačinskou zátoku s oceánem?

Kruzenštern si nedovedl ani představit, jakým směrem leží Petropavlovsk, který právě opustili. Náhle div nenajeli na mělčinu – olovnice ukázala čtyři lokty hloubky. Bylo jasné, že zabloudili. Křižovali, každou chvíli měnili směr. Ale výjezd ze zálivu, ač byl tak blízko, zmizel v metelici beze stopy.

V pět hodin nastala noc. A celou tuto nekonečnou podzimní noc strávila Naděžda pod napjatými plachtami několik mil od Petropavlovska. Námořníci po celou dobu odstraňovali z paluby sníh. Několikrát museli vylézt na stěžně a setřást jej z plachet: lepkavý sníh se na ně lepil, pokrýval je silnou vrstvou, až visely jako těžké pytle a bylo nebezpečí, že se utrhnou.

11. října ráno konečně přestal sníh padat a vzduch se vyjasnil. Břeh se za tyto dva dny úplně změnil: hluboké závěje zavály všechny jámy a kameny. Jasnou bělostí bolely oči. Domky Petropavlovska, které bylo v dálce vidět, byly zaváty až po okna sněhem, takže vypadaly ještě nižší. Začala osmiměsíční kamčatská zima.

Naděžda bez veškeré námahy proplula průlivem, vyplula na oceán a zamířila přímo k jihu. Všichni se radovali, že se rozloučí s tou smutnou, chmurnou zemí. Ráhna se pokryla ledovou kůrou, paluba byla tak kluzká, že se po ní nedalo chodit. Jak to bylo příjemné, že kamčatské hory zaváté sněhem mizejí už za obzorem. Za dvě neděle zahřeje prokřehlé námořníky palčivé tropické slunce.

Kruzenštern byl přesvědčen, že Něva ho už očekává v Macau; domluvil se s Lisjanským, že se tam s ním setká koncem září.

Kruzenštern měl vykonat cestou ještě jeden důležitý úkol. Aby bylo možno pochopit, v čem tkví, je nutno znát některé události, které se odehrály třiašedesát let před plavbou Naděždy a Něvy kolem světa.

Roku 1742, za války mezi Anglií a Španělskem, plula v Tichém oceáně anglická vojenská fregata pod velením admirála Ansona. Nenadále se setkala se španělskou obchodní lodí, která plula z Manily, hlavního města Filipínských ostrovů, do Acapulca, přístavu v Mexiku, tehdy španělské kolonii. Admirál Anson po krátkém boji španělskou loď zajal. Angličané se zmocnili bohaté kořisti; Španělé vezli mnoho vzácného zboží. Ale admirál Anson si ze všeho nejvíce cenil zeměpisné mapy, kterou našel v kajutě španělského kapitána.

Mapu Tichého oceánu, nalezenou na španělské lodi, přivezl admirál Anson do Anglie. Tam ji začali studovat nejvýznamnější angličtí zeměpisci. Objevili na ní mnoho dosud neznámých zemí. Ale některé údaje se jim zdály podezřelé, nepravděpodobné. Na některých místech angličtí mořeplavci už byli, a mapy, které pořídili, nesouhlasily vždy s mapou Španělů. Zeměpisci pochopili, že španělská mapa vyžaduje pečlivého prověření.

Mezi jiným byly na této mapě na východ od Japonska označeny tři velké ostrovy: Guadeloupe, Malabrigos a San Juan. V této části oceánu nikdy nikdo z anglických a francouzských mořeplavců nebyl a tyto ostrovy neviděl. Třebaže byly označeny na všech mapách, přece mnozí zeměpisci chovali podezření, že tyto ostrovy ve skutečnosti neexistují a že si je některý španělský kapitán prostě vymyslil, aby se pochlubil ve své vlasti svými objevy.

Kruzenštern spěchal, aby se setkal s Něvou, přece se však rozhodl trochu odbočit z přímé cesty na východ a věnovat tři čtyři dny, aby konečně vyjasnil, jestli ostrovy Guadeloupe, Malabrigos a San Juan skutečně existují.

Kamčatka už dávno zmizela v dálce, ale stále se neoteplovalo. Nebe bylo těžké, zahalené honícími se černými mraky. Vanul silný vítr. S Naděždou to prudce zmítalo. 13. října konečně vyhlédlo sluníčko, ale za půl hodiny opět zmizelo v mracích a počasí se ještě zhoršilo. Rozpoutala se bouře. Vlny zalévaly palubu, lidé promokli, jejich šaty se pokrývaly tvrdou ledovou kůrou. Přitom celou dobu vanul nepříznivý vítr. Dul právě odtud, kde měly ležet tajemné ostrovy, označené na španělské mapě. Vypadalo to, jako by Guadeloupe, Malabrigos a San Juan úmyslně nechtěly nechat námořníky připlout k sobě.

21. října najednou mráz přestal a hned bez jakéhokoli přechodu nastalo dusné vedro. Ale tím se nikomu neulehčilo – vítr vanul jako dříve nepříznivý, vlny se vzdouvaly do výše stěžňů, byla mlha, v níž lidé neviděli jeden druhého na vzdálenost dvou kroků, a trval liják. V takovém vlhkém parnu se lidé dusili jako v lázni. Ale odhodlání námořníků nemohlo nic zlomit. Naděžda urazila za den jen několik mil, ale přesto ani jednou neodbočila z cesty.

Teprve dvacátého se konečně utišila bouře, která zuřila dvacet dní. Nebe se vyjasnilo, vyhlédlo slunce, vítr se změnil, moře se začalo náhle uklidňovat. Podle mapy měl být ostrov Guadeloupe už zcela blízko. Námořníci dychtivě prohlíželi vyjasněný obzor. Každý chtěl první spatřit pevninu, ale po ostrově nebylo nikde nejmenší stopy – jenom moře a nebe.

V noci Kruzenštern nařídil stáhnout plachty a plout co nejpomaleji, aby nenajeli ve tmě na pobřežní skály. Téměř nikdo nešel spat – všichni poslouchali, všichni chtěli zachytit hluk pobřežního vlnobití. Co chvíli házeli olovnici, ale ani provazem sto padesát loktů dlouhým nemohli dosáhnout dna.

Sotva vyšlo slunce, opět se všichni vrhli vyhlížet zemi, ale opět nespatřili nic kromě moře a nebe. Když Kruzenštern určil zeměpisnou délku a šířku, zjistil, že Naděžda je právě na tom místě, kde na španělské mapě je označen střed ostrova Guadeloupe.

„Plujeme po souši,“ říkal se smíchem Ratmanovovi, který zklamaně pohlížel na pustý obzor. „Copak nevidíte, že nás obklopují lesy, pole a hory?“

„Já bych všechny ty prolhané chvastouny, kteří objevují neexistující ostrovy, nechal oběsit,“ zlobil se Ratmanov. „Vzpomínáte si, kolik času promarnil Lapérouse, aby dokázal, že neexistují ostrovy, které údajně objevil kapitán Laroche v jižní části Atlantického oceánu? Teď můžeme klidně plout do Číny. Ostrovy Malabrigos a San Juan se ničím neliší od Guadeloupu. Proto nestojí za to je hledat…“

„Máte pravdu,“ odpověděl Kruzenštern. „Ani Malabrigos a San Juan neexistují. Přece však bylo naší povinností to dokázat, aby později jiní mořeplavci nemuseli hledáním neexistujících ostrovů promarnit tolik času a sil, kolik jsme promarnili my.“

Již 1. listopadu Naděžda přeplula ostrov Malabrigos s touž lehkostí jako předtím ostrov Guadeloupe a 5. listopadu ostrov San Juan, zakreslený na mapě vedle ostrova Malabrigos.

Teď mohli zamířit na jihozápad – do Macaa.

Piráti

Tajemná Čína vábila mladé poručíky a podporučíky Naděždy stejně jako Japonsko. Ani jedna ruská loď nenavštívila před nimi čínské břehy. Veškerý rusko-čínský obchod od dávných dob vedl výhradně přes maličké sibiřské městečko Kjachtu. Kjachta leží těsně u hranic Mongolská, které tehdy patřilo Číně. Tam přijížděli čínští obchodníci, přiváželi žoky čaje, kupovali ruské sobolí a liščí kožešiny a odváželi je karavanami přes poušť Gobi.

O Číňanech věděli námořníci velmi málo: slyšeli, že Peking je největší město na světě, že se Číňané modlí v podivných chrámech – pagodách – že vyrábějí jedinečné nádobí z porcelánu, že nepíší zleva doprava, ale shora dolů, že jsou nadmíru zdvořilí a že jim vládnou mandarínové. Proto všichni chtěli navštívit tu zajímavou a neznámou zemi.

