Hrdinný kapitán Korkorán

Alfred Assollant

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Příběh románu Hrdinný kapitán Korkorán se odehrává v druhé polovině 19. století. Začíná v Lyonské akademii věd, která hledá vhodného muže, jenž by v Indii našel vzácnou posvátnou knihu Gurukaramtu. Přihlásí se námořní kapitán René Korkorán, potomek prostých bretaňských rybářů. Ten je všude provázen věrnou tygřicí Jiskrou, kterou kdysi zachránil před krokodýlem. Přijde s ní i na půdu akademie, což vyvolá mezi ctihodnými akademiky velké pozdvižení.

S hrdinným kapitánem se dostaneme do Indie, kde zažívá Korkorán mnohá dobrodružství, v nichž vždy vítězí a je až pohádkově nezranitelný, zatímco britští důstojníci jsou vykresleni jako neschopní hlupáci, kteří spoléhají především na vojenskou přesilu... Romantický příběh je svižně převyprávěn pro dnešní čtenáře. Obsahuje i důležité a stále platné poselství: v postavě kapitána Korkorána autor vytvořil typ statečného a čestného člověka, který nepodléhá rasové nadřazenosti a neváhá nasadit život za právo a spravedlnost.

ALFRED

ASSOLLANT

HRDINNÝ KAPITÁN KORKORÁN

Podle

stejnojmenného románu

vypráví

VÍTĚZSLAV KOCOUREK

PRAHA

Státní nakladatelství

dětské knihy

1955

KAPITOLA PRVNÍ

v níž se Lyonské učené společnosti za okolností poněkud nevšedních představí kapitán Korkorán a jeho nerozlučná družka.

PÁNOVÉ! Naše postavení není záviděníhodné.“

Tato slova vyřkl šestadvacátého května roku 1857 starý bělovlasý muž bystrého pohledu, který seděl v čele předsednického stolu Lyonské učené společnosti a řídil její pravidelné výroční zasedání. Jeho hubená, přísná tvář byla plna důstojnosti, ale z toho, jak chvílemi zabubnoval prsty na desku stolu, bylo vidět, že ctihodný předseda je zneklidněn.

„Jakže? Cožpak se na naši výzvu nikdo nepřihlásil?“

„Přihlásilo se celkem dvě stě sedm uchazečů. Ale ani jeden z nich nesplnil podmínky.“

„Ani jeden?“

„Bohužel, pánové, ani jeden.“

V prostorném sále, zalitém hřejivými paprsky jarního slunce, ozvaly se výkřiky údivu.

Vskutku – bylo to neuvěřitelné! Před osmi měsíci oznámila Lyonská učená společnost, že její zesnulý člen pan Delaroche odkázal sto tisíc franků tomu, kdo se odhodlá pátrat v Indii u pramenů řeky Gódávarí v divokých a nebezpečných krajinách ghátských hor po vzácné památce indického písemnictví – posvátné knize Gurukaramtě. A dnes, v den, kdy končí lhůta, oznamuje předseda, že se za tu dobu nenašel člověk, jemuž by Lyonská učená společnost mohla svěřit splnění tohoto úkolu!

„Nezapomínejte, pánové,“ pokračoval předseda a cinkl lehce na předsednický zvonek, „že pan Delaroche stanovil pro uchazeče přísné podmínky. Podle jeho závěti musí to být člověk, který vyniká tělesnou silou, obratností a odvahou. Nesmí se leknout ani tygrů, ani slonů. Musí být chytrý, aby uměl přelstít Angličany. Jak víte, Východoindická společnost v Kalkatě žárlivě střeží indické území. Kromě toho musí ten člověk znát sanskrt, perštinu a několik indických jazyků. Divíte se, pánové, že se dosud nenašel takový muž?“

Členové Lyonské učené společnosti vážně pokyvovali hlavami. Jeden z nich rozhodil bezmocně rukama a řekl:

„Co budeme dělat?“

„Hledat dál,“ odpověděl předseda a pokrčil rameny. „Nic jiného nám nezbývá.“

V té chvíli se ozvalo zaklepání na dveře.

Vešel sluha a na stříbrném podnose podal předsedovi nevelký lístek. Předseda se na lístek podíval, povytáhl udiveně obočí a nervosně zabubnoval prsty na stůl:

„Pánové – právě se přihlásil dvoustý osmý uchazeč. Kapitán… Korkorán. Zná snad někdo z vás to jméno?“

Nikdo se neozval.

„Máme ho přijmout?“ otázal se předseda.

Shromáždění členové Lyonské učené společnosti se na sebe rozpačitě dívali. Ale pak v nich zvítězila zvědavost a jeden byl to hlavní tajemník Společnosti – řekl:

„Ať vejde!“

Za chvíli se otevřely dveře a před shromážděním učenců se objevil mladý, asi pětadvacetiletý muž. Byl hladce oholen, měl bílou, neopálenou pleť, kaštanové vlasy a jiskřivě modré oči, z nichž zářila odvaha a smělost. Na sobě měl kazajku z velbloudí srsti, červenou vestu, bílé vlněné kalhoty a kolem krku šátek.

Uklonil se lehce předsedovi, rozhlédl se kolem sebe a řekl zvučným hlasem:

„Doslechl jsem se, pánové, že máte nějaké nesnáze. Přišel jsem vám tedy nabídnout své služby.“

Předseda se zamračil.

„Nesnáze?“ opakoval a změřil si mladého muže opovržlivým pohledem od hlavy až k patě. „To se patrně mýlíte, milý pane. Jste na výročním zasedání Lyonské učené společnosti! A v ní jsou sdruženi nejpřednější francouzští učenci…“

Nedořekl. Ozval se potlesk a předseda, usmívaje se, ukláněl se na všechny strany.

Kapitán Korkorán stál bez pohnutí, a když učené shromáždění přestalo tleskat, pokývl hlavou a řekl předsedovi:

„Promiňte! Byl jsem tedy špatně informován. Poroučím se co nejzdvořileji.“

A otočil se a kráčel ke dveřím.

„Počkejte, pane!“ volal za ním překvapený předseda. „Snad nám aspoň řeknete, proč jste se dal ohlásit?“

„Protože jsem slyšel, že pátráte po vzácné indické památce, po knize Gurukaramtě,“ odpověděl kapitán a zastavil se.

„Vy byste se snad chtěl pokusit ji nalézt?“ zeptal se předseda se shovívavým úsměvem.

Korkorán na něho pátravě pohlédl, pokrčil rameny a vážně přisvědčil: „Ano.“

„Tak…“ řekl předseda a naklonil se nad stůl směrem ke kapitánovi. „A znáte podmínky, které stanovil náš veleučený a vzácný zesnulý přítel pan Delaroche?“

„Znám.“

„Vy je tedy znáte?“ opáčil po něm předseda stále stejně shovívavě. Hlavní tajemník Učené společnosti, sedící po jeho pravici, se usmál a zeptal se: „Umíte anglicky?“

„Jako profesor oxfordské university.“

„Můžete to dokázat?“ otázal se předseda.

Korkorán se pousmál:

„Yes, sir. You are a stupid fellow! (Ano pane. Jste hlupák!) Stačí to jako důkaz mých vědomostí?“

„Stačí, stačí,“ pospíšil si předseda. „Ovládáte sanskrt?“

„Kdyby byl některý z pánů tak laskav a podal mi svazek Bhagavatpurány…“

„Není potřeba,“ zavrtěl hlavou předseda. „Rádi bychom však věděli – umíte také persky, hindustánsky anebo nějaký jiný indický jazyk?“

Mladý kapitán krátce přikývl a začal mluvit.

Shromáždění se zvědavostí i s úžasem naslouchalo jakési podivné řeči, znějící dlouhými, libozvučnými samohláskami a chrčivými hrdelnicemi i ostře vyráženými sykavkami. Asi po pěti minutách se Korkorán přerušil:

„Rozuměli jste mi, pánové?“

„Ani slovo!“ zvolal udivený předseda.

„Škoda,“ řekl kapitán. „Hovořil jsem totiž střídavě několika indickými jazyky.“

Předsedova tvář jako by začala pozbývat své tuhé přísnosti a vážnosti. Usmíval se a zamnul si dokonce bezděky ruce:

„Výborně, pane! Doposud by bylo všechno v pořádku. Ale Lyonská učená společnost vám musí jakožto strážkyně poslední vůle našeho vzácného, všemi želeného pana Delaroche, položit ještě další otázky…“

„Prosím,“ přerušil ho kapitán, „můžete se ptát, nač chcete – jen, prosím vás, rychle. Jiskra už na mne čeká.“

„Jiskra? Kdo je to, prosím?“

„Moje družka. Doprovází mě na každé cestě.“

Při těch slovech bouchly ve vedlejší místnosti dveře a bylo slyšet tlumený hluk. Jako by tam někdo tiše přecházel sem a tam. „Co je to?“ zvolal předseda.

„Jiskra je už asi netrpělivá,“ vysvětloval zdvořile Korkorán. „Snad bychom si mohli s jednáním pospíšit…“

„Nebudeme se řídit přáním nějaké paní či slečny Jiskry! Jsme Lyonská učená společnost,“ přerušil ho rozhodně předseda, a pootočiv se zatahal za sebou za dlouhou hedvábnou šňůru a zazvonil. Měl žízeň, sklenice s vodou byla prázdná.

„Hned budeme pokračovat, jen co mi sluha přinese trochu vody!“

Ale nikdo nepřicházel, i když zatahal za šňůru ještě po druhé a po třetí.

Kapitán Korkorán se mezitím posadil do pohodlného křesla po pravé straně předsednického stolu. Když uviděl, jak starý bělovlasý předseda už po třetí marně dává znamení, řekl:

„Myslím, pane, že se zbytečně namáháte. Váš sluha asi ze strachu před Jiskrou utekl.“

„To je tak zlé stvoření?“

„Musí se to s ní umět,“ usmál se Korkorán. „Při svém mládí se někdy nedovede ovládnout.“

„To nikoho neomlouvá. Kolik je jí let?“ poznamenal pohoršen hlavní tajemník.

„Pět,“ řekl kapitán Korkorán.

„Cože? Pět? S pětiletým tvorem si přece sluha Lyonské učené společnosti musí umět poradit!“ horlil tajemník.

„Ale ona má dost divokou povahu, škrábe a kouše,“ vysvětloval kapitán Korkorán. „To je tím, že se narodila v tropech.“

Předsedu přestal rozhovor o Jiskře bavit. Nevrle mávl rukou:

„Nechme toho! Máme na starosti důležitější věci. Pane kapitáne Korkoráne – jste zdráv?“

„Naprosto. Měl jsem dvakrát choleru, jednou žlutou zimnici, a nikdy mi to nic neudělalo. Zuby mám všechny a vlasy si můžete vyzkoušet, jestli o to stojíte…“

„Bez žertů! Jde o to, zda se svou tělesnou silou…“

„Ach tak!“ přerušil Korkorán předsedu. „Nu – jsem o trochu slabší než můj nebožtík otec, ale snad i tak se svou silou vystačím.“

Rozhlédl se kolem sebe. V okně byla silná železná mříž. Korkorán přistoupil, uchopil jednu její tyč a ve chvilce ji zkroutil, jako by byla z rozehřátého pečetního vosku.

„Hrome,“ neudržel se jeden člen Učené společnosti, „tomuhle se říká síla!“

Ostatní učení pánové si mezi sebou šeptali a vrhali na Korkorána uctivé pohledy.

Předseda pokračoval ve vyptávání:

„V bitvě jste už byl?“

„V několika. Na příklad na Čínském moři a u Bornea – tam jsem měl dokonce tu čest s piráty. Několik desítek jsem jich pobil“

„Několik desítek pirátů?“ V předsedově hlasu se ozvalo zděšení. „Vy sám?“

„Já a moji námořníci ovšem. Bylo to v sebeobraně.“

V sousední místnosti to opět zaharašilo, tentokrát silněji, jako by tam někdo porážel židle.

Předseda udeřil rozčileně rukou do stolu:

„Nesnesitelné! Co se v té předsíni děje?“

Kapitán Korkorán se zatvářil lítostivě:

„Jiskra, pane předsedo… Nemůže beze mne být… Nemohl bych ji sem zavolat a trochu ji upokojit?“

Jeden z učenců povstal, nabádavě vztyčil prst a pohoršeně pronesl: „Milý pane, takovou malou nezbednici bych jak náleží pokáral, ale nikdy bych ji s sebou nevodil do Lyonské učené společnosti.“

„Beru si to k srdci,“ odpověděl Korkorán. „Máte ještě nějaké otázky, pánové?“

„Ještě jednu, pane,“ přikývl předseda. „Totiž… neradi bychom, abyste vystavoval zbytečně svůj život v nebezpečenství. Možná, že se setkáte s lecjakými lidmi… a proto… máte… zkrátka… myslíte, že jste pro takový podnik dost mazaný člověk?“

„Jsem-li mazaný dost nebo málo, to nevím, pánové,“ zamračil se Korkorán, „ale rozhodně mám – jako každý Bretoněc – pevnou lebku, dvě silné ruce, výtečný revolver a neméně výtečný skotský nůž. Kromě toho bych řekl, že mazanost je znakem zbabělců – a my z rodiny Korkoránů jednáme vždycky ve všem přímo.“

„Nuže, pane kapitáne Korkoráne…“ spustil předseda slavnostním hlasem, ale nedořekl.

V sousední místnosti to zarachotilo, zarámusilo, jako by tam stěhovali kusy nábytku.

„Nechtěl byste už opravdu té své svěřenkyni domluvit?“ rozzlobil se předseda a obrátil se ke Korkoránovi. „Takový povyk tropit! To je nevychovanost!“

Kapitán přikývl.

„Jiskro – ke mně!“ zvolal.

V tom okamžiku se rozletěly dveře. Všichni členové Lyonské učené společnosti zvědavě otočili hlavy a rázem ztrnuli.

Na prahu místnosti stál krásný, veliký tygr.

Udělal dva tři tiché, neslyšitelné kroky kupředu a potom se jediným skokem přenesl přes hlavy učenců přímo k nohám kapitána Korkorána.

„Jiskro,“ řekl kapitán přísně, hladě zvíře za krkem, „jsou zde na vás stížnosti – tropíte v předsíni hluk a rušíte Učenou společnost v jednání. Tady si lehněte a chovejte se klidně. Nebo vás už nikdy nebudu smět vzít do tak vynikající společnosti. Nemám pravdu, pánové?“

KAPITOLA DRUHÁ

v níž se členové Lyonské učené společnosti snaží zachránit před Jiskrou, nicméně jsou okolnostmi přinuceni strávit s ní delší dobu v jedné místnosti a vyslechnout kapitánovo vyprávění o tygru a krokodilovi.

ŽÁDNÝ z členů Lyonské učené společnosti ani nepomyslil na to, aby na kapitánovu otázku odpověděl. Sotva se Jiskra objevila v místnosti, zmocnila se všech členů učeného shromáždění, kteří za jiných okolností rádi zdůrazňovali rozdílnost svých názorů, jediná myšlenka: dostat se co nejdřív do předsíně, na chodbu, pak na schodiště, na ulici a domů, jen pryč, co nejdále od tygra. Hubený a důstojný starý předseda, obtloustlý hlavní tajemník, učenci starší i mladší, holohlaví i bělovlasí, vousatí i vyholení, s brýlemi i bez brýlí – všichni se hnali o překot ke dveřím, takže sám předseda, ačkoliv zpravidla předcházel ve všem příkladem, dostal se k východu až devatenáctý.

Ale ven do předsíně a dál na chodbu se nedostal nikdo.

Jiskra totiž, snad z radosti, že je zas u svého velitele, snad ze škodolibosti, když viděla zmatek mezi učenci, otočila se na místě a neméně mohutným skokem, nežli byl prvý, přenesla se přes hlavy poděšených pánů zase zpátky. Dopadla na všechny čtyři přede dveřmi právě před tělnatého pana hlavního tajemníka, který už měl velkou čáku na to, že se první dostane ven ze zasedací místnosti. Na štěstí neztratil hlavu, bleskurychle se otočil a s ním všichni ostatní a Lyonská učená společnost pádila bystře do kouta. Tam před sebe nastavěli v podivuhodně krátkém čase barikádu z židlí a lenošek.

„Kapitáne! Kapitáne Korkoráne!“ sípali jeden přes druhého a strkali do sebe rozčilením, protože každý chtěl být schován za těmi ostatními. Největší rozrušení se zmocnilo předsedy.

„Kapitáne,“ volal chvějícím se hlasem, „musíte s tím zvířetem okamžitě odejít!“

Kapitán Korkorán se kousl do rtů. Pohled na Lyonskou učenou společnost shromážděnou za hradbou židlí byl věru k smíchu. A chtěl-li se jako zdvořilý, dobře vychovaný muž omluvit, měl co dělat, aby se přemohl.

„Pánové,“ pravil nápadně vážným hlasem, „skutečně lituji…“

„Nic nelitujte a jděte!“ vypískl tělnatý hlavní tajemník, který si, všecek zsinalý, utíral zpocenou pleš. „Když se ta vaše Jiskra na mne dívá, běží mi mráz po zádech!“

Opravdu, zdálo se, že Jiskra si právě hlavního tajemníka prohlíží se zvlášť pozorným zájmem. Buď ji lákala jeho dobře živená postava, nebo ji dráždila jeho lesknoucí se pleš.

Korkorán se mlčky uklonil, ukázal Jiskře na dveře a odcházel, pohvizduje si tlumeně jakousi písničku. Sluhové Lyonské učené společnosti měli bohužel z Jiskry stejný strach jako její učení údové, a proto zabarikádovali zvenčí těžké, pevné, železnými pláty pobité dveře. Kapitán Korkorán se marně pokoušel je vyvrátit. Rozběhl se proti nim a vrazil do nich ramenem takovou silou, že se kolem zatřásla zeď a se stropu spadla omítka – ale dveře nepovolily.

„Ještě nám zboříte dům!“ vykřikl zoufale předseda, zatím co pan hlavní tajemník nespouštěl oči s Jiskry. Byl přesvědčen, že se naň vrhne a pozře jej jako zákusek, jestliže ji v nejbližších okamžicích kapitán neodvede pryč. Bylo slyšet, jak tiše úpí – patrně se modlil a loučil se životem.

„Co mám dělat?“ obrátil se kapitán k předsedovi. „Zbývá leda odejít s Jiskrou oknem…“

„To byste napřed musel vylámat mříže,“ bědoval předseda. „A potom skočit sedm metrů hluboko.“

„S mřížemi si poradím, o to nemějte strach,“ vpadl mu do řeči kapitán a přešel rychle k oknu.

Zalomcoval mřížemi a pak, oddychuje námahou, začal je od sebe oddalovat. Po chvíli se mu podařilo zkroutit je tak, že vznikl pohodlný otvor, kudy by se mohl protáhnout i s Jiskrou.

„Pánové, cesta je volná,“ řekl k shromáždění učenců, kteří jej (a hlavně Jiskru) pozorovali za svou barikádou z židlí a lenošek. „Mám čest se poroučet.“

Tu se ozval, jako by zapištěl, poděšený hlas hlavního tajemníka:

„Počkejte, kapitáne! Snad nás tu nechcete nechat samotné s tou svou šelmou?“

Kapitán Korkorán stál už na okně, ale po tom zoufalém výkřiku se zarazil:

„Nedá se nic jiného dělat, pane tajemníku, musím jít první; kdybych nedal Jiskře příklad, sama by nešla.“

„A co když nebude chtít jít za vámi?“ děsil se tajemník.

„Zbytečné obavy,“ uklidňoval ho kapitán Korkorán. „Tak mi řekněte, pánové: chcete, abych šel, nebo ne?“

Členové učené společnosti jako na povel vykřikli skoro všichni naráz:

„Ať jde první Jiskra!“

Kapitán zavrtěl hlavou:

„Mám ji chytnout za kožich a vyhodit ji ven na ulici? Dobře, udělám to – ale jak mohu vědět, zda tam dole na mne počká a neskočí zatím na některého kolemjdoucího občana? Jsou čtyři hodiny odpoledne a ona ještě neobědvala! A je zvyklá jíst vždycky v jednu hodinu – tak jako anglická královna Viktorie.“

Na tvářích učenců se objevil výraz zděšení. Všichni pozorovali se zatajeným dechem tygřici, která při Korkoránových slovech otevřela pěkně do široka tlamu, olízla se růžovým jazykem, vycenila nažloutlé špičáky a pak, jako by dotvrzovala pravdivost Korkoránových slov, zlověstně zamručela. Pan hlavní tajemník se chytil za hlavu, přivřel oči a hlasitě zaúpěl:

„Kapitáne, ona mě sežere!“

Korkorán zavrtěl hlavou, pohladil Jiskru po srsti a tiše jí domlouval:

„Milá Jiskro, když jsme se už dostali do této situace, musíte to nějakou dobu vydržet bez jídla. Hleďte, kolik strachu naháníte ubohému panu tajemníkovi Lyonské učené společnosti… to není od vás hezké…“

Jiskra zavrčela.

„Tiše, Jiskro!“ zvolal přísně kapitán Korkorán. „Nechcete mě přece donutit, abych vás potrestal karabáčem!“

Zvedla hlavu, pak se váhavě položila ke kapitánovým nohám a počala jako kočka tiše příst.

„Vidíte… Jiskra si dá říci,“ řekl Korkorán.

„Doufám, že náš sluha měl tolik filipa a běžel pro městskou gardu!“ strachoval se hlavní tajemník.

„Pánové, jestliže se kapitán zaručí, že jeho… ehm… Jiskra se bude chovat, jak náleží, mohli bychom snad vyslechnout našeho člena, pana Crocheta, který měl mít dnes přednášku o vzniku a vývoji mandžuského jazyka,“ řekl předseda, dívaje se nejistě po kapitánovi a po Jiskře.

Ale ctihodný pan Crochet neměl ani pomyšlení na vědeckou přednášku v tygří společnosti.

„Dejte mi pokoj s mandžuštinou!“ načepýřil se. „Dal bych celou mandžuštinu i s tibetštinou za to, kdybych teď seděl doma v lenošce.“

Učenců se opět začalo zmocňovat vzrušení. Jejich oči byly upřeny na Jiskru a na kapitána. Oči vytřeštěné, ustrašené, prosebné, doufající, smířené s osudem i připravené k obraně.

Kapitán Korkorán vzal z barikády židli, pohodlně se na ni posadil, posunkem poručil Jiskře, aby ulehla u jeho nohou, a řekl:

„Pánové, dostali jste se mou vinou do situace, která je vám, jak patrno, nepříjemná. Rozptýlím vás tedy trochu vyprávěním.“

„On nám chce vyprávět!“ zvolal hlavní tajemník a chytil se zoufale za hlavu, kroutě jí bezmocně sem tam. „Myslíte, že máme náladu poslouchat pohádky?“

„Ó, chtěl jsem vám vyprávět něco, co by vás jistě zajímalo, o tom, jak jsme se seznámili s Jiskrou.“

„A co bude dělat… Jiskra?“ řekl předseda, ohlížeje se po ostatních a tahaje se neklidně za vousy.

„Bude poslouchat, pánové, ujišťuji vás. Má tohle vyprávění nesmírně ráda, protože jí připomíná domov a mládí. Nuže, mám vypravovat?“

Hlavní tajemník tiše úpěl a předseda odevzdaně povzdychl:

„Dělejte, kapitáne, co uznáte za vhodné, jenom, prosím vás, mějte Jiskru stále u sebe.“

Po těch slovech se kapitán Korkorán uklonil, členové Lyonské učené společnosti se rozsadili po židlích, které si váhavě a s mnohým ohlížením vzali z barikády před sebou, a když se po chvilce šoupání všichni usadili, začal kapitán se svým příběhem.

Vyprávění kapitána Korkorána

„Snad jste už někdy slyšeli, pánové, o slavném mořeplavci Robertu Surcoufovi ze Saint-Malo. Jeho otec byl vnukem mého praděda. Mým bratrancem je osvícený Yves Quaterquem, vynálezce řiditelného balonu a člen pařížského Institutu. A můj otec Alain Korkorán, který zahynul na moři, když pomáhal zachraňovat ztroskotanou rybářskou loď, patřil k nejznamenitějším námořníkům ze Saint-Malo. To vám říkám jenom proto, abyste věděli, že odvahu a přímost máme v krvi.

Já sám jsem byl na moři odjakživa jako doma. Pustil jsem se v otcově lodi sám na moře ve věku, kdy jiní chlapci znají sotva abecedu. A po nešťastné otcově smrti jsem se dal ještě v chlapeckém věku poprvé najmout na loď – jmenovala se ‚Krásná Zuzana‘. Jeli jsme tenkrát na lov velryb do Behringova moře. Potom jsem tři roky jezdil na růdných lodích: na ‚Krásné Emilii‘, na ‚Hrdém Artabanu‘ a nakonec na, Bouřliváku‘. To byla nejrychlejší loď, poněvadž s plnými plachtami ujede osmnáct uzlů za hodinu. A tenkrát jsem se seznámil s Jiskrou. Jel jsem na ‚Bouřliváku‘ s nákladem vína Saint-Nazaire do Batavie; měli jsme dobrý vítr a klidnou plavbu, a když jsme zakotvili v Batavii o několik dní dříve, než jsme očekávali, byl jsem spokojen sám se sebou a s celým světem a řekl jsem si, že si mohu dopřát trochu zábavy. Chtěl jsem se vydat na lov tygrů, jak jsem o tom dávno snil.

Pánové, tygr je jedno z nejkrásnějších zvířat, ale bohužel, dostalo do vínku přenáramnou chuť k jídlu. Pochutná si rád na býčku, na koroptvích, na zajících. Ale před tím vším dává přednost opicím, protože jsou podobné člověku, a člověku, protože je to vyšší tvor než opice. Kromě toho jsem pohnal, že tygr je stvoření velmi labužnické. Kdyby na příklad pojedl k snídani kus plecka zde z pana hlavního tajemníka, za nic na světě by si už nedal k obědu, dejme tomu, kýtu z něho. (Při těch slovech hlavní tajemník ještě více zbledl.) Já vím, že to není správné. Vždyť plecko z pana tajemníka se úplně vyrovná jeho kýtě – ale co chcete, tygr je mlsoun!

Vyšel jsem si tedy z Batavie na lov s puškou na rameni a ve vysokých botách, jako když jdou Pařížané na hon zajíců kousek za Saint-Denis. Můj krajan v Batavii, pan Crittenden, chtěl mi vnutit dva Malajce, kteří za odměnu byli ochotni tygra vystopovat a dát se sežrat místo mne, kdyby se ukázalo, že tygr je obratnější než kapitán Korkorán. Ale pochopíte, že René Korkorán, pocházející z krve slavného Surcouja, se takovému návrhu mohl jen zasmát. Kromě toho jsem ještě jakživ neslyšel, že by tygr sežral někoho, kdo se narodil v Saint-Malo. Proč bych právě já měl být výjimkou? Najal jsem tedy ty dva Malajce jen jako nosiče zavazadel a vydal jsem se za tygrem.

Několik mil za Batavii začíná hluboký, neprostupný, divoký les. V jeho houštinách se skrývají lvi, tygři, hroznýši, pardálové a kajmani, nejkrutější ze všech tvorů, nepočítáme-li ovšem člověka, který zabíjí tak často bez potřeby jen pro svou pochybnou zábavu. V deset hodin nám v tom lese bylo tak horko, že i Malajci, zvyklí žhavému podnebí, prosili, aby si směli odpočinout. Svolil jsem a sám jsem si lehl do vozíku, v němž vezli lovecké potřeby. Pušku jsem si vzal k ruce, abych ji měl nablízku, kdyby bylo třeba. Díval jsem se do vln říčky, na jejímž břehu jsme se utábořili, a unaven cestou i nesnesitelným parnem, za malou chvíli jsem usnul.

Asi ve dvě hodiny odpoledne mě probudil strašlivý výkřik. V mžiku jsem byl na nohou, karabinu držím připravenou v ruce a ohlížím se po nepříteli. Nikde nic. Až za okamžik jsem uviděl oba Malajce, jak utíkají k vozíku a do ochraptění volají:

‚Pane, už se blíží. Dejte pozor!‘

‚Kdo se blíží, ptám se.‘

‚Tygr! Veliký, ohromný tygr!‘

Nebylo ho ještě vidět, ale podle zděšení zvířat v lese se dalo soudit, že se vskutku blíží něco nebezpečného. Opice šplhaly bleskurychle až na nejvyšší větve stromů a metaly dolů kokosové ořechy. Pak náhle džungle jako by utichla a já jsem slyšel jen praskot suchých větviček, který se neustále přibližoval a sílil.

Tygr přicházel.

Měl jsem obavy, uvidím-li ho včas, abych stačil dobře namířit, ale tygr prošel kolem mého úkrytu v hustém křoví docela zvolna. Šel pomalým krokem, nohy kladl daleko od sebe jako blahobytný domácí pán, když si jde na odpolední procházku, a vypadal tak klidně, že bych snad ani nebyl věřil, že to je dravec, kdybych nebyl viděl jeho zakrvavenou tlamu.

Když byl asi deset kroků ode mne, připravil jsem si pušku. Cvaknutí kohoutkem ho trochu znepokojilo. Obrátil napolo hlavu. Uviděl jsem, že mě pozoroval, zůstal stát a chvíli se na mne díval.

Namířil jsem na něho a čekal jsem, až se mi vhodně postaví, protože tygr se musí zasáhnout ranou přímo do čela nebo do srdce. Ale Jiskra – teď už vám mohu říci, že to byla tahleta moje milá Jiskra – se mi postavila jako pes z dobré rodiny, který se přišel dát vyfotografovat pro rodinné album. Byla po jídle, šla se napít k řece a v té chvíli neměla žádné jiné touhy než ukojit svou žízeň a pokojně v klidu strávit oběd. Dívala se tak na mne několik vteřin a potom si vykračovala dál k řece.

A tu jsem se najednou stal bezděčným svědkem něčeho podivného. Jiskra, která, jak říkám, až dosud šla volným, pohodlným krokem, pojednou se zarazila, přikrčila se k zemi, protáhla své už tak dost dlouhé tělo a plížila se s břichem u země kolem jakéhosi velikého pně, lenícího na písčitém břehu říčky.

Kráčel jsem opatrně za ní, pušku stále v pohotovosti. Byl jsem připraven v první vhodné chvíli vypálit. Sotva jsem však přišel jen o několik kroků blíž, s překvapením jsem zjistil, že to, co jsem pokládal za veliký peň nebo nějaké staré břevno, má čtyři nohy a že je to celé pokryto hrubými šupinami, lesknoucími se v odpoledním prudkém slunci.

Byl to krokodil, spal tu na písku klidným spánkem, měl zavřené oči a otevřenou tlamu a zdálo se, že žádný sen neruší jeho pokojný spánek.

Pánové, Jiskra je stvoření poněkud zlomyslné. Myslím, že právě ta blahobytná spokojenost ji dráždila. Viděl jsem ze svého úkrytu, jak se její nozdry rozšířily, jak se olízla a jak její tvář najednou dostala výraz chlapce, který se právě chystá provést nějakou podařenou taškařici.

Připlížila se pomalu ke krokodilovi a naráz jako blesk sekla svými drápy po jeho jazyku. Patrně mu jej chtěla vyrvat a sníst po obědě jako chutný zákusek. Ale sotva se ho dotkla, krokodilova tlama se zavřela a stiskla Jiskřinu tlapu. Krokodil otevřel velké zelenomodré oči, které se zaleskly hněvem, bolestí i překvapením. Jistě by byl Jiskře tlapu ukousl, kdyby se mu nebyla zadírala s takovou nesnesitelnou bolestí do jazyka.

Rozpoutal se boj. Jiskra sebou házela na všechny strany, ale krokodil držel pevně, nepouštěl. Jiskra se octla ještě v jiné nevýhodě. Sotva opice uviděly bezmocnost svého úhlavního nepřítele, spustily se na nižší větve, tropily ohlušující povyk a házely po tygřici ulámané větve, kokosové ořechy, co měly zrovna po ruce. Krokodil se pomalu začal odstrkovat svýma neohrabanýma nohama a táhl Jiskru k vodě. Bojovala zoufale, ale krokodil nepovoloval. Krok za krokem byla Jiskra blíž a blíž ohavné smrti ve vodě. Dívala se zoufale kolem sebe, jako by prosila o pomoc, o slitování – a tu její zrak padl na mne.

Pánové, nikdy nezapomenu na její krásný, zoufale prosící pohled.

V té chvíli se krokodil ponořil a stáhl ji za sebou do vody. Žbluňk! A ve vodě to zavířilo. Rozhodl jsem se. Přiběhl jsem k říčce. Voda prudce kolotala tam, kde pod hladinou pokračoval zápas. Jiskra sebou házela vší silou, a tak se jí chvílemi podařilo vynořit hlavu z vody a aspoň trochu se nalokat vzduchu. Trvalo to minutu, pět, deset – nevím! Konečně i krokodil pocítil potřebu nadýchat se a vystrčil nedaleko břehu hlavu ven z vody.

A to byla chvíle, na kterou jsem čekal. Ve vteřině jsem namířil a poslal kuli přesně do levého oka. Střela roztrhla krokodilovi hlavu. Povolil tlamu, trhl sebou dvakrát nebo třikrát ve smrtelné křeči a bylo po něm.

Musím říci, pánové, že to, co udělala potom Jiskra, nesvědčilo zrovna o její důvěře ke mně. Asi mě pokládala za nepřítele ještě nebezpečnějšího, než byl krokodil. Sotva si totiž uvolnila tlapu z krokodilovy tlamy, snažila se co nejrychleji zmizet. Ale nešlo to.

Se zmrzačenou nohou odkulhala sotva několik kroků. Lehce jsem ji dohonil.

Přiznávám se, že Jiskra se mi už tehdy líbila. Předně svým statečným bojem s tou vodní obludou, za druhé proto, že její nápad pozlobit krokodila prozrazoval smysl pro veselé kousky. A veselá mysl, pánové, není-li pokrytectvím, je známkou dobrého srdce. Ostatně byl jsem sám, pět tisíc mil od domova, bez přátel, bez příbuzných, a tady jsem mohl získat přítele, třeba čtyřnohého, kterému jsem zachránil život. Je pravda, že Jiskra o mé přátelství v tom okamžiku ještě příliš nestála, dokonce se mu bránila. Když jsem se k ní přiblížil, převalila se na hřbet – těžko se udržela se zraněnou tlapou na nohách – chraplavě zařvala a vycenila zuby a vůbec se chovala tak, jako by se chystala v nejbližší chvíli mě sežrat. Patrně očekávala můj útok a chtěla svůj život prodat co nejdráže.

Ale já jsem se klidně přiblížil, položil jsem pušku vedle sebe na dosah ruky, naklonil jsem se nad ni a pohladil ji lehce jako kotě. Podívala se na mne nedůvěřivě a ještě trochu zavrčela. Ale když viděla, že nemám zlé úmysly, položila se na břicho, olízla mi ruku a pozvedla ke mně poraněnou tlapu. Pozorně jsem ji prohlédl. Na štěstí nebyla žádná kost zlomena, a tak jsem jí jen vymyl ránu a kápl na ni balzámu, který jsem vytáhl z lovecké brašny. Potom jsem vstal a byl jsem zvědav, co bude Jiskra dělat. Pustil jsem se zpátky k svému vozíku – a hle, Jiskra buď z vděčnosti, nebo z touhy, abych jí ještě obvázal ránu, šla za mnou. Moji malajští průvodci takřka umírali strachem, když uviděli, kdo mě doprovází. Měl jsem co dělat, abych je zadržel. Byli by mě nejraději nechali i s Jiskrou v lese.

Do Batavie jsme se vrátili druhého dne. Pan Crittenden byl ohromen mým ‚úlovkem‘ a nechtěl věřit mým slovům. Ale Jiskra jej přesvědčila: chodila se mnou po batavských ulicích jako pejsek. A když potom po osmi dnech ‚Bouřlivák‘ zvedl kotvy, následovala mě věrně i na loď.

Směřovali jsme k Borneu. Na neštěstí jsme se brzy dostali do bezvětrného pásma, a to v místech, kde již několik lodí bylo přepadeno piráty. Byli jsme ovšem pouhé tři míle od břehu, a ničeho jsme se proto neobávali. A vidíte: nebýt Jiskry, málem by se nám to bylo stalo osudným. Třetího dne krátce po půlnoci přepadlo naši loď asi sto pirátů. Kormidelníka hodili do vody, dřív než nám mohl dát výstrahu. I mne by byli přepadli v kabině, protože jsem byl hluboko ponořen do spánku spravedlivých. Ale Jiskra vetřelce včas ucítila. Začala vrčet a řvát tak hrozně, že jsem se probudil. Měl jsem ještě právě tak čas uchopit pistoli a prohnat kuli hlavou prvnímu pirátovi, který se už dral do mé kajuty. Druhého jsem poslal na onen svět týmž zůs0bem – na třetího skočila sama Jiskra a překousla mu hrdlo. Moji plavci se mezitím už také Jiskřiným řevem vybudili a na palubě se ve chvíli rozpoutala bitka. Jiskra bojovala stejně statečně jako námořníci z ‚Bouřliváka‘. Piráti dostali na pamětnou. Od té doby jsme s Jiskrou přáteli na život a na smrt. Nikdy se neopouštíme. Proto jsem vzal Jiskru s sebou také sem, do zadání Lyonské učené společnosti. Jenže váš sluha z ní asi dostal strach, a tak nás tady zamkl.“

Kapitán skončil.

Předseda pokyvoval vážně hlavou a chystal se právě cosi říci, když se ozval venku hlahol zvonů.

„Bijí na poplach!“ zvolal pan hlavní tajemník nadšeně, jako by se mu nesmírně ulevilo. „Chválabohu – budeme vysvobozeni!“

Bylo slyšet pokřik, povely a víření bubnů.

„Bubny, pánové?“ podivil se Korkorán. „Snad nás nebudou obléhat jako pevnost?“

Předseda se rozhlédl po místnosti a zatvářil se nějak lítostivě.

„Chápejte, pane kapitáne,“ řekl najednou změklým, vlídným tónem, jako by se omlouval. „Chápejte, že s něčím podobným jsme se ještě nikdy nesetkali.“

„Pojďte se podívat z okna,“ přerušil jej Korkorán. „Na náměstí je nejméně tři tisíce lidí.“

Předseda a s ním několik dalších členů Lyonské učené společnosti se nahnuli z okna ven. Dole vprostřed náměstí před budovou Společnosti stál policejní komisař, opásaný šerpou, před ním oddíl pěšáků, který právě nabíjel pušky, a za ním dav pokřikujících zvědavců.

„Vzdejte se!“ zvolal komisař, sotva uviděl v okně hlavy učenců.

„Pane komisaři, proč bychom se vzdávali?“ zlobil se předseda. „Raději nám dejte otevřít dveře!“

Komisař chvíli váhal, ale pak dal rozkaz a vojáci rychle odstranili všechny překážky, nakupené sluhy za dveřmi zasedací síně Lyonské učené společnosti. Dveře se otevřely dokořán. Vojenský oddíl stál s připravenými puškami, aby zastřelil tygra, jakmile se objeví. Členové učené společnosti pod jejich ochranou jeden za druhým – první ze všech ovšem pan hlavní tajemník opouštěli místnost. Poslední vyšel na schodiště před palác Lyonské učené společnosti sám kapitán Korkorán. Byl bez Jiskry. Přikázal jí, aby na něho čekala, dokud pro ni nepřijde nebo nezavolá.

„Pane komisaři,“ řekl Korkorán, „odvedu Jiskru v naprostém klidu nejbližší cestou na náš parník, jestliže mi slíbíte, že na ni nebudete střílet.“

„Ani nápad, pane! To odporuje předpisům, aby se tygřice pohybovala volně po městě!“ zvolal komisař.

„Ale Jiskra je docela neobyčejná tygřice. Zeptejte se pana předsedy Lyonské učené společnosti!“ naléhal Korkorán.

„Neobyčejná nebo obyčejná – předpis je předpis! Budeme střílet, pane!“ trval komisař na svém.

„Dobře,“ povzdychl si Korkorán. „Slibte mi tedy aspoň, že budete střílet, až budu pryč. Nechci být svědkem toho, jak bude umírat můj nejlepší přítel…“

„To vám mohu slíbit,“ řekl netrpělivě komisař. „Ale už, prosím vás, běžte.“

Korkorán sestoupil volným krokem se schodiště, prošel řadou vojáků, a neohlížeje se vůbec, zamířil k ulici vedoucí do přístavu. Všude kolem bylo množství lidí. Nechtěli si dát ujít podívanou, jaká se jim už po druhé v životě jistě nenaskytne.

Po několika krocích se kapitán náhle prudce obrátil a třikrát po sobě vykřikl: „Jiskro! Jiskro! Jiskro!“

Na ta slova se tygřice vyřítila z úkrytu, ohromným skokem se přenesla přes celé schodiště paláce Lyonské učené společnosti dolů na náměstí, a než mohl dát ohromený velitel rozkaz ke střelbě, dostala se Jiskra druhým skokem přes hlavy vojáků až daleko za vojenský oddíl a rychle se hnala za Korkoránem. Lidé křičeli a rozprchávali se na všechny strany.

„Palte! Hrome – palte!“ vzpamatoval se posléze komisař, ale velící důstojník jen pokrčil rameny a zavrtěl odmítavě hlavou:

„Tady v tom zmatku a mezi tolika lidmi? Chcete, aby naše střely zabily nebo zranily třicet nebo čtyřicet lidí?“

Ostatně kapitán Korkorán i Jiskra už zmizeli v uličce vedoucí k přístavu. Šli rychlým krokem, ani jednou se neohlédli a nikdo je nenásledoval. Strach z tygra vyprázdnil náměstí líp, než by to byl dovedl kordon vojáků. Zůstali tam v rozpacích jen komisař, velitel se svými vojáky a několik civilistů.

„Přesvědčte se, zdali to zvíře opravdu odvedl na loď,“ řekl mrzutě komisař.

Pak se obrátil k hrstce těch, kdo tam ještě zůstali, a osopil se na ně ostrým hlasem:

„A vy se rozejděte! Nač tu čekáte?“

Když pak za tři dni kapitán Korkorán s Jiskrou vystoupili v Marseille z parníku, očekávala tam už Korkorána zpráva z Lyonské učené společnosti. Byl pověřen, aby se pokusil podle přání zesnulého pana Delaroche nalézt posvátnou knihu Gurukaramtu v horách ghátských…

KAPITOLA TŘETÍ

v níž se seznámíme s několika důležitými dopisy v originále.

Lord Braddock, generální guvernér Indie, plukovníku Barclayovi, poradci knížete Hólkara v Bhagavápuru na řece Narbadě v zemi Maráthů:

Plukovníku Barclayi,

Zachytili jsme zprávy, že domorodé kmeny proti nám něco chystají. Odkryli jsme podezřelé rejdy v Patné, Lakhnaú, Banárasu a Dillí, mezi Rádžputy, ba i mezi sikhy.

Kdyby se začalo hýbat území Maráthů, za tři neděle by vzplanulo povstání v celé Indii. Tomu musíme zabránit stůj co stůj.

Proto vám ukládám, abyste ihned, jakmile obdržíte tento list, přiměl pod jakoukoli záminkou maráthského knížete Hólkara k tomu, aby odzbrojil všechno své vojsko a odevzdal Vám zbraně i knížecí poklad. Jen tak budeme mít záruku, že Hólkar proti nám nic nepodnikne.

Kdyby se zdráhal vyhovět Vašim požadavkům, nemilosrdně zakročíte. V tom případě se ujmete velení nad 13., 15. a 31. plukem evropské pěchoty, oblehnete hlavní město Bhagavápur, dobudete ho a přimějete knížete k bezpodmínečné kapitulaci. Nejlépe bude, když v boji zahyne. Východoindická společnost má až po krk takových nespolehlivých vládců, jako je kníže Hólkar. Spoléhám na Vaši prozíravost a rozhodnost.

Věc spěchá, každé zdržení je nebezpečné.

V Kalkatě dne 1. ledna 1857. Braddock, vrchní velitel

Plukovník Barclay, anglický poradce, knížeti Hólkarovi:

Jasnosti!

Podepsaný plukovník Barclay považuje za svou povinnost upozorniti Vaši Jasnost, že trest padesáti ran holí, udělený Jeho Jasností ministru Ráovi, který se těší plné důvěře anglických úřadů a zmíněného trestu si nijak nezasloužil, vyvolal krajně nepříznivý dojem.

Podepsaný považuje dále za svou povinnost upozorniti Vaši Jasnost, že do Bhagavápuru bylo za posledních nocí dopraveno tajně větší množství zbraní a střeliva, což se příčí úmluvám uzavřeným s Vysokou Východoindickou společností a vyvolává oprávněnou nedůvěru i dohady o účelu a povaze jmenovaných opatření.

Podepsaný má čest navrhnouti proto z příkazu generálního guvernéra úmluvu, která by prokázala, že Vaše Jasnost je odhodlána plnit platnou smlouvu s Vysokou Východoindickou společností, čímž se zároveň vyvrátí možné nepříznivé dohady o zmíněných opatřeních Vaší Jasnosti.

Podepsaný navrhuje k tomu cíli, aby Vaše Jasnost jakožto záruku plnění smlouvy uzavřené s Vysokou Východoindickou společností odevzdala veškerou výzbroj jakož i zásoby střeliva a knížecí poklad pod ochranu generálního guvernéra lorda Braddocka v Kalkatě až do té doby, kdy bude mimo veškerou pochybnost dodržování smlouvy se strany Vaší Jasnosti.

Podepsaný kromě toho má čest požádat, aby Vaše Jasnost přikázala své dceři Sítě doprovázet podepsaného do Kalkaty, kde jí bude poskytnuto důstojné a její urozenosti odpovídající pohostinství do doby, dokud celá věc nebude vyřešena, jak svrchu označeno.

S výrazem nejhlubší úcty

plukovník Barclay

V Bhagavápuru dne 16. ledna 1857.

Jeho Jasnost kníže Hólkar plukovníku Barclayovi, poradci v knížetství Maráthském:

Podepsaný dovoluje si vyzvati plukovníka Barclaye, aby opustil do dvaceti čtyř hodin hlavní město knížetství Bhagavápur.

Podepsaný dal rozkaz, aby po této lhůtě bylo se jmenovaným nakládáno jako s nepřítelem země Maráthů.

Hólkar

V Bhagavápuru dne 17. ledna 1857.

Plukovník Barclay, poradce u knížete Hólkara, lordu Braddockovi, generálnímu guvernérovi Indie:

Vaše Lordstvo, mám čest seznámit Vás s opisem listu, který jsem podle pokynů Vašeho Lordstva poslal maráthskému knížeti Hólkarovi. Odpověď knížete Hólkara je připojena.

Současně si dovoluji zpraviti Vaše Lordstvo o tom, že odjíždím do Bombaje, kde se ujmu velení nad 13., 15. a 31. plukem, a doufám, že brzy přivedu knížete Hólkara k rozumu.

Vám oddaný

plukovník Barclay

KAPITOLA ČTVRTÁ

v níž sledujeme některé zajímavé události v hlavním městě knížetství Maráthského a přitom se seznámíme s knížetem Hólkarem i s jeho dcerou Sítou.

JEDNOHO březnového dne – už hodně po páté hodině odpoledne – naskytla se obyvatelům Bhagavápuru, kteří měli své chýše a domky v ohbí řeky Narbady, neočekávaná podívaná.