„Nedělejte si naděje,“ otvíral jim oči Kruzenštern. „Jaksepatří poznat Čínu se vám nepodaří. Macao je portugalské město. Má přístav, několik evropských domů, kasárny, pevnosti a katolické kláštery, přeplněné mnichy vyslanými z Portugalska. Je sice pravda, že vedle Macaa, v témž zálivu, se rozkládá Kanton, velké čínské město, ale Evropanům je vstup do něho přísně zakázán.“

Počasí nyní plavbě přálo. 18. listopadu spatřili námořníci břeh ostrova Formosy. Formosa leží zcela blízko činy a v té době patřila Číňanům. Už nezbývalo plout dlouho. Brzy si budou všichni moci odpočinout v pohodlném přístavu.

Devatenáctého listopadu v pět hodin odpoledne, sotva Formosa zmizela z dohledu, zpozoroval Kruzenštern maličký ostrůvek, na němž stály dva domečky. Od ostrova odrazila loďka a rychle plula k Naděždě. Kruzenštern nařídil zvolnit plavbu a loďka připlula těsně k lodi. Shora spustili lano a po něm se vyšplhal na palubu starší Číňan.

Celá posádka se shromáždila kolem něho, zvědavě si prohlížela jeho žlutý vrásčitý obličej, oholené temeno a dlouhý, pevně utažený cop.

Číňan přistoupil ke Kruzenšternovi, hluboce se mu uklonil, že se div nedotkl čelem paluby, a vysvětlil lámanou angličtinou, že je lodivod a že je za menší poplatek ochoten dovést Naděždu do přístavu Macao.

Kruzenštern se velice radoval této nabídce, protože u Macaa je mnoho podmořských mělčin a skalisek, takže kdo je nezná, může stěží dovést loď do přístavu.

Loďka odplula zpátky k ostrůvku a starý Číňan zůstal na Naděždě. Ostatně se měl svých lodivodských povinností ujmout až teprve v noci, proto sestoupil dolů, poobědval společně s námořníky a lehl si na lůžko.

Krátce před západem slunce spatřil Kruzenštern vpředu mnoho čtyřcípých plachet, ozářených rudými paprsky nízko skloněného slunce. Slunce právě zapadalo za loďmi a překáželo v prohlídce, takže bylo vidět pouze tmavé obrysy plachet. Napočítal asi tři sta lodí, nepříliš velkých, ale také nepříliš malých. Tři sta lodí – to už je ohromná flotila!

Kruzenštern si myslil, že to jsou rybáři.

Vzpomněl si, jak Lapérouse potkal nedaleko Macaa mnoho čínských lodí.

Nechtělo se mu obeplouvat celou flotilu, to by si vyžádalo příliš mnoho času, proto řídil Naděždu přímo a doufal, že do tmy mezi loďmi propluje.

Vanul čerstvý vítr. Naděžda plula rychle, takže se lodě se čtyřcípými plachtami záhy objevily po obou jejích bocích. Teď si je mohl Kruzenštern pořádně prohlédnout.

Předně ho překvapila početnost posádek – na některých palubách bylo až dvě stě lidí. Marně se pokoušel spatřit nějaké rybářské příslušenství – sítě nebo sudy k solení ryb. Zato si všiml, že každý z těchto rybářů má na rameni dlouhou pušku. To ho vážně znepokojilo. Zejména zneklidněl, když se mu zdálo, že z lodních otvorů trčí hlavně děl.

Vzadu za ním kdosi vystoupil na kapitánský můstek, Kruzenštern se obrátil. Byl to starý lodivod. Na žluté tváři se mu objevily bílé skvrny. Něco si rychle, velmi rychle bručel čínsky pod nos.

„Co se stalo?“ tázal se Kruzenštern.

Ustrašený vzhled Číňanův ho ještě více polekal.

„Lodivode! Nevíte, jaké to jsou lodě?“

Ale stařík ještě dlouho cosi mumlal. Kruzenštern pochopil, že se modlí. Posléze Číňan vzhlédl na kapitána a řekl rozčileně:

„Jsou to piráti!“

Vyprávěl lámanou angličtinou Kruzenšternovi, že v jižní Číně ničily daně mnoho lidí. Proto vypuklo povstání proti bogdychanovi, čínskému císaři. Ale povstalci byli brzy na pevnině rozprášeni. Tu se v jednom z jižních přístavů zmocnili loďstva a unikli na moře. Teď se živí drancováním lodí a způsobují čínskému obchodu těžké škody.

„Neušetří nás,“ bědoval stařík. „Nenechají naživu jediného člověka.“

A začal opět drmolit modlitbu.

„Dělostřelci na svá místa!“ zvolal Kruzenštern. „Nabijte všechna děla kartáči!“

Ostatně kdyby se byli piráti rozhodli provést útok, nepomohly by Naděždě žádné kartáčové náboje. Bojovat s třemi sty loďmi ozbrojenými děly bylo by ovšem nad její síly.

Ale hrozní piráti asi nezamýšleli zahájit boj. Jejich lodě uhýbaly stranou a uvolňovaly Naděždě cestu. Odevšad na ni hledělo mlčelivě sta očí. Ponenáhlu zůstala celá flotila vzadu.

„Nechali nás proplout, protože plujeme pod neznámou vlajkou,“ pravil lodivod a ulehčeně si oddychl. „Kdybychom měli čínskou nebo portugalskou vlajku, neodešli bychom odtud živí. Portugalci pomáhají našemu císaři bojovat s povstalci, proto je piráti nenávidí.“

V noci, když stál vedle Kruzenšterna na lodním můstku, vyprávěl o spiknutích a povstáních, které v Číně každý rok propukají. Obyvatelstvo už není s to snášet útlak vlády. Venkované musí odevzdávat třetinu své úrody mandarinovým úředníkům. Soud soudí jenom za peníze a vždy se rozhoduje ve prospěch bohatého. Za nejnepatrnější neuposlechnutí jsou lidé biti po patách bambusovými holemi. S těch, kdo neplatí daně, stahují za živa kůži a potom celé tělo rozčtvrcují na drobné kousky. Chudina zabíjí své děti, protože je nemůže uživit, a jejich mrtvoly hází do řeky. Bývají měsíce, kdy jsou řeky dětskými mrtvolkami přeplněny. Proto propukávají povstání. Někdy se vzbouří celé oblasti.

„A co, to každé povstání skončí neúspěšně?“ tázal se Kruzenštern.

„Každé,“ odpověděl lodivod. „Císařská armáda je velmi silná. Někdy se však stává, že povstání trvají několik let a vojska je nejsou s to potlačit. V takových případech se vláda uchyluje k jinému prostředku – úplatku. Nabízí povstalcům, kteří přejdou na císařskou stranu, úplnou milost, peníze a dobrá místa. Mnozí se nechají zlákat a zrazují… Někdy se stává i to, že na stranu povstalců přejde některý úředník nebo důstojník, aby je potom zradil a dostal odměnu… A ty povstalce, které se jim podaří chytit se zbraní v ruce, pak mučí a popravují. Jejich useknuté hlavy napichují na kůly kolem měst pro postrach obyvatelstvu.“

Starý lodivod vyprávěl té dlouhé noci Kruzenšternovi o veliké námořní bitvě, jež byla svedena mezi císařským loďstvem a loďstvem pirátů.

Velitelem císařského loďstva byl admirál Wang Tcha-ťing, císařův oblíbenec. Po dlouhé krvavé bitvě se mu podařilo zahnat loďstvo pirátů do malé zátoky a tam je uzavřít. Piráty ostřelovali ze všech stran – z moře i z břehu. Piráti cítili, že jejich situace je beznadějná, a začali vyjednávat. Jejich vůdce navrhl admirálovi Wang Tcha-ťingovi tyto podmínky: všechny pirátské lodě se připojí k císařskému loďstvu a důstojníci a námořníci pirátů zůstanou na lodích a budou dostávat za svou službu od státu plat. Ty podmínky vyvolaly u admirála Wang Tcha-ťinga nadšení: císařské loďstvo se zvětší o tři sta skvěle vyzbrojených válečných lodí s množstvím zkušených námořníků. Mír byl okamžitě uzavřen. Obě loďstva se spojila a vyplula ze zátoky. Ale prostoduchý admirál byl krůtě oklamán. Když piráti spatřili širý oceán, zapomněli na všechny své sliby a přestali se považovat za součást válečného loďstva. Neočekávaně vzplanul boj a císařské loďstvo muselo tentokrát uprchnout s velkými ztrátami. A nejen to, mnohé lodě císařského loďstva se vzbouřily a přešly na stranu pirátů. Admirál Wang Tcha-ťing se zachránil tím, že se schoval v kantonském přístavu.

Od té doby se císařské loďstvo, silně prořídlé a pošramocené, již neodvažuje postavit se tváří v tvář pirátům. A piráti se stali neomezenými pány čínských moří.

Macao

20. listopadu za úsvitu spatřil Kruzenštern v dálce nízký čínský břeh. Nad nesčetnými podmořskými útesy kypěla pěna a kapitán se definitivně přesvědčil, že bez pomoci zkušeného lodivoda, který zná moře kolem, by se mu tu sotva podařilo s Naděždou projet.

Po obědě se posléze v dálce objevily domečky Macaa. Tu se však najednou vítr utišil a Naděžda se úplně vlekla. Teprve v sedm hodin večer zakotvila zrovna proti městu, tři míle od břehu, protože blíže, podle lodivodových slov, by taková velká loď, jako je Naděžda, mohla najet na mělčinu.

Kamkoli oko pohlédlo, tyčily se stěžně lodí.

„Ratmanove, Golovačeve!“ křikl Kruzenštern. „Podívejte se, není-li vidět naši Něvu.“

To již Něvu vyhlížela celá lodní posádka. Na lodích kotvících kolem Naděždy vlály vlajky Portugalska, Číny, Anglie, Holandska, Spojených států, Švédská, Španělska a Dánska. Ale známá a všem milá Něva tu nebyla.

„Nuže dobrá, najdeme ji zítra,“ pravil Kruzenštern. „Možná že je někde ukryta za ostatními loďmi.“

Přesto však byl silně zneklidněn a jen se sebezapřením skrýval před ostatními své rozčilení.

Už se začalo stmívat a Kruzenštern se rozhodl, že na břeh pojede až ráno.

Noc minula klidně.

Ale v osm hodin ráno uviděli z paluby velkou loďku, plnou Číňanů oblečených v hedvábí. Loďka se hnala všemi vesly k Naděždě.

Když připlula až k lodi, spustili jí lodní schůdky a na palubu vystoupil tlustý, důležitě vypadající Číňan. Hluboce se Kruzenšternovi uklonil.

Byl to čínský úředník, kterému v Macau říkali portugalským slovem „comprador“. Compradoři se starali o dodávky potravin lodím, které kotvily v přístavu. V Macau nebylo možno nic koupit a všechny potraviny se sem dovážely z Kantonu. Ale čínské úřady dovolovaly Evropanům nakupovat jen prostřednictvím compradora. Proto comprador mohl stanovit libovolné ceny a Evropané je chtěj nechtěj museli zaplatit.

Tento zákon přinášel obrovské zisky čínské pokladně i samému compradorovi.

Kruzenštern pochopil, že smlouvat s compradorem nemá smysl. Než začal s Číňanem jednat, položil mu otázku, která ho ze všech nejvíc zneklidňovala:

„Znáte všechny lodi, které zde kotví v rejdě,“ pravil anglicky. „Ukažte nám, kde kotví loď s takovou vlajkou, jako je naše… Nedávno připlula z Ameriky.“

„Zde není žádná loď s takovou vlajkou, kapitáne,“ odpověděl uctivě Číňan. „Sloužím již v Macau pětadvacet let a mohu se vám zaručit, že loď s takovou vlajkou, jako je vaše, sem připlula poprvé.“

Tak to tedy znamená, že Něva ještě nepřiplula. A on byl přesvědčen, že tady Něva čeká na Naděždu už celý měsíc! Co se jí přihodilo?

Kruzenšternovi vyvstávala v mysli samá neštěstí, jedno strašnější než druhé. Hned se mu zdálo, že Něva byla vypleněna Indiány a celá posádka zavlečena do vnitrozemí Ameriky; hned si představoval, že příšerný orkán potopil loď uprostřed oceánu; hned si připomínal piráty u čínských břehů.

Když si Kruzenštern objednal od compradora čerstvé potraviny a přijal všechny jeho podmínky, rozhodl se odjet do města k portugalskému guvernérovi. Za prvé musel oznámit příjezd Naděždy do přístavu, za druhé si chtěl naprosto přesně ověřit, nemá-li nějaké zprávy o Něvě.

Ale nestačil ještě ani nasednout do člunu, a už se na lodi objevil nový návštěvník. Byl to portugalský námořní důstojník z vedlejší lodě. Měl na hlavě široký klobouk s pavími pery, stříbrné epolety, z nichž každá vážila aspoň pět liber, nějaké barevné stuhy, přepásané přes hruď, a jasně žluté přiléhavé kalhoty. Portugalec přistoupil ke Kruzenšternovi a cosi hrubě zahučel. Kruzenštern se ho tázal anglicky, co si přeje. Ale Portugalec zřejmě neuměl anglicky. Žádal něco naléhavě portugalský a bez okolků vlekl kapitána do důstojnické jídelny Naděždy.

Protože nevěděl, kdo to je, neodvažoval se Kruzenštern opustit loď a poslal ke guvernérovi místo sebe poručíka Levenšterna.

Portugalec sestoupil do důstojnické jídelny a hned se rozveselil. Pozvedl pěst k ústům a naznačil pití. Kruzenštern pochopil, co chce, a dal mu přinést skleničku vodky. Portugalec ji vypil jedním douškem a žádal ještě. Kruzenštern nařídil, aby mu nalili ještě jednu. Host vypil i druhou skleničku, bez poděkování vyšel na palubu, nasedl do člunu a odjel ke své lodi.

Ve tři hodiny odpoledne se vrátil poručík Levenštern. Vyprávěl, že ho guvernér přijal velmi vlídně, ale o Něvě nic neví. Ptal se Levenšterna, je-li Naděžda loď válečná, či obchodní.

„Chápete, kapitáne, nevěděl jsem, co mu mám odpovědět,“ hlásil poručík Levenštern. „Bál jsem se přiznat, že Naděžda je loď válečná, proto jsem mu řekl něco neurčitého. Guvernér mi vysvětlil, že se v přístavu mohou zastavovat jen portugalské a čínské válečné lodě. Válečným lodím ostatních národů je vjezd do přístavu přísně zakázán…“

„Ale vždyť konáme cestu účely vědeckými, a nikoli vojenskými!“ zvolal kapitán. „A Kromě toho Rusko je s Portugalskem v nejpřátelštějších stycích…“

„Říkal jsem mu to,“ odpověděl Levenštern. „Podle jeho slov jsou Portugalci velmi rádi, že zde vidí ruské válečné lodě, ale jde o Číňany. Čínské úřady nechtějí pouštět cizince k čínským břehům, a tím méně ozbrojené… Guvernér mě ujišťoval, že sem nepouští cizí válečné lodě jen proto, že by to mohlo znepřátelit Portugalsko s Čínou. Podle mého se Číňanů hrozně bojí.“

Celá posádka si prohlížela z paluby velkou brigu, která právě připlula a zakotvila půl míle od Naděždy. Kruzenštern se obrátil a spatřil britskou vlajku, vlající po větru.

„Podívejte se,“ pravil poručíkovi. „Vidíte, jak se na té brize lesknou děla? Sedm, osm, devět,“ počítal. „Devět děl na jednom boku a stejný počet jich je i na druhém. Je to britská válečná loď s osmnácti děly… To je důkaz, že portugalský guvernér lže a že pro válečné lodě některých národů dělá výjimku.“

Z anglické brigy spustili člun a ten zamířil k Naděždě. Za několik okamžiků vystoupil na palubu anglický kapitán.

Byl tlustý, ryšavý, zdvořilý a velmi mnohomluvný. Kruzenštern měl radost z jeho příjezdu. Doufal, že se od něho doví, jak by se měli nejlépe a nejvýhodněji k Portugalcům a Číňanům chovat. Odvedli ho do důstojnické jídelny a posadili ke stolu. Choval se mnohem slušněji než Portugalec, který před ním navštívil loď, ale pil stejně jako on.

Od toho Brita se Kruzenštern dověděl mimo jiné i o vratkém postavení Portugalců v Macau. Portugalsko vůbec v posledních letech zesláblo. Vyčerpaly je války s francouzským konsulem Napoleonem Bonapartem. Nemělo již ani sílu, ani prostředky k obraně svých dalekých kolonií. Číňané to věděli, cítili slabost Portugalců a přestali s nimi vůbec počítat. Proto Portugalci v Macau žili v neustálém strachu z Číňanů.