Z parníku, který zakotvil v přístavišti, vyskočil na pobřežní můstek urostlý mladý muž v evropském obleku a zamířil rychle k vojákům, stojícím na molu. Když velitel, který do té doby pohodlně seděl v stinné strážní budce z bambusového sítí, uviděl cizince, vykřikl povel a mladý muž byl ve chvíli obstoupen pěti nebo šesti vojáky knížete Hólkara. Seskupili se v půlkruhu a s napřaženými puškami mu zastoupili cestu. Velitel položil ruku na pás, kde měl zasunuty dvě pistole, prohlédl si cizincovu tvář a přísně se začal vyptávat:

„Kdo jste? Odkud jste přijel? Co chcete v Bhagavápuru?“

Příchozí se pousmál, zavrtěl lehce hlavou a potom beze slova vzal píšťalku, zavěšenou na šňůrce u pasu, a pronikavě na ni zapískal.

Od přistávacího můstku se ozval křik.

„Ke mně, Jiskro!“ zvolal mladý muž a v tom okamžiku tu stál sám, jen s překvapeným velitelem pobřežní stráže.

Od mola se totiž mohutnými skoky blížil tygr a vojáci i zvědavci, kteří se shromáždili kolem neznámého cizince, prchali o překot pryč.

„Dovolte, pane důstojníku, abych se vám představil: Jsem kapitán René Korkorán a toto je má družka Jiskra,“ řekl mladý muž, vlídně se usmívaje na velitele stráže, který vytřeštěnýma očima pohlížel na mohutné zvíře po Korkoránově boku. Nohy mu strachem zdřevěněly tak, že se nemohl ani pohnout.

„A – a – ano… pane…“ koktal zděšeně.

„Jakou máte hodnost?“ zeptal se Korkorán.

„Jsem poručíkem knížecí stráže,“ odpověděl Ind, pošilhávaje po Jiskře.

„Výborně! Zavedete nás do paláce knížete Hólkara!“ zaradoval se Korkorán.

„Vás? Vás a…“

„Ano, mne a Jiskru,“ řekl pevně kapitán Korkorán. „Snad si nemyslíte, poručíku, že se stydím za své přátele, když jdu ke knížecímu dvoru?“

Jiskra zaslechla, že se o ní hovoří. Pozvedla hlavu, podívala se přimhouřenýma očima na Korkorána a tlumeně zavrčela. Ind se už patrně viděl v jejím chřtánu, protože jen zděšeně zamrkal a bezděky si sáhl rukou na hrdlo.

„Ale… objevíte-li se s tygrem před knížetem, dá nám srazit hlavu!“

Kapitán Korkorán se udeřil dlaní lehce do stehen a předstíral údiv:

„Opravdu?“

„Docela jistě, pane!“ zvolal Ind. „Někomu se to stane i pro mnohem menší provinění!“

„Uvidíme, komu dá srazit hlavu – zdali vám nebo mně!“

„Mně, pane!“ tvrdil poručík. „Nechtějte to na mně.“

Kapitán Korkorán zavrtěl hlavou:

„Potřebuji s knížetem nutně mluvit. Dávám vám, na vybranou, poručíku: buďto mě dovedete do knížecího paláce, nebo tady moje Jiskra…“

„Dovedu vás do paláce, pane,“ přerušil jej rychle důstojník.

Kapitán Korkorán byl spokojen.

„Doufám, poručíku, že vás nemusím upozorňovat na to, co by se stalo, kdybyste se pokusil o útěk.“

Ind vrhl pohled na Jiskru, zavrtěl hlavou a žalostným hlasem ujišťoval:

„Ne, pane. Teď musím jen věřit, že Brahma, otec všech živých tvorů, bude mě ochraňovat.“

Podivná trojice se dala na pochod. Vpředu šel poručík stráže knížete Hólkara, a co chvíli se bojácně ohlížel. Za ním kráčel sebevědomě mladý kapitán v námořnické uniformě a po jeho boku tiše našlapovala Jiskra. Chodci před ní prchali bezhlavě do postranních uliček.

Když stanuli před velkým mramorovým schodištěm, jímž se vcházelo do knížecí residence, obrátil se poručík knížecí stráže ke Korkoránovi:

„Jsme na místě, pane.“

„Dobrá. Veďte mě dál ke knížeti,“ řekl Korkorán.

„Pane,“ vykřikl Ind, „jestli se odvážíme před knížete Hólkara, je po nás všech veta!“

„To už jsem slyšel, poručíku.“

Ind se zatvářil zoufale a vykřikl:

„Ale já nechci přijít o hlavu, mám jenom jednu! Běžte ke knížeti sám… provázej vás Brahma!“

Bleskurychle se otočil a prchal pryč.

Kapitán Korkorán se rozesmál. Pohladil Jiskru za ušima a zahučel, jako by mluvil spíš sám k sobě:

„Tak se na to podívejte, milá Jiskro! Přišli jsme o průvodce. Nu, nedá se nic dělat, musíme ke knížeti sami. Pojďme!“

Kníže Hólkar seděl se svou dcerou Sítou na terase mramorového paláce, odkud byl rozhled na celé údolí řeky Narbady i na město Bhagavápur. Starý vladař, důstojný kmet s bílým, hustým vousem, štíhlý, ale s jakýmisi bolestnými rysy ve vráskách kolem úst, byl potomkem slavných maráthských vládců, po nichž zdědil i nesmiřitelnou nenávist k anglickým vetřelcům v zemi. Před třiceti lety přísahal nad mrtvolou svého otce, že se Angličanům krutě pomstí za jeho smrt, a jestliže jeho stařeckou mysl po tolika letech něco trápilo, bylo to pomyšlení, že Angličané jsou dosud v Indii a že přísaha je ještě nesplněna.

Hólkar seděl mlčky a zadumán. Síta, která měla svého otce nade všecko ráda, tiše a odevzdaně jej pozorovala. Věděla, že otec přemýšlí o tom, kde by bylo nejlépe postavit se Angličanům, a věděla, že se jí nakonec se svým plánem svěří.

Byli by tak seděli tiše, bez pohnutí, pohříženi do svých myšlenek, kdovíjak dlouho. Ale náhle k nim zalétl z dolejší části paláce hluk a tlumené výkřiky.

Stařec zvedl hlavu a na čele mu vystoupila hněvivě vráska. Vždyť dal rozkaz, aby nebyl ničím rušen! Vztáhl pravici po stříbrné paličce, ležící opodál. Ale Síta, která seděla naproti knížeti, čelem ke schodišti, odkud přicházel hluk, hbitě vyskočila a zadržela ho.

„Nevyrušuj se, otče,“ řekla. „Sama se podívám.“

Kníže pokynul beze slova hlavou a položil opět stříbrnou paličku vedle sebe. Zdálo se, že se zase vrátil ke svým myšlenkám.

A tu se náhle rozlehl po terase zoufalý, úzkostný výkřik Sítin:

„Otče!“

Hólkar, rázem vytržen ze svého zadumání, rychle se otočil a – krev mu tuhla v žilách!

Na kraji schodiště stál před Sítou, chvějící se děsem, veliký statný tygr.

Kníže vytrhl od pasu bambitku a vypálil.

Ale byl tak rozčilen, že se i na těch několik kroků minul. Tygr si nevšímal Síty, která stála jako přimražena na místě. Sklonil hlavu a celý se přikrčil, jako by se chystal skočit. A snad by to byl udělal, kdyby se v tom okamžiku nebyl ozval rázný hlas:

„Jiskro – ke mně!“

Nad schodištěm se objevil kapitán Korkorán. Uklonil se lehce Sítě i knížeti a řekl: „Jste dnes ve špatné náladě, kníže? Co máte proti tomu dobrému zvířeti, že po něm střílíte?“

Jiskra stála u Korkoránových nohou a pozorovala ne zrovna přívětivýma očima muže, který na ni vypálil. Hólkar vrhl na oba ostrý pohled a zvysoka se zeptal:

„Kdo jste? Jak jste se mohl dostat až sem ke mně? Znamená to snad, že mě zradila má osobní stráž a vydává mě Angličanům?“

„Považujete-li mě, milý kníže, za Angličana,“ odpověděl Korkorán s přívětivým úsměvem, „můžete být úplně klidný. Dnes a denně děkuji nebesům, že jsem se narodil jako Bretoněc, a ne jako Angličan.“

Kníže Hólkar se chvíli mlčky díval na neznámého příchozího, pak pokrčil rameny, uchopil stříbrnou paličku a lehce jí udeřil do gongu, zavěšeného opodál na stojánku.

„Obávám se, kníže, že se nikoho nedovoláte,“ upozornil jej Korkorán. „Všichni vaši strážci před Jiskrou utekli. Ale můžete být klidný. Jiskra je dobře vychované děvče a ví, co se sluší a patří v knížecí společnosti.“

Kníže ho chvíli mlčky pozoroval a potom řekl:

„Neodpověděl jste na mou otázku. Nejste-li Angličan, kdo tedy jste a odkud přicházíte?“

„Mé jméno je Korkorán.“

„Korkorán?“ podivil se Hólkar. „Slyšel jsem o jistém kapitánu Korkoránovi od jednoho ze svých služebníků; Ten byl kapitánem na proslulé lodi ‚Bouřlivák‘…“

„To jsem já.“

„Tak vy jste ten proslavený námořník,“ řekl pomalu Hólkar a v tónu, jímž tato slova řekl, byla úcta i uznání.

Na terase se objevil vysoký hubený muž, oděný jako knížecí sluha. Opatrně se rozhlédl, a když spatřil Jiskru, otočil se na patě a chystal se zmizet. Ale kníže Hólkar ho zadržel.

„Alí!“ zvolal. „Přicházíš zrovna včas. Pamatuješ si ještě, jak jsi mi vyprávěl o kapitánu Korkoránovi?“

„Ano, pane.“

„Alí, podívej se na tohoto cizího muže. Znáš jej?“

Služebník pozvedl skloněnou hlavu a podíval se pátravě na neznámého návštěvníka knížecího paláce.

„Pane – to je on!“ zvolal napůl zděšeně a napůl užasle.

„Kdo?“

„On – kapitán Korkorán! A to je ona – jeho tygřice!“ připojil, ukazuje chvějící se rukou na Jiskru.

Korkorán se zahleděl na chlapíka pozorněji. Zdálo se mu, že ho už kdesi viděl. Najednou se udeřil prudce do stehna a zvolal:

„Ovšem! Starý známý od Singapuru! Jestli se nemýlím, byl jsi jedním z těch, co dostali zálusk na ‚Bouřliváka‘? A tak se mi zdá, že jsem vám tehdy dal řádně na pamětnou!“

Služebník upadl do rozpaků a jen koktal:

„Pane… pane…“

„Neboj se,“ uklidňoval ho Korkorán, „nebudeme ohřívat, co je za námi.“

„Můžeš jít,“ pokynul Hólkar Alímu, ale sluha se nehýbal, stál se zkříženýma rukama na prsou a ukláněl se hluboce před knížetem.

„Co chceš?“ zeptal se Hólkar.

„Odpusťte, můj pane,“ ztišil hlas Alí, „přináším nepříjemné zprávy.“

„Angličané!“ zvolal Hólkar a jeho staré oči zablýskly vzrušením a hněvem.

Alí zavrtěl lehce hlavou:

„To ne, pane. Ale… když… zde kapitán Korkorán… vystoupil na břeh, rozneslo se po městě, že to je anglický posel k vám, můj pane. A váš bývalý ministr Ráo dal rozhlásit po Bhagavápuru, že jste prý byl zabit, a vzbouřil část vojska… Hovoří o svých nárocích na trůn, pane!“ vzrušeně pravil Alí.

Starý kníže rudl hněvem:

„Ten zrádce! Odpyká to!“

„Ráo tvrdí, že Angličané jsou již jen několik mil od města,“ pokračoval Alí. „Pod jejich ochranou prý oblehne knížecí palác. Jsme obklíčeni.“

„Ráo…“ opakoval kníže a stiskl rty.

Síta až do této chvíle stála mlčky stranou. Nyní přistoupila k otci, pohlédla mu do očí a pak se obrátila ke Korkoránovi: „Pane, pomozte mému otci, můžete-li,“ pronesla prosebným hlasem.

Zvenčí k nim znovu zalehl jakýsi křik a hřmot, volání, rány, tu a tam se ozval i výstřel. Sítiny krásné tmavé oči prosily. Kapitán Korkorán se do nich na okamžik zahleděl, pak se uklonil a vážně řekl:

„Žádá-li mě o to tak krásné stvoření, udělám všechno, co je v mých silách. Omluvíte mě, kníže?“

Kapitán ostře hvízdl, pohladil zlehka tygřici po hřbetě a řekl: „Pojďte, Jiskro!“

A oba zmizeli na schodišti.

Bránu knížecího paláce hájil jen hlouček vojáků.

Vzbouřenci, vedení samým Ráem, chystali se k útoku a podle hlasitého volání se dalo soudit, že zamýšlejí prostě rozstřílet bránu děly. Tu a tam, aby znepokojili obránce, vystřelili salvu z pušek. Kulky hvízdaly kolem uší knížecí stráže anebo se rozpleskávaly na kovovém zdobení vrat.

Kapitán Korkorán viděl, že je třeba zakročit hned a s největší rozhodností.

„Otevřete bránu!“ vykřikl. „Dáme jim co proto.“

Ta slova dodala posádce důvěru. Vojáci zaujali palebné postavení, aby odrazili útok obléhajících, a čtyři z nich odstranili mohutnou závoru a otevřeli bránu dokořán.

Ráovi lidé něco takového nečekali. Byli zmateni, a protože se domnívali, že jde o léčku, ustupovali raději od brány v širokém půlkruhu, ohlížejíce se váhavě a nejistě jeden po druhém. Korkorán postoupil několik kroků vpřed a zvolal:

„Kde je váš vůdce, pan Ráo?“

Ze zástupu vyjel muž na koni, doprovázený několika jinými muži v stejnokrojích knížecího vojska, také na koních. Byl to statný muž, nepříliš hezký, zamračený, s potměšilýma očima. Pohrdavě si změřil Korkorána a řekl:

„Tady jsem. Přicházíte vyjednávat?“

„Vyjednávat?“ divil se na oko Korkorán.

„Přijmu jen bezpodmínečnou kapitulaci všech obránců knížecího paláce,“ řekl Ráo drsně.

„A jinak…?“

„Jinak budou všichni pobiti.“

Kapitán Korkorán se zatvářil, jako by byl z těch slov zděšen.

„Pumy a granáty!“ vykřikl. „Jiskro, nezbývá, než abys toho pána vyvedla z omylu! Běž, přines mi toho darebáka na koni! Ale dej pozor, abys mu nepřekousla páteř! Opatrně – rozumíš? Jdi!“

Dvěma skoky se octla Jiskra před Ráovým koněm. Kůň se počal plašit, vzpírat se a otáčet na zadních nohách na všechny strany. Také koně Ráových průvodců se vzpínali a jezdci se matně snažili je uklidnit.

„Rychle zpátky!“ volal Ráo, ale to už Jiskra udělala třetí a nejmohutnější skok, uchopila velitele vzbouřenců za zdobený opasek, nesla ho jako kočka myš a položila ho k nohám Korkoránovým.

„Výborně, má drahá!“ pochválil ji kapitán. „Dnes dostanete k večeři kostku cukru.“ Potom se obrátil ke knížecím vojákům, kteří již zatím obstoupili zrádce, a rozkázal: „Toho darebáka odzbrojte a odveďte do paláce.“

Trvalo to všechno sotva několik vteřin.

Vzbouřenci byli tak překvapeni, že jenom zděšeně zírali na to, co se stalo, užaslí a dokonale zastrašení kapitánovou Jiskrou. Korkorán toho hned využil. Sebevědomě se obrátil k Ráovým lidem a zeptal se:

„Chce snad někdo z vás posloužit Jiskře za večeři?“

Nemohli se zděšením ani hnout. Nikdo neodpovídal.

„Nikdo neodpovídá? Znamená to, že se vzdáváte zrádného Ráa?“

Chvíli bylo ještě ticho a pak najednou se ozvalo ze všech hrdel naráz:

„Ať žije kníže Hólkar! Ať žije kníže Hólkar!“

Večeře se podávala v jednom z vnitřních nádvoří paláce. U tiše šumícího vodotrysku usedl na vzácné perské koberce kníže Hólkar se Sítou a po jejich boku kapitán Korkorán.

Jiskra se položila mezi svého velitele a Sítu, která se dokonce odvážila ji pohladit. Tygřice to vděčně přijala a položila si hlavu do Sítina klína.

Když bohatě povečeřeli, ponechalo je služebnictvo o samotě.

„Kapitáne,“ řekl Hólkar a podal Korkoránovi ruku, „zachránil jste mi dnes život i trůn. Jak se vám mohu odvděčit?“

„Nemluvme o tom, kníže,“ odpověděl Korkorán. „Zásluha patří Jiskře, já jsem jenom využil situace. Představte si, jak se musela přemáhat, aby toho darebáka Ráa nezakousla, když od rána neměla nic v žaludku! Znamenitě vychovaná dívka, viďte? A vy byste ji byl málem zastřelil!“

Hólkar se rozpačitě usmál a Síta pohladila Jiskru po hlavě. Tygřice si prohlížela zpytavě všechny tři stolovníky, jako by věděla, že byla právě pochválena.

„I já jsem vám zavázána za svůj život a za svou čest, pane kapitáne,“ podala Síta Korkoránovi ruku. „Víte, co by se bylo stalo, kdyby se byl Ráo zmocnil paláce?“

Kapitán zaprosil:

„Prosím vás, nemluvme již o tom.“

„Dobrá, nemluvme o odměně,“ řekl Hólkar, „ale snad vám mohu nějak pomoci?“

„Chtěl jsem vás, kníže, sám o něco požádat,“ řekl rozpačitě Korkorán.

„Rád splním vaši žádost, bude-li to jen trochu v mé moci.“

„Ptal jste se mě, milý kníže,“ začal Korkorán, „proč jsem přijel do Bhagavápuru. Odpovím vám. Lyonská učená společnost mě pověřila, abych našel jednu z nejstarších památek indického písemnictví, knihu Gurukaramtu. Dostal jsem množství doporučujících dopisů, také na vás. Byl byste tak laskav?“ S těmito slovy sáhl kapitán do náprsní kapsy své kazajky, vyňal z ní zapečetěný dopis a podal jej knížeti. Hólkar rozřízl obálku malou stříbrnou dýkou, kterou měl za pasem, a začal číst:

Londýn 1857.

Podepsaný sir William Barrowlinson, předseda Zeměpisné, koloniální, statistické, geologické, horopisné, rodopisné a fotografické společnosti v Londýně, má čest zpraviti Jeho Jasnost knížete Maráthů Hólkara o cestě mladého francouzského učence kapitána René Korkorána, vyslaného námi a Lyonskou učenou společností, aby vyhledal původní rukopis Rámbhagavata, o němž se má za to, že jest uložen kdesi u pramenů řeky Narbady na místě, které patrně bude Jeho Jasnost znát lépe než kdo jiný. Podepsaný spoléhá na přátelské vztahy mezi Jeho Jasností a Vysokou Východoindickou společností a prosí, aby Jeho Jasnost byla nápomocna vědeckému úsilí kapitána René Korkorána.

Sir William Barrowlinson

Když kníže Hólkar dočetl, složil dopis zpět do obálky, položil jej na koberec vedle sebe a potřásl hlavou:

„Příteli Korkoráne, spoléhat na doporučující dopisy Angličanů v zemi Maráthů – to je bláhovost! Ale vy u mne nepotřebujete na štěstí žádných doporučujících dopisů. Rád bych vám pomohl. Jenže jak to mám v nynější situaci udělat? Plukovník Barclay táhne s třemi pluky na Bhagavápur právě podle toku řeky Narbady. A potom: moje přátelství by vám v jejich očích mohlo jen uškodit.“

Kapitán Korkorán se zamračil:

„Na to vám řeknu tolik, kníže: Buďto se ke mně bude Barclay chovat slušně, anebo uvidí, kdo je kapitán Korkorán, i kdyby měl kolem sebe šest pluků. Ale možná, že bych naopak já mohl přispět k vašemu smíření s Angličany?“

„Nechci s nimi žádný smír!“ vykřikl podrážděně starý kníže a v očích mu zaplálo hněvem i rozhořčením. „Zabili mi otce, dva bratry, zabrali polovinu maráthského území a teď ještě chce Východoindická společnost ze zbytku knížetství udělat provincii! Dal bych za to život, kdybych se jich mohl všech zbavit!“

„A mne bys tu nechal samotnou?“ ozvala se tiše Síta vyčítavým hlasem.

Starý kníže něžně objal dceru:

„Odpusť, milá. A vy, kapitáne, také promiňte. Hned mě přemůže zlost, jakmile se začne hovořit o Angličanech.“

„Buďte klidný,“ konejšil kapitán rozhořčeného starce. „Mně záleží na Angličanech jako na loňském sněhu. Jsem Bretoněc – a tím je řečeno vše.“

Bylo již k půlnoci, na obloze zářily jasným namodralým třpytem hvězdy a chvílemi povíval mírný, osvěžující větřík.

Do ticha nádvoří se pojednou ozvaly tlumené kroky.

Před knížetem se objevil hluboce se uklánějící Alí.

„Co je?“ zeptal se nevlídně Hólkar.

„Smím mluvit?“ pravil Alí a jeho oči zabloudily s významným pohledem ke kapitánu Korkoránovi.

Ten si toho povšiml, povstal a chtěl poodstoupit stranou, ale Hólkar pokynul rukou na znamení, že si přeje, aby zůstal.

„Nemám před vámi tajností,“ řekl. „Mluv, Alí.“

„Pane,“ řekl Alí, znovu se před knížetem ukláněje, „přijel posel od Tántiji Tópího.“

„Od Tántiji Tópího,“ zaradoval se kníže. „Přiveď ho sem!“

Za chvíli stál před Hólkarem polonahý, bosý, na kost vyhublý fakír s bílým turbanem na hlavě. Mlčky sklonil hlavu. Čekal patrně, až ho kníže vyzve, aby promluvil.

„Kdo jsi?“ zeptal se Hólkar.

„Jmenuji se Sugrív.“

„Jsi bráhman?“

„Ano.“

„Kdo tě posílá?“

„Tántija Tópí.“

„Čím to můžeš dokázat?“

„Tímto poselstvím,“ řekl fakír a podal knížeti kus jakési látky, pestré, podobné šátku, ale podivně vystříhané a popsané všelijakými divnými kresbami a značkami. Hólkar se podíval zkoumavě na fakíra, potom pozorně prohlížel šátek a jeho tvář se čím dál tím víc rozjasňovala. Nakonec pokynul spokojeně hlavou a řekl:

„Náš čas se přiblížil.“

„Zítra začneme v Mératu,“ odpověděl fakír.

„Kapitáne,“ obrátil se Hólkar ke Korkoránovi, „vy jste řekl, že nemáte v lásce Angličany.“

„Nestarám se o ně,“ odvětil Korkorán, „když se oni nestarají o mne.“

„Dobrá, kapitáne – chci vám jenom říci, že brzo uvidíte, jak s nimi zatočíme. Barclay se bude divit!“

„A co s tím má tenhle chlapík společného?“ otázal se Korkorán, ukazuje bradou na fakíra.

„Přinesl mi poselství od mého přítele Tántiji Tópího.“

„Kdo je to?“

„To vám řeknu později. Byl jste, kapitáne, někdy na lovu nosorožců?“

„Nebyl.“

„Budete-li chtít, můžete se ho zítra zúčastnit. Ale vy možná ani nevíte, že nosorožec je vzácná zvěř? V celé Indii byste nenašel víc než pět set kusů.“

„A Barclay se svou armádou?“ zeptal se Korkorán udiveně.

„Jsem připraven jej jak náleží uvítat. Ale zatím k nám ještě má nejméně tři dny cesty,“ vysvětloval Hólkar. „Na shledanou, kapitáne!“ podal Korkoránovi ruku.

Korkorán ji stiskl:

„Ještě otázku, kníže. Co zamýšlíte udělat s Ráem?“

„Dnes bude popraven.“

„Odsuzujete rychle, kníže!“ podivil se kapitán.

„Co chcete? Byl to zrádce! A nač s ním dlouhé soudy? Ještě by mohlo Angličany napadnout chtít ho vysvobodit! Ba ne, dal se chytit, zaplatí za všechny,“ řekl starý kníže.

Kapitán potřásl hlavou, stiskl ještě jednou Hólkarovu pravici, pak políbil ruku Sítě a tiše hvízdl na Jiskru.

Hólkar tleskl do dlaní a obrátil se k Alímu, zatím co fakír tu stál beze slova a s přivřenými víčky, jako by spal:

„Můžeš jít, Alí. Ukážeš kapitánovi Korkoránovi jeho komnatu.“

KAPITOLA PÁTÁ

v níž se kapitán Korkorán účastní honby na nosorožce, Jiskra zanedbá svou povinnost a anglický poručík Robarts získá nečekaně dobrý úlovek.

MÍSTNOST, kterou kníže Hólkar určil kapitánu Korkoránovi jako ložnici, patřila k nejkrásnějším v celém paláci. Stěny byly posety ozdobami překrásných jasných barev a v okně byla skvostná mříž z umně prolamovaného mramoru. Uprostřed komnaty bylo lůžko s mnoha polštáři, pestře vyšívanými zlatem, a vedle byla připravena dlouhá dýmka.

Korkorán neležel snad ještě ani hodinu, když ucítil, jak se kdosi lehce dotýká jeho ramene. Otevřel oči a uviděl Jiskru. Pohladil ji a šeptem se zeptal:

„Copak vás znepokojuje, má drahá?“

Tygřice se zvedla, přešla tiše našlapujíc ke dveřím pokoje, dotkla se jich skloněným čelem a pak se zase vrátila ke kapitánovi.

Na dveře někdo slabounce zaškrábal.

Korkorán se vztyčil na lůžku a vykřikl: „Kdo je to?“

„Alí,“ ozval se tlumený hlas za dveřmi.

„Vejdi,“ řekl kapitán a vyskočil z lůžka. „Co se děje?“

Alí měl vyděšené oči. Stál před kapitánem, všecek se chvěl a hlas mu přeskakoval, když oznamoval:

„Pane – kníže Hólkar vás prosí, abyste k němu laskavě ihned přišel.“

„Hned?“ podivil se Korkorán.

„Stalo se velké neštěstí, pane,“ vysvětloval Alí zkormouceným hlasem, „zajatý Ráo podplatil stráže a uprchl i s nimi. Kníže se domnívá, že utekli k Angličanům.“

„Čilý ptáček, tenhle Ráo,“ pomyslil si kapitán Korkorán.

V několika vteřinách byl ustrojen. Alí jej vedl do komnaty, kde ho již kníže Hólkar očekával.

Seděl zachmuřeně na nádherném perském koberci. Když Korkorán vešel, pokynul sluhům, aby odešli, pozdravil kývnutím hlavy kapitána a ukázal mu na místo vedle sebe.

„Milý příteli,“ řekl vážným hlasem, „víte už, jaké neštěstí se přihodilo?“

„Alí mi to řekl,“ přisvědčil Korkorán, „ale nemyslím, že by to bylo takové neštěstí. Ráo je darebák a šel se dát oběsit jinam.“

Hólkar pohlížel zasmušile před sebe:

„Odešlo s ním skoro sto mužů mé stráže.“

„Aspoň máte o sto zrádců méně!“ snažil se Korkorán utěšit starého knížete.

„To se stane zrovna nyní, když jsem dostal tak příznivé zprávy…“

„Od vašeho Tántiji Tópího?“

„Ano,“ přisvědčil Hólkar a mimoděk ztišil hlas. „Poslyšte, kapitáne, důvěřuji vám a řeknu vám, jak se věci mají: celá Indie je připravena povstat proti svým anglickým utlačovatelům se zbraní v ruce.“

„Indie proti Angličanům?“ zvolal kapitán Korkorán. „Kníže, nikdy jsem si nic nepřál vroucněji, než aby Indie byla opět svobodná. Tak se mi zdá, že nedostojím svému slibu!“

„Jakému slibu?“

„Že se nebudu plést do politických záležitostí v Indii.“

Kníže Hólkar se tvářil starostlivě:

„Obávám se, aby Ráo něco neprozradil Angličanům.“

„Ví něco o chystaném povstání?“

Hólkar potřásl hlavou.

„Ještě před čtvrt rokem byl mým ministrem. Mohl tedy leccos vyčenichat.“

Odmlčel se na chvíli a pak dodal:

„Je to ctižádostivá stvůra. Za mými zády se spřáhl s plukovníkem Barclayem, protože si myslil, že dostane od Angličanů můj trůn a mou dceru.“

„Sítu?“ vykřikl kapitán Korkorán. „Ten ošklivý chlap chtěl získat vaši krásnou dceru?“

Pobouřilo ho to do té míry, že pocítil docela upřímnou touhu chňapnout toho chlapíka za pačesy a vypořádat se s ním jak náleží. Za Sítu i za ty Angličany!

„Pustíme se za tím chlapem, kníže! Odložíme hon na nosorožce… vždyť ten darebák Ráo nemůže být daleko.“

Hólkar zavrtěl hlavou:

„Nemůžeme ho dostihnout, kapitáne. Má náskok nejméně šest nebo sedm hodin. Chytneme ho až – s Angličany!“

„Chcete tedy jet přece jen na hon?“ zeptal se Korkorán a z jeho otázky bylo patrno, že by se raději pustil za uprchlým zrádcem. Ale Hólkar byl rozhodnut:

„Vyjedeme ráno v šest hodin. Všechno je už připraveno. Ostatně v deset hodin budeme už zase zpátky. Později se nedá v džungli honit, je nesnesitelné vedro.“

„Vaše dcera pojede s námi?“ zeptal se Korkorán.

„Zůstane v paláci. Nechám tu ovšem dobrou stráž, které bude velet Alí. Sugrív se zatím poohlédne po okolí a přinese nám čerstvé zprávy.“

Korkorán nevypadal ani trochu nadšeně. Chvíli mlčel, o něčem přemítal a potom řekl:

„V tom případě vám chci, kníže, něco navrhnout. Snad nebudete mít nic proti tomu, když tu nechám stráž, která vydá podle mého mínění víc než Alí a všichni strážci dohromady.“

„Míníte…“

„Jiskru,“ přisvědčil Korkorán.

Tygřice ležela do té chvíle klidně po boku kapitána Korkorána. Jakmile zaslechla své jméno, vstala, zvedla se na zadních nohách a položila přední tlapy na Korkoránova ramena. Kapitán ji pohladil po hřívě a usmál se na ni. Uspokojené zvíře se zase spustilo na všechny čtyři, a schoulilo se u Korkoránových nohou do klubka. Tu se ozvalo lehké zaťukání na dveře a do místnosti vstoupila Síta.

„Milé dítě,“ přivítal ji Hólkar, „mám pro tebe novinku.“

Sítině obličeji to zahrálo radostným úsměvem.

„Vezmete mě s sebou na lov nosorožců?“ zvolala radostně.

„To ne, dítě. Víš, že je to nebezpečné.“

„Cožpak nemám vaši krev?“ zeptala se hrdě Síta. „A neumím snad čelit nebezpečí, když je to nutné?“ namítala dále a podívala se při tom na Korkorána, jako by ho prosila o podporu.

„Snad by přece jenom bylo lépe, kdyby slečna Síta jela s námi,“ pokusil se Korkorán znovu přemluvit knížete.

„Nikoliv,“ rozhodl Hólkar. „Ale přijímám rád vaši nabídku. Síto, kapitán Korkorán zde ponechá k tvé ochraně tygřici Jiskru.“

Síta radostně zatleskala svýma malýma ručkama:

„Kapitáne, opravdu mi tu necháte na tu dobu Jiskru?“

„Doufám, že s tím bude srozuměna,“ odpověděl s úsměvem Korkorán. „Mívá někdy své vrtochy.“ Sklonil se k tygřici, pohladil ji po hřbetě a šeptal, ukazuje na Sítu: „Hleďte, Jiskro, má dobrá přítelkyně… od této chvíle až do mého návratu budete poslouchat tuto sličnou dívku. Nesmí se jí nic stát, rozumíte? Svěřuji vám ji do ochrany, Jiskro.“

Jiskra se podívala na Sítu, potom na kapitána a slabounce zakňučela.

„Doufám, že si uvědomujete, co to znamená,“ pokračoval Korkorán. „Nehnete se od své velitelky ani na krok, dokud se nevrátím, a kdyby jí někdo chtěl ublížit, můžete si z něho udělat večeři. A teď, má milá Jiskro, běžte k Sítě!“

Tygřice jako by rozuměla každému slovu. Ještě jednou se podívala na kapitána, a když ji Korkorán pobídl pokynem hlavy, přešla k Sítě a položila se jí k nohám. Sítě zazářily oči hrdou radostí, že jí tygřice důvěřuje.

„Můžete být bez starosti, kníže,“ obrátil se Korkorán k Hólkarovi. „Jiskra je strážce, který se nedá ani podplatit, ani získat lichotkami. A kromě toho prokoukne výtečně lidi, kteří ji chtějí oklamat. Nejednou mi tím prospěla.“

„Kapitáne Korkoráne,“ řekla Síta a podala mu ruku, „vím, že je to projev přátelství, když mi dáváte Jiskru jako ochránkyni. Přijímám je a nabízím vám na oplátku své přátelství.“

Kapitán Korkorán jí stiskl ručku a řekl vážně:

„I já přijímám, Síto.“

A obrátiv se ke knížeti, dodal:

„Teď teprv, kníže, jsem zvědav na honbu na nosorožce.“

Na neštěstí neměla Jiskra jen samé dobré vlastnosti.

Byla statečná, věrná, nepodplatná, ale měla také ráda změnu a volnost a dobrodružství, a tak se zanedlouho po odchodu knížecí družiny, s níž odešel Korkorán, začala nudit. Nejdříve trochu pobíhala v zahradě, kde ve stínu stromů odpočívala Síta, ale to ji brzy přestalo bavit. Přecházela před Sítou nepokojně sem a tam a chvílemi se zastavovala a řvala. Sítu napadlo, že se jí patrně zastesklo po kapitánovi, a když Jiskřin nepokoj stále sílil, poručila, aby jí otevřeli bránu. Jiskra se vrhla jedním skokem ven, jen se mihla kolem polekané stráže, na ulici vyplašila několik chodců a v několika minutách byla na cestě z Bhagavápuru k džungli. Běžela pružně a bystře, sledujíc stopy koní, které tu zanechali jezdci Hólkarovy lovecké družiny.

V tu dobu lovci už přesedali s koní na slony.

„Naši koně by nesnesli zápach nosorožce,“ vysvětloval Hólkar Korkoránovi, který teď seděl na pohodlném sedátku na hřbetě mohutného slona. „Víte, že ulovit nosorožce je veliké umění, kapitáne?“

„Slyšel jsem, že takový nosorožec mívá až dvanáct stop délky?“

„Dvanáct, třináct, ale i patnáct. A čtyři nebo pět stop výšky – je to pořádný kolos! A přece je obtížné ho ulovit.“

„Proč?“

„Protože má kůži tvrdou jako kyrys – většinou ji kule z pušky neprorazí. Má jen dvě velmi zranitelná místa: oko a ucho. Tam musí člověk mířit, když si chce pochutnat na bifteku z nosorožce.“

„Na bifteku z nosorožce?“ podivil se Korkorán. „O tom jsem nikdy neslyšel!“

„Uvidíte, jaká je to lahůdka!“ řekl nadšeně Hólkar. „Budeme– li mít ovšem štěstí,“ dodal.

Sloni se dali na pochod. Šli těsně za sebou vysokou divokou trávou klidným a rozvážným krokem. Docela blízko už začínala džungle. Sloni, na nichž seděli Korkorán a kníže Hólkar, kráčeli vedle sebe.

„Kníže,“ řekl tlumeným hlasem Korkorán, „ten muž, který sedí vpředu u uší, je slonivod?“

„Ano,“ potvrdil Hólkar udiveně, nechápaje, proč se na to Korkorán ptá.

„Hm. A prosím vás, co ten druhý, který sedí vzadu? Vypadá, jako by ode mne čekal nějaké rozkazy.“

„To je muž, který bude sněden, můj milý,“ řekl Hólkar.

„Muž, který bude sněden?“ podivil se Korkorán. „A kýmpak? Doufám, že to není snídaně pro mne?“

„Pro vás ne, ale pro tygra.“

„Jedeme přece lovit nosorožce, a ne tygry,“ namítl kapitán.

Hólkar se smál.

„To je zvyk, který jsme převzali od Angličanů,“ vysvětloval. „Oni totiž vypozorovali, že tygři, jaguaři a pantheři mají obyčejně po ránu takový hlad, že přepadají pocestné i na kraji džungle. Ovšem málokdy zaútočí zpředu – obyčejně zezadu, kde se toho protivník nejméně naděje. Proto Angličané při ranních výletech do džungle posadí vždycky dozadu na slona domorodce, který má být… když se objeví šelma…“

„… obětí tygra místo pána!“ doplnil Korkorán a pobouřeně vykřikl: „To je Angličanům podobné!“ Obrátil se ke knížeti a důrazně řekl: „Kníže, prosím vás, pošlete toho chlapíka okamžitě domů do Bhagavápuru. Nechci, aby nějaký chudák byl nastrčen místo mne dravému zvířeti. Já se dokážu obránit sám!“

Kníže Hólkar se tvářil, jako by právě vyslechl ten nejpodivínštější názor na světě. Chtěl kapitánovi vysvětlit, že jeho počínání je holý nesmysl, na který by mohl zle doplatit. Ale vtom začali sloni, na nichž jeli, zvedat choboty, ozvalo se táhlé troubení, zvířat se zmocnil nepokoj. Slonivodové se snažili je uklidnit, ale sloni otáčeli hlavy, rozhlíželi se a čím dále tím hlučněji troubili.

„Pozor, kapitáne!“ volal Hólkar. „Nebezpečí v džungli!“

„Jsem připraven,“ odpověděl Korkorán, jehož slon jevil největší neklid. Slonivod jen s největším úsilím jej krotil a zadržoval, aby se nedal na útěk.

Na konci lovecké družiny se strhl pokřik: „Tygr! Tygr!“

Skutečně – bylo vidět, jak skáče mohutnými skoky přes houštiny, příkopy a trsy keřů a blíží se jako blesk k družině. Hólkar zvedl pušku a zalícil.

„Nestřílejte!“ vykřikl kapitán Korkorán. „Nestřílejte – to je Jiskra!“

Hólkar sklonil pušku. Jiskra udělala ještě několik skoků, a vrtíc ohonem, skákala radostně před Korkoránem. Ale ten se tvářil velmi přísně, ba odměřeně.

„Jak si to představujete, slečno?“ zvolal. „Měla jste hlídat princeznu Sítu! Co zde hledáte?“

Jakmile Jiskra zaslechla ostrý kapitánův hlas, přestala dovádět a dívala se zahanbeně na kapitána. Ten pokračoval:

„Zanedbáváte povinnosti! Patrně jste dostala chuť na biftek z nosorožce? A ještě chcete dělat výtržnosti!“

Jiskra stála pokorně se svěšenou hlavou jako plísněný školák. Zdálo se, že rozumí každému kapitánovu slovu a lituje svého prohřešku. Korkorán se na chvíli odmlčel a potom řekl už trochu smířlivějším hlasem:

„Doufám, že se aspoň teď polepšíte. Pojedete se mnou – a žádné výtržnosti, pamatujte si to!“

Po půl hodině oznámili honci, že našli stopu nosorožce. Nadháněči ho vyrušili při odpočinku a štvali ho, házejíce po něm kameny, směrem k hlavní lovecké skupině. Zvíře uhánělo drobným poklusem a zdálo se, že kameny, odskakující od jeho tvrdé kůže, je příliš neznepokojují.

Když se nosorožec objevil před lovci, přivítala jej salva padesáti nebo šedesáti ran z kulovnic. Ale žádný ze střelců nezasáhl jediné zranitelné místo – oko nebo ucho – a tak se kulky rozpleskly o tuhý krunýř a zvíře jen podráždily. Jediný Korkorán z celé družiny nevystřelil.

Nosorožec se zastavil a zdvihl hlavu. Rozhlédl se pátravě kolem, a supě divokým vztekem, obořil se s neočekávanou hbitostí a prudkostí na slona, na němž seděl kapitán Korkorán, a vrazil mu vší silou svůj roh do těla. Slon pod prudkým úderem zakolísal, snažil se uchopit útočníka chobotem, zdvihnout ho se země a rozdrtit jej, ale nosorožec, rozdrážděný a vzteklý, zaryl svůj roh po druhé do slonova těla a tentokrát jím pronikl až k srdci. Slon padal pomalu a těžce k zemi jako vyvrácený staletý dub. A to již nosorožec vyrval svůj roh ze slonova těla a vrhl se znovu plnou silou vpřed proti kapitánu Korkoránovi. Ten ležel na zemi, jak spadl i se slonem, s nohama zapletenýma do řemínků.

Korkoránovo postavení bylo zoufalé. Zdálo se, že nic ho nemůže zachránit před rozzuřeným zvířetem.

Kapitán se snažil rychle si uvolnit nohy a připravit si pušku. Vykřikl:

„Jiskro – sem!“

O vteřinu dříve, než se ozval Korkoránův výkřik, Jiskra, vidouc nebezpečí, jež hrozilo kapitánovi, vymrštila se mohutným skokem vpřed a zahryzla se nosorožci za uši tak pevně, že se nemohl hnout.

„Drž pevně, Jiskro!“ zvolal Korkorán, rychle namířil na nosorožcovo ucho a vypálil.

Smrtelně raněné zvíře škublo sebou tak prudce, že odhodilo Jiskru na dobrých patnáct kroků, pak sebou ještě několikrát trhlo a kleslo mrtvé k zemi.

Lovci, sledující bez dechu zápas, propukli v jásot.

Hólkar spěchal ke Korkoránovi, aby mu stiskl ruku.

„Příteli, všechna čest vaší Jiskře. Kdybych měl tak věrného a odvážného přítele, dal bych za to půl knížetství.“

„Říkal jsem vám, že Jiskra je nejlepší přítel pod sluncem,“ řekl Korkorán.

Hólkar si prohlédl zabitého nosorožce a pokynul průvodcům, aby úlovek naložili na vůz. Slunce stálo už vysoko na modré obloze, vzduch byl horký a těžký. Sluneční žár rozpaloval všechno, jako by celá džungle byla jediná sálající výheň.

„Skončeno!“ zvolal Hólkar. „Ulovil jste, kapitáne, pěkný kousek – v Bhagavápuru se budete mít čím pochlubit!“

A vydal rozkaz k návratu do města.

Byli asi půl míle od Bhagavápuru, když uviděli na obzoru proužky dýmu, stoupající na čtyřech místech vzhůru k nebi. Seděli už opět na koních, dali jim tedy ostruhy, aby se přesvědčili, co znamená kouř nad Bhagavápurem. Sotva přijeli nad skalnatý ostroh, svažující se dolů do údolí řeky Narbady, zarazili zděšeni svá zvířata. Na čtyřech místech se z domů a chýší v Bhagavápuru zvedaly dlouhé pruhy šedomodrého dýmu a z města zazníval křik a střelba z pušek i z děl.

„Bhagavápur hoří!“ zvolal Korkorán.

Hólkar jako přimražen díval se upřeně před sebe na hořící město. Pak se ze svého ztrnutí náhle vytrhl, zvolal: „Síta!“, bodl koně do slabin a divým úprkem se hnal k městu. Korkorán s Jiskrou pádili hned za ním.

V několika okamžicích dojeli do knížecího paláce.

Všude byly stopy po velkém boji. Na hlavním schodišti ležely mrtvoly padlých obránců a rudly kaluže krve. Byly tu pohozené zbraně, povalovaly se tu cáry vojenských stejnokrojů.

Hólkar seskočil s koně a běžel po schodech vzhůru.

„Síta! Kde je má Síta!“ bědoval hlasitě.

Nahoře na schodišti nalezl u sloupoví zraněného Alího. Dostal ránu dýkou do prsou, ale jeho zranění nebylo smrtelné a mohl mluvit.

„Alí! Alí– kde je má dcera?“ vzkřikl Hólkar.

Alí se zhroutil k Hólkarovým nohám. V ruce svíral utržený kus Sítina závoje.

„Milost vašemu otroku, pane! Unesli Sítu!“

„Unesli mou dceru!“ vykřikl kníže a jeho tvář se zkřivila hněvem. Vybuchl: „A co ty, psí synu, tys ji nemohl zachránit? Kde je? Kdo ji unesl? Kam ji unesli? Mluv, mluv přece!“

„Pane,“ řekl Alí, chvěje se po celém těle, „byl tu Ráo. Měl tajné spojence v paláci, vpustili sem tlupu zakuklených mužů a ti se zmocnili princezny Síty a odvlekli ji do připravené loďky. Pak ji odvezli na druhý břeh Narbady a tam už na ni čekal Ráo se svými jezdci a odjeli i s princeznou – nevím kam.“

„Proč jste je nepronásledovali?“ zahřměl Hólkar.

„Nemohli jsme, pane,“ sténal tiše Alí, přidržuje si ruku na zraněném místě. „Odtáhli všechny lodě na druhý břeh a tam je přivázali, a než jsme mohli přeplavat, byli pryč.“

„Síto! Moje drahá Síto!“ šeptal Hólkar, zakrývaje si dlaněmi obličej. Z očí se mu řinuly veliké slzy.

Ale Korkorán, stejně vzrušený nad únosem Síty, už přemýšlel, jak odvlečené dívce pomoci opět na svobodu. Sklonil se k Alímu, který ležel a prudce oddychoval a sténal.

„Alí,“ řekl mírně, „odkud je ten dým, který jsme viděli už zdaleka nad Bhagavápurem?“

„Pane kapitáne, ti lotři založili požár na několika místech v městě, aby odvrátili pozornost od knížecího paláce.“

„Musíme co nejrychleji přes řeku a za nimi!“ řekl Korkorán. „Pane kapitáne,“ řekl Alí tichým, vysíleným hlasem, „nejhorší je, že předvoj anglického vojska je prý už jen pět mil od města.“ Hólkar se vytrhl ze svého zadumání.

„Ať si přijdou,“ vykřikl zoufalým hlasem, „ať si přijdou a vezmou si město a poklad a palác a můj život– všechno! Teď, když jsem ztratil Sítu…“

Nedomluvil. Kapitán Korkorán ho vzal mírně za rameno, podíval se starci pevně do očí a přerušil ho:

„Kníže! Neztrácejte hlavu! Vaše dcera byla unesena, není však mrtva a já vám ručím za to, že ji zase najdeme a vysvobodíme! Teď nesmíme váhat ani okamžik! Musíme se hned vydat za tím darebákem a zrádcem Ráem!“

„Máte pravdu, kapitáne!“ vzmužil se Hólkar. „Pojedu s vámi!“

„Ne, kníže, vy zůstanete tady!“ zavrtěl rozhodně hlavou Korkorán. „Vás je třeba, abyste vedl obranu města proti Angličanům. Ale Jiskra zanedbala svou povinnost, Jiskra to musí napravit!“

Korkorán vzal Sítin závoj a přidržel jej tygřici u čenichu. Jiskře se zachvělo chřípí, nabrala do něho Sítin pach a potom začala neklidně pobíhat sem a tam.

„Má stopu!“ zvolal kapitán radostně. „Kníže, na shledanou! Doufám, že vám brzy přivedu Sítu zpátky!“

A Jiskra i kapitán Korkorán zmizeli v bráně paláce.

Jiskra sledovala svou stopu bezpečně.

V lesíku necelou míli za řekou Narbadou našel kapitán Korkorán otisky koňských kopyt, svědčící o tom, že tudy nedávno projela početná družina jezdců na koních. A o kousek dále se zachytil na větvičce křoviska cípek Sítiných šatů. A netrvalo ani čtvrt hodiny a Korkorán uslyšel dupot koní, který se neustále přibližoval.

„Angličané,“ pomyslil si kapitán Korkorán. Pokynul Jiskře, aby počkala v křoví, a vyšel vstříc směrem, odkud zaznívaly údery kopyt cválajících koní.