Příštího dne ráno odjel Kruzenštern ke guvernérovi. Na břehu si najal rikšu a nařídil mu, aby jej odvezl do guvernérova paláce.

Stačil jediný pozorný pohled, aby poznal, že Macao je odumírající město. Hned zde, hned tam se objevovaly domy se zabedněnými okny. Široké ulice, zřízené pro početné obyvatelstvo, byly liduprázdné a porostlé trávou. Prostorné paláce portugalských obchodníků, kdysi tak nádherné, se bortily a pustly – nikdo je dávno neopravoval. O zahrady nikdo nepečoval, měnily se v divoce rostoucí lesní houštiny. Portugalsko chudlo, sláblo, jeho kolonie upadaly.

Na náměstí před guvernérovým palácem pochodovali indičtí vojáci, přivezení sem z Goa, portugalské kolonie v Indii. Veleli jim portugalští důstojníci. Vojáci byli chatrně oblečeni a ozbrojeni puškami, kterých se už dávno přestalo používat. Ale Portugalci spoléhali na jejich věrnost, protože Indové nenáviděli Číňany.

Guvernér don Caetano de Suza přijal Kruzenšterna s velkou poctou. Také kdysi sloužil v loďstvu a ujišťoval, že chová k námořníkům zvláštní sympatie. Prohlásil, že celou noc přemýšlel o tom, pod jakou záminkou by mohla Naděžda zůstat v Macau, přestože je to loď válečná.

„Kdyby na vaší lodi bylo na prodej nějaké zboží,“ prohlásil, „nedívali by se Číňané na vaše děla tak přísně. Obchod s Evropany je pro ně velmi výnosný.“

„Ale vždyť sem brzy připluje moje druhá loď a přiveze z Ameriky náklad kožešin!“ zvolal Kruzenštern. „Čekám ji každý den.“

„Vaše druhá loď zde může zůstat,“ řekl guvernér, „ale Naděžda musí odplout.“

Po tříhodinové rozmluvě se dohodli takto: guvernér oznámí kantonským úřadům, že Kruzenštern chce koupit tolik čínského zboží, že se mu to nevejde na Něvu. Proto část bude muset naložit na Naděždu. A to znamená, že loď nemůže odplout.

Východisko se našlo.

Něva připlula. Konec plavby

Nastalo dlouhé, únavné čekání. Nepřítomnost Něvy zneklidňovala Kruzenšterna den ze dne víc a víc. Každou novou loď, která se objevila na obzoru, považovala posádka Naděždy za Něvu.

„Podívejte se, to je ona!“ volal kdosi z námořníků. „Poznávám ji podle stěžňů.“

A když loď připlula blíž, ukázalo se, že má britskou nebo portugalskou vlajku, a všech se znovu zmocňoval smutek.

Většina důstojníků se přestěhovala do města. Jeden anglický obchodník jim pronajal byt ve svém domě. Ale Portugalci zakázali, aby se na břeh vylodilo mužstvo, a tak námořníci byli uzavřeni na lodi.

Něva připlula do Macaa teprve 3. prosince.

Námořníci Naděždy měli velkou radost. Ztráceli už naději, že ještě kdy Něvu spatří.

Když zakotvila, nařídil Kruzenštern spustit člun. Hnal se všemi vesly k lodi.

Kapitán Lisjanskij mu vyšel naproti.

„Tak co?“ zvolal Kruzenštern, vystupuje po lodních schůdcích.

„Všechno je v pořádku, Ivane Fjodoroviči,“ odpověděl Lisjanskij. „Všechno je v pořádku.“

„Je mnoho zabitých?“

„Ani jeden.“

Kapitáni se objali.

Zabit nebyl na Něvě skutečně nikdo, ale raněných bylo jedenáct. Posádka Něvy byla při nabírání vody z nějaké říčky na Aljašce přepadena Indiány ozbrojenými puškami. Rozpoutal se boj. Z lodě zahájili palbu z děl a Indiáni ustoupili. Ale jedenáct Rusů bylo zraněno.

Znepokojený Kruzenštern ihned osobně navštívil raněné a měl velkou radost, když spatřil, že se všichni zotavují. Byl velmi hrdý na to, že za plavby nezemřel na žádné jeho lodi dosud ani jeden námořník.

„A proč jste připluli tak pozdě?“ tázal se Lisjanského. „Vždyť jsme měli ujednáno, že tu budete nejpozději začátkem října, a teď je už prosinec.“

„Nesplnil jsem váš příkaz proto,“ odpověděl Lisjanskij, „že se nám v Americe naskytla možnost nakoupit kožešiny neobyčejně lacino, mnohem laciněji, než jsme předpokládali. Skupoval jsem je tak dlouho, dokud skladiště Něvy nebyla vrchovatě naplněna, a to nás zdrželo. Zato jsem však přivezl kožešin za několik miliónů…“

Celá Něva byla skutečně plná liščích a sobolích kožešin. Ale prodat tento drahocenný náklad dalo velkou starost.

A Kruzenštern se věnoval této záležitosti.

února 1806 se Naděžda a Něva vydaly na zpáteční cestu.

Domů do Sankt Petěrburgu se vraceli touž cestou, kterou se Kruzenštern už jednou vracel z Číny – Indickým oceánem a kolem mysu Dobré naděje. 19. srpna 1806 zakotvily po tříleté plavbě Naděžda a Něva v Kronštadtu.

Kruzenšternova výprava byla první plavbou ruských námořníků kolem světa. Ruské loďstvo poprvé vyplulo na širé oceánské prostory.

Díl čtvrtý

KAPITÁN

DU MONT D‘ URVILLE

(Lapérousovo tajemství)

Kapitola první

PO ČTYŘICETI LETECH

Na Lapérouse ještě všichni nezapomněli

Dumont ďUrville se narodil roku 1790, o pět let později, než z Brestu vypluly Lapérousovy fregaty. Rodiče mu zemřeli, když byl ještě maličký, a byl vychován u strýce. Ten chtěl mít ze svého synovce inženýra, ale maličký Dumont ďUrville snil, že bude námořníkem. Nejvíce si oblíbil knihy, které líčily cesty velkých mořeplavců, a se závistí četl o objevech neznámých zemí.

Kéž by se také mně podařilo objevit nějaký ten ostrůvek! snil Dumont ďUrville.

Jeho nejmilovanějším hrdinou byl kapitán Lapérouse. Knihu o jeho cestách si vkládal do učebnice dějepisu a potají ji četl při vyučování.

Dumont ďUrville vychodil školu, když mu bylo sedmnáct let. Celé léto se připravoval ke zkouškám na pařížskou polytechniku. Po zkouškách se vrátil domů ve veselé náladě.

„Udělal jsi zkoušky?“ tázal se ho strýc.

„Ne, propadl jsem,“ odpověděl mu Dumont ďUrville.

Strýc se rozzuřil.

„Nechci mít ve svém domě takového lenocha!“ zvolal. „Kliď se odtud!“

„Právě jsem ti chtěl, strýčku, říci, že jsem přijal místo námořníka na lodi, která zítra odpluje do Španělska.“

Dumont ďUrville navštívil mnoho zemí, neboť přecházel z lodi na loď. Všude si všímali jeho neobyčejných zeměpisných a plaveckých znalostí. Byl schopný a pilný a rychle postupoval. Začal jako prostý námořník, potom se stal lodníkem, pak kormidelníkem a nakonec byl jmenován zástupcem kapitána na lodi Coquille.

Byla to pro francouzský národ těžká doba. Francie opět trpěla pod královskou vládou. Šlechta se vrátila na své velkostatky. Ale válka neskončila. S Anglií byl uzavřen mír a francouzské lodě mohly opět vyplout na oceány.

Coquille odplula do Malé Asie, kde se Francouzi chystali podniknout archeologické vykopávky. Za těchto prací se Dumontu ďUrvillovi podařilo najít slavnou řeckou sochu, známou pod jménem Venuše milóská. Tento nález proslavil mladého námořníka ve vědeckých kruzích celé Evropy.

Roku 1825 byl už Dumont ďUrville na Coquille kapitánem.

Konečně přišla doba uskutečnění jeho chlapeckých snů. Napsal ministrovi námořnictví do Paříže dopis, v němž ho prosil, aby mu dovolil odjet do Tichého oceánu, aby tam pátral po zmizelé Lapérousově výpravě. Po dlouhých trampotách a nesnázích dostal svolení.

Tehdy Dumont ďUrville přejmenoval svou loď. Z Coquille se stala Astrolabie.

25. dubna 1826, čtyřicet let poté, kdy z Brestu vyplul Lapérouse, z jiného francouzského přístavu – z Toulonu – vyplul Dumont ďUrville.

Šestnáct dní tváří v tvář smrti

D’Entrecasteauxova výprava nepřivezla o Lapérousovi žádné zprávy. Za Dumonta ďUrville byla záhuba Boussoly a Astrolabie stejně záhadná jako před čtyřiceti lety.

A proto Dumont ďUrville musel hledat Lapérouse tam, kde ho hledal ďEntrecasteaux: buď u Admiralitních ostrovů, nebo v oblasti Přátelských ostrovů, Nových Hebrid a východního australského pobřeží. Nepovažoval však za pravděpodobné, že by Lapérouse mohl zahynout u Admiralitních ostrovů, a proto když obeplul mys Dobré naděje, zamířil přímo k Přátelským ostrovům.

Přátelské ostrovy zpozoroval 6. dubna 1827, tedy skoro za rok po svém odjezdu z Francie.

Dul strašlivý vítr. Loď jako skořápka hned vzlétala na hřebeny obrovských vln, hned zase padala do vodních propastí. Bouře mohutněla každou hodinou.

Dumont ďUrville chtěl co nejdříve dosáhnout bezpečného přístavu na ostrově Tongatabu. Nejbližší cesta k němu vedla úzkým průlivem mezi ostrovem Tongatabu a ostrovem Eua. Dumont ďUrville tam bez uvažování zamířil.

Nenadále se přímo před lodí vynořila obrovská stěna korálového útesu, na jejíž obeplutí už bylo příliš pozdě.

„Všechny plachty dolů!“ nařídil ďUrville, neboť doufal, že tím zmenší rychlost lodi.

Začali svinovat plachty, ale loď se hnala dřívější rychlostí.

„Spustit kotvy!“ zvolal.

Dvě kotvy klesly do vody. Ale vítr byl tak silný, že se loď hnala dál a vlekla kotvy za sebou po tvrdém, hladkém dně. Skála, o niž se s rachotem tříštily obrovské vlny, blížila se každou vteřinu. Námořníci už nedoufali v záchranu.

Vtom se však kotvy zachytily o kameny na dně, řetězy se napjaly jako struny a loď se zastavila na dosah ruky od útesu.

Ale Dumont ďUrville věděl, že to je jenom odklad. Stačí, aby se kotvy sesmeskly, a loď bude v okamžiku rozbita na padrť. Copak se může za takového větru spolehnout na zrezavělé kotevní řetězy? Takové napětí by nesnesly.

Dumont ďUrville začal prohlížet břeh Tongatabu. Na břehu uviděl davy ostrovanů. A třebaže byli jako vždy nazí a tetovaní, skoro každý z nich měl v ruce místo kopí pušku. Asi dvacet domorodců vytáhlo z lesa na břeh dělo a jeho ústí namířili na loď.

Situace začala být velmi vážná. Snad nebude nešťastná loď, chráněná před záhubou dvěma kotevními řetězy napjatými k prasknutí, k dovršení všeho ještě ostřelována?

Od břehu odrazila celá flotila člunů a rozjela se k lodi. Přestože byla bouře, pluly loďky po vlnách svižně a odvážně. Ale k lodi připlula jen jedna – ostatní se neodvážily tak blízko k hroznému útesu.

Z člunu vystoupilo na palubu deset ozbrojených mužů. Devět z nich mělo pleť žlutou a desátý bílou. „Vážený pane,“ řekl běloch anglicky, obraceje se k Dumontu ďUrvillovi, „dovolte, abych vám představil dva mocné vládce ostrova Tongatabu: to je veliký náčelník Tagofa a to veliký náčelník Palu.“

Palu byl tlustý a důstojný. Tagofa byl hubený, šlachovitý a měl lišácké oči.

„A já se jmenuji Tomáš Singleton,“ pokračoval běloch. „Jsem ministr a zajatec těchto velikých náčelníků.“

Oděv Tomáše Singletona se skládal z úzké rohože, otočené okolo beder. Na prsou měl vytetované palmové listy.

Zůstat na lodi bylo nebezpečné, proto Dumont ďUrville chtěl dopravit své lidi na břeh. Ale k tomu bylo zapotřebí pomoci ostrovanů. Palu a Tagofa dostali mnoho seker, nožů a skleněných korálů. Palu si přál evropský oblek, a kapitán mu daroval červenou generálskou uniformu; náčelník si ji hned oblekl. Dumont ďUrville využil této příležitosti a odvedl Singletona stranou a vysvětlil mu, v jaké katastrofální situaci je loď.

„Jenom nejezděte na břeh,“ radil mu Singleton. „Dokud jste na lodi, jsou ostrované vašimi přáteli, protože mají jen jedno dělo, a vy čtyřicet. Budete-li však muset loď opustit, zahynete – Tagofa a Palu velí dvoutisícové armádě, ozbrojené anglickými puškami. Na břehu vás všechny postřílejí. Ne, neradím vám, abyste jeli na břeh, zůstaňte na lodi. Možná že řetězy vydrží, a utiší-li se bouře, jste zachráněni. Ale na břehu by vás čekala jistá záhuba.“

Dumont ďUrville Singletona poslechl.

Šestnáct dní a nocí zuřil orkán, šestnáct dní a nocí se loď zmítala na řetězech jako divoké zvíře. Šestnáct dní a nocí čekali námořníci na smrt.

Ale řetězy vydržely.

Singleton a náčelníci zůstali na lodi skoro celých těch šestnáct dní.

„A odkud mají ostrované tolik zbraní?“ tázal se Dumont ďUrville Singletona.

„Často sem zajíždějí pro potraviny velrybářské a obchodní lodě,“ odpověděl Singleton. „Ty doby, kdy domorodci vítali bělochy jako přátele, už minuly. Lovci velryb a obchodníci jich tolik postříleli, že divoši zanevřeli na bělochy. Zdejší náčelníci nejsou hloupí. Nařídili, že se potraviny mohou vyměňovat jenom za zbraně. Kapitáni jim chtěj nechtěj museli vyhovět. A tak si domorodci za dvacet let pořídili celý arzenál.“

„A jak se na ostrov dostalo dělo?“

„Toho se zmocnili zároveň se mnou. Před dvaceti lety jsem byl námořníkem na jedné obchodní lodi. Naše loď uvázla na mělčině u zdejšího ostrova. Větší část naší posádky i s kapitánem vlákali ostrované do lesa a tam je pobili. Na lodi nás zůstalo třicet. Nemohli jsme se vyprostit z mělčiny. A když nám došla pitná voda, vzdali jsme se. Ostrované se zmocnili lodi a vyplenili ji a přitom odvezli na břeh také naše jediné dělo.“

„A co se stalo s vašimi druhy?“ tázal se Dumont ďUrville.

„Většinu jich zabili už v prvním roce našeho života na ostrově. Někomu se později podařilo dostat se na lodě plující okolo a odjet. Teď jsem tady už sám.“

„A proč jste neujel i vy?“

„Ach pane!“ povzdychl si Singleton. „Žiji na tomto ostrově už dvacet let. Mám tady ženu a děti. Náčelníci se mnou jednají skoro jako se sobě rovným. A co mě čeká v Anglii? Moji příbuzní už jistě dávno zemřeli a peníze také nemám žádné. Zdá se, že je mi souzeno, abych na tomto ostrově zemřel.“

Šestnáctého dne, 22. dubna, se bouře utišila a vítr změnil směr. Námořníci zvedli kotvy a loď za radostného volání odplula od skály.

Dumont ďUrville vedl Astrolabii do zálivu, v němž kdysi také kotvil ďEntrecasteaux. Nyní, když nebezpečí minulo, rozhodl se, že přistoupí k splnění svého hlavního úkolu – k pátrání po stopách Lapérousova pobytu na tomto ostrově.

Čarodějka

Dumont ďUrville se obrátil o pomoc k Singletonovi.

„Nemohl byste mě seznámit se starci, kteří by si mohli pamatovat na to, co zde bylo před více než čtyřiceti lety?“ otázal se.

Singleton se zamyslil.