Po několika krocích ho zastavil oddíl anglické jízdní hlídky.

Jezdci ho obklopili se všech stran a velící důstojník, mladý, ramenatý poručík zrzavých vousů i vlasů, si ho vteřinu prohlížel pohrdavým pohledem a potom se na něho obořil:

„Kdo jste?“

„Francouz,“ řekl Korkorán.

„Co tu děláte?“

„Projíždím se, jak vidíte,“ řekl suše kapitán.

Angličan se napřímil v sedle a odpověděl ostře:

„Bez žertů, pane! Jsme na nepřátelském území a jako voják mám právo vědět, kdo jste a co tu hledáte!“

„Úplně s vámi souhlasím. Chcete-li vědět, co tu hledám, tedy vám odpovím: hledám posvátnou knihu Gurukaramtu, která je ukryta v neznámém chrámu pravděpodobně někde v této krajině. Byl bych vám velmi vděčen, kdybyste mi o ní mohl něco bližšího povědět.“

Poručík si Korkorána chvíli mlčky prohlížel. Nebyl si jist, zda si ten člověk z něho netropí šprýmy. Nakonec se rozhodl zase pro ostrý tón: „Čím to můžete dokázat?“

„Znáte sira Williama Barrowlinsona, ředitele Východoindické společnosti a předsedu Zeměpisné, koloniální, statistické, geologické, horopisné, vodopisné a fotografické společnosti?“

„Jak bych ho neznal! Sir William byl tak laskav, že se za mne přimluvil, abych byl jmenován poručíkem královských husarů.“

„Mám doporučující list od toho pána.“

„Chcete říci od baroneta!“ zvolal poručík. Byl to velký ctitel šlechtických titulů a kapitánovo „pán“ ho krajně pobouřilo.

„Dobrá, tedy od baroneta!“

„To by tedy bylo v pořádku,“ zabručel poručík, když si přečetl Barrowlinsonův dopis, ale přece se vyptával dále: „Odkud jedete, pane?“

„Z Bhagavápuru.“

„Viděl jste Hólkara? Myslíte, že bude klást odpor? Má velké vojsko? Jaká je tam kázeň?“

„Chcete ode mne zvědět příliš mnoho věcí,“ řekl Korkorán.

„Ostatně jim příliš nerozumím, ale řekl bych, že to všechno poznáte, až přijedete do Bhagavápuru. Mohu jet dál?“

„Počkejte, pane,“ řekl poručík, prohlížeje si podezíravě Korkorána. „Kdo nám ručí za to, že nejste Hólkarův vyzvědač?“

Kapitán se zatvářil uraženě:

„Za jiných okolností bych vás, pane důstojníku, požádal o zadostiučinění! Jsem zvyklý na zdvořilé jednání.“

„Zdvořilé nebo nezdvořilé, to je mi jedno, pane!“ odvětil nadutě poručík. „Chci konat řádně svou povinnost. Musím vás požádat, abyste mě následoval do hlavního stanu.“

„Právě jsem vám chtěl navrhnout, abyste mě tam zavedl,“ řekl Korkorán a pomyslil si, že to je nejlepší prostředek, jak se dovědět, kde je Síta, protože jinde než u Angličanů zrádný Ráo jistě nehledal útočiště.

„Nebudete, doufám, nic namítat, když s sebou vezmu jednoho svého přítele,“ dodal kapitán Korkorán.

„Přátel si s sebou vezměte, kolik chcete,“ přikývl povýšeně a pohrdavě Angličan.

Korkorán zapískl. Jiskra, která se vzápětí objevila, způsobila mezi Angličany pravé zděšení. Koně se divoce vzpínali, snažili se zbavit jezdců a prchnout a vojáci nevěděli, co dřív – zdali krotit koně, anebo se připravit na boj s tygrem.

„Co je to za nevhodné žerty, pane? To je ten váš přítel?“ zvolal poručík, poplácávaje konejšivě svého koně po hřívě.

„Vy se divíte?“ předstíral úžas kapitán Korkorán. „Myslil jsem, že jako Angličan budete mít pro takovou věc smysl. Chováte si přece koně, psy, lišky, všechna možná zvířata. A já dávám přednost tygrům, to je všechno. Nebo snad máte z mého tygra strach?“

Poručík se vztyčil rozhořčeně v sedle:

„Pane, anglický gentleman nemá strach z nikoho a z ničeho. Ptám se pouze, zdali tygr je společnost vhodná pro gentlemana!“

„Mám dojem, že Jiskra si teď klade podobnou otázku, jenže opačně,“ pichlavě poznamenal Korkorán. „Ale když si už potrpíte na zachovávání společenských pravidel – jaké je, prosím, vaše jméno?“

„Jsem poručík John Robarts od 25. pluku královských husarů,“ prohlásil hrdě zrzavý důstojník.

„Znamenitě!“ zvolal Korkorán. „Jiskro, mám čest vám představit Johna Robartse, poručíka 25. pluku královských husarů. Rozumíte mi, žádám vás, abyste se k němu chovala mírně a ušetřila ho svých zubů a drápů – leda v nutné sebeobraně, samozřejmě.“

„Přestaňte s tou komedií, pane,“ bručel poručík.

Ale Korkorán zvučným hlasem vesele pokračoval, jako by byl slova Robartsova vůbec neslyšel:

„A vám, pane poručíku Robartsi, dovoluji si představit slečnu Jiskru, svou nejlepší družku. A teď jsem vám k službám.“

„Dobře, pane,“ řekl poručík. „Prosím, následujte nás!“

Korkorán, Jiskra i Angličané se hnuli vpřed. Zanedlouho, čtvrt míle od místa, kde se setkali, dorazili do anglického tábora na řece Narbadě, kde byl hlavní stan.

Poručík Robarts jel s Korkoránem a Jiskrou přímo do stanu velícího důstojníka anglické armády – k plukovníku Barclayovi.

KAPITOLA ŠESTÁ

v níž má kapitán Korkorán pohnutý rozhovor s plukovníkem Barclayem.

Jiskra je představena Barclayovi a ten posléze prohlásí, že něco takového se mu ještě nestalo.

PLUKOVNÍK Barclay seděl za malým stolkem, pokrytým papíry a mapami, a studoval zprávy o postavení anglických a nepřátelských vojsk. Patřil k nejlepším důstojníkům indické armády, ale protože neměl ani strýčka, ani bratra, ani známého mezi řediteli Východoindické společnosti, dostával jen takové úkoly, kterým se každý vyhýbal a při nichž šlo zpravidla o krk. Proto velel i výpravě proti Hólkarovi. Věděl dobře, že v Kalkatě už je připraven nějaký generál se známostmi a příbuznými u Východoindické společnosti. Když Barclay vyhraje, shrábne on pro sebe všechnu slávu výpravy. Když nevyhraje, potom se svalí všechna odpovědnost jednoduše na Barclaye. Není tedy divu, že plukovník měl spadeno na všechny své důstojníky, o nichž věděl, že jim někdo ať už v Kalkatě nebo v Londýně drží palec.

Když uslyšel, že se mu hlásí poručík Robarts, zvedl hlavu od papírů, přísně si mladého důstojníka přeměřil a odměřeně se zeptal:

„Co si přejete, Robartsi?“

„Pane plukovníku,“ zářil poručík, stojící v přísném pozoru napjat jako struna, „podařil se nám znamenitý lov. Zajali jsme Francouze, který je, jak se zdá, Hólkarovým vyzvědačem.“

Plukovník kývl hlavou.

„Dobře. Předvést!“ řekl takovým tónem, jako by žádné jiné sdělení ani nečekal.

„Pane plukovníku, on není sám…“

„Nevadí,“ přerušil Barclay stroze poručíka. „Pošlete sem všechny a strážím dejte rozkaz, ať hlídají před stanem.“

„Ale, pane plukovníku…“

„Vykonejte rozkaz, poručíku!“ zvýšil plukovník hlas.

Robarts patřil také k těm, kteří měli strýčka v Kalkatě, a Barclay tedy od něho vyžadoval naprostou poslušnost.

„Prosím!“ zasalutoval Robarts, otočil se a s neznatelným pokrčením ramen vyšel ze stanu, aby přivedl Korkorána.

Objevil se před plukovníkem i s Jiskrou. Když vešli, anglický velitel seděl zabrán do svých map a papírů a zdálo se, že příchozí nebere na vědomí.

Chvíli bylo ticho. Když Korkorán viděl, že plukovník nejeví chuť k rozhovoru, vzal si bez vyzvání židli, stojící poblíž stolku, posadil se, klidně vzal se stolu knihu, která tam ležela pohozena, a dal se do čtení. Jiskra se stočila k jeho nohám, natáhla se pohodlně až u samého stolu, takže plukovník ji se svého místa neviděl.

Barclay se zamračil. Bylo zřejmé, že zajatec není z těch, kteří se dají lehce zastrašit.

„Kdo jste?“ spustil najednou ostře.

„Francouz,“ zvedl Korkorán oči od knihy a položil ji zase zpátky na stůl.

„Vaše jméno?“

„Korkorán.“

„Vaše povolání?“

„Námořník a badatel.“

„Co míníte slovem badatel?“

„To, že jsem byl vyslán Lyonskou učenou společností, abych probádal v Indii, kde je uložen rukopis drahocenné knihy Gurukaramty.“

„Kam jste chtěl jít, když vás moji lidé zadrželi?“

„Hledal jsem jednu dívku, která byla unesena svému otci.“

„Byla to Indka nebo Angličanka?“

„Je to dcera knížete Maráthů Hólkara.“

Plukovník Barclay si založil ruce na prsou.

„Proč se zajímáte o záležitosti knížete Hólkara?“ zeptal se jizlivě.

„Poněvadž jsem jeho hostem,“ odpověděl klidně Korkorán.

Barclay byl zmaten. Podíval se zkoumavě na kapitána Korkorána, který tu seděl klidně a pohodlně, jako by si přišel na chvilku s plukovníkem sousedsky porozprávět, a potom začal z jiného konce:

„Máte nějaké doporučující papíry?“

Korkorán vytáhl z kapsy dopis od sira Williama Barrowlinsona. Barclay pohlédl nejdříve na podpis, vyhrnul udiveně obočí a pak rychle dopis přečetl. Potom jej složil a podal jej zpátky Korkoránovi.

„V pořádku,“ řekl s uspokojením. „Vidím, že jste gentleman. Prosím, sdělte laskavě Hólkarovi, aby se o svou dceru neobával. Je zde v mém táboře a nic se jí nestane, za to se mu zaručuji ctí anglické armády. Kdybyste snad s ní chtěl promluvit několik slov… nemám nic proti tomu.“

„Děkuji vám, plukovníku,“ řekl Korkorán. „Neodvážil jsem se o to požádat.“

Plukovník udeřil na gong.

Poručík Robarts tu byl ve vteřině. Stál připraven před stanem velitele. Nemohl se ani dočkat konce výslechu a byl velmi překvapen, když uviděl Korkorána, jak sedí pohodlně na židli a Jiskra mu odpočívá u nohou přímo pod stolem plukovníka Barclaye.

„Robartsi, přiveďte sem Sítu,“ řekl plukovník, když se mladý důstojník objevil. „Budete se k ní chovat tak, jak se chová anglický gentleman k ženě z nejlepších společenských vrstev.“

Robarts překvapením zamžikal očima. Vrhl pohled na Jiskru, pak na kapitána a namítl: „Ale, pane plukovníku…“

Chtěl Barclaye upozornit alespoň na tygřici, ale plukovník se zamračil a řekl důrazně:

„Ještě jste tady, pane? Dal jsem rozkaz!“

Robarts zasalutoval, otočil se a vyšel ven.

Barclay se opřel do opěradla své židle.

„Pane Korkoráne,“ řekl s úsměvem, snaže se zřejmě o vlídný tón, „musím říci, že jste si pro svou badatelskou činnost vybral jeden z nejkrásnějších koutů světa. Byl jsem v Alpách a v Pyrenejích i leckde jinde, ale nikde není příroda tak krásná jako tady v údolí Narbady. Žil jsem tu tři roky – jako v pohádce! Nu, však se to zase brzy vrátí. Za osm, nanejvýš za deset dní bude Hólkar poražen a potom… promiňte, zapomněl jsem, že vám jako hostu knížete Hólkara je takový rozhovor nepříjemný. Dobrá, nemluvme už o Hólkarovi. Mluvme – třeba o geologii. Jste geolog? Ne? Veliká škoda, pane! Je to můj koníček. Neměl jsem být vojákem, měl jsem být geologem. Mohl bych vám vypravovat… ale ne, teď ne. Doufám však, že neodmítnete a prokážete mi tu čest a poobědváte se mnou.“

„Bohužel, lituji…“ omlouval se Korkorán.

Z Barclaye se najednou stal nejvýřečnější člověk pod sluncem.

„Rozumím!“ zvolal. „Vy se bojíte, že byste nepoobědval dobře! Buďte docela klidný, pane! Mám paštiky z Francie, víno z Burgundska, pravé anglické puddingy… přesvědčíte se sám!“

„Nepřesvědčím se!“ řekl pevně Korkorán. „Lituji, ale nemohu přijmout vaše pozvání. Chtěl bych co nejdříve uklidnit Hólkara a říci mu, že Síta je živa a zdráva.“

Plukovník se zatvářil udiveně:

„Uklidnit Hólkara? Na to nemyslete, pane! Tomu to můžete napsat, to postačí! Přece vás nepustím zpátky k nepříteli, když jste viděl náš tábor. Ne, zůstanete zde. Rozumí se, že vás pustíme na svobodu, jakmile obsadíme Bhagavápur.“

„A co když Bhagavápuru nedobudete?“

„To je jednoduché,“ pokrčil rameny plukovník. „Pak se tam nevrátíte.“

„Pane plukovníku,“ řekl pomalu Korkorán, „nezdá se vám, že si počínáte vůči příslušníku jiného národa – neutrálního národa – poněkud násilnicky?“

„Myslíte?“ odpověděl Barclay s lhostejnou svrchovaností. Vyrušil je příchod Sítin. Sotva Hólkarova dcera spatřila Korkorána, vykřikla, vztahujíc k němu radostně obě ruce:

„Nezapomněl jste na mne, kapitáne! Vždyť jsem to věděla!“ Dívala se na Korkorána zářícím pohledem; plným důvěry, odevzdanosti a naděje, že ji odtamtud vysvobodí. Na vysvětlování, na domlouvání však nebyl čas. Každou chvíli mohl anglický plukovník povolat do stanu Robartse nebo některého jiného důstojníka a pak by bylo po každé naději na útěk z nepřátelského tábora. Korkorán musel jednat rychle, tak rychle, aby překvapil Barclaye co nejdokonaleji.

„Pane plukovníku, vy chcete ponechat tuto dívku u sebe v táboře?“ Korkoránův hlas zněl vlídně, klidně, skoro přátelsky.

„Ovšem! Takové vzácné rukojmí si nechám hezky blízko pod dohledem.“

„Ta dívka byla unesena zrádcem,“ namítl Korkorán.

„Jste snad vyšetřující soudce, pane, abyste pátral po takových věcech?“ zeptal se Barclay a vztáhl ruku po paličce, ležící na stolku. Teď už nebylo možno váhat. Když se plukovníkova pravice napřáhla po gongu, strhl jej kapitán Korkorán bleskurychle se stěny, hodil jej na zem a v jeho pravici se vzápětí objevil revolver.

„Budete-li volat o pomoc, vystřelím!“ řekl pevně a namířil zbraň na plukovníkovu hruď.

Plukovník Barclay zkřížil ruce na prsou a pohrdavě se zeptal: „Mám snad před sebou zákeřníka a vraha?“

„Kdepak! Ale představte si, že byste volal o pomoc. Vaši vojáci by mě jistě zabili – já bych byl obětí a vy byste byl vrahem. Nepěkné, že? Chci vás toho uchránit, a proto vám, pane plukovníku, navrhuji úmluvu…“

„Úmluvu!“ přerušil posměšně Barclay Korkorána. „Nedomlouvám se o ničem s člověkem, kterého jsem přijal jako gentlemana a který se mi odměnil tím, že na mne vytáhl revolver.“

Korkorán se vlídně usmíval.

„Jak chcete. Jiskro!“ zvolal a před užaslým plukovníkem se najednou vztyčila mohutná tygřice. Položila přední tlapy na jeho stůl, zamručela a vycenila žluté zuby. Kapitán Korkorán ji pohladil po srsti:

„Dovolte, milá Jiskro, abych vám představil pana plukovníka Barclaye. Byl tak laskav a dovolil mně a vaší dobré známé, princezně Sítě, abychom se odtud odebrali domů. Počkáte laskavě u něho, a kdyby snad náhodou změnil svůj názor a napadlo ho pronásledovat nás, můžete s ním udělat, co sama uznáte za vhodné. Můžete si ho vzít!“

„Počkejte!“ Vykřikl Barclay. Tygřice mu naháněla strach. Stála před ním, cenila špičáky a stále tlumeně mručela. A kapitán, zdálo se, mínil svou hrozbu zcela vážně.

„Počkejte,“ opakoval Barclay, „co vlastně ode mne chcete?“

„Dva nejlepší koně z vašeho tábora. Pro mne a pro Sítu.“

„Chcete ji odtud odvést?“ zahučel plukovník.

„Obdivuji se vašemu ostrovtipu,“ uklonil se Korkorán. Pak pokračoval: „Síta a já dostaneme koně. Jakmile budeme za hranicemi tábora, zapískám. Na to znamení Jiskra poběží za mnou a vy pak můžete dělat, co je vám libo.“

„Budu vás pronásledovat!“ řekl se špatně utajovaným vztekem Barclay.

„Počítám s tím,“ odvětil Korkorán krátce. Nechtěl už ztrácet zbytečně čas: „Tedy souhlasíte?“ řekl rázně.

„Ano,“ procedil přes zuby Barclay.

„Ještě něco. Radím vám, abyste se nepokoušel o žádnou lest. Jiskra je chytřejší, než si myslíte, a zakousla by vás jako myš.“

„Dal jsem vám slovo anglického důstojníka, pane!“ řekl roztrpčeně plukovník.

Korkorán přikývl: „Dobrá. Jednejte!“

Plukovník zavolal poručíka Robartse. Nechal ho stát u vchodu do stanu a nařídil mu, aby dal osedlat dva koně. Na Robartsův nechápavý údiv odpověděl netrpělivým opakováním rozkazu. Potom sklonil hlavu k papírům a tvářil se, že se ponořil do studia svých map.

Za chvíli bylo před stanem slyšet dusot kopyt.

„Koně jsou zde, pane,“ řekl plukovník. Nezvedl ani hlavu.

Korkorán se nicméně zdvořile uklonil, pohladil Jiskru, cosi jí pošeptal a pokynul Sítě, aby vyšla ze stanu.

„Buďte zdráv, plukovníku,“ řekl a shrnul závěs u východu, „doufám, že se už neuvidíme.“

„Doufám, že se uvidíme co nejdříve!“ odsekl plukovník.

Venku zaržáli koně. Zadusala kopyta a potom dusot slábl a slábl, ztrácel se v dálce, až docela ustal. Plukovník se díval napůl s obavami a napůl se vztekem na Jiskru, která před ním seděla, kupodivu nehybná, jako vytesaná z kamene.

A pak – marně si Barclay vzpomínal, zda slyšel nějaké zapísknutí – tygřice náhle vyskočila, bleskem vyrazila ze stanu a řítila se zkoprnělým táborem pryč směrem, kudy odcválali na koních kapitán Korkorán a Síta.

Plukovník Barclay, svrchovaně rozčilený, rudý hněvem, vyrazil vzápětí ze stanu a křičel a soptil, až mu nabíhaly žíly na krku:

„Deset tisíc liber šterlinků tomu, kdo mi přivede zpátky toho chlapíka a tu dívku živé! Deset tisíc liber!“

Ve chvíli se podobal tábor bzučícímu úlu. Důstojníci i vojáci pobíhali sem a tam, sháněli své koně, jiní jezdci naskakovali na neosedlané, jen aby neztratili ani vteřinku, ozývalo se volání, nadávky, klení, všichni vybíhali ze stanů, plukovní trubač troubil poplach – ba několik pěšáků to tak popletlo, že se rozběhli po stopách uprchlíků, jako by mohli pěšky dohonit nejrychlejší koně pluku.

A plukovník Barclay stál uprostřed té vřavy, zlostně se švihal jezdeckým bičíkem do holínek a vztekle si šeptal:

„Tohle se mi ještě nestalo! Tohle se mi ještě nestalo!“

KAPITOLA SEDMÁ

v níž prchající dvojice narazí na nepředvídanou překážku, kapitán Korkorán na neštěstí náhle promluví francouzsky a Sugrív dvakrát v pravý čas zasáhne.

UPRCHLÍCI byli zatím už daleko za anglickým táborem.

Koně bystře letěli starou cestou, vedoucí údolím řeky. Úbočí po obou stranách byla pokryta divokým porostem džungle a statnými palmami. Tam někde číhala dravá zvěř a jedovatí hadi čekali v skrytu na své oběti. Zabočit stranou do porostu džungle bylo svrchovaně nebezpečné – uprchlíkům nezbývalo nic jiného než ujíždět co nejrychleji a doufat, že jejich koně budou bystřejší a vytrvalejší než koně pronásledovatelů.

Jeli asi čtvrt hodiny a tu Síta, zahalená v závoj, vykřikla. Na cestě se před oběma uprchlíky objevila skupina šesti jezdců v červených kabátech anglických důstojníků. Dvacet až třicet indických služebníků vezlo za nimi na vozech zvěřinu. „Pánové si byli patrně zalovit,“ pomyslil si Korkorán, a pokynuv Sítě, zarazil koně.

Síta se chvěla.

„Co budeme dělat, kapitáne?“ zeptala se hlasem plným úzkosti.

„Jste připravena na všecko?“

„Ano,“ řekla odhodlaně Síta.

„Musíme se jich zbavit – buď lstí, nebo násilím. Pokusím se napřed o lest, ale kdyby ji Angličané prohlédli, nezbývá nám než se probít. Nebojíte se?“

„Bojím se jenom jedné věci,“ odpověděla Síta. „Toho, že bych měla padnout do rukou toho ničemy Ráa.“

„Znamenitě!“ zaradoval se nad Sítinou odhodlaností Korkorán. „Buďte teď klidná a dávejte pozor. Až vykřiknu Brahma a Višnu, dejte koni ostruhy a jeďte pryč, jak nejrychleji budete moci. Já a Jiskra budeme krýt váš ústup.“

Angličtí důstojníci jeli pomalým, drobným klusem jako turisté, kteří se vydali na výlet. Pokuřovali doutníky a družně se mezi sebou bavili. Nebyli by si Korkorána patrně ani povšimli; vypadal jako nějaký podřízený úředník Východoindické společnosti, spěchající za vyřízením své záležitosti. Ale jednoho jezdce upoutala Sítina krásná tvář, ukrytá za závojem. Zastavil koně a těšil se, že se při rozhovoru doví, kdo je ta neznámá krasavice.

„Nepřijíždíte náhodou z tábora, pane?“ zeptal se Korkorána a vlídně ho pozdravil. „Nebyla tam snad po nás sháňka? Jak vidíte, zdrželi jsme se trochu na lovu.“ A ukázal na úlovky ve vozících indických sluhů.

Korkorán se tvářil, jako by si se zájmem prohlížel ulovenou zvěř. Všiml si, že Síta se vytrvale dívá na jednoho z indických sluhů, jehož vozík stál zrovna při cestě.

„Můžete být klidni, pánové,“ ujišťoval a v duchu přemýšlel, odkud toho Inda zná. Ale nemohl si vzpomenout.

Zdvořile se uklonil a pobídl lehce koně.

„Haló, pane!“ zvolal anglický důstojník, „dovolte, abych vás upozornil, že jste v nepřátelské zemi. Pojedete-li touto cestou, vydáváte se ve velké nebezpečí.“

„Jste velmi laskav,“ řekl Korkorán. „Vím o tom.“

„Potloukají se tu Hólkarovy hlídky. Mohl byste jim lehce padnout do ruky,“ řekl zdvořile jiný důstojník.

„Dám si pozor!“

Korkorán se chystal pokračovat se Sítou dál v cestě, ale Angličan byl neodbytný. Přitočil koně ke Korkoránovi a důvěrně se usmál:

„Cestujete ve službách Východoindické společnosti?“

„Ne, pane. Cestuji pro zábavu.“

V důstojníkových očích se objevil výraz údivu. „Patrně nějaký velký pán, snad lord nebo poslanec,“ pomyslil si a hned se chystal využít situace.

Sáhl do kapsy a otevřel stříbrné pouzdro s doutníky.

„Dovolte, abych vám nabídl…“

„Nekouřím,“ odbyl ho krátce Korkorán, podrážděný Angličanovou dotěrností. Jenže zapomněl, že jej všichni jezdci považuj za Angličana, a promluvil francouzsky.

V mžiku je se všech stran obklopili jezdci v červených kabátech. Důstojník, který se snažil o vlídnou rozmluvu, vzpřímil se v sedle a ostře ze sebe vyrazil:

„Pane, vy nejste Angličan! Vy jste Francouz! Co pohledáváte na tomto území?“

To byla rozhodná chvíle. Korkorán se ohlédl po Sítě. Chtěl jí očima naznačit, aby se připravila. Ale Síta se stále dívala na onoho Inda, který tam stál se svým vozíkem při cestě, a maličko mu pokynula hlavou. „Vždyť je to Sugrív, který přinesl Hólkarovi poselství od Tántiji Tópího!“ blesklo Korkoránovi hlavou. Ale to už se Síta zahleděla zase na něho a přivřela lehce víčka na znamení, že je připravena. Kapitán se obrátil k anglickým důstojníkům:

„Pánové, všechno se dovíte v táboře, ujišťuji vás!“

„Ale do té doby, pane, jste naším zajatcem!“ vykřikl důstojník.

„Co říkáte?“ zvolal Korkorán. „To je k smíchu! Udělejte místo, nebo budu střílet! Jiskro, ke mně!“

Korkorán vytrhl revolver, kohoutek cvakl a ráz naráz se ozvaly dvě rány. Zároveň se vymrštila z křoví Jiskra a zakousla se do hřbetu důstojníkova koně.

„Tygr!“ děsili se Angličané.

Teď byla pravá příležitost k útěku. Kapitán Korkorán vystřelil z revolveru do vzduchu a vykřikl:

„Brahma a Višnu!“

Síta pobodla koně a vyrazila rychle kupředu. Korkoránův kůň letěl jako šíp hned za ní. Zmatení Angličané, nevědouce, mají-li střílet na prchající nebo na Jiskru, která pádila za Korkoránem a Sítou, poslali za uprchlíky jen několik výstřelů nazdařbůh. Pak se vrhli k důstojníkovi, na jehož koně skočila prve Jiskra, a teprve když zjistili, že jejich druh je živ a zdráv, otáčeli své koně, aby pronásledovali uprchlíky.

„Z cesty! Z cesty!“ volali na sluhy s vozíky, kteří jim stáli v cestě.

Ale Sugrív se svým vozíkem vyhýbal jezdcům tak neobratně, že jej převrhl a zatarasil celou cestu. Angličané křičeli, krotili plašící se koně, bili kolem sebe bičíky. Ale než byla cesta zase volná, uběhlo dobrých deset minut.

Když konečně vyjeli, obloha, do té chvíle planoucí modrým jasem, začala tmavět.

Padal soumrak, rychle se blížila temná tropická noc.

Cesta vedla kolem starého zpustlého chrámu, který stál o samotě na malé vyvýšené mýtince uprostřed džungle.

Kapitán Korkorán zastavil koně.

„Proč zastavujete?“ zeptala se znepokojeně Síta. Bezděky se ohlédla. Měla dojem, jako by jí Angličané byli v patách.

„Podíváme se, zdali bychom se tu nemohli utábořit,“ odpověděl Korkorán a seskočil s koně.

„Vy chcete čekat na Angličany?“ zděsila se Síta.

Kapitán Korkorán stál u svého koně a pozorně prohlížel jeho slabiny. Na boku měl kůň velikou krvavou skvrnu. Při útěku dostal do boku kuli.

Korkorán ukázal na krvavé zranění zvířete:

„Můj kůň by neujel už ani půl kilometru. Divím se, že běžel tak vytrvale až sem. Pojďte, Síto, podíváme se na ten chrám.“

Z cesty vedl nahoru na mýtinku k chrámu široký stupňovitý chodník. Vyběhli po něm a stanuli před starou stavbou, obklopenou skupinou mohutných platanů.

Kapitán Korkorán otevřel dveře a prohlédl si zběžně vnitřek chrámu. Dřevěné lavice, polorozpadlá socha boha Višnu, všude prach, smetí, špína. A v rohu několik silných trámů, připravených kdysi k opravě chrámu. „Ty by nám mohly posloužit,“ pomyslil si Korkorán. Vrátil se k Sítě, která na něho čekala venku, a řekl spokojeně:

„Tady nás Angličané nedostanou.“

Krátce vyložil Sítě svůj plán: uzavřít bránu několika silnými trámy, provrtat na každou stranu střílnu a připravit si revolvery a náboje pro případ, že by Angličané objevili jejich úkryt.

Dali se hned do práce. Korkorán snášel dlouhá silná břevna, povalující se v houštině hned za chrámem, a Síta mu je pomáhala zaklesnout za hlavní dveře. Jen Jiskra pobíhala kolem bez cíle a tvářila se mrzutě a udiveně. Měla ráda louky, lesy, slunné paseky. Tady mezi čtyřmi stěnami se jí to zřejmě nelíbilo.

„Klid, milá Jiskro!“ konejšil ji Korkorán. „Zavinila jste všechno sama. Kdybyste byla lépe hlídala naši Sítu, nemuseli jsme teď být zavřeni v tomto chrámu a vy jste mohla běhat podle libosti venku. Ale doufám, že svou chybu napravíte! Dávejte pozor! Vaše místo bude zde u toho otevřeného okna. Kdyby snad napadlo některému z těch červenokabátníků, kteří mohou jet každou chvíli kolem, že se podívá dovnitř, je váš. Dávám vám ho, Jiskro.“

Tygřice temně zamručela. V očích jí zablesklo, pak sklonila hlavu, jako by chtěla naznačit, že rozumí, a položila se pod okno.

Korkorán se obrátil k Sítě:

„Síto, nemějte obavy…“

Přerušila jej:

„Nebojím se ničeho, kapitáne, už jsem vám to řekla. Budu se společně s vámi bít, a kdyby mělo dojít k nejhoršímu, zachovám se jako dcera Maráthů!“

Venku se smrákalo, v chrámu byla už skoro tma.

Náhle Korkorán zaslechl podivný sykavý zvuk, jako by někde docela nablízku zasyčela nebezpečná černá indická zmije.

„Pozor!“ zašeptal a pátravě se rozhlédl kolem. Zdálo se mu, že Síta je vzrušena, protože mu stiskla pevně ruku a celá se zachvěla. Chvíli bylo ticho, jen venku pískal nějaký kolibřík a potom bylo slyšet, jak praskají někde větvičky.

„Kapitáne!“ vykřikla Síta radostně.

Kapitán překvapen vzhlédl.

„Co je?“

„Přišel přítel!“

Korkorán se na ni podíval nechápavě. Chtěl se zeptat, co tím vlastně míní, ale tu se ozval hluboký mužský hlas, který zpíval táhlou jednotvárnou melodii:

„Mám dceru, je krásná jako bohyně a obdařená všemi ctnostmi.

Síta se jmenuje a patří hrdinovi.

Mnohý král přišel o ni pohádat, já jsem však odvětil:

„Náležet bude tomu, kdo ukáže, že nejvíc síly má..“

„To jsou verše z Rámájany,“ zašeptal Korkorán. „To říká král Džanaka, když představuje svou dceru Sítu jejímu snoubenci Rámovi!“

„Ano – a je to znamení,“ vysvětlila také šeptem Síta a odpověděla neznámému hlasu rovněž verši z Rámájany:

„Tvé oči jsou jako listy lotosu,

proč nevidím zářiti tvoji tvář,

která mi svítila tak jasně jako světlo měsíce?“

„Otevřete! To jsem já, Sugrív!“ ozvalo se teď už docela blízko u chrámu. Korkorán skočil k oknu a uviděl Inda, jak se šplhá nahoru po zdi. Podal mu ruku a Sugrív se vhoupl dovnitř. Jakmile uviděl Sítu, hluboce se jí uklonil.

„Sugríve!“ zvolala Síta, kynouc mu vlídně a radostně. „Přinášíš nám zprávy? Kde jsou Angličané?“

„Blízko, má paní. Tři sta kroků odtud.“

„Hledají nás?“

„Ano.“

„A našli stopy?“ staral se Korkorán.

„Nalezli vašeho koně. Padl na cestě, a proto jsou přesvědčeni, že jste tu někde ukryti.“

Korkorán si všiml, že Sugrívova tvář je zkrvavena.

„Kdo ti to udělal?“ zeptal se, ukazuje na pramének krve, který stékal po Sugrívově líci. Podal Indovi svůj šátek.

Ind si setřel krev a řekl:

„Pan Robarts. Převrhl jsem vozík do cesty, aby vás nemohli hned pronásledovat. Ze vzteku mi dali několik ran karabáčem.“ Kapitán se díval na Sugríva pln obdivu.

„Sugríve,“ řekla Síta, „nezapomenu ti to. Můj otec se ti odmění.“

„Mou odměnou je pomsta na Angličanech,“ řekl Sugrív pomalu a rozhodně. Oči mu blýskaly hněvem. Vrátil Korkoránovi zakrvavený šátek: „Viděl jsem, že jste přítelem Indie. Říkám vám, že do tří měsíců nebude v Indii jediný Angličan.“ Korkorán nedůvěřivě potřásl hlavou:

„Takových proroctví bylo už mnoho…“

Sugrív pozvedl vzrušeně ruku:

„Tentokrát povstanou všichni proti Angličanům. Před pěti dny se vzbouřil Banáras a Láhaur a Mérat!“

„Jak to víš?“

„Vím to. Jsem důvěrný posel Nány Sáhaba.“

„Nebojíš se, že to řeknu Angličanům?“

Sugrív se malinko usmál a zavrtěl hlavou:

„Ne. Stejně by bylo pozdě…“

Dusot kopyt přerušil další rozhovor.

„Angličané!“ křikl Korkorán. Pohlédl povzbudivě na Sítu. „Dáme jim co proto, Síto, buďte klidná! Sugríve – ty budeš nabíjet! Tady jsou zbraně!“

Ve chvilce vyjelo na prostranství před chrámem deset až dvacet jezdců.

Uviděli ryšavého poručíka Robartse, který jel v čele a udílel rozkazy. Ostatní zřejmě jeli dál, snad zpět do tábora. Červeno– kabátníci utvořili vějířovitou řadu po celé délce planinky.

„Podceňují nás,“ zahučel kapitán. „To je naše výhoda.“

Poručík Robarts vyjel z řady jezdců asi na dvacet kroků před chrám a vzkřikl:

„Kapitáne Korkoráne, vzdejte se!“

„Když se vzdám, propustíte Hólkarovu dceru na svobodu?“

Poručík Robarts zrudl vztekem.

„Tisíc hromů! Nevidíte, že máme převahu? Jste v naší moci a chcete si diktovat podmínky? Chcete-li si zachránit zdravou kůži, vzdejte se – to je všechno, co vám mohu říci!“ křičel.

„Jde vám o mou kůži?“ řekl posměšně Korkorán. „Pojďte si tedy pro ni.“

Poručík Robarts zavelel, jezdci seskákali s koní a hnali se ke dveřím chrámu, aby je vyvrátili pažbami pušek. Dveře se zachvěly pod jejich údery. Ale zaklesnutá břevna držela dobře.

„Vy jste začali útočit, pánové!“ zvolal Korkorán a sáhl po pistoli. „Pamatujte si to dobře!“

Zarachotil výstřel. Jeden Angličan se chytil za prsa, zasténal a klesl k zemi. Jeho druzi zasypali okno, odkud kapitán Korkorán vystřelil, divokou palbou. Ale ten už stál skryt za zdí. Rozčilení střelci ostatně mířili tak špatně, že ani jedna rána okno nezasáhla.

„Hoši, střílíte Pánubohu do oken!“ dráždil je Korkorán. „Plýtváte zbytečně prachem. Podívejte, tomuhle se říká střílet!“

A Korkorán vypálil druhou ránu. Angličan, který se právě snažil vystřelit z úkrytu za křovisky, sesul se s výkřikem k zemi.

Angličané začali bez míření a bez rozmyslu zuřivě pálit na chrám, ale Korkoránovi nebyla zatím ani jedna jejich kulka nebezpečná.

„Pozor na okenní tabulky, pánové!“ posmíval se jim.

Angličané si však už uvědomili, že se nesmějí poddávat rozčilení a slepému hněvu. Rozdělili se na dvě skupiny; Jedna soustředěné pálila na hlavní dveře chrámu a druhá se plížila opatrně k oknu, které bylo asi dva metry nad zemí. Když byli až pod ním, vlezlo si několik vojáků jeden druhému na záda a nakonec se nahoru vyšplhal sám důstojník. Chytil se za obrubu okna a chystal se za vítězného pokřiku všech vskočit dovnitř. Najednou se na okenní římse objevila Jiskra. Zařvala, až se vzduch otřásl, jako by nenadále prudce zahřmělo, pak následoval skok a důstojník s překousnutým vazem se řítil dolů mezi své poděšené druhy.

Mezi oblehateli nastal zmatek. Na Jiskru si zatím Angličané vůbec nevzpomněli a její nenadálý zásah zřejmě ochladil jejich bojechtivost.

Stáhli se od chrámu, rozestavili na všechny strany stráže, odnesli mrtvého důstojníka a začali rokovat.

„Jednoduše to hnízdo zapálíme!“ radil jeden mladičký poručík.

Poručík Robarts mávl odmítavě rukou.

„Plukovník Barclay si výslovně přál, abychom mu přivezli oba zajatce živé. Přece si nenecháme ujít deset tisíc liber, pánové!“

„Proč si je tedy nešel honit Barclay sám?“ zlobil se jiný důstojník, jehož přítel padl první Korkoránovou ranou. „Napřed je nechá uprchnout a potom vypisuje odměny. Upřímně řečeno, nemá to všechno žádný smysl…“

„Plukovník má pro své jednání důvody!“ ohradil se ostře poručík Robarts. „A já odtud neodejdu, dokud nesplníme svůj úkol a ty dva nezajmu. Přece neustoupí dvacet Angličanů jednomu Francouzi!“

Do hovoru se vložil další důstojník:

„Ale proč vlastně spěcháme, pánové? Je přece jasné, že zítra za bílého dne dostaneme oba snáze než teď, když už je tma a skoro noc. Rozestavme dobře stráže, aby nám nemohli uniknout, navečeřme se a pojďme spat. Uvidíme, jak dlouho to vydrží kapitán a jeho chráněnka bez jídla!“

Návrh byl přijat. Angličtí vojáci utvořili kolem chrámu kruh a na čtyřech stranách zapálili ohně. Na nejvzdálenějším kraji planinky se rozsadili důstojníci. Sluhové před nimi prostřeli bílé ubrusy a za chvíli se na nich objevily porce paštiky, studené pečínky ze zvěřiny a nakonec i několik lahví vína.

„Teď budeme mít aspoň nějakou dobu pokoj,“ řekl Korkorán Sítě na oko vesele, ale v duchu pln obav, jak opatřit nějaké jídlo pro sebe, pro Sítu, pro Sugríva – a především pro Jiskru. Tygřice byla sice poslušný tvor, ale hladovění se jí už od přírody příčilo – a nejedla už celý den. Korkorán ji jednu chvíli přistihl, jak si s podezřelým zájmem prohlíží Sugríva. A kdož ví, zda by snad v nestřeženém okamžiku její přirozenost nezvítězila nad poslušností ke Korkoránovi – a potom buď Brahma Sugrívovi milostiv!

Bylo nutno něco podniknout. Dlouho Korkorán přemýšlel, než konečně usoudil, že připadl na pravou myšlenku.

Zavolal si Sugríva.

„Máš hlad?“ zeptal se ho.

„Ano,“ řekl udiveně Ind.

„Já také,“ řekl kapitán. „Ale vím o dobré večeři.“

Indovy oči se tázavě upřely na Korkorána.

„Kde?“ řekl Korkorán. „Podívej se,“ ukázal z okna na Angličany, hodující nedaleko hořícího ohně. „Poslyš můj plán, příteli. Pošlu Jiskru, aby si vzala některého vojáka, co stojí na stráži. Všude stojí po dvou; na jednoho Jiskra skočí, druhý bude křičet, možná i střílet, nastane zmatek, všechno poběží k tomu místu. Ty budeš zatím připraven na druhém konci tábora, sebereš Angličanům co nejvíc jídla a přineseš nám je sem. Já tě budu krýt střelbou z okna, kdyby bylo třeba. Co tomu říkáš?“

„Stane se,“ řekl krátce Sugrív.

„Líbíš se mi,“ řekl Korkorán a podal mu pravici.

Pak objal Jiskru kolem krku, něco jí zašeptal a za chvíli tygřice vyklouzla ven z chrámu. Sugrív zatím zmizel rychle na opačné straně ve tmě.

Angličané vůbec nepomyslili na to, že by se ti tři obléhaní pokusili o výpad. Klidně stolovali, spoléhajíce na svou početní převahu. Byli si jisti, že si mohou až do rána bez obav odpočinout a dobře se najíst a popít. Vyšel měsíc, jeho bílé světlo zalilo celý pahorek a mezi důstojníky kdosi zanotoval starou pijáckou píseň. Ostatní se přidali a všichni si málem připadali jako na veselém nočním lovu.

Vtom se zaryl do jejich uší výkřik plný hrůzy a děsu. Angličané na vteřinu ztrnuli, potom každý v rychlosti uchopil zbraň, která byla právě nejblíž, a všichni ubíhali k místu, odkud zazněl výkřik.

„Nepřítel! Nepřítel!“ volal poručík Robarts a řítil se první ze všech. A všichni ostatní – pistole připravené v rukou – hnali se za ním.

Za čtvrt hodiny se Sugrív vrátil do chrámu.

Přinesl hojnost jídla a podařilo se mu vzít i láhev vína. Ale kapitán Korkorán neměl teď na jídlo ani pomyšlení.

Jiskra – jeho Jiskra! – se ještě nevrátila. Ve svitu měsíce rozeznal, že po jedné salvě, kterou na ni překvapení Angličané vypálili, přitiskla se s temným zařváním k zemi. Byla snad raněna? Nebo se přetvařovala, aby oklamala nepřátele? Kapitán Korkorán napínal zrak, ale ať sebevíce se namáhal, nemohl rozeznat, co se tam před chrámem vlastně děje. Viděl jen, že Angličané, rozestavení na pět až šest kroků jeden od druhého, nabíjejí znovu své zbraně. Chtějí snad zaútočit na Jiskru?

Najednou rozrazil noční ticho opět úzkostný výkřik. Jiskra, která se opatrně plížila po břichu temnotou až k řadě střelců, kteří ji obklíčili, povalila skokem jednoho z nich, uchopila ho zuby za stehno a ubíhala s ním k chrámu.

Donesla ho až k bráně. Tam mu kapitán Korkorán sebral karabinu, pistoli i střelivo a nařídil Jiskře, třebaže se jí to příliš nezamlouvalo, aby ho nechala ležet.

Tygřice mručíc vklouzla dovnitř a Korkorán s pomocí Sugríva zaklínil opět břevna za hlavní bránu chrámu.

Potom zavolal oknem na Angličany:

„Pánové, odneste si svého druha. Nic mu není, je jenom trochu poškrábán na stehnech.“

„Pane Korkoráne,“ bouřil venku před chrámem poručík Robarts, „tak bojuje Francouz? Nestydíte se za takové spojence?“

„Pane Robartsi,“ odpověděl Korkorán, „tak bojuje Angličan? Nestydíte se s takovou přesilou útočit na jednoho ozbrojeného muže?“

„Zítra se shledáme!“ zvolal Robarts vztekle.

Angličané odnesli svého druha a zmizeli ve tmě.

„A my se teď podíváme, jaké mají ti darebáci víno,“ řekl vesele Korkorán a zdvihl láhev, kterou přinesl Sugrív. „Ach, Rudersheimské – to není špatné! Síto, Sugríve… dnes povečeříme tak znamenitě, že se nám o tom před hodinou ani nezdálo. Ale proč si nesedneš, Sugríve?“

„Pane,“ řekl Sugrív, „přišel jsem na něco velmi důležitého.“

„A co je to?“

„Když jsem pomáhal zatarasit znovu bránu tím dlouhým břevnem, všiml jsem si, že opodál je nějaký poklop. Zatím co jste mluvil s Angličany, podařilo se mi jej odsunout – myslím, že je tam tajný podzemní východ.“

„Tajný východ?“

„Ano. Jistě ústí ven až někde daleko za chrámem. Snad bychom jím mohli všichni tři prchnout.“

Korkorán pohlédl na Sítu, která seděla skleslá, unavená, napolo usínající.

„Síta je vyčerpána, „řekl. „Nesnesla by dlouhý noční pochod.“

„Pane, půjdu tedy sám ke knížeti Hólkarovi a přivedu pomoc,“ řekl Sugrív.

Korkorán chvíli váhal. Nebylo by lépe, kdyby Sugrív zůstal tady? Ale dva nebo jeden proti dvaceti Angličanům, na tom už nezáleželo – a Sugrív mohl přivést vysvobození!

„Pojď!“ rozhodl Korkorán.

Pod deskou několik kroků od oltáře boha Višnu bylo dlouhé schodiště vedoucí do podzemí. Sugrív jím sám sestoupil dolů a dostal se podzemní chodbou až k mříži zahrazující cestu. Dlouho po ní hmatal a zkoumal, jak ji odsunout nebo otevřít, až nakonec bezděčně pohnul malou soškou, představující, jak Brahma bez rukou a bez nohou drží na svých zádech vesmír. Soška zaskřípala, otočila se kolem své osy a mříže se otevřela. Sugrív jí prošel a po několika krocích uviděl podle probleskujícího světla měsíce, že tudy už vede cesta ven.

Vrátil se rychle ke Korkoránovi, rozloučil se s ním a slíbil, že přivede co nejrychleji na pomoc Hólkarovo vojsko. Potom se hluboce uklonil Sítě a zmizel v podzemí.

Korkorán zůstal v chrámu se Sítou sám.

Přisedl k ní a řekl:

„Jděte si odpočinout, Síto. Musíme být zítra svěží.“

Sítiny oči byly unavené, ale zářila v nich důvěra ke kapitánu Korkoránovi.

„A kdo bude hlídat?“ namítla. „Jste nejšlechetnější člověk pod sluncem. Všechno berete na sebe.“

„Tentokrát se mýlíte, Síto,“ odpověděl s úsměvem Korkorán. „Prospím se zrovna tak jako vy. Hlídání svěříme – Jiskře. Té neunikne ani nejmenší šustnutí!“

Tygřice dostala rozkazy a usadila se pod oknem, kdežto Síta a Korkorán ulehli na staré dřevěné lavice poblíž oltáře boha Višnu.

Oba ve chvilce usnuli.

A Sugrív zatím prošel podzemní chodbou a jako had se plížil džunglí kolem tábora Angličanů. Když míjel místo, kde spali indičtí sluhové, jeden z nich se probudil. Spatřil Sugríva a tichounce vykřikl. Sugrív mu dal znamení dvěma prsty pravé ruky a indický sluha odpověděl stejným způsobem. Pak položil prst na ústa a zmizel. Sugrív čekal. Za okamžik přivedl Ind koně. Sugrív vzal houni, která tu ležela, a omotal jí kopyta koně. Ind držel frkající zvíře, zakrýval mu nozdry, hladil je a laskal. Když byl Sugrív hotov, dal mu do ruky uzdu se slovy: „Kdy?“

„Brzo!“ zašeptal Sugrív.