„Ve vnitrozemí žije jedna stařenka, která se jmenuje Tomaga,“ odpověděl. „Kolik je jí let, nevím, ale je nejstarší ze všech zdejších obyvatel. Je to dcera krále Tuba, o kterém se povídá, že vládl na ostrově před půl stoletím. Ostrované považují Tomagu za čarodějku a jednou za rok k ní přijíždějí, aby jí projevili úctu.“

„Zaveďte mě k ní, Singletone,“ řekl Dumont ďUrville. „Chtěl bych si s ní promluvit.“

Vydat se však do vnitrozemí bylo nebezpečné. Dumont ďUrville začal oba náčelníky, Palu a Tagolů, přemlouvat, aby zůstali na lodi jako rukojmí až do jeho návratu.

„Chci se poklonit vaší velké Tomaze,“ oznámil náčelníkům. „Zatím zůstaňte na lodi. Až se vrátím, propustím vás a štědře odměním.“

Ke svému překvapení je nemusel dlouho přemlouvat. Palu a Tagofa ihned souhlasili. Námořníci je uctivě zavedli do kapitánovy kajuty a zavřeli je tam; aby se nenudili, dali jim spoustu všelijakých pamlsků. U dveří postavili ozbrojenou stráž, která měla rukojmí hlídat.

Dumont ďUrville přijel na břeh ve dvou člunech a s malým oddílem námořníků. Hned je obstoupil nespočetný zástup ozbrojených ostrovanů. Ale divoši se chovali velice přátelsky.

„Dokud jsou Tagofa a Palu na lodi, jste bezpečni,“ pravil Singleton kapitánovi. „Vojáci své náčelníky zbožňují, a protože se o jejich životy bojí, neodváží se vás dotknout.“

Malý oddíl bělochů se vydal do vnitrozemí. Ostrov byl hustě obydlen. Dumont ďUrville prošel mnoha vesnicemi a minul mnoho zoraných polí a kokosových hájů. Nakonec spatřil zelený pahorek, na jehož vrcholu stála chýše. V ní, daleko od všech, žila čarodějka Tomaga.

Tomaga vyšla hostům naproti. Byla to vrásčitá, holohlavá, drobounká stařenka s chytrýma, těkavýma očima. Dumont ďUrville jí daroval sekeru, skleněné korály a kousek červeného sukna.

Rozpředla se rozmluva. Tlumočníkem byl Singleton. Dumont ďUrville kladl Tomaze otázky, které by jí mohly připomenout kapitána Cooka.

„Pamatuji se, pamatuji,“ zachroptěla stařena. „Cook byl první námořní velitel, který nás navštívil. Tehdy jsem byla ještě docela malá. Taková jsem byla.“

A ukázala mu na sedmileté nebo osmileté děvčátko stojící v zástupu.

Stařena si pamatovala i na ďEntrecasteauxe.

Dumont ďUrville jí položil otázku, zda na ostrov nepřipluly nějaké lodě po Cookovi, ale před ďEntrecasteauxem.

„Ano,“ odpověděla stařena. „Po Cookovi, ale před ďEntrecasteauxem připluly k Tongatabu dvě lodě, na kterých bylo velmi mnoho děl. Jejich veliteli jsme říkali Luidgi. Přijel na břeh a daroval mému otci mnoho železa. Otec ho přijal velmi přátelsky, ale jeden náš bojovník zabil Luidgeova »mladšího bratra« a vzal mu kladívko. Všichni Luidgeovi mladší bratři hned začali střílet a zabili mnoho našich bojovníků. Luidge pak dovezl své mladší bratry na loď a odjel na moře.“

„Nepamatuješ se, jaká vlajka byla na Luidgeových lodích, zda s červenými pruhy, jako měl Cook, nebo bílá, jako měl ď Entrecasteaux?“

„Pamatuji si,“ řekla přesvědčeně čarodějka. „Na Luidgeových lodích byla bílá vlajka.“

Bílé francouzské vlajky! To byl Lapérouse!

Zrádce

Dumont ďUrville se rozloučil s Tomagou a vracel se zpátky, ohromen tím, co slyšel.

Singleton ho opustil, ale slíbil, že k večeru zase přijde na loď. Dumont ďUrville, doprovázen nesčetným zástupem, sám odvedl svůj oddíl na břeh.

Námořníci, které nechal hlídat čluny, mu oznámili, že se divoši za jeho nepřítomnosti chovali neklidně a výhružně. Kapitán rozkázal, aby okamžitě spustili oba čluny na vodu a odpluli. Ale tu se ukázalo, že se jeden z nich, menší, rozeschl a teče. Bylo jej nutno ucpat.

Dumont ďUrville nasedl do velkého člunu a malý nechal námořníkům, aby jej spravili.

„Až jej dáte do pořádku, vraťte se i vy,“ řekl a odjel.

Přijížděl už k lodi, když na břehu zpozoroval paniku. Námořníci, kteří spravovali člun, byli přepadeni davem ozbrojených domorodců. Útočníci je spoutali provazy a odvlekli do lesa.

V tu chvíli přistoupil k Dumontu ďUrvillovi nadporučík, celý bledý a rozčilený. Zasalutoval a podal hlášení:

„Kapitáne, náčelník Tagofa uprchl.“

„Jakže!“ vykřikl Dumont ďUrville. „Vždyť jsem vám nařídil, abyste je hlídali.“

„Hlídali jsme je u dveří kajuty,“ odpověděl nadporučík. „Ale on podle všeho vyskočil oknem a odplaval.“

Teprve teď Dumont ďUrville pochopil, jakou udělal chybu.

„A co Palu?“

„Palu chtěl také vyskočit oknem, ale je příliš tlustý. Uvázl v něm a nemohl sem ani tam. Museli jsme rozsekat rám sekerou, abychom ho vtáhli zpátky. Nařídil jsem mu dát okovy a zavřít ho.“

Na břehu bylo hotové pozdvižení. Domorodci se tlačili okolo svého jediného děla. Dumont ďUrville viděl dalekohledem, že u děla stojí Tagofa a Singleton. Singleton strčil do děla náboj a zapálil doutnák. Zahřměla rána. Náboj proletěl mezi lodními stěžni.

Dumont ďUrville vykřikl:

„K dělům!“

Dvacet děl na pravé straně paluby vystřelilo najednou. Rachot byl tak silný, že se zdálo, jako by se nebe roztrhlo vedví. Pobřežní vesnička se proměnila v hromadu trosek. Dělo, z něhož Singleton vystřelil, bylo sraženo z lafety a leželo v křoví. Loďky domorodců, které byly na břehu, hořely.

Vtom se na břehu objevili vyjednavači, kteří mávali nad hlavami zelenými větvemi. Bylo to znamení míru. Dumont ďUrville jim dovolil, aby připluli k lodi.

„Smiluj se, lodní náčelníku, nad námi,“ prosili. „My tvé mladší bratry vrátíme.“

Za půl hodiny byli všichni námořníci, živí a zdraví, zase na lodi.

Dumont ďUrville propustil Pala, zvedl kotvy a vyplul na moře.

Na Přátelských ostrovech už neměl co dělat.

Kapitola druhá

OBJEV

Ohromující zpráva

A tak se Dumontu ďUrvillovi podařilo přijít na stopu po Lapérousovi. Z Tomažiných slov se dověděl, že na Přátelských ostrovech byl. Lapérouse chtěl prozkoumat východní australské pobřeží, potom Přátelské ostrovy a nakonec Nové Hebridy. Nezahynul tedy u Přátelských ostrovů, ale později. Proto je ho třeba hledat někde v oblasti Nových Hebrid.

Plout však hned k Novým Hebridám Dumont ďUrville nemohl. Napřed musel opravit loď, poškozenou dvounedělní bouří. A tak odplul k Tasmánii.

Tasmánie už nebyla oním divokým lesnatým ostrovem, jak ji našel kdysi Cook. Od té doby se v ní usídlili Angličané. Kolonisté vyhubili původní obyvatelstvo, vykáceli lesy, založili ovocné sady, rozmnožili ovce a vystavěli město Hobart.

Anglické úřady přijaly Dumonta ďUrville velmi přátelsky. Sám guvernér ho pozval k sobě. Ale Dumont ďUrville dlouho nemohl pozvání vyhovět – byl zaměstnán v loděnici opravou své lodi.

Teprve za měsíc odjel ke guvernérovi.

V té době byl Hobart už dost velké město se znamenitým přístavem a loděnicí. Lepší místo k opravě lodi si nebylo možno ani představit. Po dlouhých zastávkách u různých ostrovů přivedl Dumont ďUrville svou loď do hobartského přístavu v srpnu 1827.