„Kam jdeš?“

„Pro pomoc k Hólkarovi.“

„Mám jít s tebou?“

„Není třeba. Vzkážu ti, až tě budu potřebovat. Čekej do týdne.“

„Nechť je Šiva pochválen!“ řekl Ind a pustil uzdu.

Sugrív se vyšvihl na koně a zmizel ve tmě.

KAPITOLA OSMÁ

v níž poručík Robarts poslouží Korkoránovi a dožije se nečekaného překvapení.

V PĚT hodin ráno probudil kapitána Korkorána ranní chlad. Vstal, prohlédl si zbraně a šel se podívat k oknu, u něhož hlídala Jiskra. Venku se rodil den. Jasné hvězdy už začínaly blednout a na obzoru bez jediného mráčku se nebe pozvolna prosvětlovalo průzračnou modří. Bylo ticho, jen potůček, prodírající se mezi skalami nedaleko chrámu, tiše šuměl a bublal.

Také Angličané se brzy probudili. Běhali pro vodu k potůčku, omývali se, vytahovali z kapes a toren hřebeny, mýdla, zrcátka, břitvy, krátce prováděli ranní toaletu přímo před očima kapitána Korkorána. Poručík Robarts, který se nemohl dočkat rána a celou noc myslil jen na to, že s prvním rozbřeskem dne zaútočí na chrám a získá deset tisíc liber odměny, vypsaných plukovníkem Barclayem, chodil po táboře sem a tam a povzbuzoval své vojáky. Po pravdě řečeno, ticho a líbezná pohoda jitřní přírody je nijak zvlášť válečnicky nenalaďovaly.

Kapitán Korkorán je pozoroval lítostivě. Moci se také umýt, učesat, oholit! Cítil, jak se mu zamazané vlasy lepí k hlavě, jak má obličej ještě od včerejška celý zašpiněný a šaty šedé od prachu.

„Kdybych dneska padl,“ pomyslil si, „bude na mne Síta vzpomínat jako na nějakého zavšiveného tuláka.“ Tu mu náhle bleskl hlavou nápad. Vytáhl bílý šátek a zamával jím z okna. Anglická stráž si všimla jeho znamení, ale voják stál na místě a neudělal ani krůček. Obával se patrně nějaké lsti.

„Hej, četaři,“ lákal ho Korkorán. „Zavolejte mi poručíka Robartse! Potřebuji s ním nutně mluvit!! Četař chvíli váhal, ale pak se přece jen vydal pro svého velitele.

Poručík Robarts se zakrátko objevil zřejmě ve výborné náladě. Byl si jist, že už má Barclayových deset tisíc liber odměny v kapse.

„Výborně, kapitáne!“ volal z dálky. „Chcete se vzdát? Jste rozumný člověk. Ostatně mé podmínky nebudou příliš těžké. Otevřete nám dveře, vydáte nám Hólkarovu dceru a půjdete s námi. Jsem si jist, že Barclay vám dá svobodu a požádá vás jen, abyste se vrátil do Evropy. Říkám vám, Barclay je učiněný dobrák.“

Korkorán se usmíval:

„Jsem rád, poručíku, že máte se mnou tak dobré úmysly. Chtěl jsem vás však požádat o něco jiného.“

„O něco jiného?“ protáhl Robarts.

„Hleďte, vy máte vodu, mýdlo, sluhy – zkrátka všechno pohodlí, a já jsem špinavý jak poslední žebrák v Kalkatě. Byl byste tak laskav a dovolil také mně upravit si zevnějšek? Jako Angličan to jistě pochopíte.“

Poručík Robarts se cítil polichocen a kromě toho taková žádost u člověka, který zakrátko bude buď zajatcem, nebo mrtev, mu připadala žertovná.

„S největší radostí,“ řekl. „Zaručuji vám, že do té doby, než se upravíte, nebudu útočit!“

„Děkuji. Ale potom bych vás velmi prosil, abyste mi půjčil své toaletní potřeby…“

„Velmi rád,“ řekl Robarts, pokročil několik kroků vpřed a podal Korkoránovi oknem malé kožené pouzdro, v němž bylo mýdlo, břitva a štětec. „Potom se vzdáte?“ zeptal se hlasem, který prozrazoval, že to pokládá vlastně za samozřejmou věc.

„Dejte mi čtvrt hodiny na rozmyšlenou,“ požádal jej Korkorán.

„Dobrá, souhlasím,“ přisvědčil poručík Robarts po malé chvilce uvažování. „Ale dělám to jenom proto, kapitáne, že k vám pociťuji určité sympatie pro váš včerejší statečný odpor. Třebaže jste dal sežrat Jiskře mého dobrého přítele Waddingtona.“

Korkorán se zatvářil lítostivě:

„To zvíře mělo hlad, poručíku, celý den nevzalo sousta do úst. Uznáte, že za to nemohu.“

„Rozhodně děláte dobře, že se chcete vzdát. Ujišťuji vás, že vaší chráněnce se nic nestane. Snad si nemyslíte, že my Angličané vedeme válku se ženami?“

„Pane poručíku, o tom bychom si mohli pohovořit jindy. Mám jen čtvrt hodiny na rozmyšlenou,“ řekl Korkorán.

Robarts se uklonil a odešel.

Korkorán se hned začal holit, ale jedním okem při tom stále pozoroval Angličany. Chtěl být připraven, kdyby je snad napadlo použít úskoku. Ale Robarts si byl jist svou věcí. Byl přesvědčen, že kapitán se po čtvrt hodině vzdá. Proč by tedy útočil?

Když byl Korkorán hotov, podíval se na hodinky. Do konce lhůty už mnoho nechybělo.

Šel probudit Sítu, ale ta už také byla vzhůru a udiveně se rozhlížela kolem sebe.

„Představte si, kapitáne,“ řekla s úsměvem, „zdálo se mi, že jsme přijeli oba dva společně do Bhagavápuru k mému otci…“

„Byl bych rád, Síto, kdyby se váš sen splnil! Doufejme, že Sugrív dodrží slib a přivede nám posilu. Do té doby ovšem se musíme bránit sami.“ Korkorán se na chvíli odmlčel. Hledal vhodná slova. „Síto…“ řekl potom pomalu, „může se leccos přihodit… i mne může trefit kulka… Řekněte mi, nezapomenete na mne, kdybych…“

Síta mu přikryla rukou ústa. Pak zavrtěla hlavou.

„Nikdy! Nikdy – protože já vás… protože na vás nikdy nemohu zapomenout,“ zašeptala a začervenala se.

Čtvrt hodiny už uplynulo. Venku stál poručík Robarts a volal:

„Kapitáne, vaše lhůta prošla! Do deseti hodin musíme být zpátky v táboře – a je šest. Pojďte ven!“

„Já? Nikdy!“ vykřikl Korkorán. „Jsem připraven se bít!“

„Vy se nechcete vzdát?“ zařval Robarts vztekle. „Budete toho litovat!“ Otočil se k vojákům, ukázal na chrám a zavelel: „Na ně! Palte!“

Zarachotily výstřely. Kulky se rozpleskly o dřevěnou stěnu vedle okna.

„Přátelé, jak to míříte?“ dráždil Angličany Korkorán. „Robartsi – pozor na klobouk!“

Kulka z Korkoránovy pistole provrtala Robartsův vojenský klobouk. Poručík zaklel a uskočil za nejbližší strom.

Palba nakrátko ustala.

Ale Korkorán byl znepokojen. Angličané se teď rozdělili na dvě skupiny: jedna pálila soustředěně na okno, takže z něho Korkorán nemohl ani na chvíli vystrčit hlavu, a kryla tak druhou skupinu, jež přivlekla odkudsi mohutné silné břevno a bušila jím do zatarasené brány. Dveře byly sice dobře zajištěny, ale napořád nárazům břevna odolávat nemohly.

Korkorán pozoroval s obavami, jak pod údery pomalu povolují. Zkusil vystřelit škvírou ve dveřích čtyři nebo pět ran z pistole. Bylo slyšet několik výkřiků a zmatené volání, ale tím se postavení obléhané dvojice nezlepšilo.

Bylo nutno se rozhodnout.

„Rychle po schodech nahoru!“ zavolal Korkorán na Sítu, která stála za ním a celá bledá upírala své tmavé oči na dveře, otřásající se pod pravidelnými nárazy břevna. Veřeje byly už napolo vylomené.

Oba vyběhli po kamenných schodech vedoucích na malou plošinku za oltářem boha Višnu. Tady mohl jít po schodech jeden, nanejvýš dva lidé. To byla poslední výhoda pro Korkorána a Sítu.

Jiskra zůstala v polovici schodiště, přikrčená, připravená ke skoku.

Netrvalo už dlouho a dveře se s rachotem prolomily. Angličané, křičíce nadšením, vnikli do chrámu. Byli si teď už úplně jisti, že mají kapitána konečně v hrsti. A zatím, když vnikli dovnitř, neviděli najednou před sebou nikoho, leda Jiskru, číhající na schodišti. Chvíli stáli tiše a nepohnutě a do toho ticha šlehl plamen a práskly dva výstřely z pistole.

To pálil ze svého úkrytu kapitán Korkorán.

„Tisíc hromů!“ řval podrážděně Robarts. „Ještě se schoval!“ Potom se obrátil směrem, odkud padly výstřely, a zvolal: „Vzdejte se, Korkoráne! Váš odpor je úplně zbytečný!“

„Francouzi se nevzdávají!“

„Jestli se nevzdáte a dostanete se mi do ruky, dám vás zastřelit!“

„A jestli se dostanete vy mně do ruky, Robartsi, uřežu vám uši!“

Robarts se obrátil k vojákům:

„Připravte se k palbě!“

Vojáci zalícili zbraně a postupovali pomalu po schodech.

Korkorán pošeptal Sítě: „Síto, prosím vás, běžte trochu dozadu a stranou. Mohla by vás zasáhnout kulka odražená od zdi.“

Jiskra se přitiskla ještě víc ke schodišti. Oči jí blýskaly, chřípí se chvěla.

Bylo ticho, plné napětí.

Zněly kroky vojáků.

A do toho ticha najednou se zařízl ostrý hlas:

„Nepřítel! Nepřítel se blíží!“

Rozletěly se dveře a do chrámu se vřítil anglický voják. Prudce oddychoval, a když doběhl k Robartsovi, sáhl si vyčerpaně rukou na krk a zapotácel se.

Poručík jím zatřásl:

„Mluvíš nesmysly! Jaký nepřítel – patrně nám přichází na pomoc plukovník Barclay.“

Voják zavrtěl hlavou a ukazoval rozrušeně rukou ven:

„Viděl jsem prapory. Je to Hólkar!“

Venku – jako by chtěl dotvrdit jeho slova – práskl výstřel. „Už jsou tady,“ zaječel voják. „Střílejí!“

Poručík Robarts se dlouho nerozmýšlel.

„Všichni ven a na koně!“ vykřikl. „Nesmí nás tu zaskočit!“

V tom okamžiku všichni zapomněli na Korkorána a hnali se ven jako o překot. Ve vteřině byla prostora pod schodištěm prázdná.

A kapitán Korkorán, Síta i Jiskra, udivená nejvíc ze všech, měli cestu ven z chrámu volnou.

Poručík Robarts rozestavil své vojáky tak, aby měl obsazeny všechny tři cesty vedoucí k chrámu. Hólkarova jízda byla sice v početní převaze, ale uplatnit ji v husté džungli, kde několik mužů mohlo hájit úzkou cestu proti několikanásobné přesile, vyžadovalo zkušeného a chladnokrevného vojevůdce. A Hólkar, poháněný vpřed jedinou myšlenkou, osvobodit co nejdříve Sítu, neměl ani jednu, ani druhou vlastnost. Sotva se dostal se svou jízdou na planinku, kde stál chrám, dal rozkaz, aby vojáci zaútočili na Angličany. Ale husaři poručíka Robartse měli výhodnější postavení, dobře kryté před útokem. Odrazili útok a Maráthové zanechali na bojišti několik mrtvých. Při druhém útoku Hólkarových vojáků se opakovalo totéž. Indové ztratili přes deset mužů a ve zmatku musili ustoupit. Bojechtivý Robarts se chystal, že je bude pronásledovat. Rozhodl se ponechat na třech cestách jen po dvou třech vojácích a z ostatních utvořil úderný voj, s kterým postupoval, aby napadl Hólkarovy oddíly z boku.

„Připravují protiútok,“ řekl Korkorán, který z chrámu sledoval počínání Angličanů. „Síto – teď přišel náš okamžik. Chcete, abychom se pokusili probít se k otci? Nemůže být od nás dál než šest set nebo sedm set kroků.“

„Nic jiného si v této chvíli nepřeji,“ odpověděla tiše Síta.

„Dobrá!“ řekl Korkorán. „Dávejte pozor. Vyrazíme odtud první cestou vlevo. Jiskra půjde první – před ní vojáci, kteří hájí cestu, hned prchnou. Vy půjdete za Jiskrou a já vás budu krýt zezadu, kdyby Angličany napadlo nás napadnout.“

Za půl hodiny už všichni tři šťastně dostihli, vedeni hlukem střelby, Hólkara a jeho jízdní oddíly.

Kníže radostně objímal svou dceru a neustále opakoval:

„Kapitáne, jsem vám nesmírně zavázán. Jak se vám jen budu moci odvděčit?“

„Až na to bude čas, kníže,“ odpovídal Korkorán. „Pomůžete mi najít knihu Gurukaramtu…“

„Pomohu vám ve všem, nač si jen vzpomenete!“ sliboval Hólkar.

„Ale teď na to bohužel čas nemáme,“ mírnil ho Korkorán. „Kníže, radím vám, abyste zatím se svými vojáky ustoupil k Bhagavápuru. Robartsovi přijde jistě brzy na pomoc Barclay a pak by vás Angličané mohli odříznout od hlavního města. Vraťte se!“

„Napřed zničíme Robartse!“ vykřikl Hólkar.

„Až později!“

„Ne, hned!“ trval na svém tvrdohlavý kníže. „Nařídím své jízdě, aby ustoupila k hlavnímu městu, ale s jedním oddílem tu zůstanu a vypořádám si s Robartsem účty!“

„Můžete mi splnit jednu prosbu, kníže?“

„Mluvte!“ vyzval ho krátce Hólkar.

„Svěřte mi ten oddíl a já vám slibuji, že potrestám pana Robartse aspoň tak důkladně jako vy. A vy se Sítou odejděte do Bhagavápuru.“

Hólkar chvíli mlčky uvažoval a pak řekl:

„Zůstanu tady s vámi.“

Korkorán knížete dál nepřemlouval. Poznal už za tu dobu, co byl v Bhagavápuru, že by to bylo zbytečné.

„Pošlete tedy aspoň hlídky naproti Barclayovi, abychom věděli, až se bude blížit,“ navrhl knížeti.

S tím Hólkar souhlasil. Sugrív dostal asi třicet jezdců. Měl pátrat v okolí a oznámit, jakmile spatří oddíly plukovníka Barclaye.

„A teď vzhůru na Robartse!“

Hólkar hořel netrpělivostí.

„A Síta?“ zeptal se Korkorán. „Nemůžeme ji tu nechat v dostřelu nepřátelských zbraní!“

Kníže potřásl hlavou.

„Ať nasedne na slona a vzdálí se odtud!“ radil Korkorán.

Hólkar nařídil několika vojínům tělesné stráže, aby Sítu po celou cestu pečlivě opatrovali, a pak se rozjel s Korkoránem k prvním řadám.

Poručík Robarts spoléhal na pomoc Barclayovu. Viděl, že má proti sobě přesilu a že jejich velitelem není už zbrklý a horkokrevný Hólkar, ale zkušený Korkorán. Rozhodl se tedy opakovat kapitánovu taktiku. Rychle se stáhl se svými muži zpátky k chrámu a zabarikádoval se v něm. Byl přesvědčen, že se tam udrží do té doby, než přijde hlavní voj pod vedením plukovníka Barclaye. O svém neutěšeném postavení zpravil Barclaye zvláštním rychlým poslem.

Když se Hólkarovi vojáci objevili na planince, přivítala je palba ze všech karabin Robartsových mužů. Mezi Indy, kteří si počínali trochu lehkomyslně a zbytečně se vystavovali nepřátelským kulkám, bylo několik mrtvých a asi deset vážně zraněných.

„Tisíc rupií tomu, kdo vkročí první do chrámu!“ povzbuzoval je Hólkar.

Avšak ani to nepodnítilo jejich bojovnost.

Angličané byli dobře kryti a zasypávali prostranství smrtonosnou palbou, do které se žádnému vojákovi nechtělo.

„Dělo! Kdybychom s sebou byli vzali dělo!“ litoval Hólkar. Ale vzápětí se jeho tvář rozjasnila. „Nevadí,“ obrátil se ke Korkoránovi. „Vím, jak na ně. My je, kapitáne, zkrátka a dobře vykouříme!“

„Chcete zapálit chrám?“

„Proč ne? Myslíte, že oni by to neudělali, kdybychom byli na jejich místě?“

Kapitán si pomyslil, že konec konců jeho a Sítu od toho uchránilo vlastně jen Barclayovo přání, aby dostal uprchlíky živé, a nahlas řekl:

„Mnohem víc by mě těšilo, kdybych dostal toho anglického panáčka živého.“

Ale Hólkar už kývl na několik nejbližších vojáků a ti se rozběhli do džungle pro suché chrastí a začali je snášet na jednu hromadu okolo chrámu. V několika okamžicích je navršili ve čtyři vysoké hranice a zapálili. Vyšlehly žlutočervené plameny. Z Hólkarových očí zářilo uspokojení.

Zdálo se, že osud poručíka Robartse a jeho lidí je zpečetěn.

Tu se však náhle ozvala z dálky střelba.

Korkorán i Hólkar se zarazili. Práskání výstřelů se blížilo, bylo už slyšet i dusot koňských kopyt.

„Sugrív!“ zvolal Hólkar.

„Angličané!“ řekl jedním dechem s ním kapitán Korkorán. „Kníže, musíme svou pomstu odložit na jindy a co nejrychleji se vrátit s vojskem k Bhagavápuru. Musíme uhájit hlavní město!“

KAPITOLA DEVÁTÁ

v níž se popisuje bitva mezi Maráthy a Angličany a další vývoj událostí, při nichž se opět ukáže, že Sugrív má hlavu na pravém místě.

MILÝ kníže, udělali jsme chybu,“ řekl Korkorán, když spolu s Hólkarem vyslechl Sugríva. Dověděli se od něho, že pod náporem předních oddílů Barclayovy jízdy, jedoucí na pomoc Robartsovi, ztratil skoro polovinu mužů. „Udělali jsme chybu,“ opakoval Korkorán, „vy, že jste si chtěl na místě vypořádat účty s Robartsem, a já, že jsem vás od toho neodradil.“

„Je to moje vina, kapitáne,“ řekl Hólkar. „Měl jsem vás poslechnout.“ Ještě před chvílí hořel bojechtivostí, ale teď byl sklíčen. Největší obavy měl z toho, aby Síta opět nepadla do rukou Angličanů.

„Nemluvme ale o tom, co se stalo,“ povzbuzoval Korkorán. „Budeme bojovat, nic ještě není ztraceno.“

„Všichni se chtějí bít s Angličany do poslední kapky krve,“ řekl Sugrív.

„Výborně!“ zvolal Korkorán. „Dovolíte-li, kníže, vysvětlím vám svůj plán. Vy převezmete velení na pravém křídle. Budete mít proti sobě oddíly sipáhiů. Sugrív má mezi nimi hodně známých. Myslím, že v rozhodném okamžiku nám pomohou.“

„Pomohou,“ potvrdil Sugrív.

Korkorán uspokojen přikývl a pokračoval:

„Já budu velet levému křídlu. Tam se bude plukovník Barclay snažit zasadit hlavní úder, protože tím směrem postupují oddíly evropské pěchoty. Budu odrážet útoky a pomalu ustupovat. Pamatujte si – v této bitvě se nesmíme dát obklíčit. Největší chyba by byla, kdybychom rozbili anglickou jízdu a pak se dali obklíčit jejich pěchotou. Jízdu musíme odrazit a pak spořádaně ustoupit. Barclay nesmí mít cestu na Bhagavápur volnou.“

„Souhlasím,“ řekl Hólkar.

Potom se Korkorán obrátil k Sítě, která už podle jeho rady seděla na svém milém slonu Sindhijovi.

„Vy, Síto, jeďte klidně po cestě do Bhagavápuru. Jiskra vás bude doprovázet – a tentokrát svou povinnost splní, buďte bez starosti.“ Zavolal k sobě tygřici a vlídně jí řekl: „Jiskro – od této chvíle je Síta vaší paní a velitelkou. Doufám, že napravíte, co jste posledně zanedbala, a že jí budete na slovo poslušná. Upozorňuji vás, Jiskro, kdybyste mě zklamala, je s naším přátelstvím konec!“

Sindhija z počátku nejevil valnou touhu po bližším seznámení s tygřicí, ale když viděl, že Síta se k Jiskře chová velmi přátelsky, smířil se s ní. Dokonce se zdálo, že po očku pozoruje, komu z nich dvou věnuje Síta víc přízně.

Síta, doprovázena několika vojáky Hólkarovy tělesné stráže, odjela. A byl už nejvyšší čas. Angličané popřáli trochu odpočinku svým koním, kteří se unavili pronásledováním jezdců Sugrívova oddílu, a hotovili se k boji.

Vzduchem se zatřepetaly trylky plukovní polnice a Barclayovi husaři se rozjeli na levém křídle k útoku. Země zaduněla pod údery kopyt, zableskly se obnažené šavle a třeskly první výstřely.

Bitva začala.

První nápor anglické jízdy byl tak prudký, že rozrazil přední linii Korkoránova postavení a Angličané se hned vrhli útokem i na druhou. Ale Korkorán počítal s tím, že Barclay bude chtít srážku rozhodnout rychlým náporem, a ponechal si v záloze oddíl jízdy. Ve chvíli, kdy Angličané nejprudčeji útočili, poslal zálohu do boje a napadl nepřítele z boku. Zároveň dal povel k protiútoku na opačné straně, takže Barclayově jízdě hrozilo pojednou obklíčení. Angličané nečekali takový odpor a začali ustupovat. Korkorán sám vedl protiútok, dotíral v první řadě na nepřátele, povzbuzoval bojovníky a řídil pohyby vojska. V jednom okamžiku se dokonce dostal do bezprostřední blízkosti plukovníka Barclaye. Angličan ho ovšem ihned poznal.

„Pane Korkoráne!“ křičel na něho, rozpálen hněvem i prudkostí bitvy, „tomuhle říkáte, že hledáte rukopis Gurukaramty? Až vás dostanu, dám vás zastřelit, pane badateli!“

„A já vás dám oběsit, pane plukovníku, až padnete do mých rukou!“ odpovídal Korkorán, oháněje se mocně šavlí proti několika Angličanům, kteří naň dotírali se tří stran.

„Oběsit! Mne! Gentlemana!“ rozzuřil se Barclay, namířil na Korkorána a vyslal po něm střelu.

Kulka škrábla kapitána do ramene, na štěstí však zranění nebylo vážné.

„Jak to míříte!“ zvolal Korkorán, přehazuje šavli do levé ruky, a vytáhl pistoli. „Podívejte se, já mám lepší mušku!“

Z Korkoránova revolveru zablýsklo. Ale plukovník vteřinu předtím trhl uzdou tak prudce, že kůň se vzepjal na zadní nohy. Kulka, určená Barclayovi, zaryla se mu do prsou. Zvíře bolestně zařičelo a šílené bolestí prchalo pryč z bojiště.

Angličané ustupovali.

Ale Korkorán se svou jízdou je následoval velmi opatrně. Obával se, aby na bojiště nedorazila anglická pěchota. Zároveň sledoval boj na pravém křídle. Hólkar se tam dobře bránil a zvolna a spořádaně ustupoval. Ale Angličanům se dostalo neočekávané posily, když poručík Robarts vyrazil z chrámu, náhle se objevil se svými muži v týlu Hólkarových oddílů a začal dotírat na bránící se Indy zezadu. Propukl zmatek. Angličané, vidouce, že Indové zakolísali, zesílili svůj nápor. Pod Sugrívem padl kůň a Sugrív byl zajat. Zuřivost zápasu se stupňovala a Angličané po Robartsově nenadálém zasáhnutí nabývali na tomto křídle čím dál víc půdy.

Bylo nebezpečí, že nespořádaný ústup Maráthů se při prvním mohutnějším nárazu změní v útěk. To by znamenalo, že by byla otevřena cesta na Bhagavápur. A Angličané by se pak rázem octli před nechráněným městem, nepřipraveným na obranu.

Kapitán Korkorán viděl, že musí zasáhnout.

„Kupředu!“ zvolal na své jezdce a hnal se na pomoc ohroženému Hólkarovi.

Dorazil právě včas, aby zoufale se bránícím Maráthům dodal nových sil. Anglický zadní voj zakolísal pod údery Korkoránových jezdců. Hólkarovy Maráthy to povzbudilo, znovu se s nadšením vrhli do boje.

Vzduch se chvěl výstřely z pušek a pistolí, ržáním zděšených koní, křikem bojujících i sténáním raněných.

Angličané se dali na ústup.

„Vysvobodíme zajatce!“ volal Korkorán. S několika nejstatečnějšími jezdci napadl skupinu husarů, kteří měli mezi sebou zajaté Maráthy, mezi nimi i Sugríva, a odváděli je dozadu za bitevní čáru. Husaři však bránili zuřivě svou kořist. V jednom okamžiku se podařilo Korkoránovi probít se až skoro k Sugrívovi. Už už mu chtěl přeseknout ranou z šavle pouta, ale Sugrív ho pokynem hlavy zadržel: „Nechte mě, kapitáne,“ sykl mezi rty, „pošlu vám zprávy z anglického tábora. Nebojte se o mne, do tří dnů se uvidíme.“ Korkorán pochopil. Otočil koně a řítil se k hlavnímu voji, aby dal zatroubit k ústupu. Angličané se vzdalovali, ale Maráthové je už nemohli pronásledovat. Musili co nejrychleji zpět, do Bhagavápuru, připravit město na obranu proti útoku Barclayovy pěchoty.

Nedaleko města dohonili Maráthové na silnici Sítu. Sindhija kráčel vážným a důstojným krokem, jako by se ubíral k nějaké slavnosti, a Jiskra, nepokojná jako vždy, kroužila kolem něho, pamětliva slov Korkoránových. Co chvíli se dívala nahoru do palankýnu, v němž seděla její nynější velitelka.

Když se objevil Hólkar a Korkorán, Síta je přivítala radostným výkřikem. Jiskra radostí zařvala, až se všichni kolem ulekli a Sindhija rozkýval svůj chobot a frkal a otvíral svou růžovou tlamu, jako by se od srdce smál.

Přijížděli radostně, poněvadž se jim podařilo odrazit Angličany; ale v duchu byli všichni vážní. Každý věděl, že hlavní boj s nepřítelem je teprve čeká. Bylo jisté, že plukovník Barclay přitrhne před hlavní město a bude se snažit stůj co stůj ho dobýt.

Útok Angličanů na Bhagavápur začal po osmačtyřiceti hodinách. Půl druhého dne potřeboval Barclay na to, aby shromáždil kolem města své pěší i jízdní oddíly a hlavně aby rozestavil co nejvýhodněji dělostřelectvo, na jehož účinek spoléhal nejvíce. Snad počítal s tím, že snadno udělá průlom do obranných hradeb města, které tu většinou byly ještě z dob, kdy praotcové Maráthů se bránili nájezdům chromého Timúra Tamerlána. Jenže zapomněl, že také Korkoránovi dopřál půl druhého dne času.

Za tu dobu pod jeho vedením postavili Maráthové svá obranná pevnostní děla na výhodná místa a Korkorán rozdělil síly obránců tak obratně, že potom při prvním pokusu o přímý útok Angličané ztratili tři sta mužů a z boje bylo vyřazeno dvacet jejich děl. Tři dni se pokoušeli o zteč a třikrát byli krvavě odraženi. Barclay si uvědomil, že každý další pokus zaplatí jeho vojsko krvavými ztrátami.

Nezbývalo než oblehnout město se všech stran a udeřit na obránce, teprve až hlad a nedostatek oslabí jejich sílu.

Před Barclayem nestál takový úkol po prvé.

Na jeho rozkaz anglická děla denně ostřelovala obranné hradby Bhagavápuru i civilní obydlí – kromě knížecího paláce, protože Barclay si nechtěl poškodit své budoucí guvernérské sídlo. Denně podnikali angličtí husaři přepadové nájezdy na obránce a denně přinášely hlídky zprávy o náladě maráthských vojáků i o jejich rozestavení v obranném řetězu hradeb a zákopů.

Konečně po patnácti dnech byl plukovník přesvědčen, že obrana Bhagavápuru je otřesena (maráthští vojáci byli totiž zvyklí bojovat v poli, ale nikdy nehájili obležené město) a že teď anglický útok prorazí.

Toho dne navečer, právě před západem slunce, spustily anglické baterie bubnovou palbu na městskou bránu vedoucí k řece Narbadě. Půl hodiny trvalo soustředěné ostřelování. Anglické střely rozmetaly kamennou hradbu a průrvu širokou asi patnáct metrů obsadily oddíly evropské pěchoty.

Pak padla na město tma, z níž zářily jen ohně z anglického tábora.

V jejich světle mohli obránci pozorovat neobyčejný ruch.

Po zprávě o průlomu Hólkar zmalomyslněl. V obléhaném městě byl nedostatek vody i potravin, kázeň mezi vojáky upadala a kromě toho se Hólkar doslechl, že Ráo vyslal do města své lidi a ti slibují odměnu všem, kdo nebudou bojovat a vydají město obléhajícím.

„Milý příteli,“ svěřoval se s chmurnou tváří Korkoránovi, „naše postavení je zoufalé. Patnáct kroků široký průlom! Dnes v noci nebo nejpozději zítra lze čekat útok. A co my můžeme dělat?“

„Máte tři možnosti,“ odpověděl Korkorán. Věděl ovšem, že Hólkarovi vojáci jsou skleslí a vyčerpaní, ale byl přesvědčen, že příklad statečnosti by je zase vyburcoval a strhl k udatnému boji proti vetřelcům. Je toho však Hólkar schopen?

„Jaké, milý Korkoráne?“ zeptala se Síta.

„Předně – můžete se vzdát…“

Přerušil ho Hólkarův odmítavý posunek:

„Raději zemřu, kapitáne!“

„Výborně!“ zaradoval se Korkorán. Doufal, že rozhodnost starého knížete nakonec přece jen povzbudí jeho vojáky. „Východoindická společnost je však lidumilná a jistě by vám ráda zajistila bezstarostné stáří s pensí tří nebo čtyř tisíc franků.

„Nebudu nikdy zajatcem Angličanů!“

„Máte pravdu, první možnost nestojí za nic. Ale je tu druhá: můžete vzít své diamanty, zlato a cenné věci, uprchnout tajně v noci po řece, nalodit se na mého ‚Bouřliváka‘ a odebrat se…“

Hólkar ho opět přerušil:

„To není cesta pro mne. To je cesta pro vás a pro Sítu.“ Odmlčel se na chvíli, vzal Sítinu ruku do svých dlaní a obrátil se ke Korkoránovi. „Síta, to je to nejdražší, co mám, kapitáne. Svěřím vám ji. Odveďte ji odtud a…“ Oči mu zvlhly. Jeho prsty pustily Sítinu ruku a ruce se přitiskly na spánky. Potřásl hlavou. „Pokud jde o mne, kapitáne, zůstanu zde. Zemřu se zbraní v ruce tak jako sultán Tipů – ale neuteču!“

Korkorán byl dojat.

„Kníže,“ řekl tichým hlasem, „doufal jsem, že řeknete tato slova. Zbývá tedy třetí možnost: zůstaneme tady a přivítáme Angličany tak, že se ani jeden z nich nevrátí zpátky do Londýna!“ Korkorán se rozehříval. Vstal a rázně přecházel po místnosti sem a tam. „Jenom vy, Síto,“ zastavil se před Hólkarovou dcerou, „vy byste se měla uchýlit někam do bezpečí. Kdyby se něco stalo…“

„Kdyby se něco stalo!“ zvolala Síta. „Budu se bít s vámi! Cožpak si myslíte, že bych chtěla žít bez svého otce a bez…“ Chtěla říci: bez vás, ale zarazila se a pokračovala odhodlaným hlasem: „Buď všichni společně zvítězíme – anebo společně zahyneme.“

Korkorán se usmíval.

„Angličané s námi nebudou mít lehkou práci,“ pomyslil si a rychle se rozloučil s Hólkarem a se Sítou. Chtěl si ještě prohlédnout průlom a udělit rozkazy pro dnešní noc a pro zítřejší jitro. Když vyšel z knížecího paláce, uslyšel, jak na něj kdosi volá:

„Sáhabe Korkoráne!“

Otočil se. Blížil se k němu jakýsi Ind, který opakoval:

„Sáhabe Korkoráne! Sáhabe Korkoráne!“

„Kdo jsi? Jak se jmenuješ?“ zeptal se překvapeně Korkorán.

„Bérár.“

„Neznám tě. Co chceš?“

„Posílá mě Sugrív.“

„Sugrív?“ řekl pomalu Korkorán. „Můžeš to dokázat?“

„Mám vám ukázat tento prsten.“

„Hm. Sugrívův prsten. A jaké zprávy posílá?“

„Posílá vám toto psaní.“

Bérár podal Korkoránovi svitek papíru. Kapitán jej nedočkavě rozvinul a četl:

„Pane kapitáne Korkoráne, Bérár, který Vám přináší můj dopis, je spolehlivý muž. Nenávidí Angličany tak jako Vy sám. Zítra ráno v pět hodin začne útok. Podařilo se mi vyslechnout nepozorovaně rozhovor plukovníka Barclaye s poručíkem Robartsem. Dověděl jsem se, že v Bengálsku se dějí velké věci. Posádka v Mératu se vzbouřila a postřílela evropské důstojníky. Padlo asi šest set Angličanů. Bombajský guvernér nařídil Barclayovi, aby za každou cenu skončil spor s Hólkarem. To znamená, že Angličané ustoupí, nepodaří-li se útok. Rozhlásil jsem tuto zvěst po táboře sipáhiů mezi našimi bratry. Dovedete si představit její účinek! Lituji, že nebudu s vámi při vašem protiútoku, ale tady v táboře vám budu užitečnější. Doufejme ve vítězství, zvítězíme! – Sugrív.“

Korkorán se udiveně díval na posla. Jeho úcta k Sugrívovi rostla každým dnem. Poslat takové zprávy a zrovna v pravý čas, to by svedl sotva jeden z tisíce. Až se to najednou zazdálo Korkoránovi nepravděpodobné. Zeptal se nedůvěřivě:

„Jak jsi přešel anglické linie?“

Ind se uklonil:.

„Záleží na tom, pane? Jsem tu.“

„Proč nesloužíš Angličanům? Špatně platí?“

„Naopak. Platili mi velmi dobře.“

„Dávali ti málo jíst?“

„Ne.“

„Špatně s tebou nakládali?“

Ind neodpověděl, ale poodhrnul šat s ramen. Všude po zádech a po ramenou byly rozsety hluboké krvavé jizvy.

„Devítiocasá kočka!“ zvolal Korkorán. „Mrskali tě důtkami!“

„Dostal jsem padesát ran,“ přisvědčil Bérár. „Při pětadvacáté jsem ztratil vědomí, ale oni mrskali dále. Potom mě odnesli do nemocnice, kde jsem ležel tři měsíce. Pustili mě před pěti týdny.“

„Kdo tě dal tak krutě potrestat?“ zeptal se Korkorán.

„Poručík Robarts!“ V Indových slovech zasyčela nenávist. „To mu neodpustím. Máme ho se Sugrívem stále na očích.“

„A Sugrív?“

„Je v bezpečí,“ odpověděl Bérár. „Když byl zajat, poručík Robarts ho poznal a chtěl ho dát oběsit. Ale Sugrív přemluvil svého strážce – byl to Ind – a ten utekl i s ním.“

Kapitán Korkorán se musil usmát, když si představil vzteklého ryšavého Robartse, který jistě běsnil, že mu takový úlovek uklouzl mezi prsty.

„Sugrív tedy není s vámi?“ zeptal se.

„Vrátil se ještě týž večer, co uprchl, v přestrojení za fakíra. Sipáhiové v anglickém vojsku o něm vědí a ti ho nevydají.“

„Ale kdyby ho Angličané přece vypátrali?“

„Vzbouříme se,“ řekl prostě Bérár. Potom pokynul Korkoránovi hlavou a zmizel v temnotě.

Kapitán viděl, jak se opatrně plazí mezi rozbořenými hradbami. Sipáhijská hlídka, přecházející sem a tam s připravenou puškou, ihned ho propustila. Patrně byli smluveni. Bérárův rychle se pohybující stín pohltila tma.

Korkorán se za ním díval ještě chvíli, pak pokrčil rameny a zabrumlal si sám pro sebe: „Vida, jaké vojáky má pan plukovník Barclay! Nu, nezávidím mu jeho službu!“

Obrátil se a spěšně odcházel, aby knížeti oznámil novinu.

Noc byla klidná.

Maráthové i Angličané se připravovali na zítřejší útok. Těch několik hodin před bitvou odpočívali, aby načerpali sil. Jen stráže, obezřetně postavené na obou stranách, přecházely na svých stanovištích, bdělé a ostražité.

Konečně nastalo jitro.

Krátce po východu slunce zaduněla rána z děla a první oddíly Angličanů vyrazily k útoku s bodly nasazenými na pušky. Maráthové byli připraveni. Na Korkoránův povel začala pálit děla obránců zpředu i do boků Angličanů a kosila nemilosrdně jejich řady. Ty, kteří pronikli, smetly výbuchy bomb, ukrytých na dně obranných příkopů. Za několik málo okamžiků padla dobrá polovina útočících oddílů. Zbytek hledal rychle úkryt v zákopech.

Maráthové, kteří neměli skoro žádné ztráty, přijali ústup Angličanů s jásotem.

Kníže Hólkar i Korkorán bojovali přímo v průlomu. Hólkar povzbuzoval své vojáky k statečnosti a měl z prvního úspěchu takovou radost, jako by už Angličané byli na hlavu poraženi. Korkorán byl obezřetnější. Čekal, že Barclay podnikne vbrzku nový pokus. Ale zatím bylo ticho a klid. Střelba skoro ustala a nebylo možno ani zjistit žádné pohyby na straně nepřítele.

„Že by se už vzdali dalších útoků? Proč by jinak byl takový klid?“ přemítal Hólkar.

„Právě to ticho mě znepokojuje,“ odporoval zamyšleně Korkorán. „Barclay jistě něco chystá. Musíme se to dovědět. Jiskro!“

Tygřice doprovázela Korkorána i sem, do bitvy, a když uslyšela své jméno, přitulila se ke kapitánovým nohám a zbystřila uši.

„Má milá Jiskro,“ řekl Korkorán, „spoléhám na vás, že nám pomůžete. Hleďte, potřebujeme zprávy. Opatříte nám jednoho anglického důstojníka – ale pozor! Přinesete nám ho živého! Rozumíte, co od vás chci?“

Kapitán mluvil pomalu, hladil Jiskru jemně po hřbetě a po krku a ta po každé jeho větě, když se na okamžik odmlčel, maličko sklonila hlavu, jako by dávala najevo, že rozumí. Potom vyrazila jako šíp a zmizela v průlomu. Netrvalo to ani pět minut a byla zpátky. Položila k nohám kapitánovým mladého důstojníka v husarské uniformě a podívala se při tom na Korkorána oddaným pohledem. Jistě byla hrdá na to, že splnila svůj úkol tak brzy.

Ale jak prchala před střelami Angličanů, nedávala dost pozor a na neštěstí stiskla zuby trochu víc, než bylo třeba.

Když se kapitán Korkorán sklonil nad tělem mladého poručíka 25. pluku Jamese Stephense, zjistil, že její zuby mu pronikly až do plic. Byl už mrtev.

„Ubohý mladík!“ politoval ho Korkorán.

„Kdyby byl zůstal v Anglii, mohl být živ!“ řekl Hólkar.

„Máte pravdu, kníže,“ přisvědčil Korkorán. Sklonil se k Jiskře, pohladil ji znovu lehce a zašeptal jí: „Co jste to udělala, Jiskro? Vždyť vy jste toho ubohého Angličana stiskla, jako by to byl biftek! Půjdete ještě jednou a budete opatrnější, rozumíte?“

Jiskra se tentokrát snažila, aby donesla svou kořist neporušenou, ale Angličané na ni spustili přímo bubnovou palbu. Jiskru sice nezasáhli, ale jedna z kulek, které patřily jí, provrtala hlavu druhému uchvácenému Angličanovi.

„Takhle se nedovíme nic,“ řekl zklamaně Korkorán, když mu tygřice položila k nohám opět mrtvého nepřítele. „Musíme vyzvědět úmysly Angličanů jinak.“

Nebylo toho však už třeba. Z východní strany hradeb, které byly obránci obsazeny slaběji, protože odtamtud neočekával Korkorán útok, ozval se ryk a střelba a za malou chvíli přiběhl posel se zprávou, že asi sto padesát až dvě stě Angličanů přešplhalo zeď a vniklo do ulic města. Obránci prý před nimi musí ustupovat.

„Už je to tady!“ zvolal Korkorán. „Kníže, zůstaňte zde, já se pokusím Angličany rozprášit. Dávejte pozor! Barclay teď jistě zaútočí na průlom – a jestli ho neodrazíte, je všechno ztraceno!“

Korkorán s třemi rotami Hólkarovy tělesné stráže vyrazil proti Angličanům, kteří pronikli do města. Nejdříve zaútočil směrem k městské hradbě, aby odřízl nepřítele od spojení s jeho lidmi venku za obranným valem. Potom Angličany sevřel do několika ulic, které prve obsadili. Angličané se bránili zoufale. Ale byli obklíčeni se všech stran a Korkorán měl po ruce tři děla. Jejich nemilosrdná, Korkoránem přesně řízená palba jim působila těžké ztráty. Nakonec z dvou set mužů, kteří pronikli do Bhagavápuru, zůstalo sotva sedmdesát. Zbytek se vzdal.

Maráthové se vraceli zpátky. Byli na půl cestě, když zaduněly dělové salvy a ozval se nový ryk a křik.

„Angličané útočí na průlom! Ten celý útok na opačné straně byl patrně jen zastírací manévr, který měl odlákat pozornost!“ rozbřesklo se Korkoránovi.

„Kupředu!“ zvolal na své vojáky.

Spěchali co nejrychleji k průlomu.

Korkoránova domněnka byla správná. Oddíly evropské pěchoty a sipáhiové pronikli přes tvrdou obranu Hólkarových vojáků do obranných postavení v průlomu, prorazili řadu obránců a začali pronikat do města. Hólkara našel Korkorán v samé blízkosti bitevní čáry těžce zraněného střelou do prsou. Ležel na koberci narychlo přineseném a domorodý ranhojič se snažil, aby mu zastavil krev proudící z rány.

„Milý příteli,“ řekl Hólkar těžce, když uviděl Korkorána, „obávám se, že Bhagavápur se už neudrží. Prosím vás, zachraňte Sítu!“

„Odvahu, kníže!“ Korkorán stiskl knížeti pravici. „Ještě Bhagavápur nemají. Budeme bojovat – já se tak rychle nevzdávám!“

Bitva byla čím dál tím prudší.

Korkorán s oddílem asi sto mužů napadl Angličany z boku a odřízl tak ty, kteří se už průlomem probili do města, od oddílů postupujících teprve k průlomu. V ulicích bojovali rozptýlené oddíly anglických pěšáků s vojáky Hólkarovy tělesné stráže. Maráthská děla, nabíjená sekaným olovem, vytrvale pálila na pěchotu, jež se pokoušela spojit se znovu s vojáky v městě.

Korkorán sám bojoval s Angličany v prvních řadách, povzbuzoval Hólkarovy vojáky, řídil pohyby oddílů.

Maráthové se bili statečně. Ráo, který se objevil v průlomu, domnívaje se, že svou přítomností podlomí bojovnost obránců Bhagavápuru, byl zasažen kulí a padl. Byl zajat poručík Finney, který vedl anglickou pěchotu k útoku na průlom.

Bitva trvala již víc než dvě hodiny.

A Angličané měli ještě stále dosti sil, aby útočili…

Teprve po druhé hodině boje nastal neočekávaný obrat.

Nad táborem Angličanů se objevily obláčky bílého dýmu a bylo slyšet novou střelbu. Někdo útočil na Angličany zezadu!

„Vpadli nám do zad! Sipáhiové nám vpadli do zad!“ volali angličtí vojáci a pomalu ustupovali zpátky.

„Sugrív!“ napadlo Korkoránovi, jakmile obdržel zprávu, že oddíly sipáhiů se vzbouřily, postřílely anglické důstojníky, zatloukly anglická děla a obrátily své pušky proti Barclayovým plukům. „Sugrív splnil svůj slib.“

O vítězství bylo rozhodnuto.

Kolem desáté hodiny dopoledne nebylo už poblíž Bhagavápuru ani jediného Angličana. Barclayův zbytek vojsk – evropské pluky a husaři – ustupoval od města zpět cestou, kudy přišli.

Maráthové, kteří také utrpěli značné ztráty, je na radu Korkoránovu příliš daleko nepronásledovali. Jen několik desítek nejbojovnějších sipáhiů v čele se Sugrívem číhalo v džungli, přepadalo opozdilce a znepokojovalo Barclayovo ustupující vojsko střelbou.

Navečer si dal Hólkar zavolat kapitána Korkorána do své komnaty.

Byla to táž místnost, kde před nedávnem oznámil kníže kapitánovi, že uprchl zrádný Ráo, a požádal jej o pomoc. Kníže ležel opřen o podušky, byl bledý, vysílený a oči se mu leskly horečkou. Síta seděla po jeho boku, držela jeho pravici ve svých rukou a smutně se dívala na Korkorána.

Hólkar se namáhavě usmál a pokynem hlavy kapitánovi naznačil, aby se posadil vedle něho.

„Umírám,“ pronesl zesláblým hlasem. „Umírám v boji, tak jako všichni moji předkové. Ale moje dcera… Síta… co se stane se Sítou…“

Záchvat kašle mu nedovolil, aby dokončil. Síta hladila otci ruku a snažila se zadržet slzy, jež se jí draly do očí.

„Otče, neměj obavy o můj život… Veliký Brahma se stará o všechny tvory, nezapomene jistě ani na mne“

Hólkar se naklonil ke Korkoránovi:

„Milý příteli… svěřuji vám Sítu… jenom vy ji můžete chránit… a snad je to i vaším přáním.“ Mluvit už ho velmi namáhalo. Na chvíli se odmlčel. Pak zase pokračoval: „Buďte jí manželem, buďte jí otcem, buďte jí ochráncem… Síta vás má ráda…“

Korkorán nebyl schopen slova. Mlčky stiskl knížeti ruku a tiše se zeptal sevřeným hlasem Síty:

„Síto… což už opravdu není naděje?“

Zavrtěla sotva znatelně hlavou.

Hólkar sklonil hlavu na prsa a zašeptal:

„Zavolejte sem všechny… všechny mé nejvyšší důstojníky… a úředníky… chci jim říci… že jsem ustanovil Korkorána… svým nástupcem… manželem Síty… kterého musí všichni poslouchat jako mne samého…“

Řekl to a klesl vyčerpán do podušek.

Druhý den dopoledne, když se mu poněkud ulevilo, shromáždili se u jeho lože v knížecí komnatě všichni zamíndárové, náčelníci jednotlivých krajů, i přední maráthští mužové. Hólkar jim oznámil, že kapitán Korkorán se stane manželem princezny Síty a vládcem maráthské země.