„Co vás přimělo k návštěvě Tichého oceánu?“ tázal se ho zdvořile guvernér. „Vždyť se zdá, že nejste obchodník.“

„Ne, nejsem obchodník,“ odpověděl Dumont ďUrville. „Zabývám se studiem života a zvyků národů obývajících tichomořské ostrovy. Ale hlavním cílem mé plavby je dovědět se, kde a za jakých okolností zahynul náš velký cestovatel Lapérouse.“

„Lapérouse?“ zeptal se guvernér.

„Ano, Lapérouse.“

„Ale vždyť místo Lapérousovy záhuby se už našlo.“ Dumont ďUrville nevěřil vlastním uším.

„Kde? Kdy?“

A guvernér vyprávěl:

„Letos na jaře se tady v Hobartu zastavil kapitán Dillon, který slouží u britské Východoindické společnosti. Chlubil se, že se mu na sever od Nových Hebrid podařilo najít ostrov, na němž se před čtyřiceti lety podle vypravování domorodců vylodilo několik desítek evropských námořníků, kteří se zachránili po ztroskotání dvou velkých lodí. Divoši tvrdí, že běloši žili na jejich ostrově velmi mnoho let a že poslední z nich zemřel zcela nedávno. Kapitán Dillon říká, že tam našel mnoho evropských předmětů: sekery, pekáče, hřebíky a skleněné korály. Dokonce mi ukazoval kord, který tam koupil od jednoho domorodce. Na jeho jilci byla zobrazena lilie.“

„Lilie!“ zvolal Dumont ďUrville. „Před francouzskou revolucí, v Lapérousově době, byly lilie na všech kordech francouzských důstojníků.“

„Zcela správně,“ řekl guvernér. „Právě proto kapitán Dillon usoudil, že se mu podařilo najít místo Lapérousovy záhuby.“

„A kde je ten ostrov, na němž byl kapitán Dillon?“ Guvernér se usmál.

„To kapitán Dillon pohříchu tají. Je to obchodník. Ví, že mu francouzská vláda za jeho objev dobře zaplatí, a proto o tom zatím nechce nic říci. Je teď v Kalkatě. Chce tam Východoindickou společnost požádat o dovolení, aby mohl jet do Francie…“

Tlumočník Gambleton

Lapérouse zahynul na sever od Nových Hebrid, uvažoval Dumont ďUrville, když odcházel od guvernéra. Na sever od Nových Hebrid leží dvě velká souostroví: Šalomounovy ostrovy a ostrovy Santa Cruz. Neměl je kapitán Dillon na mysli? Obě souostroví však mají aspoň čtyřicet ostrovů… Šalomounovy ostrovy a ostrovy Santa Cruz navštěvují v posledních dvaceti letech téměř každoročně evropské lodě. Jsou známy skrznaskrz. Copak si před kapitánem Dillonem žádný námořník nevšiml, že tamní divoši mají staré francouzské kordy? Ne, tady není něco v pořádku… Ani Šalomounovy ostrovy, ani ostrovy Santa Cruz neměl kapitán Dillon na mysli, ale nějakou jinou zemi… Není to ten ostrov na sever od Nových Hebrid, který ďEntrecasteaux nazval Recherche? Od té doby žádný mořeplavec ostrov neviděl. Ale ani ďEntrecasteaux u něho nepřistal. Podle všeho právě na něm našel kapitán Dillon stopy Lapérousovy výpravy.

Oprava lodi se vlekla velmi dlouho a Dumontu ďUrvillovi se podařilo opustit Tasmánii až 6. ledna 1828. Ale už 10. února spatřili námořníci dýmající sopky Nových Hebrid.

U jednoho ostrova vystoupil Dumont ďUrville s oddílem námořníků na břeh, aby se zásobil čerstvou vodou. Tam v zástupu černých divochů uviděl bělocha. Běloch, mladý Angličan, který se jmenoval Gambleton, vrhl se před ním na kolena a se slzami mu vyprávěl velmi smutnou historii o tom, jak se zachránil ze ztroskotané lodi a jak už dva roky žije sám mezi divochy. Prosil kapitána, aby ho vzal s sebou.

Dumont ďUrville dostal už náležité ponaučení na Přátelských ostrovech od zrádce Singletona. Gambleton se mu také zdál podezřelý. Tehdy se na tichomořských ostrovech objevilo mnoho všelijakých dobrodruhů a banditů, kteří otupovali domorodce i Evropany. Dumont ďUrville smutné historii Gambletonovi nevěřil, ale všiml si, že mladý Angličan skvěle ovládá řeč obyvatelů Nových Hebrid. To rozhodlo, a Gambleton se dostal na jeho loď.

Tajemství je rozluštěno

Když Dumont ďUrville opustil Nové Hebridy, vyplul na sever k ostrovu, který označil na mapě ďEntrecasteaux.

Ostrov se objevil na obzoru 21. února. Byl celý zarostlý hustým palmovým lesem. Obdělané půdy na něm bylo velice málo.

Když vplul do úzkého, nepohodlného zálivu, kde se loď jen stěží otočila, odplul Dumont ďUrville na břeh v člunu, který vezl velké množství dárků. Ale ostrované ho přijali chladně a nevlídně. Neochotně přistupovali k bělochům a bez radosti přijímali jejich štědré dary. Dumont ďUrville u nich uviděl mnoho seker, skleněných korálů, hřebíků a pochopil, že i kapitán Dillon tu projevil výjimečnou štědrost a tím snížil cenu evropského zboží.

Ostrované výtečně rozuměli Gambletonovi, ale vyhýbali se rozmluvě. Prvního dne se mu podařilo jen zjistit, že svůj ostrov nazývají Vanikoro. To bylo všechno. Na žádné jiné otázky neodpovídali.

Až nazítří se mu podařilo zvědět příčinu podivné mlčenlivosti ostrovanů.

„To kapitán Dillon. Říkal jim, že sem přijede mnoho bělochů, aby pomstili své příbuzné, a radil jim, aby drželi jazyk za zuby,“ vysvětlil Dumontu ďUrvillovi.

„Jistě s účastníky Lapérousovy výpravy špatně nakládali, když se tak bojí pomsty,“ poznamenal Dumont ďUrville.

Ostatně toto mlčení jenom dokazovalo, že Lapérouse skutečně ztroskotal u těchto břehů.

Téhož dne se Dumontu ďUrvillovi podařilo najít ještě jiný důkaz. Když se se svými důstojníky procházel po břehu, našel ve vysoké trávě velký měděný zvon znamenité evropské práce. Zvon byl celý potlučený. Jeden mladý důstojník vlezl po čtyřech dovnitř a tam přečetl nápis: Fregata Boussole 1785.

Na rozkaz Dumonta ďUrvilla odtáhlo dvacet námořníků s největší námahou zvon do člunu a odvezlo jej na loď. Dumont ďUrville se snažil přijít na to, jak mohli ostrované takové břemeno vytáhnout z moře a odvléci je na břeh. Podle všeho je zlákal lesklý kov, z něhož byl zvon ulit. Pokoušeli se svůj nález rozbít na kousky, ale to se jim nepodařilo, proto jej opustili.

A zatím Gambleton běhal od vesničky k vesničce po celém ostrově, aby se aspoň něco dověděl. Tato horlivost Dumonta ďUrvilla velice dojala, proto se začal k mladému Angličanovi chovat přátelštěji.

Za několik dní Gambleton přivezl na loď starého ostrovana, tak sešlého, že se mu až třásly nohy.

„To je Moemb, jeden z hlavních zdejších náčelníků,“ pravil Gambleton kapitánovi. „Slíbil nám říci pravdu, když mu dáme pět metrů červeného sukna. Přátelil se se zahynulými Lapérousovými námořníky a umí několik francouzských slov.“

„Dejte mu deset metrů!“ zvolal Dumont ďUrville. „Patnáct! Pětadvacet! Jenom ať vypravuje. Odměním ho tak, že si koupí celý ten ostrov se vším, co na něm je.“

A stařík začal vyprávět. Gambleton jeho slova překládal.

„Byl jsem ještě chlapec,“ pravil stařec, „když jsme jednou v noci uslyšeli děsný rachot, přicházející s moře. Celá naše vesnice vyběhla na břeh. Slyšeli jsme lidské hlasy a nad hladinou jsme uviděli světla. Byl hrozný vítr a vlny byly vyšší než palmy. K břehu přijela loďka plná bělochů. Rozdělali na břehu oheň, ale my jsme k nim nešli. Vlny vyplavily na břeh velmi mnoho mrtvých. Stahovali jsme z nich šaty a brali jsme jim dlouhé železné nože. Když se rozednilo, spatřili jsme mezi podmořskými kameny kolem ostrova tři stěžně, jako jsou vaše.