Všichni přijali jeho rozhodnutí s radostí. Korkorán si získal svou statečností v boji proti Angličanům mnoho přátel. K nejoddanějším patřil Sugrív. Jen jedna věc ho trápila a s tou se svěřil Korkoránovi ještě týž den, kdy byl provolán za nástupce umírajícího starého knížete.

„Pane,“ řekl mu tichým zkroušeným hlasem, jako by se omlouval, „pamatujete se, co jste mi řekl? Že byste chtěl dostat do rukou poručíka Robartse živého?“

„Ano,“ přikývl Korkorán a udiveně pohlédl na Sugríva, „snad jste ho nelapili při pronásledování Barclaye?“

Sugrív zavrtěl hlavou:

„Ne, pane. Poručík Robarts už není na živu.“

„Padl?“ zeptal se kapitán.

„Bérár na něm vykonal svou pomstu,“ odpověděl Sugrív tiše.

Korkorán chvíli mlčel. Bylo mu mladíka líto; v tom okamžiku zapomněl na jeho krutost a nenávist. Ale pak se mu objevily před očima výjevy z posledních dnů obrany Bhagavápuru, desítky a stovky padlých maráthských mužů, a mnohdy jen chlapců, kteří musili zemřít, protože na jejich město nalehl nepřítel.

Položil Sugrívovi pravici na rameno:

„Na to lze odpovědět jen slovy, která řekl včera Hólkar: Kdyby byl zůstal v Anglii, mohl být živ. Kdo s mečem zachází, mečem schází. Slušně ho dej pochovat – a už o něm nemluvme.“

Když se Korkorán vrátil odpoledne k loži Hólkarovu, aby vystřídal Sítu u umírajícího, přivítala ho se slzami v očích.

Hólkar ztratil už vědomí, těžce dýchal a trpěl vysokou horečkou.

Po celou noc se jeho stav nelepšil.

K ránu pak v náručí hořce naříkající Síty skonal.

KAPITOLA DESÁTÁ

v níž jsme svědky opětného setkání kapitána Korkorána s plukovníkem Barclayem.

Při té příležitosti Barclay činí kapitánovi návrhy, ale on je odmítá.

KDYŽ bylo mrtvé tělo knížete Hólkara spáleno na hranici, jak to žádaly zvyklosti, vydal se kapitán Korkorán s Maráthy za ustupujícími Angličany. Asi po třech dnech je dohonil. Barclay se svými třemi pluky evropské pěchoty – oddíly domorodých sipáhiů se nadobro rozutekly anebo se přidaly ke Korkoránovi – uzavřel se do pevnosti, která patřívala zrádnému Ráovi. Byla výhodně položená v záhybu řeky Narbady a se svým dělostřelectvem, umístěným na třech výšinách, mohla vzdorovat i dlouhému obléhání. Korkorán přitrhl před pevnost, dal ji obklíčit se všech stran a ze zpráv zvědů hleděl si udělat obraz o postavení Angličanů. Chtěl přinutit Barclaye ke kapitulaci se ztrátami co nejmenšími.

Obležení netrvalo ještě ani čtyřiadvacet hodin, když se ke Korkoránovi dostavil anglický vyjednavač.

„Jsem kapitán Bangor,“ řekl, sebevědomě si prohlížeje Korkorána, „a přicházím s poselstvím od plukovníka Barclaye. Jsem zplnomocněn, abych vám nabídl mír.“

Bangorovo jméno Korkorán znal. Byl to důstojník, který se vyznamenal ve válečném tažení proti sikhům hlavně tím, že po vojenském vítězství dal postřílet všechny domorodé zajatce. Východoindická společnost ho za to odměnila dvaceti tisíci rupií, prý za zásluhy o uchování bezpečnosti britských držav.

Angličan byl suchý, šlachovitý chlapík a počínal si, jako by prokazoval Korkoránovi nemalou milost, že s ním vůbec mluví. Ale kapitán se tím nedával zmást. Když Barclay posílá vyjednavače, jistě cítí, že je v úzkých. Zdvořile nabídl Bangorovi židli a usmíval se na něho jako na nejlepšího přítele.

„Mír je dobrá věc,“ odpověděl, „jen jsou-li také podmínky dobré.“

„V lepší jste sotva mohl doufat!“ nadutě řekl Angličan. Ani nezpozoroval Korkoránův lehký úsměv. „Plukovník Barclay vám nabízí život a osobní svobodu pro vás i pro všechny vaše evropské přátele, jestli nějaké máte. Můžete si dále ponechat všechna zavazadla a peníze až do výše sto tisíc rupií…“

Korkorán předstíral údiv:

„Opravdu? Ten váš plukovník je učiněný dobrák! A co dále?“ Angličan si přehodil nohu přes nohu a pokračoval: „Plukovník je také ochoten prominout vám porušení mezinárodního práva, jehož jste se dopustil tím, že jako občan neutrálního státu vmísil jste se do války proti Východoindické společnosti – ovšem pod jednou podmínkou: že vydáte anglickému vojsku klíče od Bhagavápuru.“

„To je všechno?“ otázal se Korkorán štiplavě, ale nadutý Angličan Korkoránovu jizlivost zase nezpozoroval. Docela vážně odpověděl:

„Ano. Vlastně ještě něco – málem bych byl zapomněl. Plukovník Barclay žádá, abyste mu vydal tygřici – tuším, že ji s sebou všude vozíte. Bude vycpána a vystavena v Britském museu v Londýně.“

Jiskra odpočívala pokojně u Korkoránových nohou a lhostejně sledovala jejich rozhovor. Zřejmě se nudila. Korkorán se k ní naklonil a potřásl hlavou:

„Jiskro, slyšíte? Ten pán povídá, že vás vycpou pro Britské museum.“

Tygřice se postavila na všechny čtyři a zavrčela na Bangora. Ten zbledl, vyskočil se židle a nenápadně se snažil couvnout aspoň jeden nebo dva kroky.

„To tě asi nejdříve budou chtít zastřelit,“ vzdychl Korkorán. Jiskra zařvala a přikrčila se, jako by se chystala skočit po Angličanovi, který se teď už strachem třásl.

„Pane kapitáne,“ řekl rozechvělým hlasem, v kterém nebylo už ani stopy po přezíravém sebevědomí, „pane kapitáne, jsem tu jako vyjednavač a všechny lidské zákony i mezinárodní právo…“

„Musím vás zklamat!“ tropil si Korkorán šprýmy z vylekaného Angličana. „Jiskra je tygřice a neuznává ani lidské zákony, ani mezinárodní právo. Budete-li ji dál dráždit řečmi o Britském museu a vycpávání, mám strach, že z vás nezbude – no… nic!“

Angličan se vzchopil.

„Anglie by pomstila mou smrt desateronásobně!“ Bangor se snažil tvářit opět hrdě. „A lord Palmerston…“

„O vašeho lorda se Jiskra starého čerta stará, milý pane. Ostatně – my máme vyřídit jiné záležitosti, pravda? Prosím vás, vraťte se k plukovníku Barclayovi a řekněte mu, že vím přesně, v jakém je postavení: obklíčená pevnost, zásoby tak nanejvýš na týden, tři prořidlé pluky evropské pěchoty a tak dále. Znáte to asi stejně dobře jako já a on. Za několik dní se bude muset stejně vzdát. Ovšem potom si neberu odpovědnost ani za jeden z životů vašich vojáků.“

Na Angličanově tváři se objevil pojednou jakýsi tajemný a skoro vlídný úsměv. Posadil se znovu na židli, naklonil se ke kapitánovi a tlumeným hlasem pravil:

„Pane, byl jsem zplnomocněn nabídnout vám částku až do jednoho milionu rupií, kdybyste se snad rozhodl odejít s dcerou knížete Hólkara a nezasahovat dále do maráthských záležitostí.“ Korkoránova tvář se polila ruměncem. Mluvil velmi tiše, ale bylo patrno, že mocí potlačuje hněv nad tou nestoudností: „Pane! Pokusíte-li se ještě jen jedním slovem přimět mě k zradě, dám vás svázat a narazit na kůl jako noční čepici! Vyřiďte plukovníku Barclayovi, že se mu uctivě poroučím a že ho za hodinu budu čekat na břehu řeky. Od této chvíle vyjednávám jen s ním – a později než za hodinu vůbec s nikým!“

Angličan s otevřenými ústy civěl na rozzlobeného Korkorána. Chvíli mu trvalo, než si to srovnal v hlavě. Pak vykoktal zmateně pozdrav a zmizel, aby neztratil ani minutu z určené lhůty.

Za hodinu už plukovník Barclay podával Korkoránovi pravici. Tvářil se při tom přívětivě, ba přátelsky. Usadili se na břehu řeky. Korkorán dal připravit malé občerstvení, jako kdyby vítal starého známého.

„Vidíte, pane plukovníku,“ řekl Korkorán, „nezdá se vám, že jste se na mne zbytečně rozhněval? Nikdy přece není pozdě na to, abychom napravili chybu.“

„Ach, vy tedy přece přijímáte mé podmínky?“ zvolal Barclay. Nemohl se zdržet radostného údivu. Bezděky si mnul ruce a vesele vykládal: „Upřímně řečeno, myslil jsem si to od začátku. Co byste také mohl čekat od té luzy, která vás opustí při prvním neúspěchu? A milion rupií je slušná částka. Člověk ji nenajde každý den na chodníku. Kdybyste chtěl, mohl bych vás doporučit na nějaké dobré místo u firmy White, Brown and Comp. v Kalkatě. Představte si, že tam vydělali vloni dvacet milionů liber na bavlně. Chci si tam také uložit část peněz po dobytí Bhagavápuru…“

Korkorán se rozesmál:

„Ale počkejte, plukovníku, pusťte mě přece také k slovu. Vy se mýlíte. Já přicházím s jiným návrhem. Chci vám nabídnout to, co jste nabízel vy mně.“

„Já? Vám?“ zakoktal Barclay.

„Ano,“ usmál se Korkorán. „Nabízím vám život, svobodný odchod se zavazadly a dokonce i se zbraněmi a jsem ochoten prominout vám porušení mezinárodního práva, jehož jste se dopustil tím, že jste vpadl na cizí území. Dokonce mám také jenom jednu podmínku: že uznáte svrchovanost Maráthského knížetství a uzavřete mír s jeho novým vládcem, který nastoupí po zemřelém knížeti Hólkarovi.“

„Po Hólkarovi?“ udiveně vysunul obočí Barclay. „Cožpak Hólkar je mrtev?“

„Ovšem. Vy jste to nevěděl?“

„A kdo je jeho nástupcem?“ vyzvídal Barclay.

Korkorán se pásl chvíli na jeho údivu.

„To se budete divit, plukovníku. Já!“ odpověděl s úsměvem.

„Tropíte si ze mne šašky, kapitáne!“ durdil se plukovník. „Mluvíme vážně!“

„Mluvím naprosto vážně. Od včerejška jsem Korkorán sáhab, kníže Maráthů, toho jména první.“

„Neuvěřitelné!“ mumlal si pro sebe ohromený Barclay.

„Osud, plukovníku, to je osud,“ žertoval Korkorán. „Vy jste chtěl být za každou cenu vládcem Bhagavápuru, ale musel jste odtáhnout s rozbitým nosem, a já, který jsem o to valně nestál a ještě před pěti měsíci se potuloval s Jiskrou po Marseille, stanu se jím za pár dnů.“

Barclay šlehl po Korkoránovi zamračeným pohledem. Čert mu byl dlužen tohoto chlapíka! Když vytáhl se svými pluky proti Hólkarovi, byl přesvědčen, že s pomocí Ráa obsadí knížetství v několika týdnech. A teď to vypadalo na to, že bude muset požádat lorda Braddocka o nové vojáky. Rozhodl se, že to zkusí ještě jinak.

„Mluvme tedy docela upřímně, kapitáne,“ řekl už zase s úsměvem. „Vždyť vy si jistě nepředstavujete jako ti domorodí hlupáci, že Brahma vám bude pomáhat proti Angličanům. Dobrá, namítnete mi, že jsem na ústupu a že mi zbylo všeho všudy sedmnáct set vojáků. Ale za mnou stojí Východoindická společnost v Londýně, a když bude třeba, pošle sem třeba deset nebo padesát nebo sto nebo dvě stě tisíc vojáků. A co potom, Korkoráne sáhabe? Co potom?“ posměšně opakoval. „Rád vám přiznám, že s tak tvrdošíjným odpůrcem v zemi Maráthů jsem se málokdy setkal. Máte odvahu, jste dobrý voják, ale nakonec… proti Anglii podlehnete.“

„A vy mi radíte, abych tedy raději opustil Maráthy… Ne, ne! To jste mi už jednou vzkázal po panu Bangorovi, a já jsem…“

„Počkejte, kapitáne!“ přerušil ho Barclay. „Míním něco docela opačného. Jen zůstaňte u svých Maráthů, máte-li je tak rád. Vládněte si jim, dávejte jim zákony – prosím. My vám nebudeme ubližovat, dokonce vám budeme pomáhat a budeme bojovat proti vašim nepřátelům a naši vojáci vám budou k službám. Budete mít podporu Východoindické společnosti, a to taky za něco stojí, Korkoráne!“

„Dojemná starost!“ potřásl hlavou Korkorán. „Ale snad se obejdu i bez pomoci Východoindické společnosti a jejích vojáků.“

„Sousedé třeba napadnou Maráthské knížetství a pak vám bude naše pomoc dobrá, kapitáne!“

Korkorán neodpovídal. Díval se zamyšleně do nazelenalých vln říčky a teprve po chvíli zvedl hlavu a řekl:

„A jakou cenu budete žádat za své spojenectví, plukovníku?“

„Položím vám jen dvě malé podmínky,“ řekl Barclay.

„První je…“

„Budete nám platit příspěvek na udržování vojska, které bude sloužit i vám, v roční výši dvaceti milionů rupií…“

Korkorán jej přerušil.

„Plukovníku, odpusťte, ale vy mi připomínáte jednoho advokáta ze Saint-Malo. Byl dlouhý, suchý, smutný a mluvil s lidmi jenom tehdy, když z nich chtěl vytáhnout peníze.“

„Jenže ten advokát neměl za sebou celou Anglii,“ řekl plukovník. „Jste ochoten platit roční poplatek dvacet milionů rupií?“

„Kde bych je vzal? Krom své lodi nemám přece žádný majetek!“

„Kdo mluví o vašem nynějším majetku? Jste knížetem, budete tedy vybírat daně. Dvojnásobné! Ať platí váš národ, vaši Maráthové!“

„A když nebudou chtít? Když se vzbouří?“

„Pak vám právě pomůžeme,“ řekl Barclay.

Korkorán přikývl. Nejraději by byl na toho Angličana skočil a vyťal mu políček. Ale musil se tvářit jako vyjednávající diplomat, vážně, důstojně, jako kdyby o jeho návrzích doopravdy přemýšlel. Přinutil se ke zdvořilému tónu:

„A jaká je druhá podmínka?“

Zdálo se, že se Barclay trochu zarazil.

Váhal chvíli s odpovědí a hladil si dlouho tvář, než konečně odpověděl:

„Poslyšte, kapitáne Korkoráne, já k vám mám plnou důvěru. Kdyby záleželo jen na mně… Ale chápejte: Východoindická společnost bude chtít záruky – to je konečně pochopitelné. Dá vám jednoho anglického důstojníka. Ten bude sídlit ve vašem hlavním městě, bude vaším přítelem a…“

To už bylo na Korkorána příliš. Posunkem ruky přerušil plukovníka.

„… a bude psát o každém mém kroku guvernérovi a čekat na první vhodný okamžik, aby mi hodil oprátku na krk, jako tomu bylo s Hólkarem. Jestli vy takovému člověku říkáte přítel, já ho nazývám špionem!“

„Pane!“ vykřikl Barclay.

Korkorán byl rozhorlen. Oči mu blýskaly hněvem:

„Nazývám věci pravým jménem, plukovníku. A aby bylo jasno: já si nechám své Maráthy a vy si nechte svého špiona… promiňte: chtěl jsem říci: přítele.“

„Varuji vás, Korkoráne! Dnes ještě můžete vyjednávat a radím vám, abyste přijal podmínky, které vám Anglie nabízí!“

Barclay se vzpřímil a jeho oči se výhružně zabodly do očí kapitána Korkorána.

Ale ten se již zase ovládal. Pousmál se, sáhl do kapsy, mlčky vyňal list a podal jej plukovníku Barclayovi. Ten vrhl pohled na pečeť v rohu papíru a překvapen vytřeštil zrak. Dole byla pečeť generálního guvernéra Indie lorda Braddocka.

„Čtěte!“ řekl Korkorán stroze. „Snad vás bude zajímat dopis, který jsme zachytili u jednoho anglického jezdce.“

Barclay ohromen, omráčen četl:

Lord Henry Braddock, generální guvernér Indie, plukovníku Barclayovi, veliteli 13., 15. a 31. pluku, na polním tažení proti knížeti Maráthů Hólkarovi:

Plukovníku Barclayi,

sděluji Vám, že propukla vzpoura sipáhiů v království Avadh. V Lakhnaú prohlásili králem desetiletého syna posledního krále. Sir Henry Lawrence je obležen v pevnosti. Vzpoura se šíří v celém povodí řeky Gangy. Uzavřete s Hólkarem stůj co stůj mír a co nejrychleji přispějte ku pomoci siru Lawrencovi.

Lord Henry Braddock

Barclay složil pomalu list. Ano, nemohlo být pochyby – byl to pravý podpis lorda Braddocka. A ten podpis znamenal, že Barclay musí, aspoň pro tentokrát musí ustoupit tomu drzému francouzskému přivandrovalci. V Barclayových očích planula nenávist, ale chladný rozum přikazoval, aby se ovládl a nedal najevo své smýšlení. Podal dopis zpátky Korkoránovi:

„Jsem ochoten uzavřít mír podle vašich podmínek. Žádám jen, abyste nerušil můj ústup z území Maráthů.“

„Přijímám,“ řekl Korkorán.

„Co se týče válečné náhrady…“

„… trvám na jejím zaplacení. Nebo snad myslíte, že Východoindická společnost je tak chudá, že na ni nemá prostředky?“

Barclay se uklonil:

„Jste dnes silnější než já. Stane se tedy, co si přejete vy, ne já. Má být v mírové smlouvě uvedeno, že Východoindická společnost vás uznává za Hólkarova nástupce?“

Korkorán mávl rukou:

„To je mi lhostejné. A Východoindické společnosti myslím také. Budu-li silný, budou Angličané mými přáteli. Obrátí-li se štěstí, při nejbližší příležitosti se na mne vrhnou.“

Barclay přikývl:

„Máte pravdu – proč bychom si říkali diplomatické lži? Oba víme stejně dobře, jak to je. Kdy sestavíme a podepíšeme mírovou smlouvu, kapitáne?“

„Dnes večer?“

„Souhlasím,“ řekl Barclay a podal Korkoránovi ruku. Chvíli ještě zaváhal: „Mohl bych od vás dostat list s poselstvím lorda Braddocka?“

Když jej od Korkorána obdržel, zasalutoval, podal Korkoránovi ještě jednou ruku a spěšně se odebral zpátky do pevnosti.

Večer byla podepsána mírová smlouva.

Druhého dne se dali Angličané na pochod do království avadhského.

Maráthské jízdní oddíly je na příkaz Korkoránův doprovázely pro jistotu až k hranicím.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

v níž se vypravuje příběh Aurangzéba, čtvrtého syna velkého mugala.

Sugrív má vážný rozhovor s kapitánem Korkoránem.

KORKORÁN se vrátil do Bhagavápuru čtrnáct dní po odchodu Angličanů ze země. První dny odpočíval, rozprávěl se Sítou, prohlížel si vzácné památky v paláci i v městě. Ale jeho neklidný duch se tím spokojil jen nakrátko. Nechat se obsluhovat, od rána do večera přenechávat všechnu práci ostatním, nemít před sebou žádný cíl – to nebylo nic pro Korkorána. Poslední dny chodil po paláci zamyšlen, vzdychal, často se sám zavíral do svého pokoje. Tvářil se tak nešťastně, že se Síta strachovala, že se mu přihodila nějaká nemilá věc. Nakonec si dal zavolat Sugríva, kterého jmenoval svým prvním ministrem.

Seděli spolu na terase knížecího paláce, Jiskra odpočívala u Korkoránových nohou a Sugrív, teď už oblečený do lehkých bílých šatů, pozoroval svýma hlubokýma, temnýma očima kapitána.

„Zdalipak víš, Sugríve, proč jsem s tebou chtěl mluvit?“ zamyšleně se před sebe díval Korkorán a pohrával si srstí na Jiskřině krku. „Počkej – řeknu ti to sám. Ale napřed ty mně pověz, k čemu jsou na světě králové, knížata, panovníci? Snad ne k tomu, aby jen dobře obědvali a večeřeli a příjemně trávili čas a o nic se nestarali? Co o tom soudíš? Ale mluv pravdu!“

„To nebyl, pane, úmysl Brahmův a Višnuův, když stvořil krále,“ odpověděl Sugrív.

„Hm. Ty myslíš, že králové pocházejí od těchto dvou božstev?“

„Brahma stvořil všechny bytosti: šakaly, ropuchy, opice, krokodily, moskyty, hroznýše i černý mor a choleru – jistě tedy nezapomněl ani na krále!“

Korkorán zvedl hlavu.

„Tak se mi zdá, milý Sugríve,“ řekl pomalu, „že nemáš mnoho úcty k vznešenému stavu knížecímu a královskému.“

Brahman se uklonil a odpověděl:

„Chtěl jste, pane, abych mluvil pravdu?“

„Ano.“

„Nic není lehčího než lhát.“

„Není třeba,“ zavrtěl hlavou Korkorán. „Nejsem knížetem tak dlouho, abych byl nedůtklivý na pravdu. Ale snad přece jenom všechna knížata nejsou tak škodlivá jako mor a cholera. Na příklad Hólkar.“

Sugrív pohlédl na Korkorána. Dvě řady jeho bílých zubů zasvítily. Neřekl nic.

„Byl z urozeného rodu,“ pokračoval Korkorán, „a byl to statečný muž.“

„Ano. Byl tak statečný jako kterýkoli jeho voják.“

„Byl i velkomyslný…“

„K těm, kteří mu lichotili,“ Sugrívův hlas zněl pojednou rozhodně a tvrdě. „Ale polovička jeho národa mohla hynout hladem přímo před branou jeho paláce a on pro ty ubožáky neudělal nic, ledaže jim řekl:,Pomáhej vám Brahma!‘“

„Přiznáš však, že byl spravedlivý?“

Korkorán byl udiven Sugrívovými slovy.

„Ano. Ale jen tehdy, když neměl zájem na tom, aby druhým ubližoval. Ale já jsem viděl, že dal stít hlavy dvěma mužům a ani nezvedl hlavu od oběda.“

„Patrně to byli darebáci, kteří si to zasloužili.“

„Někdy snad. Ale jindy to byli čestní lidé, kteří se mu prostě znelíbili.“

Korkorán povzdechl.

„Chcete znát Hólkara?“ zeptal se Sugrív. „Podívejte se do pokladnic, pane. Kolik vám zanechal, když umřel?“

„Nevím. Asi osmdesát milionů rupií a množství diamantů a zlatých a stříbrných skvostů.“

Sugrív potřásl hlavou:

„Může být spravedlivý tak bohatý král?“

„Je-li spořivý…“ nejistě řekl Korkorán.

„Hólkar! Spořivý!“ Sugrív téměř vykřikl. Pak se na jeho tváři opět objevil úsměv. „Je vidět, že jste ho neznal. Utratil za své vlády miliony rupií na zbytečné choutky. Stavěl paláce – letní palác, zimní palác, lovecký palác, desítky jich byly. Usmyslil si měnit koryta řek, aby tekly kolem jeho sídel a vytvářely vodopády. Sbíral diamanty a dával jimi vykládat svou sbírku šavlí – viděl jste, že jich měl celé tisíce. A když se někdo odvážil říci pravdu, dal ho narazit na kůl.“

„Kde bral tolik peněz?“ žasl Korkorán.

„Všechno museli zaplatit poddaní. Anebo dal stít nějakého zamíndára a zmocnil se jeho majetku. Ostatně jedině tím si získal přízeň lidu, protože zamíndáry každý nenáviděl jako mor. Ti byli ještě horší nežli Hólkar. A takhle aspoň jejich týrání bylo pomstěno smrtí.“

„Je to možné?“ děsil se Korkorán. „Je možné, že by Hólkar byl takový člověk?“

Sugrív pozoroval mlčky Korkorána a po chvíli tiše řekl:

„Znáte, pane, příběh Aurangzéba, syna čtvrtého velkého mugala, který panoval v Dillí?“

„Slyšel jsem o něm něco. Ale vyprávěj!“ pobídl jej Korkorán.

„Aurangzéb byl od mládí laskavý, pravdomluvný, spravedlivý. Radost otcova nad synem byla taková, že ještě za svého života ho učinil spoluvládcem. A hle! Do Aurangzéba jako by vstoupila jiná bytost. Jeho laskavost se roztavila jako železo v ohni, jeho pravdomluvnost se pokryla rzí jako železo ve vodě a jeho spravedlnost prchla jako pronásledovaná gazela. Jeho prvním činem bylo, že dal otce zavřít do vězení. Potom dal stít hlavu všem svým bratrům. Pak dal narazit na kůl všechny své přátele a přívržence. A Brahma a Višnu ho za tyto skutky nezabili bleskem, ale zahrnuli bohatstvím a úspěchy. Bylo mu osmdesát let, když zemřel, a po celý život neseslali na něho ani jednu chorobu.“

Sugrív se odmlčel.

„Podobají-li se všichni panovníci této země Hólkarovi a Aurangzébovi, proč potom bojujete proti Angličanům? Ti by vás zbavili těchto krvavých tyranů.“

Sugrív se hořce pousmál. V jeho očích se objevil smutek: „Angličané, pane, klamou, zrazují, zabíjejí a potlačují právě tak jako naši panovníci. Kdyby na příklad Barclay byl na místě knížete Hólkara, byl by desetkrát horší. A kdybychom ho i zabili, poslali by nám z Kalkaty jiného Barclaye, ještě horšího, ještě chtivějšího peněz, ještě surovějšího.“

Korkorán neodpovídal. Přemýšlel o tom, že by bývalo bylo lépe, kdyby byl nepřijal dědictví po Hólkarovi a vydal se raději se Sítou hledat vzácný rukopis Gurukaramtu. Obrátil se k Sugrívovi:

„Milý Sugríve, udělám všechno, abych nebyl tak špatný vládce jako Hólkar nebo Aurangzéb. Přemýšlel jsem o tom, ještě než jsi mi vyprávěl ten příběh. Dávej, prosím, pozor, k jakému rozhodnutí jsem došel. Něco ti přečtu a potom s tím seznámíš všechny obyvatele knížetství.“

Korkorán sáhl do kapsy a vytáhl svitek papíru. Rozvinul jej a četl:

Korkorán sáhab vznešenému, mocnému a nepřemožitelnému národu maráthskému:

Nepodplatitelné a nejvýš spravedlivé Nejvyšší Bytosti zalíbilo se povolat k sobě slavného knížete Hólkara, když předtím zahnal od bran hlavního města nepřítele, přicházejícího z Anglie, aby zabíjel vyznavače Brahmovy, odnášel jejich poklady a ženy a děti odváděl do otroctví.

Slavnému Hólkarovi se zalíbilo přijmout mě za svého syna a dát mi za manželku svou dceru Sítu, poslední ratolest vznešeného Ráma, nepřemožitelného hrdiny, vítěze nad zlem i démony.

Je mým úmyslem spravovat knížetství podle svatých zákonů obsažených ve védách a podle rad moudrých bráhmanů. Je mým úmyslem nenechat žádný zločin bez trestu, ochraňovat slabé a nedat ubližovat vdovám a sirotkům. Je mým úmyslem a přáním, aby si Maráthové zvolili tři sta poslanců, kteří by dávali zákony k prospěchu lidu, oznamovali mi všechno, čím lid trpí, dozírali na vládcovy výdaje a hledali nápravu tam, kde jí bude třeba.

Já, Korkorán sáhab, chci být jen vykonavatelem zákonů, které si můj maráthský lid uloží.

„Nuže, co říkáš mému úmyslu, Sugríve?“ řekl Korkorán. Bráhman se uklonil hluboko před Korkoránem a vážným hlasem pravil:

„Pane, jste muž osvícený moudrostí. Kéž vám dá Brahma sto let života a v nich jen samé štěstí.“

„Dobrá, Sugríve,“ řekl Korkorán, „ale chtěl bych, abys zase mluvil pravdu jako předtím. Myslíš, že je to správné? Souhlasíš se vším?“

„Pane,“ zaváhal Sugrív, „budou-li volit všichni Maráthové, bude to znamenat, že nečistý paria bude sedět a stát vedle vznešeného bráhmana?“

„Proč ne?“

„Dotkne-li se ho, bude se musit bráhman očistit ve svatých vlnách řeky Narbady.“

„Ať se tedy vykoupá. Vždycky je lépe, když se člověk častěji umývá.“

„Ale…“

„Chtěl bys spíše, aby se bráhmanů dotkl nějaký Angličan?“ Sugrív samým zděšením a odporem učinil prudký posunek.

„Můžeš volit jen mezi tímhle dvojím znečištěním,“ řekl Korkorán. „Buď zůstanu tady za podmínek, které jsem ti přečetl, anebo odejdu i se Sítou – a vyrovnejte si své účty s Angličany sami. Nezapomínej, Sugríve, já nejsem z rodu Hólkarova, ani nejsem synem velkého mugala. Můj otec byl obyčejný rybář ze Saint-Malo. Ale mám-li mluvit pravdu, byl statečnější a lepší než všichni králové a panovníci, co jsem jich poznal anebo se o nich dočetl v dějepise. Nikdy nebyl zlý nebo nešlechetný a nade všecko měl rád lidi. A já, milý Sugríve, chci být také takový. Mám rád lidi, chci se jim obětovat, ale zase ne proti jejich vůli. Rozhodněte se: buďto Angličany, nebo knížete, který vás bude napichovat na kůl – anebo mne.“

„Čím déle vás poslouchám, tím víc věřím, že jste deváté vtělení boha Višnu, sáhabe,“ řekl Sugrív a znovu se hluboko uklonil. „Jsem váš.“

„Výborně!“ zasmál se Korkorán. „Já se sice necítím vtěleným bohem Višnu, ale ať už je to tak nebo onak, žádám tě, abys dal připravit největší sál v knížecím paláci. Chci, aby se tam konalo zasedání sněmu.“

Jiskra ležela po Korkoránově pravici. Zvedla hlavu, a když viděla spokojený výraz v Korkoránových očích, dotkla se něžně tlamou jeho ruky. Zdálo se, že se také usmívá.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

v které se dovíme o záměrech zamíndára Lakšmana dále o strašlivé nehodě Jiskřině, jakož i o prvním zasedání maráthského sněmu.

ZA deváté vtělení boha Višnu považoval kapitána Korkorána nejen Sugrív. Stejně o něm smýšlela valná většina maráthského obyvatelstva. Ostatně ani Jiskru nepokládali za obyčejnou tygřici, ale za strašlivou Kálí, bohyni války, které je třeba vzdávat nejvyšší pocty. Jakmile se Jiskra objevila v bhagavápurských ulicích, lidé se hluboce ukláněli, zastírali si tvář nebo si lehali na zem s rukama vysoko zdviženýma. Podle poct, kterých se dostávalo Korkoránovi, Sítě i Jiskře, kdekoli se objevili, zdálo se, že není v maráthské zemi člověka, který by k nim nechoval nejvyšší úctu.

A přece tomu tak nebylo. Většina zamíndárů a menších knížat přijala Korkorána s utajovanou nechutí. Mnozí pomýšleli na to, že se jim podaří získat Sítinu ruku a s ní i Hólkarovo nesmírné bohatství. Jiní se chtěli aspoň stát nezávislými pány ve svých krajích, aby mohli vládnout podle své libosti a nebyli k nikomu vázáni poslušností. Ale žádný neměl dost odvahy postavit se proti poslední vůli zemřelého Hólkara a hlavně proti Korkoránovi, jehož statečnost a rozhodnost v boji tak dobře poznali.

Jen jeden z nich se nechtěl spokojit s takovým tajným, ale neúčinným odporem. Byl to jeden z nejmocnějších zamíndárů v zemi, bráhman vysokého rodu, jménem Lakšman. Věřil, že jeho rod pochází od samého mladšího bratra Ráma, a proto že má svaté právo, aby nastoupil na Hólkarův trůn. Snad by se byl již dříve spojil s Angličany proti Hólkarovi, ale počítal s tím, že starý kníže nebude tak jako tak dlouho živ a potom jemu jedinému právem připadne Hólkarovo dědictví.

Začal zvát ostatní zamíndáry na svá sídla a hovořil o tom, že v zemi byl porušen posvátný zákon Brahmy, když na Hólkarův trůn dosedl nějaký cizinec z Evropy. Obviňoval Korkorána z porušování božských ustanovení a starobylých mravů, protože prý nosí boty z kravské kůže (byla to ostatně pravda, ale u Maráthů to platilo za skutečnou bohaprázdnost). Vyzýval nespokojence, aby ozbrojovali své pevnosti a zesilovali hradby a aby shromažďovali zásoby střelného prachu, zbraní i nábojů. Před takovým dobrodruhem z Evropy prý si není žádný z nich jist hlavou ani majetkem.

Sugrív několikrát upozorňoval Korkorána, že je mu Lakšmanovo počínání podezřelé, že by se Lakšman mohl stát sáhabovi Korkoránovi, jak mu teď všichni říkali, nebezpečným a že by bylo nejlépe proti zamíndárovi zakročit. Ale Korkorán jen vrtěl hlavou:

„Příteli, mám snad znovu zavádět Hólkarův způsob vlády? Víš dobře, že se neosvědčil! A jak bych vůbec mohl Lakšmana za něco trestat, když zatím nic neprovedl? Ne, ne, hlídej ho, hleď, abychom byli připraveni, víc od tebe nežádám.“

A tak Sugrív, pevně přesvědčený o tom, že pravdu má on, a ne sáhab Korkorán, začal pátrat. Dal se zpravovat o všem, co Lakšman podniká, vyhledal mezi jeho služebníky lidi, kteří stáli při Korkoránovi a Sítě, a sledoval každého, kdo udržoval s Lakšmanem užší styky. Za dva měsíce měl v ruce to, co chtěl. Předložil Korkoránovi důkaz, že při hostině na počest bohyně Kálí mají být Korkorán se Sítou zavražděni jedem ukrytým do pokrmu.

Korkorán si dal ihned předvolat Lakšmana. V přijímací síni knížecího paláce, kde kdysi sám seděl jako host Sítina otce, stál před ním muž střední postavy, s očima blýskavýma jako oheň, uloženýma v hlubokých jamkách. Vyčnívající lícní kosti dodávaly jeho tváři jakéhosi surového a bezohledně tvrdého výrazu. Pevně sevřené rty prozrazovaly lstivost a stažené koutky úst jako by dávaly najevo pohrdání a posměch.

Z počátku se Lakšman pokoušel zapírat. Přísahal, že pokládá sáhaba Korkorána za svého jediného a pravého vládce. Když ho Sugrív obvinil z podlosti a zlých úmyslů, odpovídal horoucími sliby věrnosti. Korkorán ho hněvivě přerušil a rovnou mu řekl, že jeho pokus o vraždu byl odhalen. Služebník, který se k tomu chtěl propůjčit, se přiznal. Čeká v druhé místnosti. Po těch slovech bráhman zůstal jako ohromený. Stál se sevřenými rty před Korkoránem, ale oči mu planuly nenávistí. Byl přesvědčen, že každé slovo je zbytečné, protože Korkorán je jistě rozhodnut co nejrychleji se ho zbavit.

Korkorán vstal z křesla, přešel až k Lakšmanovi, zahleděl se mu zpříma do očí a řekl:

„Ještě před chvílí jsi mi přísahal, že mě uznáváš za jediného a pravého vládce. Víš, co zasluhuje člověk, který jedná jako ty?“

Lakšman sklonil hlavu a neodpovídal.

„Mlčíš?“ řekl Korkorán. „Uznáváš, že bych tě po právu mohl dát oběsit jako úkladného vraha?“

Lakšman maličko, sotva znatelně pohnul hlavou, ale díval se stále upřeně před sebe k zemi.

Korkorán potřásl hlavou:

„Na štěstí se ti tvůj záměr nezdařil. Dobrá, ušetřím tentokrát tvůj život, ačkoli ti byla vina dokázána. Neměl jsi čas ani moc vykonat svůj zločin. V budoucnosti už k tomu nebudeš mít ani příležitost.“

Lakšman zvedl zrak. Bylo v něm zděšení nad ortelem, který očekával. Vyžene ho Korkorán do džungle? Pošle ho do vyhnanství? Zbaví ho majetku?

„Pamatuj si, co ti říkám,“ pronesl pomalu Korkorán. „Nechám ti svobodu, nevezmu ti ani tvé paláce, ani tvé rupie, ani tvé služebnictvo. Můžeš se dál volně pohybovat, můžeš mi nadávat, spílat, pomlouvat mě, to je tvoje právo. Ale jestli se pokusíš připravit mě o život – jsi synem smrti! Dám ti strážce, který tě od této chvíle neopustí. Ten mi bude podávat zprávy o všem, co provádíš. Říkám ti napřed, že je naprosto nepodplatitelný, nedá ani na lichotky, ani na hrozby a pochybuji, že bys ho mohl přelstít. Ani bych ti neradil, aby ses o to pokoušel. Zkrátka – je to Jiskra!“

Bráhman se po celou rozmluvu ovládal, nedal ani hnutím brvy znát, co se děje v jeho nitru. Ale teď se jeho kruté oči rozšířily strachem a roztřásl se po celém těle.

„Pane… pane…“ koktal chvějícím se hlasem, „… mějte se mnou slitování… Jiskra mě rozsápe…“

„Jen se neboj!“ uklidňoval ho kapitán Korkorán. „Dokud mi budeš věrný, nemusíš mít obavy. Ovšem začneš-li opět s pikli proti mně, dovím se od ní všechno anebo dost možná sama svou tlapkou tomu udělá konec. Viďte, Jiskro?“

Jiskra jako vždy ležela po Korkoránově pravici. Vztyčila se na všechny čtyři a podívala se tázavě na svého velitele.

„Nu ano, Jiskro,“ řekl Korkorán, „můžete se na toho člověka podívat. Budete ho hlídat. Kamkoli půjde, půjdete i vy za ním, a kdybyste viděla, že pomýšlí na zradu, tak… nu, však víte, Jiskro…“

Tygřice se přiblížila k bráhmanovi strnulému hrůzou. Očichávala jej a dlouhou chvíli chodila kolem něho. Nakonec pohlédla na Korkorána jakoby znechuceným pohledem.

„Vám se ten člověk nelíbí?“ potřásl hlavou Korkorán. „Mně také ne, Jiskro, ale co můžeme dělat? Snad se pod vaším dohledem ještě napraví.“

Vstal a tleskl do dlaní.

„Můžeš jít,“ řekl bráhmanovi. Lakšman se hluboce uklonil a pomalým krokem vycházel, ohlížeje se za sebe.

Za ním kráčela vážně a důstojně Jiskra a nespouštěla s něho ani na vteřinu oči. Korkorán se rozjařeně usmíval:

„Vida, jak to bere vážně! Toť se ví, když má takový důležitý úkol: střežit blaho a klid ve státě…“

Lakšman se přes všechnu Korkoránovu šlechetnost svých úmyslů nevzdal. Jenom se rozhodl, že se ho zbaví jiným způsobem. Přerušil styky s ostatními zamíndáry – ostatně Jiskra ho neopouštěla ani na krok, leda když se šla nažrat do Hólkarova paláce; jinak ho sledovala jako stín. Nějakou dobu Lakšman předstíral, že žije osaměle. Na oko se tvářil, že je vděčen Korkoránovi za to, že mu daroval život. Zatím však v té době dal docela veřejně dopravit do svého vinného sklepa šest velikých vinných sudů. Jiskra, jindy pozorná a zvědavá, tentokrát se nedověděla pravdu. I Sugrív, který dál sledoval zamíndárovo počínání, věřil Lakšmanovi, když říkal, že si objednal víno k slavnostním příležitostem až odkudsi z Burgundska.

Lakšman dal skutečně vyčistit starou podzemní chodbu, asi sto kroků dlouhou. Chodba vedla mnohými zákruty do starého vinného sklepa pod Hólkarovým palácem. Přímo nad ní byla síň, v níž se měla konat první schůze maráthské sněmovny. A tam dal Lakšman umístit šest svých velkých vinných sudů. Jenže byly naplněny něčím docela jiným než vínem. Byly až po okraj napěchovány střelným prachem. A jednoho večera, kdy Jiskra opět odběhla nažrat se do Hólkarova paláce, položil k nim Lakšman dlouhou zápalnou šňůru. Tu chtěl zapálit ve chvíli, kdy začne zasedat v paláci maráthský sněm. Šest velkých sudů střelného prachu stačí vyhodit do povětří palác a poslat na onen svět nejen Korkorána a Sítu, ale většinu těch, kdo by si snad ještě vedle Lakšmana mohli dělat nárok na Hólkarův trůn.

Jenom v jedné věci si Lakšman nevěděl rady: jak se zbavit Jiskry. Zkoušel to s laskavostí a přátelstvím. Chtěl si ji nejdřív získat a potom ji otrávit. Ale Jiskra od něho nevzala ani sousto. Dalo jí to někdy hodně přemáhání, ale vždycky odolala.

Potom to zkoušel Lakšman jinak. Několikrát za sebou si vyjel na okraj džungle a doufal, že její blízkost zapůsobí na Jiskru. Že zapomene na Korkorána a vrhne se za svobodou a volností do hustých porostů, které jsou jejím domovem. Jiskra jej sice s velikým potěšením na jeho výpravách následovala, ale vždycky se s ním zase vrátila zpátky. A do slavnostního dne zasedání maráthského sněmu zbývaly už jen tři dny!

V ruchu příprav na slavnostní zasedání v Bhagavápuru ani nezpozorovali, že Lakšman odjel z města. Lakšman, doprovázen věrnou strážkyní Jiskrou, vypravil se do své pevnůstky Ajódhja, asi deset mil od Bhagavápuru. Posádka se skládala z jeho nejvěrnějších lidí. Tam na vrcholu hlavní věže, vypínající se vysoko nad údolí řeky Narbady, odkud bylo vidět až bílé vrcholky ghátských hor, byla malá místnost. Až na malý prostor poblíž dveří podlaha té místnosti byla jediné veliké propadliště. Tudy svrhoval zamíndár své nepřátelé do černé hladomorny, ležící v hloubce skoro dvaceti metrů. A sem kráčel po úzkém tmavém schodišti i Lakšman, doprovázený Jiskrou. Když došli na vrchol věže, otevřel Lakšman dveře do oné místnosti. Jiskra, snad rozradostněná tím, že se z tmavého schodiště opět dostala na světlo, zapomněla na chvíli na obezřetnost a vskočila dovnitř. A na to právě Lakšman čekal. Jako blesk stiskl tajné pero, podlaha pod Jiskrou se naráz propadla a tygřice s bezmocným zařváním se rychle propadala do strašlivé černé hlubiny. A pak už se lstivý zamíndár jen naklonil nad černou propastí a rozesmál se zlým, nenávistným smíchem. Tmavým schodištěm zase sestupoval zpátky. Byl přesvědčen o tom, že teď už mu nic nemůže zabránit v pomstě na Korkoránovi. V duchu se viděl, jak sedí na Hólkarově knížecím trůně jakožto vládce a panovník Maráthů…

V noci se tajně vrátil do svého domu v Bhagavápuru. Jeho sluhové hned druhý den rozšířili zprávu, že jejich pán odjel do Bombaje.

I v ten slavnostní den, kdy měl po prvé zasedat maráthský sněm, měl kapitán Korkorán starost o Jiskru. Jiskra se už dva dny neobjevila v paláci.

„Buď doprovází Lakšmana na cestě do Bombaje,“ řekl Korkorán Sítě, „anebo nakonec přece jen neodolala a prohání se někde na svobodě v džungli. Nevděčnice! Ani rozloučit se nepřišla!“

Jindy by snad byl dal rozkaz, aby se po Jiskře pátralo anebo by ji byl sám šel hledat, ale v tak slavnostní den na to nebylo ani pomyšlení.

Bhagavápur toho dne vzrostl několikanásobně. Na ulicích a náměstích se tísnilo téměř pět set tisíc Indů. Přišli tam i z míst vzdálených víc než třicet mil, aby byli přítomni velké události.

Korkorán a Síta, oba v slavnostním obleku protkávaném stříbrem a zlatem, ozdobeném diamanty a drahokamy nezměrné ceny, vystoupili na slona Sindhiju a projížděli pomalu mezi lidem. Všichni se před vladařskou dvojicí hluboko skláněli a nadšeně volali jméno sáhaba Korkorána a krásné Síty. Spolu s poslanci maráthského sněmu i s ministry se oba poklonili v největším bhagavápurském chrámě velkému Indrovi, otci všech lidí i bohů. Potom v slavnostně vyzdobené síni knížecího paláce, všemi pozdravován, povstal kapitán Korkorán, aby pozdravil jásající davy. Volání slávy a bouřlivé ovace nepřestávaly. Zdálo se, že není v Bhagavápuru jediného člověka, který by se z dnešního dne neradoval. A přece! Ve chvíli, kdy se Korkoránův slavnostní průvod ubíral do knížecího paláce, byl by mohl bystrý pozorovatel za záclonami domu zamíndára Lakšmana spatřit tvrdou, hněvem a nenávistí zkřivenou tvář ctižádostivého bráhmana. Několik okamžiků pozorovaly chladné mstivé oči zvolna kráčející průvod. Potom se záclona zase shrnula a Lakšman zmizel. A čtvrt hodiny poté zapálil dole ve sklepě doutnák, vedoucí podzemní chodbou až k šesti sudům střelného prachu.

To bylo ve chvíli, kdy Korkorán utišil shromážděné Maráthy a takto je oslovil:

„Zástupci slavného národa maráthského! Dal jsem vás svolat, a to proti zvyku všech mých předchůdců na tomto trůně, abych do vašich rukou složil moc, kterou mi odevzdal umírající kníže Hólkar. Netoužil jsem po trůně, nikdy jsem nechtěl být vaším panovníkem. Chcete-li však vy sami, abych podržel, co mi Holkař odkázal, říkám vám v plném souhlasu se svou milovanou ženou Sítou, že nechci nikdy panovat právem síly, ale vždycky jen s vaším souhlasem.“

Lidé znovu propukali v jásot a volali: „Ať žije sáhab Korkorán, ať je dlouho panovníkem nám i našim dětem!“

A Korkorán pokračoval:

„Na svět přicházejí všichni lidé sobě rovni a svobodni. Ale jejich síla není stejná, a proto je třeba, abychom chránili slabší a byli nemilosrdní k těm, kdož chtějí zneužívat své síly. To je povinnost, kterou mně vy, mužové maráthští, uložíte a kterou já, váš panovník, se zavazuji vykonávat. Vy dávejte zákony podle spravedlnosti a dbejte při tom svobody lidu! Moji předchůdci vás nutili, abyste sloužili ve vojsku. Nechci dvě stě tisíc vojáků, jako měli moji předchůdci. Nechť moje vojsko tvoří deset tisíc mužů, dobrovolníků, kteří budou pečovat o bezpečnost a udržovat pořádek. Ale dám zbraně celému národu, aby se mohl bránit proti Angličanům, kdyby opět zaútočili, anebo aby se mohl obrátit proti mně, kdybych zneužil své moci. Platili jste sto milionů rupií daní. Snížím vaše daně na nejmenší míru a na důkaz toho příslibu a jako dar maráthskému národu při svém nastoupení zaplatím pro tento první rok všechny státní výdaje ne z vašich daní, ale z pokladu, který jsme právoplatně zdědili, já a moje milovaná choť Síta. Taková je moje vůle, tak se staň.“

Sotva Korkorán domluvil, strhla se pravá bouře nadšení. Lidé znovu a znovu provolávali slávu, někteří plakali dojetím, jiní se vrhali čelem k zemi, aby projevili nejhlubší úctu a dík novému vládci. Jásot nebral konce. Marně se kapitán Korkorán pokoušel uklidnit nadšené Maráthy.

A tu naráz všichni zmlkli. Jásot ustal, jako když utne.

Korkorán stál na stupních trůnu a odtamtud se marně pokoušel zmírnit nadšení svých poddaných. Pojednou však s údivem spatřil, jak se od vchodu lidé beze slova rozestupují. Uličkou mezi shromážděným zástupem klusala k němu zvolna Jiskra. Měla zakrvácenou hlavu a v tlamě držela bezvládné tělo, jehož ruce se smýkaly po zemi. Zastavila se před trůnem, rozhlédla se kolem sebe a pak pomalu položila před ohromeného Korkorána mrtvolu bráhmana Lakšmana.

„Jiskro? Co to má znamenat, Jiskro?“ zvolal Korkorán. Mezi zástupy to zašumělo údivem. Co to provedla Jiskra? Jak mohla zardousit vznešeného bráhmana? A proč ho přinesla až sem? Sugrív stál poblíž Korkorána a sledoval každý pohyb tygřice: „Pane, vaše Jiskra vám dává znamení! Chce, abyste ji následoval!“

Opravdu! Jiskra odbíhala od Korkorána, kývala hlavou, jako by dávala znamení, aby šel její pán za ní, sekala mohutnou tlapou do země a temně mručela.

„Něco jsi objevila, Jiskro?“ řekl Korkorán. „Dobrá, půjdeme se podívat, co to je.“

Jiskra vedla Korkorána, Sítu, Sugríva a mnoho členů slavnostního shromáždění přímo do domu zamíndára Lakšmana. Sestoupili s ní dolů do podzemí a tam našli důkazy Lakšmanovy zrady: šest sudů střelného prachu a zhašenou zápalnou šňůru. U východu se svíjel Lakšmanův služebník. Jiskra ho zranila úderem tlapy do ramene. Chvěje se přiznal sluha svou vinu a vypověděl všechno, co se přihodilo.

„Jiskro, zachránila jste nám všem život,“ řekl dojatě Korkorán a hladil tygřici něžně po hřbetě.

Jiskra k němu vzhlédla, radostně zakňučela a začala se třít o Korkoránovy nohy. Však ho už tak dlouho neviděla!

Její oči vyjadřovaly spokojenost nad tím, že dobře provedla svůj úkol. A kdyby byla uměla mluvit, byla by řekla asi toto: „Když mě ten krutý, lstivý Lakšman shodil do hladomorny, jistě si myslil, že jsem se pádem zabila. Na štěstí jsem dopadla na všechny čtyři. Byla jsem však jako omámená a dlouho to trvalo, než jsem se vzpamatovala. Kolem mne byla tma a nikde žádné dveře a okna vysoko – až tam nahoře u zrádné podlahy. Měla jsem strašný hlad. Jedinou potravou mi tam byli potkani a to je jídlo, které nemám ráda. Chtěla jsem se dostat ven stůj co stůj.

Když to nešlo jinak, začala jsem hrabat a drápat zem. Dva dny trvalo, než jsem zase uviděla bílé světlo a vdechla čistý vzduch. Utíkala jsem rychle do Bhagavápuru, protože jsem chtěla na místě potrestat Lakšmana. Běhala jsem po celém domě, až konečně jsem ho našla dole v podzemí. Nevěděla jsem, co tam dělá, ale tušila jsem, že to nebude nic dobrého. Proč by se mne byl chtěl jinak zbavit? Omráčila jsem tlapou jeho služebníka. Potom jsem skočila na Lakšmana a jedním kousnutím jsem ukončila jeho bídný život. Všimla jsem si, že při tom zápase zhasla hořící šňůra, o kterou jste potom projevovali všichni velký zájem. Myslím si, že ta šňůra měla sloužit k něčemu zvlášť špatnému. Aspoň ty, můj pane, důkladně sis ji prohlížel a potom ses na mne díval těma očima, jaké máš vždycky, když mě chválíš. Potom jsi mě ještě dlouho hladil. Jistě jsem to provedla dobře. A jsem ráda, že zase mohu chodit s tebou a také s tou paní, která tě stále doprovází a která mě umí tak příjemně hladit po hřbetě.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

v které se opět setkáme s pány vědci z Lyonské učené společnosti.

Kai Kermandek jim přinese důležité poselství.

ŠEST měsíců potom, co statečná Jiskra zachránila Korkoránovi život, zasedala mnoho tisíc mil od Bhagavápuru v téže síni, kde kdysi začala Korkoránova cesta do Indie, Lyonská učená společnost. Učenci právě vyslechli velezajímavou pětihodinovou přednášku doktora Mořice Schwarze o tom, jaký otisk zanechává v prachu pravá noha hladového pavouka, a chystali se k zasloužilému a vytouženému odpočinku někde u večeře. Ale předseda Společnosti – stále tak důstojný a přísný – zazvonil neočekávaně ještě jednou na předsednický zvonek. „Pánové! Kolegové!“ řekl slavnostně a rozhlédl se kolem sebe $ s výrazem člověka, který se chystá oznámit, že se mu podařilo učinit světodějný objev. „Ještě než se rozejdeme, musím vám sdělit důležitou zprávu!“

Členové Společnosti se vyčítavě zahleděli k předsednickému stolku. Zaharašily židle, ozval se nespokojený šepot, vyměňovaly se reptavé poznámky.

„Pánové,“ pokračoval předseda a rozhlédl se po místnosti, „přečtu dopis, který vám všechno vysvětlí.“

Vzal s podnosu otevřenou obálku, kterou mu asi před půlhodinou doručil sluha. Vyňal z ní pomalu list papíru, znovu se rozhlédl po shromáždění a za napjaté pozornosti všech začal číst:

Mahárádža Korkorán První panu předsedovi Lyonské učené společnosti:

V Bhagavápuru dne 11. října 1858.

v prvním roce našeho panování v roce

433.719 osmého vtělení Višnu.

Pane předsedo,

prosím tímto Vás i slovutnou Lyonskou učenou společnost o prominutí, že tak pozdě sděluji výsledek bádání, jímž jsem byl pověřen. Nalezl jsem knihu Gurukaramtu a mám tu čest a potěšení poslat zároveň s tímto listem přesný opis slavného rukopisu. Podle tvrzení učených bráhmanů rukopis vznikl dvacet pět tisíc let před počátkem našeho letopočtu. Pokud jde o mne, jsem toho názoru (nechci jej nikomu vnucovat), že byl napsán osm set let před potopou světa a že ho sám patriarcha Noe vzal s sebou do archy, když tam nakládal manželku, syny, dcery, svršky a zvířata.

Shodou okolností jsem nemohl podat zprávu o nalezení Gurukaramty dříve. Jedna z nich Vás bude zajímat. Stal jsem se totiž vládcem knížetství Maráthského. Učená společnost pochopí, že jsem nemohl jednat jinak. Měl jsem na vybranou: buď panovat nad Maráthy, anebo se dát zastřelit od Angličanů. Rozhodl jsem se pro první.

Doufám také, že Lyonská učená společnost ráda uslyší zprávu o mé přítelkyni Jiskře. Její bystrost a odvaha mě vysvobodily z velkého nebezpečí. Zaslouží si tedy toho dobrého zacházení, kterého se jí v mém paláci plnou měrou dostává.

Velmi by mě potěšilo, pane předsedo Lyonské učené společnosti, kdybyste ode mne přijal řád Tygřice, který jsem založil na počest Jiskry. Je to diamantový kříž na modré stuze. Diamanty mají nevalnou cenu, pouhých sedmdesát tisíc franků, ale vím, že vám, pane předsedo, nejde o hmotnou stránku – nejste přece bankéř!

Tento list Vám doručí kormidelník mé lodi „Bouřlivák“, Kai Kermandek, kterého jsem jmenoval admirálem maráthského loďstva. Poví vám všechny podrobnosti našeho pátrání po knize Gurukaramtě. Není to ovšem žádný učenec. Kromě čtení, psaní, kompasu a sextantu se nevyzná v žádné jiné vědě. Ale zato je to výtečný námořník, a kdyby mi chtěl někdo z členů Lyonské učené společnosti prokázat tu čest a navštívit mě v mé říši, Kai Kermandek má rozkaz, aby ho vzal na palubu lodi a choval se k němu tak, jako bych to byl já sám.

Račte přijmouti, pane předsedo, Vy i ostatní páni členové Učené společnosti, výraz mé hluboké úcty a vřelé oddanosti.

Korkorán I., vládce Maráthů

P. S.

Jiskra, které jsem právě přečetl tento dopis, projevila přání, aby ji laskavě zachoval v milé vzpomínce zejména Pan první tajemník Společnosti.

„Úžasné!“ zvolal tělnatý první tajemník, který svého času měl k Jiskře takovou nedůvěru. „Kapitán Korkorán knížetem Maráthů – to zní prostě neuvěřitelně!“

Do šumu hlasů ostatních členů, kteří se dožadovali dalšího vysvětlení, zazněl hlas pana předsedy:

„Pánové, Kai Kermandek, velitel ‚Bouřliváka‘, je v předsíni a čeká na naše pozvání. Přejete si, abych ho přijal?“

„Ovšem!“

„Ihned pro něho pošlete!“

„Musí nám všechno podrobně vysvětlit!“

Za okamžik stál Kai Kermandek před učeným shromážděním. Byl to námořník řádně ošlehaný mořským větrem (vždyť třikrát obeplul mys Hornův a šestkrát mys Dobré naděje) a nebál se ani čerta. Jenom před pevnou zemí měl strach ja ko kočka před studenou vodou. Přišel zvláštním kolísavým krokem, podoben vytáhlé jabloni, kterou pohybuje vítr sem a tam. Zastavil se uprostřed místnosti a točil nejistě mezi prsty kloboukem. Předseda považoval za svou povinnost vyvést ho z rozpaků.

„Buďte vítán,– statečný muži,“ řekl mu laskavým hlasem, a ukázal na židli, aby se posadil. „Jsme rádi, že vás tu můžeme uvítat. Řekněte nám, prosím, všechno, co nám vzkazuje Jeho Jasnost kníže Maráthů.“

„Tak tedy!“ řekl Kai Kermandek a jeho hlas zaburácel, až se okna otřásla a pan první tajemník leknutím povyskočil na židli. „Tak tedy… můj kapitán… to snad víte… jel do Indie na svém ‚Bouřliváku‘, který urazí při klidném povětří osmnáct uzlů za hodinu. Za pět týdnů jsme se dostali do země knížete Hólkara. Ten staroušek měl plno rupií a zrovna se hašteřil s Angličany, protože jim nechtěl dát ani svou dceru, ani své rupie. Korkorán se podívá na dceru, vidí, že je náramně krásná, a povídá: ‚Já jsem Francouz!‘ Pak se sebral a pustil se do Angličanů puškou a Jiskra je zakusovala jako králíky. Když to starý kníže viděl, umřel a nechal kapitánovi rupie, dceru, říši – všecko. Z ničeho nic je kapitán najednou mahárádža. Co byste tomu řekli? Já povídám, že nic chytřejšího nemohl udělat!“

Učenci bez dechu naslouchali svéráznému líčení Kai Kermandeka. S něčím takovým se setkali po prvé v životě.

„Pane Kermandeku,“ řekl pan hlavní tajemník, který byl ze všech nejzvědavější, „zajímala by nás jedna věc: jakým způsobem získal kapitán… chci říci: Jeho Jasnost Korkorán… rukopis Gurukaramty?“

Kai Kermandek si hlučně odkašlal:

„Tak tedy,“ řekl, „to bylo docela jednoduché. Když se stala z kapitána Jeho Jasnost, brzo začal mít dlouhou chvíli. Hned jsem to zpozoroval a povídám mu: ‚Kapitáne, vás něco trápí! Není to nakonec Síta… to jako Její Jasnost?‘ Nedivte se tomu, pánové, to já znám. Když mi tak začne moje drahá polovice hrát… škoda mluvit! Ale kapitán zavrtěl hlavou: ‚Kamaráde Kermandeku, takovou ženu, jako mám já, bys nenašel ani na měsíci, ani v Turecku.. No dobrá, myslím si, když to není Síta, tak to musí být něco jiného. Mám přece oči otevřené a vidím, co vidím. A povídám si: Kermandeku, bude v tom asi ta Gurukaramta. A taky byla! Za několik dní ke mně přijde kapitán… tedy Jeho Jasnost… a směje se: ‚Kermandeku, konečně jsem ji objevil.‘ – ‚Koho?‘ polekal jsem se. – ‚Gurukaramtu, Kermandeku‘ povídá, ‚je uschována v chrámě pandárském. Pojedeš se mnou pro ni?‘ – ‚Třeba hned dnes, kapitáne‘ já na to. ‚Kolik nás pojede na lodi?‘ – ‚Jen já, ty a Jiskra‘ povídá mi kapitán… tedy Jeho Jasnost. ‚Zítra jedeme‘ A jeli jsme. Tedy… pánové… to se jede proti proudu řeky Narbady až k pohoří Vindhjáčalu, ale takovou cestu, moje čestné námořnické slovo, mé zkušené oči ještě neviděly.

Představte si: po obou stranách nic než černé hluboké lesy, nikde ani živá noha, tygři řvou, sloni řvou, ve dne do vás pere slunce a v noci vás bodají moskyti. Do rána jsem měl nos jako jitrnici! Ale vydrželi jsme, pánové, a to je hlavní! Tak tedy… přišli jsme do vesnice fakírů. Víte přece, pánové, že fakíři jsou chlapíci, kteří se zařekli, že se v životě nebudou mýt ani česat? Tam se to jimi hemžilo. My jsme přijeli, ti chlapíci seděli na bobku kolem toho svého chrámu, ale ani hlavu nezvedli, ani necekli – ti lidé nemají ponětí o tom, co je to zdvořilost! Kapitán hvízdl na Jiskru a jdeme blíž. Jen ji uviděli, všichni vzali nohy na ramena a křičeli, jako by je na nože bral: ‚Bábur sáhab! Bábur sáhab!‘ Tedy… to znamená: ‚Pan tygr.‘ Jiskra se za nimi chtěla trochu podívat, ale kapitán ji zadržel a šel rovnou k tomu jejich nejvyššímu fakírovi. Byl to takový dědek s bílou bradou, ze všech nejšpinavější a nejotrhanější. Kapitán se s ním pustil do řeči v jakési haťmatilce, o které mi pak řekl, že to je neobyčejně krásný jazyk jako stvořený pro učence – nu, já jen tak z posunků jsem se dohadoval, že kapitán chce tu knihu a ten dědek že mu ji odmítá vydat. A ne a ne! Hezkou chvíli se tam tak dohadovali a Jiskře to už připadalo asi hloupé, tak se vztyčila na zadní, opřela se kapitánovi o ramena a zařvala, aby na sebe upozornila, že ji to už jako přestává bavit. Ten dědek fakír, jak to viděl, padl na kolena a začal ječet, že se zjevil bůh a že kapitán je desáté vtělení boha Višnu. Prý bylo v nějakých knihách předpověděno, že Višnu přijde na zem s ochočenou tygřicí. Tak dědek šel hledat hned ten rukopis a za chvíli se s ním také přitasil. Kapitán ani nemrkl, jako by byl Višnu od narození, sebral Gurukaramtu… nu, a to je všecko. Pak mě poslal sem k vám.“

„Neuvěřitelné!“ zvolal předseda Lyonské učené společnosti a pan tajemník, který měl sklon pohlížet na každou věc s praktické stránky, prohodil:

„Pane Kermandeku, vaše vypravování má pro nás velkou cenu! Nebudete namítat nic proti tomu, když zprávu o vaší výpravě a podílu Lyonské učené společnosti na objevení tak vzácné památky uveřejníme v novinách? Uvidíte, jaký to vzbudí rozruch!“

Kai Kermandek mávl rukou:

„Pro mne za mne… Jenom tam, prosím vás, nepište, co jsem vám říkal o své manželce. Chci mít doma pokoj.“

Zpráva o zasedání Lyonské učené společnosti a o poselství, jež Kai Kermandek přinesl od Korkorána, byla skutečně otištěna ve všech pařížských listech a vzbudila ohlas i za hranicemi Francie.

Anglické noviny svorně prohlašovaly, že kapitán Korkorán je dobrodruh, který ukradl vzácný rukopis anglickému cestovateli v horách ghátských a uzavřel spolek s Nánou sáhabem, aby vyvraždil všechny Angličany v Indii.

V německých novinách se zase tvrdilo jednak, že objevení Gurukaramty není nic nového, protože rukopis už dávno popsali a vědecky zpracovali němečtí vědci Gunker, Haufert a Spellart, jednak že rukopis Gurukaramty kapitán Korkorán nikdy neviděl, a co poslal, že je jen podvržený padělek, poněvadž žádný příslušník povrchního národa mezi Alpami, Pyrenejemi a Rýnem není schopen vykonat něco opravdu vědecky významného.

Ale o tom všem kapitán Korkorán, teď už kníže Maráthů, neměl ani potuchy.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

v níž se dovíme o podivném chování tygřice Jiskry.

Její chování se sice posléze vysvětlí, byť neočekávaným způsobem, ale přece jen způsobí mnoho nepříjemností.

TOHO dne odpoledne odpočíval Korkorán v chládku pod palmami své zahrady. Síta mu předčítala z posvátné knihy Gurukaramty a vysvětlovala mu, co znamenají příkazy, o nichž se tam hovoří.

V tu dobu za ním přicházel pravidelně každého dne Sugrív. Podával Korkoránovi zprávy o tom, co se událo nového, radil se s ním, co je třeba zařídit. Tentokrát se tvářil nadobyčej vážně. Korkorán na první pohled poznal, že Sugrív přináší něco mimořádně důležitého.

„Copak se stalo, Sugríve?“ uvítal ho vlídným pokynem ruky, když se Sugrív před ním i před Sítou hluboko uklonil. „Doufám, že se v zemi neděje nic, z čeho bys měl obavy?“

„U nás je klid, pane,“ odpověděl Sugrív, „ale z Bombaje přicházejí zlé zprávy. Přinesl jsem noviny, pane. Píší tam o vás strašné věci!“

Kapitán Korkorán zvedl obočí:

„Hleďme! Páni Angličané na mne tedy nezapomněli! A copak o mně píší velectěné Bombay Times?“

„Pomluvy, které se moje ústa zdráhají před vámi vyslovit, pane.“

„Jen čti!“ vybídl ho Korkorán a pokynul hlavou Sítě, aby také poslouchala.

Sugrív rozevřel noviny a četl:

„Vzpoura sipáhiů dohořívá a v nejbližších týdnech, ba možná v nejbližších dnech bude potlačena úplně. Naplňuje nás to uspokojením. Ale příznivá situace nás nesmí vést k tomu, abychom zavírali oči před neutěšenými poměry v jiných částech Indie. Teď přichází právě čas, abychom zjednali pořádek například v zemi Maráthů, která je v moci krvelačného usurpátora. Tento vyvrhel na knížecím stolci se začíná v Bhagavápuru zařizovat, jako by tam zamýšlel zůstat navždy. Nestačilo mu, že dal surovým způsobem zavraždit stařičkého, všemi milovaného knížete Hólkara. Donutil mocí i jeho mladou dceru Sítu, aby se za něho provdala, a tak tato nešťastná žena je nucena sedět na jednom trůně s Hólkarovým vrahem…“

„Slyšíš, Síto?“ řekl Korkorán a obrátil se k manželce. Ta jen svírala své malé pěsti a hněvivě blýskala očima. „Začínají mi nadávat – to je znamení, že se cítí silni. Nu, uvidíme. Půjč mi ty výtečné noviny, Sugríve, ať si sám přečtu, co všechno ještě na mne vědí.“

Sugrív je podal s úklonou Korkoránovi a ten začal hlasitě předčítat:

„Tento francouzský kapitán, vyvrhel lidské společnosti, uprchl před časem z cayennské věznice a dnes se svými hordami stal se metlou Maráthského knížetství. Jeho tlupy se potulují po celé zemi a vylupují a odírají jednu provincii za druhou. Všude, kde se lidé postaví na odpor, vraždí a vypalují…“

Korkorán odhodil noviny za sebe.

„Vidíš, Sugríve,“ obrátil se k svému ministru, „tak dělají páni Angličané dějiny. Těmito hanebnostmi se připravuje lord Braddock k útoku na mne!“

„Co proti tomu hodláte podniknout, pane?“ zeptal se Sugrív.

„Já? Vůbec nic. Kdyby byl lord Braddock ochoten svléknout kabát a vzít do ruky zbraň, uměl bych se s ním za ty pomluvy vypořádat. Ale takhle to přenechám našim Bhagavápurským novinám.“

„Snad nechcete, aby se špinily s těmi nízkostmi, co o vás Angličané píší? To přece není třeba vyvracet!“ zvolala pobouřeně Síta.

„Ale kdež,“ mávl s úsměvem rukou Korkorán. „Ale ať napíší, že Barclay je osel, který ode mne dostal na frak, a Braddock že je zbabělý darebák, který by měl být vypráskán z Indie – a že oba se přede mnou třesou jako koza před tygrem. Na to mám hodnověrného svědka. Co tomu říkáš, Jiskro?“

Jiskra neodpovídala. Nezvedla pozorně hlavu jako jindy, ani se neotřela o Korkoránovy nohy. Ležela jako nepřítomná a její přivřené oči se toulaly někde v dálce.

Síta potřásla hlavou:

„Jiskra není ve své kůži.“

„Nechť sem přijde Alí!“ poručil Korkorán.

Po smrti svého knížete zůstal starý služebník Hólkarův ve službách Korkoránových a ten mu svěřil péči o svou milou tygřici. Alí se z počátku Jiskry bál, ale brzy se oba spřátelili a Alí považoval za obzvláštní čest, že mu byla Jiskra svěřena. Když přišel, Korkorán se ho starostlivě vyptával:

„Alí, neztrácí snad Jiskra chuť k jídlu?“

„Ne, pane,“ vrtěl hlavou Alí.

„Tedy jí někdo ublížil?“

„Kdo by se to odvážil, pane?“ namítl Alí.

„A přece Jiskra není ve své kůži. Vidím to na ní. Něco s ní není v pořádku.“

„Jiskra se toulá, pane,“ řekl pomalu Alí, jako kdyby na tygřici prozrazoval zarmucující nepřístojnost.

„Že se toulá?“ podivil se Korkorán.

„Ano, pane. Už čtyři nebo pět dní vychází vždycky po západu slunce z paláce a prochází se při svitu měsíce v parku.“

„A kdy se vrací?“

„Při východu slunce. Když se to stalo po prvé, chtěl jsem zavřít bránu paláce, ale Jiskra začala tak hlasitě řvát, že jsem dostal strach, aby mě nesežrala.“

Korkorán se zamyšleně díval na tygřici. Ležela pokojně, ani se nepohnula. Jindy ihned vycítila, že se o ní hovoří. Dnes byla zcela lhostejná, jako by ani nevnímala, že vedle ní sedí Korkorán a hladí ji chvílemi rukou po hřbetě.

„Prochází se za svitu měsíce…“ zamyšleně opakoval kapitán a vypadal v tom okamžiku stejně roztržitě jako Jiskra.

Alí na něho pohlédl, rozpačitě si odkašlal, dotkl se nerozhodně vousu a potom se odvážil říci:

„Ona, pane, nechodí venku sama.“

„Tak! Snad jí neděláš společníka ty?“ podivil se Korkorán a vytrhl se ze zamyšlení.

„To jsem zkusil jen jednou, pane,“ řekl Alí, „a už to neudělám. Myslil jsem, že za mnou poběží až do paláce…“

„A jak tedy víš, že není sama?“

„Když jsem utekl až do paláce, vyšel jsem nahoru na terasu a odtamtud jsem ji potom v měsíčním světle viděl.“

„Co dělala?“ naléhal Korkorán netrpělivě.

„Ležela na zdi u našeho zámeckého parku a vypadala tak jako teď. Jako by někoho v dálce poslouchala. Potom jsem najednou viděl, jak se vedle ní objevila ohromná hlava nějakého druhého tygra. Chtěl se k ní vydrápat, ale Jiskra ho udeřila tlapou, až se skulil dolů. Slyšel jsem, jak tam dole pod zdí řve, ale nahoru už neskočil. Nakonec utekl, pane.“

Korkorán mlčel. Teprve po chvíli zvedl hlavu.

„Děkuji ti, Alí,“ řekl. „Dnes večer se půjdu podívat na Jiskru a na jejího nápadníka!“

Večer po šesté hodině kapitán Korkorán seděl dobře ukryt na terase zámeckého parku a zvědavě čekal, co se bude dít.

Jiskra jako každého dne utekla z paláce a seděla nepohnutě na zdi zámeckého parku se zrakem upřeným směrem k džungli. Jen chvílemi se rozhlédla, není-li někdo nablízku, a potom se zas její zraky upřely pátravě do dálky. Za nějakou čtvrthodinu počala jevit nepokoj. Vztyčila se a několikrát přešla po zdi sem a tam, pak se opět posadila na totéž místo a tlumeně zařvala. Bylo slyšet praskání větví a šustění listí. A pak přervalo napjaté ticho mohutné zařvání tygra. Jiskřin druh byl zde.

Jiskra se postavila na všechny čtyři a chvíli tak zůstala stát. Tygr se ozval po druhé tlumeněji. Korkoránovi se zdálo, jako by do svého řevu vkládal jakousi laskavou něžnost. Jiskra sklonila svou krásnou hlavu, rozhlédla se znovu kolem sebe a stejně tlumeně odpověděla.

Kapitán Korkorán viděl se svého místa na terase, jak oba tygři na sebe napjatě hledí.

„Jiskro, Jiskro…“ zašeptal a hleděl napjat do tmy, čekaje, co se bude dít dál.

Cizí tygr sklonil hlavu, celý se skrčil a malinko vyskočil do výše, jako by se ptal Jiskry, nemá-li se vymrštit až k ní nahoru. Jeho oči ve tmě blýskaly a z hrdla vycházelo neustále jemné mručení, jako když přede velká kočka. Kdyby byl Korkorán rozuměl řeči tygrů, byl by slyšel, jak říká Jiskře:

„Má milá sestro s plavýma očima, které ve tmě svítí jako hvězdy na jasném nebi, pojď se mnou a opusť toto ohavné místo. Vzpomeň si na džungli, kde jsme se narodili, vzpomeň si na břehy řek, kam jsi chodila pít, vzpomeň si na stinná zákoutí lesa kde je tak sladko odpočívat po lovu. Údolí a vrchy, kam ještě nikdy nevstoupila lidská noha – není to nejkrásnější palác, tisíckrát krásnější než ten, v němž ty žiješ? Pojď se mnou do džungle, budeme společně lovit gazely a daňky a napadat slony, kteří se zaprodali lidem do otroctví. Čerstvá vonící tráva bude naším kobercem a nebeská klenba nám bude střechou. Pojď se mnou, sestro, pojď!“

Jiskra se však ani nepohnula. „Můj milý příteli, který máš tak krásně pruhovanou srst,“ odpovídala, „velmi ráda poslouchám tvé vypravování, ale podívej se dobře kolem sebe. Nejsme sami!“ Tygrovy oči zablýskly:

„Myslíš tamtoho člověka na terase? Z toho máš strach? Neboj se, milá sestro, chceš-li, hned se s ním vypořádám.“

Skrčil se a chystal se vyskočit na zeď. V tom okamžiku se ozval strašný řev a třetí tygr, ukrytý do té chvíle kdesi v porostu za příkopem, vrhl se mohutným skokem na hrdlo Jiskřina přítele. Ale nepřekvapil jej zcela. Jiskřin nápadník se v mžiku vzpamatoval, a hněvivě pořvávaje, zasadil tlapou protivníkovi mocnou ránu do břicha. Oba tygři se váleli po zemi, ryčeli, až se otřásala okna v paláci, divoce supěli, sekali po sobě tlapami a snažili se skočit jeden druhému na hrdlo. Jiskra stála na zdi a pozorovala zápas, jako by se jí netýkal. Jen oči se jí nenávistně přimhouřily, když protivník jejího přítele nabýval převahy. „Kupředu, příteli,“ vrčela povzbudivě, „neudělej mi hanbu! Vyplať toho drzého, dotěravého chlapíka!“ Už už se zdálo, že Jiskřin nápadník podlehne. Válel se po trávníku, vydával zoufalé skřeky a jen s největším vypětím sil odrážel protivníkovy útoky. Jiskřino zavrčení jako by mu vlilo novou sílu do žil. Mocným rozmachem odhodil soupeře a rychlostí blesku se vyšplhal na vysoký dub.

Cizí tygr se cítil vítězem. Vydal ze sebe jásavý řev. Je po boji! Zahnal nepřítele na útěk! Otočil se ke zdi, a ještě supě z námahy prudkého zápasu, kráčel zvolna k Jiskře. Byl tak opojen radostí ze svého vítězství, že neslyšel šustění větví nad sebou. Ani nezvedl hlavu, aby se podíval, jak protivník zahnaný na útěk přeskakuje se stromu na strom. Nezpozoroval, že se už dostal až do koruny fíkovníku přímo nad jeho hlavou.

A pak najednou se ozvalo nové zařvání a Jiskřin nápadník se strašným řevem se řítil skokem dolů a v mžiku se zakousl nepříteli do vazu. Stiskl plnou silou svých čelistí křečovitě se zmítající tělo a nepovolil, až krev zbarvila půdu. Zardoušený nepřítel se už nehýbal. Tygr zvedl hlavu, obešel mrtvého protivníka a zvedl svůj zrak nahoru k Jiskře. „Tady leží, milá sestro,“ hovořily jeho oči, rozpálené dosud zápasem. „Byl to veliký zápas na život a na smrt. Zvítězil jsem. Odmítneš teď jít se mnou do džungle?“

A Jiskra, okouzlena udatností svého přítele, zamručela, seskočila pružně se zdi a bez jediného ohlédnutí zmizela se svým druhem v temné noci.

Vrátila se až druhého dne ráno.

Setkala se s Korkoránem na nádvoří bhagavápurského paláce, právě když se chystal, že se po ní půjde podívat do džungle.

Dívala se na něho veselýma, jasnýma, spokojenýma očima. Povyskočila dokonce radostně, očekávajíc obvyklou lichotku, pohlazení po šíji nebo veselé zvolání: „Nu, dobré jitro, Jiskro, jak jste se vyspala?“

Ale kapitán Korkorán stál zamračen, jeho oči se dívaly přísně a jeho ruka si pohrávala s karabáčem.

Jak je to možné? Proč je v jeho tváři ten výraz, který se objevuje vždycky, kdykoli něco nedovoleného provedla? Vždyť se byla jen projít v džungli. Cožpak to může mít za zlé jí, která se narodila v lese a vyrostla na břehu řek? Cožpak nešla za Korkoránem kdysi dobrovolně, protože se stala jeho družkou, aby mu tak oplatila jeho přátelství? Co znamená ten karabáč v jeho ruce? Má ho snad považovat za svého pána?

Její oči naléhaly, prosily o odpověď, ale kapitána Korkorána ovládala jediná myšlenka: jeho Jiskra se provinila a za to ji musí potrestat. Nepřišlo mu na mysl, že i on sám tak rád vyhledává společnost své drahé Síty, že s ní tráví celé hodiny a při tom zapomíná i na Jiskru. Ale to všechno si uvědomil až o vteřinu pozdě. Karabáč zafičel vzduchem a Jiskra bleskurychle skočila stranou a vzdorně zařvala.

Jakže! Její Korkorán, její přítel ji chce udeřit karabáčem! On ji chce bít? Vždyť se ničím neprovinila! – K nikomu na světě nepřilnula tolik jako ke Korkoránovi. Srdce se jí naplnilo bolestí.

Znovu teskně, zklamaně zařvala.

Teď teprve si Korkorán uvědomil svou chybu. Rázem odhodil karabáč. Příliš pozdě se snažil získat si znovu její přízeň lichotkami.

Jiskra se přiblížila, nechala se pohladit, dokonce mu olízla ruku, kterou ji pohladil, ale Korkorán dobře cítil, že od této chvíle to už mezi nimi není takové jako dřív.

Když potom přišel s Jiskrou do komnaty své manželky, po prvé si uvědomil, že Jiskra přijala Sítino pohlazení vděčněji než jeho.

„Budeme musit Jiskru na noc zavírat,“ řekl Sítě. „Jinak se nám jednoho dne z nočních toulek už nevrátí.“

Navečer v tu dobu, kdy si Jiskra uvykla vycházet na noční procházky, odvedl Korkorán tygřici do velké síně paláce v prvním poschodí. Okna vedla do parku a byla dobře deset metrů vysoko. Korkorán nepochyboval o tom, že se Jiskra neodváží skočit z té výšky dolů. Pro jistotu dal přivést ještě pod okna do zámeckého parku slona Sindhiju. Sítin miláček se sice na přání své velitelky s tygřicí jakž takž spřátelil, ale protože na ni pořád ještě žárlil, hodil se nejlépe za Jiskřina strážce.

Když Jiskra zjistila, že je zavřena, zařvala tak mohutně, že se celý palác otřásl, a obyvatelé Bhagavápuru strachy zalézali do sklepa. Sítě jí bylo líto. Alí, její vrchní strážce, vrhl se před Korkoránem na kolena a prosil ho, aby ji pustil na svobodu.

„Mahárádžo sáhabe Korkoráne,“ naříkal, „jste bratrancem slunce a měsíce a miláčkem všemocného Indry, který řídí osudy nás všech. Slitujte se, pane, a nařiďte, aby Jiskra byla propuštěna. Jinak jsme my, její strážci, ztraceni.“

„Ona by se už nevrátila,“ trval na svém Korkorán.

Snad se domníval, že uzná, jak je marné pokoušet se o únik, a brzy se uklidní. Anebo věřil, že zapomene na svého druha v džungli, když za ním nebude moci večer chodit.

Uplynula hodina a řev ze síně, kde byla uvězněna Jiskra, nepřestával. Zmocňoval se jí zuřivý hněv. Chtěla ven, za každou cenu ven, do vonícího lesa, kde je možno běhat za svitu měsíce volně a svobodně, kam tě nohy nesou, k řece, kde je možno vyčíhat pijící zvěř, k druhovi, který má tak krásně pruhovanou srst a umí statečně bojovat. Ven z těch čtyř stěn!

Z počátku ještě věřila, že jí na její řev přijde někdo otevřít. Nemohla pochopit, že by ji tu zavřeli úmyslně. Ale nikdo nepřicházel a ona nechtěla čekat. Rozhodla se.

Skrčila se pod oknem a prudkým skokem se vymrštila. Sklo se roztříštilo na tisíc drobných střepinek. Na srsti se jí objevily proužky krve, ale byla venku – venku – volná!

Dole však nedopadla na trávník, ale na hřbet bdělého Sindhiji. Její drápy se zaryly do slonova hřbetu a v té chvíli ucítila, jak se jí ovíjí kolem krku jeho chobot. Sindhija ji zdvihl jako pírko, zatočil jí dvakrát nebo třikrát ve vzduchu, a jako by prakem vrhal kamének, vhodil ji zpátky do okna.

Podrážděná Jiskra řvala. Stála na římse okna a nenávistně si prohlížela slona dole pod sebou. Co teď? Vrhnout se znovu dolů? Čekat na chvíli nepozornosti a potom jí využít a prchnout ostražitému strážci?

Pojednou uslyšela z dálky známé zařvání. Nastražila oči i uši. Znovu se ozvalo a už uviděla Jiskra svého druha. Vyskočil na zeď a spustil se dolů do zámeckého parku. Tiše našlapuje, bral se zvolna krok co krok kupředu za zády slona, který sledoval zaujatě jen Jiskru nahoře na ochozu. Ano, byl to její tygří druh! Přišel, a když ji neuviděl na obvyklém místě, šel ji hledat. Teď jí pomůže.

Jiskra se přikrčila a chystala se ke skoku. Sindhija vztyčil chobot, připraven chytit uprchlici a hodit ji zase zpátky tam, odkud skočila.

Ještě vteřinu Jiskra čekala.

Druhý tygr byl už blízko slona.

A v tu chvíli Jiskra skočila.

Sindhija po ní vymrštil chobot, ale současně ucítil, jak se mu nový nepřítel zaryl zuby do ocasu a drásá jej svými drápy. Sindhija se otočil. Druhý tygr! Ohnal se po něm chobotem a tygr hned uvolnil drápy, spustil se dolů a prchal.

Jiskra zatím už vyskočila na zeď zámeckého parku a druhý tygr dlouhými, pružnými skoky se řítil za ní.

Unikla! Přece se jí to podařilo!

Rozmrzelý slon uchopil do chobotu kus kamene a zlostně jím mrštil po obou uprchlících. Kámen zazvonil o zeď, až se oddrobilo kus zdiva. Kdyby byl zasáhl tygra, byl by ho nepochybně těžce poranil. Ale zasáhl ho jen úlomek zdi. Tygr se otočil, zlostně zamručel a pak zmizel i s Jiskrou za zdí.

Kapitán Korkorán, který to všechno pozoroval z knížecího paláce, díval se dlouho směrem k džungli, kde zmizela tygřice, a tiše si sám pro sebe opakoval:

„Vidíte, Jiskro, vidíte… nakonec jste mě přece opustila.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

v níž navštíví Bhagavápur doktor Scipio Ruskaert.

Na jeho počest je uspořádán hon a Korkorán upadne do velkého nebezpečí.

KDYŽ Korkorán řekl Sugrívovi, že proti urážlivému psaní anglických listů nehodlá zhola nic podniknout, nemínil to tak zcela doslovně. Podobné články vyšly v Bombay Times už několikrát předtím. Věděl, že jsou předehrou k pokusům odstranit jej po dobrém nebo po zlém. Proto se rozhodl, že se připraví na všechny možnosti. Nařídil, aby byly zesíleny pohraniční posádky. Sám se vydal na několikadenní cestu a na vlastní oči zjišťoval, jak jsou vyzbrojeny pohraniční pevnosti a jací jsou jejich velitelé.

Síta v ty dny byla v Bhagavápuru sama. Trávila všechen čas v zámeckém parku s maličkým Rámem. Nového mužského potomka z rodu Hólkarů měli všichni v paláci rádi jako vlastního synka. Byl veselý, hravý, dobromyslný, projevoval statečnost po otci a něžnost po matce – zkrátka, zdálo se, že zdědil nejlepší vlastnosti svých rodičů.

Druhý den po odjezdu kapitána Korkorána si hrál malý Rám se slonem Sindhijou na zahradě. Mohutný Sindhija stál před tím človíčkem a Rám mu házel sladké pečivo z malé, perletí vykládané skřínky. Slon je obratně chytal a dával si je do svých růžových úst a šibalsky se usmíval. Když byla krabička prázdná, položil ji malý Rám vedle sebe na trávník, zatleskal ručkama a řekl vážně, jak to slýchal od matky:

„Až zase zítra, Sindhijo!“

Potom napřáhl ručku a zaprosil:

„Sindhijo, projeď se se mnou po parku!“

Slon sklonil svou velikou hlavu, uchopil opatrně chlapce a posadil si ho pozorně za krk. Rám radostně výskal a tahal žertem Sindhiju za jeho dlouhé uši. Slon zdvihl chobot a zatroubil.

„Toť se ví, že se můžete projet, Sindhijo,“ usmála se Síta na slona, „jen dávej pozor, ať se Rámovi nic nestane. Musíš ho opatrovat jako mne, když jsem byla malá.“

Chlapec zatím nahoře hořel netrpělivostí.

„Sindhijo, jeď, jeď, jeď…!“ volal a Sindhija se Sítiným dovolením vykročil důstojným krokem po trávníku.

„A teď rychle! Poklusem!“ přál si Rám.

Slon zacválal dvakrát okolo parku.

Síta je s úsměvem pozorovala.

Nakonec se slon před ní zastavil vzal rozesmátého Ráma do chobotu a chtěl ho postavit dolů na zem. Ale chlapec křičel:

„Já sám, Sindhijo, já sám…“

Slon tedy sklonil hlavu až nízko k zemi a Rám, přidržuje se oběma rukama dlouhých klů, sklouzl až k zemi.

„Výborně, Ráme!“ pochválila obratného synka Síta.

Byli tak zaujati, že ani nezpozorovali Sugríva. Ten stál stranou a čekal, až si ho Síta povšimne.

„Moje paní,“ uklonil se, když mu pokynula, aby přistoupil blíž a hovořil, „je zde jakýsi Evropan a žádá, aby vám byl představen. Říká o sobě, že je německý učenec. Co mu mám odpovědět?“

„Proč chce mluvit se mnou? Ať počká na mého muže, až se vrátí,“ řekla Síta. Byla nerada, že jí někdo kazí milou chvíli.

„Říká, že pro vás má nějaké překvapení. Je prý – fotograf. Ale mně se vůbec nelíbí. Nevypadá právě jako počestný člověk. Nejlépe by bylo poslat ho, odkud přišel, anebo ho dát zavřít.“

Síta se pohoršila:

„Ne, Sugríve, to by nebylo správné. Moji předkové nikdy nikomu neodpírali pohostinství. Přiveď ho sem, když už je zde, promluvím s ním a potom uvidíme.“

Za chvíli se blížil cestičkou k místu, kde seděla Síta, člověk vysoké šlachovité postavy, snědého obličeje, poznamenaného neštovicemi, s malou bradavicí na tváři a s tmavými brýlemi na nose. Poklesl před Sítou na koleno a hluboce se uklonil.

„Buďte vítán!“ řekla a pokynula, aby povstal. „Kdo jste, prosím, a co vás přivádí do našeho domu?“

„Madame, dovolte, abych se představil,“ řekl s novou úklonou cizinec. Mluvil příjemným basovým hlasem a plynnou hindustánštinou skoro bez cizího přízvuku. „Jsem doktor Scipio Ruskaert z university v Jeně. Vyslala mě sem Berlínská zeměpisná společnost, abych napsal pojednání o geologickém složení, rostlinstvu a živočišstvu pohoří Vindhjáčalu. Dovolil jsem si navštívit Bhagavápur, protože jsem slyšel velmi mnoho o vědeckých schopnostech Jeho Jasnosti osvíceného mahárádži Korkorána, vašeho manžela. Musím vám říci, že jeho sláva a věhlas se rozšířily až do Evropy.“

„Skutečně?“ zvolala Síta. Návštěvníkova slova jí nemálo polichotila. Hned považovala doktora Ruskaerta za nejlepšího a nejupřímnějšího člověka pod sluncem. Obdivoval se Korkoránovi – to jí stačilo, aby mu důvěřovala.

„Madame,“ pokračoval vyzáblý doktor a položil si přitom ruku na srdce, jako by chtěl naznačit, že to, co říká, je jeho nejhlubší přesvědčení, „není v Evropě jediného vědce z mého oboru, který by se vašemu manželu hluboce neobdivoval.“

Síta se usmívala, potěšena jeho slovy:

„Děkuji vám za tak příjemné zprávy. Ale vy prý jste také fotograf. Co to znamená, pane?“

Doktor Ruskaert se zdál být tou otázkou překvapen, neboť zvedl obě ruce:

„Jakže, madame, mám snad věřit, že budu první, jemuž se dostane té cti a štěstí, aby vás seznámil s nejnovějším vědeckým vynálezem? Je-li tomu tak, blahopřeji si a říkám: rád, velmi rád!“

A prosil o dovolení, aby se směl na několik minut vzdálit a přinést fotografický přístroj.

Síta dosud nikdy nic takového neviděla. Dala si všechno zevrubně vysvětlit a byla přístrojem nadšena. Jistě nikdy neměl doktor Ruskaert tak vděčného a tak zvědavého posluchače. Když se na všechno důkladně vyptala a všechno ‚si prohlédla, zatleskala radostně rukama.

„Dovolíte, pane,“ řekla, „abych o tomto vašem zajímavém přístroji první řekla svému manželovi?“

Němec se uklonil:

„Vím o větším překvapení, které byste mohla svému manželovi připravit. Neodvažuji se však svůj návrh vyslovit.“

„Jen mluvte,“ pobízela ho Síta.

„Vyzýváte-li mě k tomu sama, madame, tedy to řeknu. Mohl bych zhotovit váš obrázek a vy byste jej pak věnovala svému choti, až se vrátí do Bhagavápuru.“

Síta byla okouzlena.

„Vy byste mohl zhotovit svým přístrojem můj obraz? A snad také obraz mého maličkého Ráma?“

A mého velkého Sindhiji také?“ ozval se Rám.

„Považoval bych to za nesmírnou čest,“ řekl doktor Ruskaert.

„Ach ano, udělejte to, doktore Ruskaerte. Udělejte můj obrázek a malého Ráma.“

„A Sindhiji,“ trval na svém nápadu Rám.

„Sindhiji také. Samozřejmě, že uděláme obrázek tvého velkého slona. Budeš si moci vybrat, mám-li tě vyfotografovat, jak krmíš slona anebo jak na něm sedíš,“ řekl Ruskaert.

Síta byla jeho vlídností unesena.

„Jste tak laskav, pane,“ řekla. „Ujišťuji vás, že můj manžel vám to nezapomene.“

„Madame, udělám všechno, abych si získal náklonnost Jeho Jasnosti,“ odpověděl s úsměvem Němec.

Sugrív to všechno mlčky sledoval.

Zdálo se mu, že v Ruskaertově úsměvu je něco záhadného.

Po pěti dnech se Korkorán vrátil z cesty.

Síta ho chtěla navečer překvapit fotografiemi. Ale malý Rám si hned vylezl otci na šíji, dováděl, až jej musela matka okřikovat, a nakonec to nevydržel. Uprostřed hry se najednou zarazil a řekl:

„Taťko, víš, že pro tebe máme velké překvapení?“

„Překvapení?“ podivil se otec. „To jistě Síta nařídila kuchaři, aby mi připravil nějaké mé zamilované jídlo,“ žertoval.

„Ó ne, to neuhodneš.“

„Uhodnu!“ zlobil Korkorán synka.

„Neuhodneš,“ stál na svém Rám. „Neuhodneš to, protože dostaneš naše podobizny, a to je tajemství.“

„Tajemství?“ rozesmál se Korkorán. „Jaképak tajemství, vždyť jsi mi to už řekl!“

Malý Rám z toho byl všecek nešťasten. Div se nedal do pláče.

„Synku, synku,“ těšil ho Korkorán, „snad bys kvůli tomu neplakal! Nu tak! Žádné slzy a pěkně mi pověz, jakými podobiznami mě chcete překvapit.“

„Je na nich maminka,“ přemáhal vzlykot Rám, „a já s maminkou a já se Sindhijou a ta je nejhezčí…“

„Takové překvapení!“ divil se Korkorán. „A kdopak vás vymaloval?“

„Pan doktor Ruskaert. On je velice hodný. Udělal mi ze dřeva malou válečnou loď a slíbil mi, že mi udělá přístroj, kterým budu pouštět obrázky na zeď!“ důležitě oznamoval Rám.

Překvapený Korkorán sundal malého Ráma se šíje na zem a obrátil se k Sítě:

„Kdo je to doktor Ruskaert?“

„Německý učenec, můj milý,“ odpověděla Síta. „Za tvé nepřítomnosti nás navštívil v paláci a nabídl nám své služby. Chce v naší zemi vědecky pracovat.“

„Hm. Chce vědecky pracovat!“ nedůvěřivě potřásl hlavou Korkorán a svraštil obočí. „Jen myslí-li to opravdu tak, jak to říká. Milá Síto, není každý tak upřímný, jak se před druhými dělá. Obávám se, že jsi někdy příliš důvěřivá.“

„Choval se k nám velmi mile,“ namítla Síta a malý Rám se přidal a hájil rovněž svého dobrodince: „A se mnou si hraje a dostanu od něho přístroj, který vrhá obrázky na zeď!“ opakoval.

„Uvidíme,“ řekl Korkorán. „Doufám, že mě v nejbližší době s panem doktorem seznámíte.“

„Jakmile se dověděl, že se vracíš, požádal nás, aby mohl být přijat. Řekla jsem Sugrívovi, aby ho pozval na dnes večer,“ řekla Síta.

Večer se Ruskaert Korkoránovi představil. Několikrát se před ním hluboko uklonil a hned začal, že pověst o ušlechtilosti a osvícenosti slavného mahárádži se rozlétla po všech vědeckých střediscích Evropy. Všichni si ho nesmírně cení jako příznivce věd. Jak si i on, doktor Ruskaert, za svého pobytu v Bhagavápuru povšiml, povznesl mahárádža zemi jako žádný z jeho předchůdců. Vládce tak slavný –

Víc už neřekl. Korkoránovi se nic tak neprotivilo jako lichotky a podlézavá chvála. Proti každému člověku, který k němu přicházel s úlisnou řečí, pojal mimoděk podezření, že se tím snaží něco zakrýt.

„Počkejte, pane,“ přerušil rázně překvapeného Němce, „znám už nazpaměť, co se říká knížeti, když se mu chceme zalíbit… a vím také, co se potom říká za jeho zády. Nechte si ty chvalořeči pro někoho jiného. Vysvětlete mi raději, jak to přijde, že vaše němčina má anglický přízvuk?“

„Moje matka byla Angličanka, pane,“ odpověděl Ruskaert, „a já sám jsem žil dlouhá léta v Anglii. Teprve později jsem odešel zpět do Německa a tam jsem začal vědecky pracovat. Znám dobře bratry Schlangtweity, kteří právě cestují po Himálaji, a měl jsem čest pracovat s doktorem Vogtem a se samým Humboldtem!“

„Můžete to dokázat?“

„Ano, pane. Měl jsem od doktora Humboldta doporučující list pro vás. Bohužel loď, s kterou jsem připlul do Indie, ztroskotala a přišel jsem při tom skoro o všechny důležité listiny. Podařilo se mi zachránit – náhodou – jenom doporučující dopis od sira Samuela Barrowlinsona.“

„Nu, měl jsem také doporučující list od sira Samuela, když jsem přicházel do Indie,“ řekl s úsměvem Korkorán. „Jenže mně nebyl nic pláten. Ukažte mi ten dopis.“

List na půl druhé stránce vychvaloval vědecké schopnosti doktora Ruskaerta a žádal Korkorána, aby jednoho z nejznamenitějších evropských učenců v oboru indologie vlídně přijal a poskytl mu podporu. Podpis byl nad veškerou pochybnost pravý. Zdálo se, že tvrzení doktora Scipiona Ruskaerta jsou pravdivá.

Korkorán mu podal list a omlouval se:

„Promiňte mi, že jsem vás tak vyslýchal. Ale mám mnoho důvodů, abych se měl na pozoru před Angličany. Doporučení sira Samuela mě ovšem úplně uklidňuje. Prosím, řekněte mi, čím vám mohu při vaší vědecké práci posloužit, a já rád pomohu. Potřebujete-li nosiče pro výpravu, koně, slony, cokoli– obraťte se na mého ministra Sugríva a ten vám opatří vše, co budete potřebovat.“

Doktor Ruskaert se s mnohými díky rozloučil. Neodpustil si při tom opět několik lichotek o velkomyslnosti vznešeného mahárádži. Když Němec odešel, nemohl se Korkorán zbavit pocitu, že něco není v pořádku. Dlouhou chvíli přecházel po místnosti a uvažoval o tom nepříjemném dojmu. Nakonec si dal zavolat Sugríva.

„Sugríve, nevím proč, ale ten doktor je mi stále nějak podezřelý. Dej mu všechno, oč tě požádá ke své vědecké práci, ale prosím tě: měj oči otevřené! Co kdyby bylo šídlo v pytli!“

To nebylo třeba Sugrívovi dvakrát říkat. Od prvního okamžiku se mu Scipio Ruskaert nezamlouval. Kdyby bylo po jeho, byl by vykázal vědce i s doporučujícím listem sira Samuela Barrowlinsona za hranice knížetství hned druhý den.

„Budu vědět o každém jeho kroku,“ řekl.

Korkorán zamyšleně přikývl:

„Tak… Nu, škoda, že tu nemáme Jiskru, Sugríve! Ta by brzy vyzkoumala, co vězí pod kůží učeného cestovatele. Vidíš, a zatím ta nevděčnice běhá někde po džungli…“

Až do oné podivné příhody, která se stala při lovu na nosorožce, zdálo se, že se Korkorán mýlil. Doktor Scipio Ruskaert se ukazoval v nejlepším světle. Jako veselý a příjemný společník si získal Sítu. Jako laskavý přítel, který je vždy ochoten skotačit a vymýšlet nové hračky, vyhrál to u malého Ráma. A konečně ani Korkorán sám nemohl popřít, že se mu líbí Ruskaertovo skromné chování. Přitom Ruskaert vynikal právě tak v jízdě na koni jako v znalostech přírodovědeckých, filosofických i zeměpisných. „Mýlil jsem se,“ přiznával si v duchu Korkorán. „Tento člověk je jistě poctivý muž vědy a každý, kdo ho podezírá z něčeho jiného, mu hrubě křivdí.“

A přece se při honbě na nosorožce stalo něco, co znovu vyburcovalo Korkoránovu nechuť k němu.

Bylo to v lednu roku 1860. Koncem měsíce uspořádal Korkorán hon. Měl se ho kromě něho zúčastnit jen doktor Ruskaert a asi dvacet sluhů, nadhánějících zvíře. Korkorán i Ruskaert byli výborní jezdci a měli nejlepší zbraně. Vyhlédnutý nosorožec byl sice kus mimořádně statný, ale byli přesvědčeni, že na něj stačí sami dva. Brzy po ránu se Korkorán rozloučil s malým Rámem. Rám si vymohl, že vyprovodí otce aspoň před knížecí palác, když s ním nemůže jet na lov. Zakrátko dojeli lovci na lesní křižovatku dosti hluboko v džungli. Tamtudy měl přeběhnout nosorožec. Zůstali na číhané. Z hloubi džungle se ozýval křik nadháněčů, kteří se všemožně snažili, aby vyplašili zvíře z úkrytu. Oba lovci seděli na koních, prsty na spouštích pušek, připraveni k střelbě, jakmile se objeví funící nosorožec.

Nadháněči však neměli štěstí. Nepodařilo se jim nosorožce vypátrat a křikem vyrušit. Místo něho narazili na velikého tygra. Tygr, vyrušen z klidného spánku křikem a vzdáleným bubnováním tam-tamů, dal se na útěk džunglí směrem ke křižovatce. Dlouhými skoky prchal mezi kmeny starých smokvoní, až pojednou zvolnil krok. Ucítil nablízku pach člověka. Přilehl břichem k zemi a tiše se plížil od stromu ke stromu, od houští k houští. Zastavil se až několik kroků od Korkorána.

Korkorán seděl na koni zády k dravci a oči upíral na opačnou stranu, odkud vyhlížel nosorožce. Ani ho nenapadlo, že by mohl očekávat nějaký útok z opačné strany. Soustředěným pohledem pozoroval, nezačne-li se pohybovat listí a větve porostu, a číhal, až se vyvalí hněvivě pádící nosorožec. Každý nerv jeho těla byl připraven na tohoto nepřítele; stačil jediný pohyb prstu na spoušti.

A pak vyšla rána.

Jenže to nebyl výstřel určený nosorožci. To Korkorán mimovolně stiskl kohoutek pušky, když ho pojednou srazil jakýsi neočekávaný, prudký náraz k zemi. Kůň pod ním klesl a bokem mu přimáčkl nohu k zemi, takže se nemohl ani hnout. Najednou před ním stál tygr, přikrčený k zemi, svaly napjaté a připravené k druhému skoku, aby učinil konec životu koně i jeho jezdce. Pomalu se sunul ke Korkoránovi. Korkorán se marně snažil vyprostit.

„Doktore, střelte! Střelte ho – rychle!“ volal Korkorán na Ruskaerta.

Ruskaert pozvedl karabinu, zalícil na tygra – ale pak zase nechal ruku klesnout.

„Střelte, Ruskaerte!“ volal Korkorán.

Tygr ho pomalu obcházel, bezmocného, snad se mu chtěl dostat za záda, a zlostně mručel. Plížil se pomalu blíž a blíž.

Korkorán jej pozoroval ostřížím pohledem. Najednou se rozmáchl prudce proti tygrovu čenichu a zasadil mu pažbou pušky tak silnou ránu, že zvíře bolestně zavylo a odskočilo stranou. Byly to jen dvě tři vteřiny, ale Korkoránovi stačily, aby si vyprostil nohu zpod koně. Vyskočil, odhodil pušku a z opasku vytrhl revolver.

Tygr se připravoval k novému skoku.

Doktor Ruskaert vykřikl.

Z houštiny se vynořila hlava druhého tygra, o něco menšího, ale krásně zbarveného. Podivná věc! Místo aby přispěl svému druhovi na pomoc, vrhl se na něho, popadl jej zuby za krk a smýkl jím několikrát o zem.

„Jiskro!“ vykřikl kapitán Korkorán. „Jiskro, má milá Jiskro…“

Tygřice, která se tak nenadále objevila, zvedla hlavu a podívala se dlouhým, výmluvným pohledem na Korkorána. Její druh ho pozoroval nevraživě, ale nového skoku se neodvážil. Stál, chvěl, se po celém těle a tiše mručel.

Korkorán zasunul revolver do opasku.

„Jiskro,“ řekl lítostivě a do svých slov vložil všechnu něžnost, kterou cítil ke své staré družce, „cožpak vy se se mnou nevrátíte do Bhagavápuru?“

Jiskra tiše zakňučela a vrhla pohled po svém druhovi. Stál pořád tak zamračený a ustaraný. Bál se, že mu Jiskra odejde a on zůstane v lesích zase sám. Jiskra popošla o několik kroků, ohlédla se po tygru, podívala se na Korkorána a z hrdla se jí vydralo tlumené zamručení.

Korkorán porozuměl. „Ale to se rozumí, Jiskro, že si můžete vzít s sebou svého přítele. Ať jde také s námi! Vidím, že to je zamračený nevzdělanec – ale co se dá dělat! Když bez něho nemůžete být, však my ho zcivilisujeme. Ujišťuji vás, že ho budu mít rád zrovna tak jako vás… bude-li sám chtít!“

Jiskra se vrátila k svému druhovi a přistrčila svou hlavu k jeho. Kdyby byl býval Korkorán blíže, byl by slyšel, jak se ho snaží vlídnými slovy přesvědčit:

„Proč váháš, můj milý druhu? Pojď se mnou k mému velkému dvounohému příteli, který je ze všech lidí nejlepší! Půjdeš-li se mnou, budeme stále spolu – což by se ti to nelíbilo?“

Ale tygr se bránil:

„Má milá, krásná sestro, uvaž dobře, není-li to past. Znám dobře toho dvounohého tvora. Je to ten, který nás pozoroval, když jsem na tebe čekal u zdí tvého velkého vězení! Chraň se lákavých řečí, krásná sestro, chtějí tě připravit o svobodu!“

Vzpomínka na vězení Jiskru rozrušila. Lákala ji volnost džungle, hebká tráva, vůně lesa a tichá zákoutí u řek. Nechtěla se jich vzdát, ale srdce ji táhlo i ke Korkoránovi. Toužila po jeho pohlazení, po jeho mazlivém oslovení, po společných procházkách. Kolikrát se jen hrdě nesla po jeho boku a v očích všech dvounohých tvorů četla úctu! Tak stála a dívala se nerozhodně s Korkorána na svého druha a naopak. Bylo tak těžko se rozhodnout…

A tu se objevil na kraji rozcestí třetí tygr. Bylo to malé tygří kotě, asi tři měsíce staré a velké jako pes středního růstu. Tygřík vyskočil z džungle. Nemohl přemoci zvědavost a chtěl se podívat, proč se matka tak dlouho nevrací a co ji zadrželo. Když uviděl Korkorána, zarazil se tak prudce, že se jeho neohrabané tělo směšně zakymácelo a matka ho musila tlamou přidržet, aby neupadl. Chvíli si zvědavě prohlížel neobyčejného tvora. Stojí před ním vzpřímeně na dvou nohách, a jak se zdá, natahuje před sebe přátelsky ruku; něco takového ještě v životě neviděl. A tak, protože byl mladý a velmi zvědavý, pomalu ťapkal ke Korkoránovi.

Kapitán Korkorán ho vzal do ruky, hladil ho za krkem, laskal ho a hrál si s ním:

„A co ty, můj maličký? Ty také chceš jít se mnou do Bhagavápuru? Proč ne? Vezmu tě také s sebou. Uvidíš, že se ti bude u mne líbit.“

Tygříkovi se v Korkoránově náručí líbilo. Spokojeně si pro sebe vrčel a otáčel hlavu po Jiskře a blaženě přimhuřoval oči, jako by jí chtěl naznačit, že ten velký dvounohý tvor si umí krásně hrát a že je mu u něho dobře. To rozhodlo. Jiskra, otáčejíc se vždy po dvou po třech krocích za svým druhem, pomalu přešla ke Korkoránovi za svým malým synkem. Korkorán ji přivítal pohlazením. Jiskra zamručela. Dvakrát za sebou se vydralo z jejího hrdla tlumené, žalostné zařvání. Konečně se rozhodl i její druh. Nedůvěřivě, opatrně šel blíž a blíž až ke Korkoránovi. Když byl až u něho, naposled se pokusil Jiskru varovat. Ale když se Jiskra ani nehnula a stála dále u Korkorána, nechal se i on pohladit. A do Bhagavápuru šli už všichni společně.

Byla to radostná cesta. Jiskra pobíhala stejně čiperně jako její tříměsíční synek a jen velký tygr šel vážně a důstojně. Tygřík se veselil, protože viděl mnoho nových věcí: ulice, náměstí, lidská obydlí a nakonec knížecí palác.

„Nu, nosorožce jsme neulovili,“ řekl Korkorán Ruskaertovi, když vjížděli do bran Bhagavápuru, „ale že jsem našel zase svou Jiskru, to vydá za deset úlovků. Však už jsem myslil, že mě její druh sežere…“ Korkorán pohlédl pátravě doktorovi do tváře. „Řekněte mi, prosím vás, proč jste nestřelil, když jsem na vás volal?“

Ruskaert mlčel. Chvíli se zdálo, že neví, co odpovědět. Potom si přejel rukou tvář a řekl zvolna:

„Měl jsem strach… měl jsem strach, že bych mohl zasáhnout vás místo tygra…“

Korkorán na to nic neřekl. Ale pomyslil si, že tohle byla přílišná opatrnost. Vždyť předtím se doktor tolikrát osvědčil jako skvělý střelec. A ještě jedna věc byla Korkoránovi nápadná. Jiskra si očichala Ruskaerta. Ruskaert při tom zbledl jako stěna– a Jiskra se k němu od té chvíle vůbec nepřibližovala.

V bráně knížecího paláce je přivítala Síta s Rámem. Jiskra se k ní radostně hnala a celá šťastná přijímala její laskání. Malý tygřík se s Rámem ihned spřátelil a začali dovádět, až nakonec obě matky, Jiskra i Síta, musely zakročit.

„Síto,“ řekl Korkorán, objímaje svou manželku, „oznamuji ti, že naše Jiskra mě dnes na lovu vyhledala a oznámila mi, že se k nám vrací. Tento zamračený tygr, který se tváří tak žalostně, je její manžel. Budeme mu říkat Blesk. Přesvědčil jsem se na vlastní oči, že dovede skákat rychle jako blesk. Nu, a ten malý Jiskřin přírůstek, to je nejveselejší tvor z těch tří. Jak vidíš, má bílé vousky a za krkem bílou srst, což je u tygrů velká zvláštnost. Budeme mu říkat Bělohřívek!“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

v níž se seznámíme s překvapujícím dopisem George Williama Doubleface.

George William Doubleface

z oddělení tajné policie v Kalkatě

lordu Henry Braddockovi,

generálnímu guvernéru Indie:

V Bhagavápuru dne 25. února 1860.

Mylorde,

posel, který přináší tuto správu, je člověk naprosto důvěryhodný a já osobně ručím za jeho spolehlivost.

Podle rozkazu Vašeho Lordstva vydal jsem se na cestu do Bhagavápuru s doporučujícím listem sira Samuela Barrowlinsona, který si pro mne Vaše Lordstvo u sira Samuela vyžádalo. Představil jsem se jako doktor Scipio Ruskaert z jenské university a byl jsem mahárádžou zpočátku přijat se zjevnou nedůvěrou. Podařilo se mi však poměrně brzy ji rozptýlit a získat si jeho náklonnost. Mahárádža je sice muž neobyčejně bystrý, ale také neuvěřitelně bezstarostný. Jen proto jsem se nesetkal při vykonávání úkolu, jímž mě Vaše Lordstvo laskavě pověřilo, s žádnými většími překážkami.

Hned z počátku se mi podařilo získat mahárádžovu manželku Sítu. Velmi mně při tom posloužily mé znalosti fotografování, které je ovšem v těchto odlehlých krajích věcí naprosto neznámou. Kněžna byla nadšena fotografiemi svými a svého malého synka. Místo popisu osoby posílám jednu kopii. Bohužel, fotografii kapitána Korkorána nemohu Vašemu Lordstvu poslat, a to proto, že mahárádža rázně odmítl dát se fotografovat. Nechtěl jsem na něj naléhat, abych snad nevzbudil podezření.

Velmi zapůsobil na mahárádžu doporučující list sira Samuela Barrowlinsona. Po jeho přečtení mi mahárádža poskytl všechno, oč jsem pohádal, a především mi dal naprostou volnost pohybu v celé říši. Při mých znalostech maráthštiny podařilo se mi opatřit řadu, jak doufám, cenných zpráv o stavu ozbrojených sil Maráthského knížetství. Zvláštní zprávu o tom přikládám k tomuto dopisu. Prosím Vaše Lordstvo, aby nepokládalo uvedené informace o stavu vojsk za pouhé číslice, existující jen na papíře, jak tomu bývá v některých zemích zdejších i v Evropě. Jak jsem se sám přesvědčil, mahárádža se o své vojsko vzorně stará. Bylo by žádoucí, aby na příklad oddíly sipáhiů vojska Jejího Veličenstva královny Viktorie měly také takový výcvik a takovou kázeň.

Je třeba uznat, že mahárádža se mezi svým lidem těší značné oblibě, především pro svou až přemrštěnou snahu o naprostou spravedlnost, a zejména pro přísnost, s jakou trestá každý přestupek proti platným zákonům. Nedávno dal oběsit větší počet lupičů, kteří za předchozí slabé vlády beztrestně pustošili různé části Maráthského knížetství; to zvýšilo jeho oblibu. Jen nepatrnému hloučku zločinců se podařilo uprchnout do Bengálska.

Přicházím nyní k hlavnímu bodu své zprávy a doufám, že Vaše Lordstvo mi nebude mít za zlé, že jsem snad poněkud překročil dané instrukce.

Mezi těmi, kdož uprchli do Bengálska, nalezl jsem muže jménem Bábur, což jak víme, znamená tygr. Ten člověk už spáchal kopu zločinů a několikrát unikl spravedlivému trestu. S tímto Báburem jsem se setkal v Banárasu právě v době, kdy mi Vaše Lordstvo ráčilo dát rozkaz, abych se odebral do Bhagavápuru. Znám dobře své zaměstnání a vím ze zkušenosti, že pomoc takového člověka, jako je řečený Bábur, může být pro zdar věci velmi užitečná. Tím spíše, že Bábur na smrt nenávidí mahárádžu Korkorána. Bez jeho zásahu by podnes mohl v klidu a bezpečí provozovat své výnosné lupičské řemeslo. Nabídl jsem mu milost od Vašeho Lordstva a tři sta tisíc rupií odměny (doufám, že jsem nebyl příliš marnotratný, když jsem mu tuto částku nabídl bez předchozího svolení Vašeho Lordstva), jestliže odstraní kapitána Korkorána anebo ho vydá živého do našich rukou. Nikdo z Maráthů by se k něčemu podobnému nepropůjčil, už proto ne, že vesměs považují mahárádžu za nepřemožitelného. Bábur však přijal mou nabídku se zřejmou radostí.

Ujišťuji Vaše Lordstvo, že můžeme mít plnou důvěru v jeho konečný úspěch. Bábur již ve svých mladých, takřka ještě jinošských letech byl vůdcem thagů. Mezi bývalými druhy si našel asi dvacet spolehlivých mužů, kteří mu budou při jeho podniku pomáhat, je to poměrně veliký počet, ale nechci Vašemu Lordstvu smlčet, že Báburovým cílem jest nikoli zajetí mahárádži Korkorána, ale jeho úplné odstranění.

Snad ani není třeba mého ujištění, že Vaše Lordstvo – a s ním i anglická vláda – nebude tímto podnikem nijak kompromitováno. Můžete klidně prohlásit, že 0 počínání nějakého Bábura Vám není nic známo. Báburovi jsem se ovšem musil prokázat plnou mocí od Vašeho Lordstva. Ten člověk chtěl mít naprostou jistotu, že obdrží všechno, co jsem mu jménem Vašeho Lordstva a anglické vlády slíbil. Dovoluji si znovu upozornit, že jsem mu doporučovací listinu jenom ukázal a že jsem Báburovi nedal žádnou písemnou záruku.

Očekávám, že provést Báburův záměr nebude nijak obtížné. Korkorán důvěřuje své oblibě u lidu. V městě je nepatrná posádka. Vojsko je většinou rozloženo podél hranic, jak naznačuje přiložený plánek. V Bhagavápuru je krom toho pouze malý oddíl knížecí stráže asi o dvou stech mužích a menší jednotky pořádkového útvaru. Do mahárádžova paláce je snadný přístup. Jediná stráž, která nahání strach, je malý tříměsíční tygřík, starý polodivoký tygr a tygřice Jiskra, o níž Vašemu Lordstvu podal již zprávu plukovník Barclay. Všechna tři zvířata k mahárádžovi velmi lnou a jsou neobyčejně bystrá. Ale zneškodnit je nebude, doufám, nesnadné.

Dbal jsem pečlivě, aby jméno Vašeho Lordstva v tomto podniku, který jsem s Báburem vypracoval do všech podrobností, vůbec nepadlo. Postaral jsem se, aby se neprozradilo ani moje jméno, kdyby se snad věc nezdařila, což je ostatně naprosto nepravděpodobné. Stačí, když Bábur provede svůj úkol. Žádný z nás neposkvrní své ruce vraždou. Občanská mravnost ji sice zavrhuje, ale politická nutnost s ní často musí počítat.

Jakmile provede Bábur svůj čin, hned převezmu jménem Vašeho Lordstva vládu v Bhagavápuru do svých rukou. Znám dobře Maráthy. Vyhlásím, že se blíží anglické vojsko, a až bude Korkorán mrtev, nikdo z nich se neodváží postavit na odpor. Všechny Korkoránovy fantasie o nezávislosti Maráthského knížetství zajdou s ním. Pokud jde o vdovu a malého synka, nejrozumnější bude zbavit je dědictví v zájmu zachování veřejného klidu a pořádku.

Doufám pevně, že příští můj posel přinese do Kalkaty další příznivé zprávy, a prosím Vaše Lordstvo, aby přijalo projev mé nejhlubší oddanosti.

George William Doubleface, jinak Scipio Ruskaert

P. S.

Vaše Lordstvo se snad podiví, že jsem nucen požádat, aby mi byl zvýšen úvěr u bombajské banky Smith, Henderson & Co. na jeden milion rupií. Vašemu Lordstvu je jistě známo, že pátrání, která konám na rozkaz Vašeho Lordstva, jsou velmi drahá. Kromě Bábura musím koupit asi pětadvacet až třicet předních bohatých Maráthů. Jejich pohanské svědomí není sice tak drahé, jako křesťanské svědomí poslanců naší sněmovny, ale přece jenom stojí i tak dost peněz. Je ostatně možné, že závazky vůči Báburovi nebude třeba splnit. Předpokládám totiž, že se lid, rozhněvaný smrtí svého vládce, vrhne na vrahy a pravděpodobně je na místě zabije. Rozhodně to bude možno tak zřídit a já sám již činím taková opatření, abychom se zbavili nepohodlného svědka. Tím by Vaše Lordstvo a anglická vláda ušetřily tři sta tisíc rupií, ovšem krom dvaceti tisíc, které jsem Báburovi musil vyplatit jako zálohu.

P. P. S.

Právě když jsem se chystal zapečetit svou zprávu, zpozoroval jsem na bhagavápurských ulicích neobvyklý ruch. Vyhlédl jsem Z okna. Domníval jsem se, že se snad nedočkavý Bábur už vypořádal s mahárádžou. Nebylo tomu tak. Venku stáli lidé a dívali se vzhůru k obloze– Zvedali ruce a padali na tvář a volali, Že veliký Indra přichází s nebe navštívit mahárádžu. Podíval jsem se tím směrem, kam všichni ukazovali. Zjistil jsem, že nad zahradou knížecího paláce se zvolna snáší k zemi balon neobvyklého tvaru. Byl jsem příliš daleko a nic jiného jsem nerozeznal. Hned se pokusím zjistit, kdo to hraje úlohu všemohoucího Indry. Je jisté, že nepředvídaná příhoda s balonem patrně ještě zvětší úctu Maráthů ke Korkoránovi.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

v níž pozdraví Yves Quaterquem svého bratrance René Korkorána.

DOKTOR Scipio Ruskaert neboli George William Doubleface byl překvapen přistávajícím balonem. Ale nesrovnatelné větší byl údiv kapitána Korkorána.

Korkorán odpočíval po obědě na terase. Po boku mu ležela Jiskra a tu si všiml, že nějak zneklidněla. Vstal a rozhlížel se, ale teprve po hezké chvíli ho napadlo pohlédnout vzhůru k nebi. Od řeky přes město zvolna klesal a přímo ke knížecímu paláci připlouval veliký stříbrný balon. Měl protáhlý tvar a vzadu na kabině, zavěšené na silných lánech, se točila vrtule. Po celém Bhagavápuru se rozléhal křik Indů, kteří spěchali ke knížecímu paláci, aby pozdravili nebeského návštěvníka svého mahárádži.

Než Korkorán seběhl dolů do parku, stál už balon připoután na zemi. O kabinu se opíral štíhlý hezký muž a právě si zapaloval nedbale cigaretu. Po jeho boku stála mladá, vkusně oblečená žena jemných rysů. Opodál starostlivě prohlížel lana svalnatý, urostlý černoch.

Sotva spatřil mladý černovlasý muž Korkorána, odhodil cigaretu a s rozpřaženýma rukama mu vyšel vstříc. Usmíval se a bílé zuby mu svítily.

Korkorán se zastavil na půl cestě.

„Quaterquem! Yves Quaterquem – můj bratranec!“ zvolal překvapeně. „To je mi nečekaný host!“

„Bratranče! René! Příteli!“

Oba muži se několikrát srdečně objali.

„Tomu se říká šťastná náhoda!“ hlaholil Korkorán, ale Yves Quaterquem odmítavě mávl rukou.

„Jakápak šťastná náhoda, bratranče? Přijel jsem se za tebou podívat, abych ti představil svou ženu. Jsme na svatební cestě.“

Korkorán se mladé plavovlasé ženě uklonil. Usmívala se na něho úzkými rudými rty a dlouhé vlasy se jí v odpoledním slunci třpytily, jako by byly ze zlata.

„Slyšel jsem o tobě, že ses stal mahárádžou, hochu,“ poplácával Yves Quaterquem bratrance po rameni a nic nedbal na jeho knížecí důstojnost. „Doufám tedy, že tu aspoň najdeš pro můj balon vhodné přístřeší. Nechtěl bych, aby mi ho ti zvědavci tady zbytečně okukovali.“

„Buď bez starosti,“ řekl Korkorán. „Dopravíme jej do arsenálu. Tam nikdo nesmí. A klíč mám jen já a můj ministerský předseda.“

„Výborně!“ radoval se Quaterquem. „A můj černý Akažu jej bude hlídat. Nesmíš se zlobit – ale jistota je jistota. Konstrukce je mým tajemstvím a někoho by mohlo napadnout podívat se, jak to vlastně mám narafičeno. A to bych nerad,“ vysvětloval.

„Dám ti hlídače, na kterého se můžeš úplně spolehnout,“ nabídl se Korkorán.

Quaterquemově pohledu byla vepsána nedůvěřivost.

„Sindhijo!“ zvolal Korkorán. „Sindhijo, pojď ke mně, mám pro tebe důležitý úkol!“

Slon se volně potuloval po parku a z uctivé vzdálenosti si prohlížel balon. Přiblížil se pomalým, vážným krokem. Zdvihl chobot a podíval se tázavě na Korkorána.

„Sindhijo, můj milý příteli,“ řekl Korkorán, „tento pán, kterého ti představuji, je můj bratranec, veleučený pan Yves Quaterquem. Ve vzduchoplavbě se vyzná tak jako ty v chytání sladkostí. Je to můj přítel, rozumíš mi dobře? Prosím, buď tak laskav a podej mu svůj chobot na znamení přátelství.“

Když Sindhija potřásl rukou panu Quaterquemovi, obrátil se Korkorán k jeho manželce.

„A tady, Sindhijo, tato krásná paní je vlastně moje nová sestřenice, manželka pana Quaterquema. Také ona je mou přítelkyní. Doufám, že ji budeš mít rád tak jako svou paní Sítu.“

Slon se spustil na kolena, natáhl chobot, uchopil jím jemně ruku mladé ženy a položil si ji na čelo.

„Výborně, Sindhijo!“ pochválil ho kapitán. „A teď tvůj nový přítel má k tobě prosbu. Odtlačíš opatrně – ale říkám, Sindhijo, opatrně! – tento balon do arsenálu a tam zůstaneš a budeš jej hlídat, aby se k němu nikdo nepřiblížil. Rozuměl jsi mi, Sindhijo?“

Ani se nemusel ptát. Sindhija se otočil, obešel balon, jako by rozvažoval, jak na to nejlépe jít, pak uchopil chobotem lana balonu a pomalu jej táhl k arsenálu.

Yves Quaterquem byl nadšen.

„Jak jsi přišel k tak chytrému zvířeti?“ podivoval se Sindhijově obratnosti i důvtipu. „Je chytrý jako pes!“

Korkorán se usmíval.

„Mnohem chytřejší,“ řekl a hodil Sindhijovi za odměnu kus sladkého pečiva. To měl Sindhija ze všeho na světě nejraději. „Ale teď už tu milého Sindhiju nechme a pojďme se podívat do paláce. Seznámím tě s manželkou.“

Když se všichni pozdravili a manželé Quaterquemovi se osvěžili tropickým ovocem, pozval Korkorán nenadálé hosty do kuřáckého pokojíku. Sluhové tam oběma mužům přinesli dlouhé, umně vyřezávané dýmky a ženám sladkosti na zlacených talířích. K pohodlným lehátkům přisunuli malé stolky z vzácného cedrového dřeva a na ně položili šálky s teplým čajem, kterým se v tropických vedrech nejlépe uhasí žízeň. Potom Korkorán požádal bratrance, aby vyprávěl, jak se k nim dostal a co dělal od té doby, kdy se spolu viděli naposled, tisíce mil odtud, v rodné Francii.

„Kdybych vám měl vyprávět všechno, pobyli bychom tady několik dní,“ řekl Yves Quaterquem a lokal labužnicky kouř z dlouhé dýmky, nacpané nejlepším indickým tabákem. „Ale aspoň něco povím…“ Zamyšleně si prohrábl černé vlasy a potřásl hlavou. „Vlastně bych měl začít tím okamžikem, kdy jsme se spolu, milý bratranče, viděli naposled. Pamatuješ,se? Bylo to před pěti lety v Paříži. Já jsem byl tenkrát chudý jako kostelní myš a jedl jsem jen tvrdé kůrky a zapíjel je vodou z městských studní, abych ušetřil na své pokusy s řiditelným balonem. Ve dne v noci jsem pracoval, abych mohl své plány předložit pařížské Akademii věd. Myslil jsem si, že mě přijmou… nu, aspoň zdvořile. Ale učení pánové se zřejmě domnívali, že chudý člověk nemůže nic pořádného vynalézt. Vysmáli se mi. Jeden z nich mi řekl, že sám na tomto problému pracuje a může tedy nejlíp posoudit mé plány. Prý samé fantasie, neuskutečnitelné sny. Dovedeš si představit, jak mi tehdy bylo… Měl jsem tisíc chutí své plány roztrhat a nikdy se tím už nezabývat. Na štěstí jsem právě tehdy poznal svou milou, nevyrovnatelnou Alici. Tak dlouho mě přesvědčovala, že musím svou myšlenku uskutečnit, až jsem povolil. Odstěhoval jsem se s ní do vesničky sto kilometrů od Paříže a tam jsem začal konstruovat svůj balon. Alice mi dala své úspory a sama mi pomáhala, protože jsem si musel všechny součástky udělat sám. Už proto, aby se nenašel nějaký zvědavec, který by mou myšlenku hleděl někde ve svůj prospěch zpeněžit. Když jsem byl hotov, provedl jsem zkoušku. Ta poděsila tamější sedláky tak jako tvoje Indy, ale mne velice uspokojila. Jednoho dne jsem pozval členy Akademie, aby se na vlastní oči podívali, že moje plány nebyly fantasie. Dovedeš si představit, jak otvírali oči. Pak jsem jim ještě řekl, že mám v úmyslu doletět až do Indie. To už byli docela ohromeni. Za šest měsíců od této druhé zkoušky jsem se vydal na cestu. Já a moje statečná Alice. Letěli jsme do severní Afriky, pak podél Středozemního moře do Egypta a do Turecka. Deset dní jsme křižovali nad Indickým oceánem a jednou jsme objevili malý ostrůvek… učiněný ráj na zemi! Vzpomínám si, že to bylo patnáctého srpna minulého roku. Oceán pod námi byl tichý. Na nebi nebylo mráčku. Vanul mírný, příjemný vítr. A tu jsme pod sebou spatřili loď. Byl to americký trojstěžník a kroužil stále rychleji a rychleji kolem jednoho místa. Jako by tu loď měl někdo neviditelný na provázku a tahal čím dále tím zběsileji. Sestoupili jsme níž. Tu jsme rozpoznali na hladině moře strašlivý vír, který otáčel lodí a vtahoval ji blíž a blíž do své propasti. Chtěli jsme těm ubožákům dole pomoci, ale už bylo pozdě. Loď před našima očima najednou prudce zakroužila, naklonila se na bok směrem k zádi a za několik okamžiků – snad to byly jen vteřiny – ji voda pohltila. Hlídkovali jsme dlouho nad místem pohromy. Doufali jsme, že se snad nějaký plavec z toho strašného víru zachrání a my mu budeme moci přispět na pomoc. Viděli jsme jen několik lidských těl, patrně v bezvědomí, jak je mořské vlny vyvrhují na břeh nedalekého osamělého ostrůvku. Podivná věc! Teprve teď jsme si ho všimli. Přistali jsme se svým balonem na ostrově a pátrali po ztroskotancích. Našli jsme je na pobřeží. Byli už mrtví, prudký náraz o skaliska jim roztříštil lebky. A nedaleko jsme našli bedny se zásobami nástrojů i potravin, které moře vyplavilo z lodi na břeh. Ku podivu – všechno bylo docela neporušené. Šli jsme se podívat na ostrov. Nazval jsem jej ostrov Quaterquem, protože Alice odmítla, aby se jmenoval po ní. Šli jsme krásnými piniovými háji, nekonečnými sady banánovníků i datlovníků a jinde zase háji oranžovníků a citrovníků, které tam rostly nikým neošetřovány, krásné, svěží. Zdálo se nám, že by tam byl krásný život. Nebyla by tam žádná Akademie, která by člověku házela klacky pod nohy. Byl by tam klid k práci a krásná příroda kolem – co víc si může ještě člověk přát? Rozhodli jsme se, že tam zůstaneme. Vrátili jsme se k balonu a tu jsme zůstali, jako když do nás hrom udeří. Stál u něho starší muž s šedivými vlasy a se stejně šedivým knírkem pod nosem, v šatech už hodně obnošených, ale slušných, hladce oholený, na první pohled nějaký docela příjemný vyšší úředník. A vedle něho jsme s nemenším úžasem spatřili o něco mladší ženu, oblečenou podle módy, jaká vládla tak před deseti až patnácti lety. ‚How do you do?‘ řekl mi ten muž a hrnul se ke mně. Potřásl mi rukama tak bouřlivě, jak jsem to ještě u žádného Angličana neviděl. ‚Jak jste sem přišli? Tento přístroj je váš? Jste tu sami? Můžete nám udělat laskavost?‘ Zasypal nás hned mnoha otázkami. Řekl jsem mu několika slovy, čeho jsme byli právě na moři svědky a proč jsme tu přistali. ‚Ach ano,‘ odpověděl nám. ‚Tak se stalo už mnoha lodím. Mnoha lodím,‘ opakoval a hlas se mu silně třásl. ‚Já a moje manželka jsme prožili podobné ztroskotání patnáctého července před deseti lety. Měli jsme to štěstí, že nás vlna vyvrhla na břeh živé. Deset let doufáme, že tu přistane nějaká loď a odveze nás domů do Anglie. A zatím každá, která se pokusila přistat, stala se obětí hrozného víru, horšího než pověstný Maelstrom. A teď jste přišli vy… S nebes, sesláni s nebes, opakoval dojatě. Ukázali nám pak ostrov a svůj domek. Vybudovali si jej z kmenů stromů rostoucích na ostrově. Byl krásný, pohodlný, vzdušný, prostorný. ‚Báječné místo pro klidný život,‘ řekl jsem. ‚Závidím vám.‘ Pan Smithson – byl to skutečně vyšší bankovní úředník – mně však odporoval: ‚Když tu žijete deset let, odloučen od vlasti, nemyslíte na nic, než abyste se vrátil domů. A požádal mě, zda bych byl tak laskav a vzal ho svým balonem někam, odkud by mohl co nejkratší cestou odjet do Anglie. ‚A svůj ostrov a dům opustíte? zeptal jsem se ho. Když přisvědčil, nabídl jsem mu, že od něho domek odkoupím. ‚Daruji vám jej,‘ řekl mi ihned. ‚Daruji vám jej i s ostrovem a ještě vám v Singapuru zaplatím za přepravu balonem. Tak jsme se za několik dní vydali na cestu do Singapuru. Ale než se vrátíme na ostrov, kde bych si chtěl zřídit malou vědeckou stanici a pracovat na zdokonalení svých vynálezů (o těch ti, milý bratranče, ještě budu někdy vypravovat), chtěli jsme se ještě podívat po Indii. Přiznám se, že jsem byl zvědav i na tebe. Dověděli jsme se v Singapuru o sáhabovi Korkoránovi tolik věcí, že…“

Korkorán zvedl ruku, aby bratrance přerušil. Chtěl namítnout, že polovička těch řečí, ať už v dobrém či v špatném, jsou pouhé smyšlenky… ale neměl čas říci ani slovo. Venku třeskla rána z pušky, pak druhá a třetí a po chodbách se rozlehl křik. Jiskra v mžiku stála u dveří a divoce zařvala. A malý Bělohřívek jí skočil po bok a pokoušel se napodobit její řev.

„Arsenál! Střílejí u arsenálu!“ vykřikl Korkorán. Vytrhl z opasku revolver a hnal se ke dveřím. Na prahu se obrátil: „Bratranče, zůstaň tady se ženami, vyřídím to sám. A ty, Jiskro, tady zůstaň také.“

A protože pozoroval na tvářích Alice Quaterquemové i své Síty strach, dodal uklidňujícím tónem:

„Nebojte se – to nejspíš vystřelila stráž z přehnané horlivosti…“

K arsenálu se sbíhalo se všech stran zámecké služebnictvo a vojáci Korkoránovy stráže. Se Sugrívem se Korkorán srazil hned na chodbě.

„Okamžitě rozestav stráže a dej obsadit všechny východy,“ nařídil mu. „Nikdo nesmí opustit palác. Ať jej celý prohledají a každého podezřelého člověka ať mi předvedou!“

Největší překvapení však čekalo Korkorána před arsenálem. U vchodu stál Sindhija a celou vahou svého těla tiskl nemilosrdně ke zdi nějakého člověka. Kolem nich obcházel černý obr Akažu s pistolí v ruce. Korkorán křikl:

„Co se tu stalo?“

Černoch poodstoupil a Sindhija, nepouštěje svého zajatce, obrátil svou velkou hlavu ke Korkoránovi, zdvihl chobot a slabě zatroubil.

Teď teprve rozeznal Korkorán u zdi chvějícího se doktora Scipiona Ruskaerta, bledého jako stěna.

„Co tu děláte, doktore?“ podivil se. „Co hledáte v mém arsenále?“

Ruskaert, stále ještě přitisknutý slonem ke zdi, naznačil zoufalým posunkem, že nemůže mluvit.

„Pusť ho, Sindhijo,“ řekl Korkorán.

Slon neochotně poslechl.

Ruskaert si upravil pomačkaný kabát, zhluboka vydechl a usmál se:

„Urozený mahárádžo, tak člověk platí za nemístnou zvědavost. Trnul jsem smrtelným strachem, že mě váš Sindhija rozdrtí…“

Ale Korkorán se nedal odbýt dvěma větami. Zamračil se, pátravě se na Ruskaerta zadíval a pomalu ho vyzval:

„Pane doktore Scipione Ruskaerte, žádám vás, abyste mi vysvětlil, co jste hledal v mém arsenále.“

Ruskaert se už vzpamatoval z prvního překvapení a byl odhodlán hrát dál svou hru. Povzdechl a potřásl jakoby bolestně hlavou a v jeho hlase se ozval lítostivý tón.

„Řeknu všechno podle pravdy. Snad vznešený mahárádža nebude posuzovat příliš přísně nešťastnou příhodu, která nezaslouží jeho pozornosti. Pane,“ uklonil se před Korkoránem, „často jsem vás slyšel vypravovat o podivuhodném děle ulitém roku 1644 z bronzu, zlata a stříbra pro jednoho z Hólkarových předků. Zmínil jste se, že jsou na něm vyobrazeny výjevy z bitvy velkého Ráma proti Rávanovi. Přiznávám se, že jsem podlehl zvědavosti a vnikl do arsenálu, abych si reliefy obkreslil. Co neudělá vědec pro myšlenku, kterou je posedlý, vznešený sáhabe Korkoráne! Sám to můžete nejlépe posoudit – vy, který jste hledal rukopis Gurukaramty…“

To vysvětlení připadalo Korkoránovi dosti pravděpodobné. Ale přece jenom se ještě zeptal: „Proč jste mi o tom neřekl?“ Ruskaert pokrčil rameny a povzdychl:

„Měl jsem to udělat. Ale myslil jsem si, že takovou vzácnou památku nebudete chtít nikomu ani ukázat…“

Korkorán přikývl. Mírnějším hlasem se ptal dál:

„Ale řekněte mi, jak jste se sem dostal? A kdo tu střílel?“

„Já, pane, Akažu.“

Obrovitý černoch stál do této chvíle mlčky stranou a pozoroval doktora nenávistným pohledem. Když se však podíval na Korkorána, jeho tvář se roztáhla dobrotivým úsměvem a v ústech mu zasvítily dvě řady bílých zubů. Ukázal na dlani revolver a opakoval: „Já, pane. Tímto revolverem já střílet.“

„Můžeš mi vysvětlit proč?“

Černoch horlivě přikývl.

„Massa Quaterquem mi svěřit létající balon,“ začal, „a já věrný strážce. Já spát jen pravým okem a levým všechno pozorovat. On být zvědavý,“ ukázal na zamračeného Ruskaerta, který napjatě sledoval černochovu výpověď, „lézt přes zeď a dávat znamení někomu na druhé straně zdi. On potom skočit dolů se zdi a prohlížet zde zbraně a psát si něco na papír. A potom jít k balonu a vlézt dovnitř a chtít zkoušet řízení. Já vidět, že on příliš být zvědavý, a proto vytáhnout revolver a střelit. Ale on se leknout velice a hned běžet chtít ven, ale tam stát Sindhija a přitisknout ho ke zdi. Velmi chytrý být Sindhija, nedat se nikým oklamat!“

„Výborně, Akažu,“ zabručel si pro sebe Korkorán, „Quaterquem z tebe může mít radost.. Potom se obrátil k Ruskaertovi: „Co na to říkáte, doktore?“

Ruskaert se pokusil o úsměv. Byl bledý a špičky prstů, jimiž si nervosně uhlazoval pomačkaný kabát, se mu chvěly.

„Kdo ví, co černoch viděl,“ řekl hrubě. „Doufám, že slovo doktora jenské university něco platí…“

„Slovo doktora jenské university jistě!“ přisvědčil Korkorán. „Teď se jenom musíme přesvědčit, jste-li, doktore Ruskaerte, tím, za koho se vydáváte. Já věřím Akažovi každé písmeno – nevymyslil by si nic, co by nebylo pravda! A vy budete tak laskav a budete mě následovat na bezpečné místo, kde zůstanete, dokud se řádně nevysvětlí, co jste hledal v mém arsenále!“

„Urozený mahárádžo,“ řekl Ruskaert se strojeným sebevědomím a všecek se napřímil, „pamatujte na lidská práva! Dejte pozor, abyste se nemusel za svůj omyl odpovídat…“ Na okamžik se zarazil a pak dodal: „… mé vlasti!“

„Milý příteli,“ řekl Korkorán klidným hlasem, „zodpovím se, komu budete chtít. Ostatně jste-li nevinen a čestný člověk, nemáte proč se bát vyšetřování. Není-li tomu tak… nezasluhujete žádného milosrdenství!“

Ruskaert stiskl jen rty a neodpověděl.

„Akažu, doprovodíš pana doktora Ruskaerta, aby ho snad nenapadlo vzdálit se z Bhagavápuru dřív, než zjednám v jeho záležitosti jasno,“ nařídil Korkorán. A vesele se zubící Akažu, bledý Ruskaert, chobotem kývající Sindhija a zamyšlený Korkorán se dali na cestu.

Před vězením, které za Hólkara bývalo plné, ale teď už dlouho zelo prázdnotou, potkali Sugríva s několika vojáky. Kolem nich pobíhal Bělohřívek s Jiskrou. Měli mezi sebou nějakého Inda, spoutaného na rukou i na nohou. Když ho Ruskaert spatřil, zamračil se a maličko zavrtěl hlavou. Ind se na něho díval lhostejně. Ale Korkorán postřehl Ruskaertovo znamení.

„Koho to vedete?“ zeptal se. „Kde jste toho člověka chytili?“

Sugrív ukázal na Jiskru. Tygřice nespouštěla s Inda zrak a zle vrčela:

„Jiskra ho chytila, pane, my ne. Viděl jsem tohoto muže, jak se snaží uprchnout z paláce. Jel na koni, a když jsem na něho křikl, aby zastavil, jel ještě rychleji. Než nám přivedli koně, zmizel. Jistě bychom ho byli už nevypátrali, ale Jiskra objevila jeho stopu…“

„Co to slyším, Jiskro?“ obrátil se Korkorán se strojenou přísností na tygřici. „Dal jsem příkaz, abyste zůstala v paláci, a vy se mícháte do cizích záležitostí?“

Jiskra však dobře poznala, že Korkorán svá slova nemíní vážně. Vztyčila se na zadních nohách, přední tlapy opřela o ramena svého velitele a přitiskla svou hlavu na jeho prsa. Korkorán ji pohladil a zjihlým hlasem řekl:

„Nu dobrá, má drahá, uvidíme, uvidíme…“

Naznačil pokynem hlavy Sugrívovi, aby pokračoval.

„Dohonila ho za chvíli, pane,“ vypravoval dál Sugrív, „a postavila se mu do cesty. Kůň se vzepjal, shodil jezdce a Jiskra pak Inda přidržela, dokud jsme nepřišli.“

Sugrív se odmlčel. Po tváři doktora Ruskaerta se mihl výraz uspokojení. Zajatý Ind zvedl zraky a pohlédl na Sugríva. Když už Sugrív nic neříkal, vrhl se před Korkoránem na kolena a naříkal zpěvavým nosovým hlasem:

„Vznešený mahárádžo, živoucí obraze Brahmy na této zemi, vtělení boha Višnu, slitujte se při božském Šivovi s nešťastníkem, který si není vědom ničeho špatného. Neubližujte nebohému chudákovi…“

„Vstaň!“ nařídil Korkorán. „Jak se jmenuješ? Kdo jsi?“

„Vivisbana, pane, a jsem chudý obchodník z Bombaje. Chtěl jsem v Bhagavápuru nakoupit bavlnu pro své anglické zákazníky, ale zlý osud tomu chtěl, že jsem upadl do podezření, ač jsem nic nespáchal!“

Ind mluvil zkroušeným hlasem a vypadal jako hromádka neštěstí. Na první pohled vzbuzoval soucit.

Korkorán se obrátil k Sugrívovi:

„Našli jste u něho něco podezřelého, Sugríve?“

„Ne, pane. Měl u sebe jen ještě jedny šaty a trochu peněz.“

„Dobrá.“ Korkorán se na okamžik zamyslil a potom mávl rukou. „Sundejte mu pouta a… nechte ho jít.“

Vojáci se chystali vykonat rozkaz. Korkorán se obrátil k tygřici. Jiskra mručela a nevraživě se dívala na Inda, jehož obličej zářil radostí: „Co můžeme dělat, Jiskro? Nemáme proti tomu pánovi žádné důkazy, že zamýšlel něco špatného.“

Tygřice stále mručela a Bělohřívek, poskakující nezbedně sem a tam, přiběhl si také pro pohlazení. V tlamě držel za rukojeť jezdeckou brašnu. Smýkal jí právě tak, jako když si koťata hrají s klubkem.

„Copak to máš, Bělohřívku?“ zeptal se Korkorán a natáhl zvědavě ruku. Tygřík chvilku váhal, ale potom si dal vzít z tlamy svou hračku. Díval se na Korkorána. Ten otevřel brašnu a vyňal z ní jakýsi zapečetěný dopis.

„Pane, ta taška byla na sedle tohoto muže. Marně jsme ji hledali, nevšimli jsme si, že ji má Bělohřívek!“ zvolal překvapeně Sugrív.

Kapitán Korkorán si zatím udiveně prohlížel obálku, na níž bylo napsáno:

„Lordu Henry Braddockovi, generálnímu guvernéru Indie.“ Roztrhl rychle obálku a pustil se do čtení dopisu. Když dočetl, složil list pečlivě zpátky do obálky a beze slova jej podal Sugrívovi. Podíval se, přemáhaje odpor a hněv, na Ruskaerta a řekl: „Pane Doubleface, teď konečně vím doopravdy, s kým mám tu čest. Myslím, že se tentokrát nebudete dovolávat ani jenské university, ani své vlasti.“

Ruskaert neboli Doubleface hleděl do země. Neodvážil se pohlédnout Korkoránovi do očí. Byl bledý jako stěna, rty měl pevně stisknuté a kolem úst dvě hluboké rýhy. Z celého výrazu obličeje vyzařovala směs kruté nenávisti i smrtelného strachu.

„Dejte mu pouta!“ pokynul Korkorán vojákům a přešel k Indovi. Ten se díval Korkoránovi drze zpříma do očí a koutky úst měl staženy v pohrdavý posměšek.

„A ty,“ řekl Korkorán, „ty jsi tedy ten pověstný Bábur?“

Ind přikývl:

„Ano, pane.“

„Volnost jsem dal ovšem obchodníku Vivisbanovi z Bombaje…“ řekl Korkorán. „Uvědomuješ si, co to znamená?“

„Ano, pane. Ale doufám, že velkomyslný lev nerozšlápne mravence, který ani neměl čas píchnout ho do paty.“

„Tomu říkáš píchnout do paty?“ udiveně zavrtěl hlavou Korkorán. „Chtěl jsi mě zavraždit!“

„Mohu vám prokázat dobré služby,“ odpověděl Bábur hlasem, v němž nebyl ani stín vnitřního pohnutí.

„Jsi připraven zradit ještě dva nebo tři pány, což?“

Bábur se díval lhostejně na Korkorána. Úsměšek zmizel, ale jeho oči neprozrazovaly ani záblesk lítosti nebo strachu nebo odhodlání prosit o záchranu života.

Přivřel víčka a odpověděl:

„Angličané mě tomu naučili, pane.“

Korkorán potřásl hlavou.

„Půjde do vězení,“ řekl Sugrívovi. „Rozmyslím si ještě, co s nimi uděláme.“

Když vězně odvedli, vrátil se Korkorán do paláce. A protože nechtěl pokazit příjemnou zábavu Síty s Quaterquemem a jeho manželkou (hovořili stále ještě o krásách objeveného ostrova), odpověděl na bratrancovu otázku, co se to venku dálo, mávnutím ruky.

„Nic, jen se nevyrušujte!“ řekl. „Jenom dva muži mi přinesli pozdrav od lorda Braddocka.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

v níž Korkorán hovoří s Quaterquemem, Bábur zápasí s Doublefacem a Korkorán předčítá dopis určený lordu Braddockovi.

KDYŽ Alice Quaterquemová a Síta odešly spat, ukázal Korkorán svému bratranci Doublefaceův zrádný list a řekl mu, co se vlastně přihodilo v arsenálu.

„Pověz mi, co bys dělal, kdybys byl na mém místě?“ zeptal se Korkorán. Před Sítou a před Alicí nedal na sobě nic znát, byl veselý jako jindy, žertoval, smál se, vzpomínal na rodnou Bretaň a na její skály. Teď však byla jeho tvář vážná. Pozoroval upřeně bratrance a jeho modré oči, jindy jiskřivé a plné živosti, jako by se byly zastřely lehkou mlhou.

Yves Quaterquem si zapálil dlouhou úzkou cigaretu – vyráběly se jen pro potřebu Hólkarova dvora – a opřel se pohodlně do polštáře ve svém odpočívadle.

„Co bych dělal?“ řekl s úsměvem. „Docela jistě bych nezůstal tady v Bhagavápuru. Uložil bych si pěkně těch zděděných padesát milionů rupií na tříprocentní úrok, dva nebo tři miliónky bych si nechal jako kapesné a pak bych požádal bratrance Quaterquema, aby mi přenechal polovičku svého ostrova a tři místa v baloně: pro sebe, pro Sítu a pro malého Ráma. Rozloučil bych se několika vznešenými slovy se svými poddanými a nechal bych jim tady své tygry, aby jim pomohli proti Angličanům. Pak bych nasedl do balonu a na ostrově Quaterquem bych si žil jak v ráji…“

„Ano… snad bych to také udělal, kdybych byl Yvesem Quaterquemem,“ řekl zamyšleně Korkorán a prsty jeho pravice si hrály s malým těžítkem z bílého mramoru. „Jenže já jsem Korkorán…“

„Ovšem!“ posměšně řekl Quaterquem. „A protože jsi Korkorán, musíš mít ve všem svou hlavu – a zvlášť když jde o Angličany! Já to chápu, milý René, ale když ses už rozhodl, proč se mne ptáš na mínění?“

„Četl jsi někdy historii Alexandra Macedonského?“ řekl náhle Korkorán. „Anebo historii Tamerlána nebo Džingischána?“

„To se rozumí, že ano,“ přisvědčil nevrle Quaterquem. „Dokonce několik knih jsem přečetl kvůli chlapíkům, kteří dali srazit hlavu stovkám lidí, a tím získali nesmrtelnou proslulost.“

„Dobře, dobře,“ řekl Korkorán. „Vidíš, a já, kapitán Korkorán ze Saint-Malo, který jsem se čirou náhodou stal vládcem dvanácti milionů Maráthů, já chci, milý bratranče, být ještě slavnější než oni.“

„Snad se nechceš stát takovým hrdlořezem jako…“ vykřikl Quaterquem pohoršeně, ale Korkorán mu nedal domluvit.

„Ne, ne. Ale proč by nemělo být stejně slavné dobýt svobody milionům Indů, i když to může člověka stát třeba život? Konec konců, tolik lidí na světě umírá hladem, zimnicí nebo na zkažený žaludek – proč bych si neměl vybrat podle své vůle a podle svého svědomí? Když umřít, milý bratranče, tak tedy v boji proti Angličanům!“

Quaterquem odhodil nedokouřenou cigaretu.

„To je celý Korkorán!“ řekl. „A teď mi pověz, co zamýšlíš udělat s panem Doublefacem a s jeho přítelem Báburem, který ti měl zakroutit krkem?“

„Potrestám je ovšem.“

„Kdybych já byl na tvém místě, vyslechl bych je – jen ať pěkně jeden na druhého všechno povědí – a potom bych je dal oba oběsit.“

„Uvidíme,“ řekl Korkorán. Zvedl se, uchopil stříbrnou paličku a udeřil jí na gong. „Rozhodně je hned vyslechnu.“

Ve dveřích se objevil Alí a hluboce se ukláněl.

„Řekni Sugrívovi, aby ke mně přišel a přivedl s sebou oba vězně,“ nařídil Korkorán.

Oba pak seděli mlčky až do té chvíle, kdy se objevil Sugrív s Báburem a Doublefacem. Vězňové měli na zádech svázané ruce. Byli klidni. Bábur měl přivřené oči a zdálo se, že okolí ho vůbec nezajímá. Doubleface byl pobledlý ve tváři, chvílemi svíral rty, ale stál rovně a díval se zpříma na Korkorána a Quaterquema. Korkorán dal tiše rozkaz oddílu tělesné stráže, která doprovázela Sugríva s vězni, aby jej ponechali s ostatními o samotě. Pak vzal se stolu list, který Doubleface psal lordu Braddockovi, a podal mu jej.

„Znáte tento dopis?“ zeptal se.

„Proč bych měl zapírat? Já jsem jej psal.“

„Víte, jaký trest čeká každého zrádce a vyzvědače?“

Angličan neodpověděl. Jeho tvář byla jako vytesaná z kamene.

„Uznáváte, že bych měl na základě tohoto dopisu plné právo dát vás podle maráthských zvyků narazit na kůl?“

„Jsem ve vašich rukou,“ pokrčil Angličan rameny.

„Nechci toho využít. Ukládal jste mi o život, ale já jsem ochoten vám udělit milost. Ovšem pod jednou podmínkou.“

Doubleface se napřímil ještě víc.

„Doufám,“ řekl hrdým hlasem, „že to nebude podmínka nedůstojná anglického gentlemana.“

„Nevím, co je důstojné nebo nedůstojné takového gentlemana, jako jste vy!“ odpověděl Korkorán. „Moje podmínka, chcete-li ji slyšet, je jednoduchá: dáte mi písemný originál instrukcí, které jste obdržel od lorda Braddocka. Nebo jestli už nemáte originál, dáte mi opis, který podepíšete. Pak budete svoboden a já vás dám dopravit až na hranice knížetství.“

„Jinými slovy: nabízíte mi život s tou podmínkou, že zradím svou vládu,“ řekl úsečně Doubleface. „To neudělám!“

„Dobrá,“ pokrčil Korkorán rameny. „Nebudu vás přemlouvat.“

Obrátil se k Báburovi:

„Znáš tento list?“

„Ano, pane,“ odpověděl lhostejně.

„Vezl jsi jej lordu Braddockovi?“

„Ano.“

„Tobě něco přečtu. Bude tě to, myslím, zajímat.“

Vzal Doublefaceův list a četl:

„… je ostatně možné, že závazky vůči Báburovi nebude třeba splnit. Předpokládám totiž, že se lid, rozhněvaný smrtí svého vládce, vrhne na vrahy a pravděpodobně je na místě zabije. Rozhodně to bude možno tak zařídit, a já sám již činím taková opatření, abychom se zbavili nepohodlného svědka. – Nuže, co tomu říkáš?“

Ind stál nepohnutě, jen víčka přivřených očí se mu chvěla a občas šlehl nenávistným pohledem po Doublefaceovi.

„Tak se ti chtěli odměnit za tvé služby…“ řekl Korkorán. „Vidíš, že nemusíš mít žádný ohled na tohoto… gentlemana.“

Bábur pomalu zvedl hlavu. Mluvil tiše, se sevřeným hrdlem, a v jeho slovech byla nenávist i ohromení z toho, co se dověděl.

„Vím, že musím zemřít, pane,“ začal, „řeknu vám tedy všechno podle pravdy. Tento člověk,“ Báburova hlava se pohnula směrem k Doublefaceovi a jeho hlas v té chvíli byl pln pohrdání a nenávisti, „tento člověk mě svedl. Je to pravda. Sebral jsem třicet lidí, jako jsem já, a s nimi jsem chtěl zavraždit vás, pane, který jste jistě živoucím obrazem velkého Indry, neboť jinak byste se mnou nejednal tak laskavě. Mělo to být za dvanáct dní. V tu dobu měl být připraven na hranicích knížetství sbor anglické pěchoty pod generálem Barclayem, který teď táboří patnáct mil od hranic pod rouškou polního cvičení. Měl sem po vašem zavraždění vniknout, za pomoci několika zamíndárů dobýt Bhagavápuru a zmocnit se kněžny Síty a vašich pokladů. Víc nevím.“

„Pane Doubleface, je to pravda?“ obrátil se Korkorán na Angličana.

Doubleface pokrčil němě rameny.

„Pane,“ řekl Bábur, „když jsem vám řekl všechno, co jsem věděl, prokážete mi jednu milost?“

„Co chceš?“

„Aby dřív než já byl popraven tento Angličan, který zradil nejen vás, ale i mne. Chtěl bych ho vidět, jak se houpá na oprátce.“

„Nenávidíš ho?“

„Kdybyste dovolil, aby mi rozvázali ruce, na místě bych ho zardousil,“ zasyčel Bábur a učinil tak výmluvný pohyb rukama, že Doubleface sebou mimoděk trhl a ustoupil o krok stranou.

„Bábur má pravdu, sáhabe Korkoráne,“ řekl Sugrív, který až do této chvíle mlčel. „Nechť zemře ten, který zradil dvakrát, dřív než ten, který zradil jednou.“

Korkorán neodpověděl. Zadíval se pevně na Doublefacea a řekl:

„Pane Doubleface, umíte zacházet se šavlí?“

„Přesvědčil bych vás, kdybych byl na svobodě a ozbrojen,“ odpověděl zachmuřený Angličan.

„Já vím,“ ušklíbl se Korkorán, „zvlášť kdybyste měl příležitost vpadnout mi někde do zad. Ale počkejte! Zítra uvidíme, kdo jste. Budete mít příležitost vybojovat si život – a Bábur se vám bude moci pomstít. Uvážím ještě, jak to zařídit, abyste si byli při zápase rovni. Ale o tom jsem už rozhodnut: budete mezi sebou zápasit, a jestliže jeden z vás při tom zahyne, vítěz dostane svobodu. Jestli nikdo z vás nepodlehne, budete oba potrestáni smrtí.“

Udeřil na gong.

Ve dveřích se objevil Alí a velitel oddílu osobní stráže, který s vojáky přivedl oba vězně. Vojáci je obklopili a vedeni Sugrívem odešli. Když utichly jejich kroky, dunící dlouho po chodbách knížecího paláce, potřásl Yves Quaterquem hlavou:

„Teď mi řekni, milý René, co jsi vlastně těm Angličanům provedl, že tě tak nenávidí? Všude, kde jsem byl, v Bombaji, v Kalkatě, v Singapuru, noviny o tobě mluvily nejhoršími slovy. Posílají ti sem vyzvědače, najímají vrahy, a že se připravuje několik pluků k tažení proti tobě, na to jsem nepotřeboval svědectví toho Bábura. To jsem viděl z balonu, když jsem letěl do Bhagavápuru. Ležíš jim v žaludku!“

„Nediv se!“ řekl Korkorán. „Připravil jsem je o knížetství Maráthské. A potom – Hólkar měl velkolepé plány a já bych se chtěl pokusit je uskutečnit. Sjednotit Indii! Vymanit ji z anglické nadvlády!“

„Korkoráne, ty jsi blázen!“ zvolal Quaterquem. „O to se pokoušelo tolik lidí, a jak skončili? Na příklad tvůj Hólkar! Zrazen a zabit! A ty sám máš kolem sebe také plno zrádců. Nedopadne to s tebou líp! Poslechni mé rady, nech všeho a pojď se mnou. Na mém ostrově je místo i pro dvě rodiny!“

Korkorán zavrtěl hlavou:

„Milý Quaterqueme, i kdybych docela jistě věděl, že budu v deseti dnech na hlavu poražen a potom zastřelen, nemohl bych udělat, co mi navrhuješ. Neopustím maráthský lid, který mi důvěřuje, právě ve chvíli největšího nebezpečí.“

„Ach!“ vzdychl si Quaterquem. „A máš vůbec dost vojska, abys mohl Angličanům čelit?“

„Mám za sebou Maráthy a to stačí. Představ si, že v očích těch ubožáků jsem deváté vtělení boha Višnu! A že už kdovíjak dlouho bráhmani vykládají, že Višnu se vtělil ve mne, aby je osvobodil od Angličanů. Vyprávějí o mně legendy. Kulky z pušek prý se mi vyhýbají a každá šavle prý se otupí, jakmile se mne dotkne. V Bhagavápuru najdeš sto lidí, kteří ochotně odpřisáhnou, že viděli na vlastní oči, jak jsem z úst chrlil na anglický tábor plameny! Jiní zase viděli, jak jsem pouhým mávnutím karabáče zahnal celý oddíl anglické jízdy.“

„A ty je v tom ponecháváš?“

„Potřebují nějakého hrdinu, v kterého by věřili. Když si ho udělali ze mne, nebudu hrát tu roli hůř než bůhvíjaký domácí kníže, který se nakonec často nechá koupit a přeběhne k Angličanům. Ale jestli mi Angličané dopřejí ještě dva tři roky, budu mít do té doby celou Indii na své straně!“

„Korkoráne!“ zavrtěl hlavou Yves Quaterquem. „Jak si můžeš něco takového myslit! Nedopřejí ti ani půl roku. Odkryješ jednoho Doubleface, a pošlou ti druhého, porazíš jednoho Barclaye, a vytáhne na tebe jiný s ještě větším vojskem! Denně bude tvůj život v nebezpečí…“

Korkorán se usmíval. Položil bratranci ruku na rameno:

„Musím to tak udělat, Quaterqueme. Myslil bych si jinak o sobě, že jsem zrádce. – A pojďme spat, je už pozdě!“

Druhého dne probudil Yvese Quaterquema časně ráno rachot bubnů a břeskné troubení polnic. Bhagavápurské ulice byly plny lidí a také v paláci byl nezvyklý ruch a šum. Starý Alí přišel Quaterquemovi oznámit, že na nádvoří jsou připraveni pro něho a pro Korkorána dva arabští plnokrevníci. Alice a Síta měly dnes zůstat doma.

Quaterquem se rychle oblekl a seběhl dolů.

Sloužící v pestré uniformě, kterou si kdysi Hólkar sám vymyslil pro strážce svých stájí, držel za uzdu dva nádherné koně, netrpělivě hrabající kopyty.

„Co se to děje venku na ulicích?“ zeptal se ho Quaterquem.

„Sáhab Korkorán pořádá velikou slavnost pro svůj lid!“ odpověděl Ind a zuby mu svítily radostí. „Ve sloním cirkuse bude potrestán anglický vyzvědač!“

„Ubohý Doubleface! O jeho smrt je v Bhagavápuru větší zájem, než si možná myslil,“ napadlo Quaterquema, když přejímal uzdu od sloužícího.

Vyhoupl se do sedla v okamžiku, kdy Korkorán scházel se schodů paláce.

„Buď zdráv, bratranče!“ volal na něho z dálky. „Musíme si pospíšit!“

„Tak se mi zdá, že jsi uspořádal pro své poddané divadlo,“ řekl Quaterquem. „Viděl jsi už, co se děje v ulicích tvého hlavního města?“

Korkorán se malinko zamračil. Nebylo mu vhod, že Sugrív rozhlásil po celém městě Korkoránovo rozhodnutí o zápase mezi Báburem a Doublefacem. Ale teď, když už zástupy bhagavápurských občanů seděly na stupních sloního cirku, velkolepé to stavby, o níž se vyprávělo, že ji navrhl sám básník Rámájany veliký Válmíki, nedalo se už nic dělat. Vyšvihl se do sedla a pobídl koně.

„Považují to za své vítězství, že jsme chytili anglického vyzvědače,“ řekl Quaterquemovi. „Jeďme!“

Za několik minut byli u cirku. Byla to rozsáhlá cihlová stavba. Vnitřní amfitheatr se podobal římským stavbám. Stupňovitá sedadla se zvedala v polokruzích do výše, oddělena od ploché prostory cirku hradbou ostrých kůlů, naražených tak blízko vedle sebe, že mezerou mezi nimi se nemohl provléci ani nejhubenější člověk.

Slunce jasně zářilo na čistém, omamně modrém nebi a bhagavápurský lid, sedící na kruhovitých stupních, krátil si dlouhou chvíli a netrpělivě očekával slíbené divadlo. Byli tu muži, ženy, děti, jedli tu, pili, vyprávěli, pokřikovali, bzučeli si písničky a volali na sebe.

Konečně zazněly trubky a do arény vjel na koni Korkorán, doprovázen Quaterquemem a Sugrívem. Lidé na stupních ztichli. Korkorán seskočil s koně a pomalu, důstojným krokem vystoupil do knížecí lóže. Po jeho boku usedl Quaterquem a Sugrív. Pak dal Korkorán pokyn a stráž předvedla oba provinilce. Nejdříve se obrátil k Báburovi:

„Znáš podmínky zápasu. Chceš se bít o svůj život?“

Bábur pozvedl ruce, na nichž chřestily železné okovy, vysoko nad hlavu:

„Jsem připraven učinit všechno, co tvoje ústa nařídí, vznešené vtělení boha Višnu.“

„A vy, pane Doubleface?“ obrátil se Korkorán na Angličana.

„Opakuji vám svou nabídku – můžete si zachránit život…“

„Už jsem vám na ni odpověděl.“

„Nemohu vám upřít, že jste statečný,“ řekl Korkorán. „Škoda, že jste si vybral tak hanebné řemeslo!“

„Člověk dělá to, co musí,“ odpověděl Angličan. „Kdybych se byl narodil jako syn nějakého lorda, byl bych dnes generálem nebo guvernérem. Na neštěstí jsem sirotek, kterého vychovávala víc londýnská ulice než vlastní matka. V deseti letech jsem byl plavčíkem na lodi. Od té doby jsem šestkrát vykonal cestu kolem světa, naučil jsem se osmi divošským jazykům a nakonec, abych se stal gentlemanem, přijal jsem místo u policie v Kalkatě. Lord Braddock mě poslal do Bhagavápuru. Šel jsem, ačkoliv jsem věděl, že to je nebezpečné. Ale kdo vysoko sází, vysoko vyhrává. Nu – já jsem prohrál. Co se dá dělat, kapitáne Korkoráne? Zaplatím sázku. Ale nechtějte, abych zradil toho, kdo mě poslal. Každé řemeslo má člověk dělat poctivě.“

Odmlčel se a sklonil hlavu. V jeho tváři už nebylo ani stopy po včerejší bledosti. Zdálo se, že je smířen s osudem.

„Bude se bít o život, ale neprozradí mi ani slovo,“ pomyslil si Korkorán. „Pane Doubleface,“ řekl nahlas, „máte pevnou ruku?“

Angličan mlčky přikývl.

„Řekl jste, že umíte zacházet s šavlí?“

„Umím, pane,“ přisvědčil zase stejně krátce Doubleface.

„Výborně! Vaší zbraní v zápase bude šavle.“

Doubleface opět mlčky přikývl. Korkorán se obrátil k Indovi:

„A ty, Bábure, jakou ty si chceš zvolit zbraň?“

„Má víra mi zakazuje zabíjet sečnou zbraní, pane,“ odpověděl Bábur, „ale dovoluje mi nepřítele uškrtit. Dejte mi lano s uzlem.“

„Souhlasím,“ řekl Korkorán. „Přineste Doublefaceovi damascenskou šavli a Báburovi lano se smyčkou! Teď je devět hodin. Za hodinu, nejpozději do deseti hodin musí skončit zápas porážkou jednoho z vás, jinak jej skončím sám a budete oba dva potrestáni na hrdle podle platných zákonů Maráthského knížetství. Slyšeli jste a souhlasíte?“ zeptal se ještě jednou.

Doubleface se mlčky uklonil. Také Bábur neřekl ani slovo, jen přivřel víčka a pokynul hlavou na znamení, že souhlasí.

Zbraně byly dobře voleny. Šavle v rukou Angličanových byla strašlivou zbraní, ale Báburovo lano se smyčkou na konci bylo neméně nebezpečné. Oba soupeři měli stejnou naději na vítězství.

Když Báburovi a Doublefaceovi sundali uprostřed cirku pouta, ztichl šum a vzrušení v řadách diváků se uklidnilo. Všichni napjatě sledovali oba soupeře. Stáli proti sobě, vzdáleni jeden od druhého asi na padesát kroků, oba soustředěni a připraveni na pokyn Korkoránův se vrhnout do boje. Korkorán v lóži pohlédl na hodinky, povstal a do ticha, které jen tu a tam přerušilo něčí vzrušené šeptání, zazněl jeho jasný hlas:

„Začněte!“

Doubleface i Bábur začali pomalu postupovat proti sobě.

Bylo těžko předvídat, jak zápas skončí. Doubleface byl vysoký, kostnatý, dobře urostlý, a v jeho očích se zračilo klidné přesvědčení, že Bábura při prvním útoku ranou šavle lehce rozetne. Ale ani Bábur nebyl předem odsouzen k porážce. Byl sice mnohem menší postavy než jeho protivník, vyhublé ruce a nohy se nemohly měřit se šlachovitými pažemi Angličana, ale jeho předností byla rychlost a pohyblivost. Uměl skákat, běhat a bystře se obracet jako tygr, po němž dostal své jméno. A v jeho očích byl onen zvláštní lesk všech lstivých divokých koček.

První zaútočil Bábur a třemi mohutnými skoky vyrazil na Angličana, jako by ho chtěl uchvátit holýma rukama. Když byl téměř u něho, uhnul prudkým skokem stranou a vrhl smyčku po Doublefaceovi.

Ale Angličan úskok prohlédl. Bleskurychle se otočil, vyhnul se letící smyčce a rozehnal se se šavlí proti Báburovi. Kdyby jej byla jeho prudká rána – jen zasvištěla vzduchem – zasáhla, byl by měl jistě lebku ve dví. Ale ani on se nedal překvapit.

Uskočil pohotově dozadu a prchal kolem arény jako jelen, kterého pronásleduje lovec.

V té chvíli Doubleface nepochyboval o svém vítězství. Hnal se zuřivě za Báburem, který jako by pojednou dostal ze svého odpůrce strach. Ohlížel se bázlivě po Angličanovi a marně se snažil mu utéci. Mezera mezi nimi se stále zmenšovala. Bhagavápurští občané, naplnění nenávistí k Angličanovi, nespokojeně mručeli. Chtěli vidět vítězství Báburovo. Náhle se jim zatajil dech. Bábur se zastavil, vrhl se dvěma krátkými skoky stranou a z jeho ruky vylétlo lano a smyčka zasvištěla vzduchem.

Ale ani tentokrát se lest nezdařila. Rozběhnutý Doubleface měl ještě právě čas vyhnout se letící smyčce, jež ho měla zardousit. Jenom její konec se mu zamotal kolem nohy. Doubleface zakolísal, padl na kolena, v mžiku však stál opět na nohou. Bábur přiskočil, aby mu hodil provaz kolem krku, ale jen tak tak že uhnul novému máchnutí protivníkovy šavle.

Oba zápasníci teď stáli daleko od sebe a pozorovali se. Slunce už vystoupilo na obloze hodně vysoko a nesnesitelně pálilo. Bábur, zvyklý na tropické podnebí, zřejmě snášel pekelné vedro zcela dobře. Zato Doubleface byl zalit potem a horko jej sužovalo. Byl si vědom toho, že podlehne, bude-li zápas trvat ještě delší dobu, protože bude vysílen slunečním žárem i protivníkem.

„Ty zbabělče,“ vykřikl chraptivým hlasem, „pojď blíž! Máš ze mne strach!“

Bábur pozoroval Angličana očima chladnýma jako ocel.

„Chyť si mě, chceš-li!“ zvolal posměšně. „Kdo ti v tom brání?“

Doubleface se vrhl se šavlí v ruce na Bábura a několika výpady ho zahnal k okraji arény. Ind se vyšplhal hbitě a rychle jako kočka na jeden z vysokých sloupů, jimiž byla aréna obehnána, a usadiv se pohodlně na jeho vrcholku, klidně si prohlížel zuřícího soupeře.

Doubleface byl rozhodnut skončit boj co nejdříve. Vzal šavli do zubů a jal se šplhat za Báburem na sloup. Pomalu se sunul vzhůru. Byl už v polovičce. Bábur ho neustále pozoroval jako rys. Pojednou vrhl smyčku a tentokrát Doubleface neměl čas uhnout stranou. Provaz se mu zadrhl pevně kolem krku, Bábur trhl a arénou prolétl zoufalý Angličanův výkřik. Pustil se rukama sloupu, zakymácel se a padl. Jeho tělo se bezvládně houpalo na Báburově laně…

Bhagavápurští vypukli v jásot a Bábur vlekl svého přemoženého protivníka na smyčce kolem arény tak jako kdysi Achilles Hektora před branami starověké Troje. Před Korkoránovou lóží se zastavil a ukázal rukou na mrtvého Doublefacea.

Zvítězil jsi,“ řekl Korkorán. „Slíbil jsem svobodu vítězi. Od této chvíle jsi volný.“

Bábur se mlčky uklonil, odhodil provaz, jímž vlekl Doublefacea, a odcházel.

Korkorán sešel dolů do cirku a chvíli stál zamyšleně u mrtvého těla Doublefaceova. Pak se obrátil k svému ministrovi:

„Sugríve, dáš toho nebožáka pohřbít. Za svého života byl špehem, vyzvědačem a zrádcem, ale aspoň na konci bojoval čestně. Ať tedy má aspoň řádný hrob.“

Ještě týž den přečetl Korkorán svému bratranci list, který napsal lordu Braddockovi:

Lordu Henry Braddockovi,

generálnímu guvernérovi Indie

v Kalkatě:

Mylorde,

vztahy dobrého sousedství a přátelství, které vždy trvaly a doufám budou trvat, mezi vládou mou a úřady Vašeho Lordstva, ukládají mi za povinnost, abych podal Vašemu Lordstvu zprávu o nepříjemné události, která by mohla nepříznivé působit na vzájemný poměr našich zemí.

Před nedávnem se dostavil na můj dvůr muž, který se představil jako německý poddaný Scipio Ruskaert, a tvrdil, že je pod britskou ochranou. Vykázal se (patrné padělaným) doporučujícím listem sira Samuela Barrowlinsona. Pohádal mě o pomoc při své vědecké práci, to jest při soupisu a popisu květeny a zvířeny v horách vindhjáčalských.

Když jsem přečetl dopis sira Samuela Barrowlinsona, kterému je všechen vědecký svět zavázán za jeho vynikající dílo, který však v tomto případě kryl doporučujícím listem sprostého zločince, přijal jsem doktora Ruskaerta velmi vlídně a poskytl mu veškerou pohostinnost a podporu. Bohužel jsem se v něm velmi zklamal.

Až si Vaše Lordstvo přečte přiložený opis listu, který zmíněný doktor Ruskaert Vašemu Lordstvu posílal (jeho pravé jméno, zdá se, jest George William Doubleface), jistě bude pobouřeno drzostí toho člověka, který se odvážil předstírat, že jednal podle instrukcí Vašeho Lordstva. Ujišťuji Vás, že moje pobouření nad zneužitím jména Vašeho Lordstva bylo stejné, jako nepochybné je v této chvíli pobouření Vašeho Lordstva. Za tento troufalý zločin jsem dal doktora Ruskaerta alias Doubleface po zákonu potrestat a dnes již není mezi živými. Zrada George Williama Doublefacea byla nade vši pochybnost dokázána přiznáním samého viníka.

Dovoluji si Vaše Lordstvo upozornit ještě na to, že mezi listinami potrestaného zločince byl nalezen přesný seznam branných sil mé země, popis jejich rozložení a síly i některé údaje o finančním stavu země. Nepovažoval jsem za nutné přiložit tento seznam k opisu Doublefaceova listu a jsem jist, že Vaše Lordstvo pochopí mou zdrželivost v této věci.

Poroučím se

Vašemu Lordstvu oddaný

Korkorán I., mahárádža

Dáno v mém paláci v Bhagavápuru v únoru roku 1860 letopočtu křesťanského, čtyři sta třiatřicetitisícího sedmsetdvacátého prvního od osmého vtělení Višnu, ve třetím roce mého panování.

„To je vypovědění války!“ řekl Quaterquem, když Korkorán dočetl. „Angličané se budou cítit uraženi a napadnou tě!“

„Válka by byla v každém případě neodvratná,“ potřásl hlavou Korkorán. „Vždyť víš sám z toho, co říkal Doubleface, že jejich vojska už jsou připravena vpadnout do Maráthska.“

„Ale ty jsi ještě neskončil přípravy,“ obával se Quaterquem. „Vím, příteli, ale nemám na vybranou. Mám snad ustoupit jejich násilí? To není můj způsob! Vždycky jsem i těm nejnepříznivějším situacím čelil odvahou a statečností. Proč bych se měl tentokrát chovat jinak?“

Quaterquem se tvářil vážně. Věděl, že bratranec jde do těžkého zápasu – snad na život a na smrt. Položil mu ruku na rameno a podíval se mu do očí:

„Nemohu ti aspoň nějak prospět?“

Korkorán zavrtěl hlavou, ale pak se usmál a udeřil se lehce do boku:

„A přece! Vezmi mě do svého balonu a ukaž mi anglický tábor. Musím si jej prohlédnout.“

„Rád, René, rád to udělám. Kdy chceš vzlétnout?“

„Co nejdřív.“

„Dám připravit balon a za hodinu můžeme být nad Bhagavápurem,“ řekl Quaterquem.

Korkorán povstal a podal mu ruku:

„Budu ti vděčen. Pomůžeš tím mně a mým Maráthům.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

v níž se Bábur setká s Korkoránem a později nepoznán s Johnem Barclayem, který se stal mezitím generálem.

VZLÉTLI až za tmy, poněvadž Korkorán chtěl, aby o jeho odletu v hlavním městě nikdo nevěděl. Jedině Sugrív byl do věci zasvěcen a Korkorán mu svěřil péči o všechny záležitosti po dobu své krátké nepřítomnosti. Jiskra, Blesk a hravý Bělohřívek dostali příkaz, aby střežili Alici a Sítu.

Byla bezmračná, jasná noc a vzduch byl průzračně čistý. Ve svitu třpytících se hvězd rozeznávali vzduchoplavci lesknoucí se pruh řeky, do tmy ponořená údolí, hřebeny hor a rozlehlé planiny v podhůří. Quaterquem, sedící u kormidla, ukazoval Korkoránovi rukou na krajinu:

„Slyšíš, jak hučí řeka? Poznáváš ji – tady mezi těmi dvěma horskými uzly? To je Narbada. Ty hory na pravém břehu patří ke ghátskému pohoří, ty nalevo jsou částí vindhjáčalských vrchů. Slyšíš, teď se ozvalo chraptivé zařvání! To byl tygr. A tam ta temná skvrna – vidíš ji? Sotva ji člověk může rozeznat od okolí – ale rozeznáváš, jak se pomalu pohybuje? To je stádo slonů. Utíkají údolím a všechno cestou zadupávají nohama.“

Korkorán pozoroval se zájmem obraz noční krajiny. Země, zahalená do temné modři noci, pod nimi rychle ubíhala. Střídaly se horské svahy, údolí i rozlehlá džungle,

„Jak dlouho poletíme, než se dostaneme na hranice?“ zeptal se Quaterquema.

„Půl hodiny, déle ne!“

„Právě mě něco napadlo!“ Korkorán položil ruku na bratrancovo rámě. „Mohli bychom přistat u jednoho z mých pohraničních strážných táborů? Chtěl bych se podívat, jak plní mé rozkazy a je-li všechno připraveno k obraně.“

Quaterquem přisvědčil. Pohnul řídicí pákou. Balon změnil nepatrně původní směr a začal pozvolna klesat. Vznášeli se nad vojenským ležením. Kolem dokola bylo ohrazeno dvojnásobnou řadou vysokých palisád. Padesát děl seřazených v bateriích do palebných postavení bylo připraveno odrazit útočníka. Quaterquem shodil kotvu mezi skupinu vzrostlých palem v háji nedaleko tábora a spustil dolů provazový žebřík.

„Počkej na mne. Nejpozději za hodinu se vrátím,“ řekl Korkorán a spustil se po žebříku k zemi.

Balon přistal za palisádovou ohradou. Stráže nic nepozorovaly a Korkorán mohl tedy jít nepozorován přímo do hlavního stanu velitele. Generál Akbar, což znamená „Vítězný“, sezval nejvyšší důstojníky na společnou večeři. Byli už dávno po jídle, seděli shromážděni na koberci a kouřili v klidu dýmky. Korkorán chtěl vejít přímo do stanu, ale vtom uslyšel, že padlo v hovoru jeho jméno. Zarazil se a rozhodl se, že chvíli počká. Uvnitř mluvil právě plukovník Hajdar.

„Stojíme tu na hranicích, cvičíme, připravujeme se, žádná námaha nám není malá – a kde je mahárádža? A zrovna v tyto dny!“ Hajdarův hlas zněl zlobně, podrážděně.

„Mýlíš se, Hajdare,“ uklidňoval ho Akbar. „Nesmíš takto mluvit o mahárádžovi…“

„Zapomíná na nás ve svém paláci v Bhagavápuru!“ řekl ostře Hajdar.

„Nezapomíná na nic!“ okřikl ho Akbar a zvýšil také hlas. „Obviňuješ bez důkazů…“

Hajdar odpověděl:

„Angličané se připravují na útok. Možná, že za tři dny právě tady s nimi budeme bojovat. Ví to vůbec mahárádža?“

„Ví,“ řekl Akbar pevně. „Ví, tak jako vždycky všechno o Angličanech věděl.“

„Když to ví, tak proč tu tedy není s námi?“ řekl Hajdar.

Korkorán rozhrnul oponu u vchodu do stanu a stanul přímo před Hajdarem.

„Kdo říká, že nejsem s vámi, Hajdare?“ otázal se a obloukem ukázal rukou po přítomných. Všichni vyskočili, postavili se do pozoru a potom se vrhli před mahárádžou tváří k zemi s dlaněmi obrácenými vzhůru. „Všichni mě vidí!“

„Milost, pane můj, ušetřte mého života!11 prosil se staženým hrdlem Hajdar. Měl za to, že Korkorán okamžitě nařídí, aby ho narazili na kůl a umučili k smrti.

Korkorán pokynul rukou: „Vstaňte!“

Pak se obrátil k Hajdarovi:

„Máš pravdu. Špatný velitel, který ve chvíli boje není se svým vojskem. Ale řekni mi: vzdaloval jsem se někdy boje, vyhýbal jsem se bitvě?“

„Ne… ne… pane… jak bych si mohl něco takového myslit, pane?“ koktal Hajdar.

„Nebo o mně pochybuješ?“ zvýšil Korkorán hlas.

„Nikdy, pane!“ vykřikl Hajdar a znovu se vrhl k zemi.

„Dobrá,“ pokynul Korkorán rukou, aby zase povstal. „Kdybys o mně pochyboval, zasloužil bys smrt. Ale proč jsi mě tedy obviňoval, když jsi neměl důkazy?“

Hajdar mlčel.

„Pro tentokrát ti dávám milost,“ řekl Korkorán. „Ale potrestat tě přece musím: Překládám tě k vnitrozemskému pluku posádky v Bhagavápuru. Na hranicích mohu potřebovat jenom důstojníky, kteří o mně nezapochybují ani na okamžik!“

Třesoucí se Hajdar se mlčky uklonil a ihned odešel.

Potom Korkorán požádal Akbara, aby mu řekl, jaká je nálada ve vojsku, jaké je zásobování, jak daleko pokročily přípravy. Byl spokojen, když ho vojáci, mezi nimiž se jakýmsi záhadným způsobem ihned roznesla zvěst o mahárádžově zázračném objevení, přivítali radostným voláním:

„Ať žije sáhab Korkorán, ať žije nástupce Hólkarův!“

Vojáci by byli stáli s planoucími pochodněmi v rukou kolem Korkoránova stanu až do rána, kdyby je nebyl Korkorán poslal zpátky na místa.

„Děkuji vám, děti, za přivítání,“ řekl dojat. „Ale ty pochodně raději zhasněte! Což kdyby se potuloval po okolí nějaký Angličan a uviděl je? Měl by tu světlo, že by mohl spočítat i všechna děla jako ve dne. Nezapomínejte: opatrnosti nikdy nezbývá! A teď si jděte odpočinout!“

Vojáci se ihned rozešli. Všichni považovali mahárádžovo objevení za hotový zázrak. Vždyť žádná hlídka neviděla, že by se byl blížil k táboru. A to jen posílilo domněnku, že Korkorán je devátým vtělením boha Višnu na zemi. Všichni, od velícího generála Akbara až po poslední hlídku, byli teď naplněni důvěrou ve vítězství v nastávajícím boji proti Angličanům. A když mahárádža odmítl doprovod a řekl velícímu generálovi, že ještě zítra bude zpátky v Bhagavápuru, byli v nitru přesvědčeni, že Korkorán poručí samému větru, aby ho přenesl do hlavního města.

V baloně přivítal Quaterquem bratrance slovy údivu:

„Co se to dělo v tvém táboře? Pořádal jsi snad pochodňový průvod?“

„Ne, ne,“ smál se Korkorán. „To moji Maráthové mi chtěli ukázat, že ve mne mají důvěru.“

„Tvoji Maráthové! Jen aby ses v nich nezklamal! Možná, že jednoho dne tě některý z nich zastřelí ranou zezadu.“

„Zatím se toho spíš obávám od Angličanů!“ řekl Korkorán. „Nejsou ostatně tak daleko. Můj věrný Akbar mi řekl, že jejich tábor je třiadvacet mil odtud.“

Balon zvolna stoupal vzhůru. Quaterquem stál už u řídicích přístrojů a sledoval zase krajinu dole.

„Budeme tam co nevidět,“ zabručel.

Korkorán mlčky přikývl a zadíval se opět na stříbrný proužek řeky, klikatící se mezi úbočími strmých svahů. V hladině řeky se odrážely hvězdy a z dálky sem zněly hlasy džungle – řev tygra, troubení slonů, skřehotání ptáků vyrušených ze spánku. Bylo ticho. Vál vlahý, mírný větřík.

Letěli už hezkou chvíli. Pojednou zaslechli tlumený smích sluhy Akažu. Černoch pozoroval cosi v tmavém koutu kabiny.

„Co je, Akažu?“ zeptal se Quaterquem. „Čemu se směješ?“

„Ach pane Quaterquem,“ rozesmál se Akažu nahlas, „vy se nehněvat, ale také se smát, až to vědět. Akažu být dobrý černoch a provést veselý kousek!“

Uchopil jakýsi balík, který ležel v temném koutě kabiny. Ani Korkorán, ani Quaterquem si ho dosud nevšimli. Přivlekl jej se smíchem ke Quaterquemovi. Podivný balík sebou zmítal a házel. Korkorán přiskočil blíže s lampou a tu k svému podivu uviděl v jejím světle – Bábura! Měl zacpaná ústa a ruce spoutány za zády, ale nohy, které měl rovněž svázány silným provazem, podařilo se mu už mocným trhnutím vyprostit.

„Bábur!“ zvolal udiveně Korkorán.

Quaterquem udeřil přísně na černocha:

„Kde jsi ulovil tuhle kořist, Akažu?“

Akažu se přestal smát:

„Já vysvětlit, pan Quaterquem, Bábur dobrá kořist, ne zlá.“

„Snad se« nechtěl Bábur tajně dostat do našeho balonu?“ vyptával se Korkorán. „V tom případě ho ihned shoď! Dávám milost jenom jednou!“

„Ne, tak nebýt to,“ odporoval Akažu. „Já vidět zápasit Báburu s Doublefacem. Já velmi se smát, jak on umět vrhat provaz. Já proto chtít, aby Bábur mě to naučit. Proti Angličanům dobrá věc! Bábur být nezdvořilý, nechtít nic naučit. Já domlouvat, já dobrý černoch, nezlý, ale Bábur pořád nechtít. Tak já srazit Bábura jednou ranou pěstí a Bábur vstát a chtít kousat a škrábat a potom trhat vlasy mně a řvát. Já moc hodný velice, ale to nechtít snášet, vzít Báburovi provaz a svázat mu ruky a nohy a dát ho do balonu, aby ho přinést Nini – manželce. Bábur potom být její sluha!“

„Nini?“ podivil se Quaterquem. „Tys chtěl přivést své ženě sluhu? A proč jsi dával Bábura do balonu?“

Akažu se zatvářil nešťastně:

„Já myslet, že my jet na náš ostrov, pan Quaterquem.“

„Aby tě husa kopla!“ zlobil se Quaterquem. „Co si s ním teď počneme? Vyhodit ho nemůžeme, když se sem dostal proti své vůli. A kdo ho má hlídat celou cestu!“

Akažu se tvářil zkroušeně a pozoroval po očku Bábura. Ten se díval pozorně na Quaterquema a Korkorána. Oba mluvili s černochem francouzsky a Bábur ovšem nerozuměl ani slovo. Ale tolik z výrazů jejich tváří vytušil, že je oba jeho přítomnost velmi mrzí.

Korkorán si rozpačitě mnul bradu a díval se kamsi do neurčita.

„Rozvaž mu pouta,“ řekl posléze Akažuovi. Černoch váhal.

„Pane,“ řekl hlasem, v kterém zaznívala obava, a otáčel se po Báburovi, „ne dobrá věc být osvobodit Bábura. Bábur zlý, Bábur kousat. Až být Akažu obrácený zády, on ho zapíchnout nožem jako psa.“

„Aspoň budeš mít pro podruhé poučení!“ řekl Quaterquem. „Aby tě zas nenapadlo vzít někoho tajně do balonu. Dělej, co ti řekl Korkorán!“

Akažu s těžkým srdcem poslechl. Sotva Bábur ucítil, že má uvolněná pouta, vrhl se Korkoránovi k nohám.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se Korkorán, protože chtěl zjistit, bylo-li všechno tak, jak vyprávěl Akažu.

Báburovo vylíčení příběhu se zcela shodovalo s tím, co před chvílí říkal Akažu. Když domluvil, zeptal se ho Korkorán:

„Budeme tě ovšem muset vysadit na zem. Co budeš dělat potom?“

„Pane,“ odpověděl Bábur a podíval se klidně Korkoránovi do očí, „co jiného bych měl dělat než to, co jsem dělal až dosud?“