Trčely z vody. A dál od břehu jsme spatřili ještě tři stěžně. Na všech bylo mnoho živých lidí, přivázaných provazy. Bouře se zmírnila a běloši, kteří byli na břehu, si sedli do loďky a jeli zachraňovat své druhy. Přivezli je na břeh, ale ti nemohli ani stát, ani sedět, jenom leželi.“

„Kolik lidí se tehdy zachránilo?“ tázal se Dumont ďUrville. „Mnoho, velmi mnoho,“ odpověděl stařík. „Ale mrtvých bylo ještě víc. Stáhli jsme z mrtvých velmi mnoho šatů a chtěli jsme je stáhnout také z živých. Živí však začali na nás chrlit oheň z pušek a my jsme utekli. Potom zavládl mír. Stal jsem se přítelem bělochů a naučil jsem je mluvit po našem. Když se nemocní uzdravili, začali běloši stavět velkou loď. Stavěli ji dva roky. Když byla loď hotova, vešla se do ní jen polovice bělochů, a i tak na ní nebylo k hnutí. Loď byla jako vaše, s plachtami, se stěžni, ale o mnoho menší. Ti, kdo se na ni dostali, slíbili ostatním, že pro ně pošlou velkou loď. Odjeli, a víckrát nepřijeli.“

„A kterým směrem odplula ta loď?“ zeptal se Dumont ďUrville.

„Tímhle,“ odpověděl stařec a ukázal rukou na severovýchod.

„A co se stalo s těmi, kteří zůstali na ostrově?“ optal se starce.

„Vystavěli si dřevěnou pevnost,“ pokračoval stařec. „V pevnosti si postavili domy ze dřeva, a ne ze slámy. Několikrát jsme s nimi bojovali, ale potom jsme se smířili a zase žili v přátelství. Běloši denně vycházeli na břeh a dívali se, nepřijela-li pro ně loď. Nakonec po několika letech spatřili dvě velké lodi. Volali a stříleli z pušek do vzduchu. Říkali, že jsou to lodě jejich národa, protože na nich byly bílé vlajky. Ale na lodích je neslyšeli, vítr tehdy vanul opačným směrem. Lodě propluly kolem a nevrátily se.“

„To byl ďEntrecasteaux,“ zašeptal Dumont ďUrville.

„Běloši, kteří zůstali na ostrově, plakali. Bylo jich každým rokem méně a méně,“ vyprávěl stařík. „Umírali na nemoce a kamarádi je pohřbívali do země. Nakonec jich zůstalo docela málo, čas utíkal. V naší vesnici se z chlapců stali starci. A běloši stále chodili k moři podívat se, nepřijela-li pro ně loď. Vystříleli všechny náboje a jejich pušky nemohly už střílet. Když jsme se to dozvěděli, zničili jsme jejich pevnost a všechny zajali. U nás se jim žilo velmi dobře, zvykli jsme si na ně a jednali jsme s nimi jako se svými. Ale záhy téměř všichni zemřeli. Jenom čtyři bílí starci žili ještě dlouho mezi námi.

Stále čekali na loď. Proč jste nepřijeli o trochu dřív? Zemřeli před třemi roky.“

Když stařec domluvil, zavládlo dlouhé mlčení. Námořníci, kteří poslouchali, byli smutným vyprávěním hluboce rozechvěni.

„Vezmi si, Moembe, červeného sukna, kolik chceš,“ pravil Dumont ďUrville, „ale zaveď nás na místo, kde měli běloši pevnost. Chceme ji vidět na vlastní oči.“

Stařec souhlasil a zavedl je do nejhustšího lesa. Uviděli stopy po dřevěné ohradě z kůlů. Zůstala po ní jen hromada ztrouchnivělých trámů. Stačilo do nich kopnout a rozpadly se v prach. Uprostřed ohrady, u stříbrného potůčku, stálo sedm domků na spadnutí. Bujný tropický les je úplně zničil. Mnohé stromy rostly přímo z jejich hliněné podlahy, a když prorazily střechu, rozestřely nad nimi své větve. Dumont ďUrville, prohlížeje stěny, všiml si, že jsou vystavěny bez jediného hřebíku.

„Pověz mi, Moembe,“ tázal se ho Dumont ďUrville, „viděl kapitán Dillon tuto pevnost?“

„Ne,“ odpověděl stařec. „Neukázali jsme mu ji. Pořád nás strašil, proto se nám nelíbil.“

Domky byly prázdné. Žádné zbytky po nábytku, po nádobí nebo šatstvu. Ale v posledním domku našel Dumont ďUrville cypřišové prkno přes celou stěnu, na němž byl vyřezán nápis: Boussole – to je francouzský kompas.

„Ale vždyť to prkno prý bylo přibito na zádi velitelské Lapérousovy fregaty!“ zvolal Dumont ďUrville. „Podle všeho se utrhlo a bylo vlnami zaneseno na břeh. Trosečníci ho opatrovali jako památku na svou zničenou loď…“

Dumont ďUrville nechal dopravit cypřišové prkno na svou fregatu.

Příštího dne se rozhodli, že si prohlédnou útesy, na nichž ztroskotaly Lapérousovy lodě. Spustili na vodu dva čluny. Moemb se nabídl za lodivoda. Podle jeho pokynu obepluly čluny dlouhý mys a námořníci uviděli obrovský korálový útes, který se táhl podél celého břehu a byl uprostřed prolomen. Z dálky se zdálo, že tam může snadno projet i velká loď.

Když však čluny připluly blíž, ukázalo se, že je to jen zrakový klam a že v průlomu jsou šedesát centimetrů pod hladinou obrovské podmořské kameny.

„Tady ztroskotaly lodě bělochů,“ řekl Moemb.

„Lapérouse se chtěl zřejmě tímto průlomem dostat k břehu,“ pravil Dumont ďUrville. „Patrně se mu zdálo, že je to skutečný průchod. A když se Boussole začala potápět, přispěchala jí na pomoc Astrolabie a také se rozbila o kameny.“

Námořníci uviděli ve vodě cosi lesklého. Hned se mezi nimi našli dobrovolníci, kteří se svlekli a spustili se na dno.

„To jsou děla!“ křičeli, když vylezli z vody.

Děla nebyla příliš hluboko. Jedno z nich se podařilo omotat provazy a vytáhnout kladkami do člunu. Obrostlo korálovou vrstvou třicet centimetrů silnou. Na jeho jícnu byl nápis: Boussole.

Nyní byly všechny okolnosti Lapérousovy záhuby objasněny. Zbývalo jen postavit jemu a jeho druhům pomník. Námořníci k tomu vybrali na břehu pahorek, zrovna u toho místa, kde obě lodě ztroskotaly. Pomník postavili z korálů. Má tvar jehlanu, jehož podstavec tvoří krychle, a stojí tam podnes. Když byl postaven, vzdali mu námořníci poctu salvou z pušek a loď salvou ze všech svých čtyřiceti děl.

17. března opustil kapitán Dumont ďUrville ostrov, který domorodci nazývají Vanikoro a který admirál ďEntrecasteaux nazval Recherche (Hledání), místo aby jej nazval Découverte (Objev).

JAK ČÍST JMÉNA A NÁZVY V TÉTO KNIZE

KNIHY ODVAHY A DOBRODRUŽSTVÍ

Svazek 35

Řídí Milan Korejs

Nikolaj Čukovskij

ČTYŘI KAPITÁNI

Velitelé fregat

Z ruského původního vydání Voditěli fregatov, vydaného nakladatelstvím Vojennojeizdatělstvo Ministěrstvo oružonnych sil Sojuza SSR v Moskvě roku 1947, přeložil Evžen Petr. Slovníček cizích jmen a názvů sestavila redakce.

Ilustroval František Tručka. Mapku nakreslil a obálku navrhl Jan Žbánek. Vydalo jako svou 1602. publikaci Státní nakladatelství dětské knihy, n. p., v Praze roku 1959. Odpovědná redaktorka Eva Dolejšová. Výtvarná redaktorka Gabriela Dubská.

Z nové sazby písma Baskerville s 30 obrázky v textu vytisklo Rudé právo, vydavatelství ÚV KSČ. Formát papíru 86 x 122, 80gr. 17,38 A A, (text 15,7 3, ilustr. 1,65) 17,47 VA, D– 596781. Náklad 30 000 výlisků. Tematická skupina 14/4. 1. vydání. Brožovaný výtisk 13,20 Kčs. Vázaný výtisk 17,60 Kčs. 56jVII-5.

1)

Petrohrad - nyní Leningrad. Pozn. překl.  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai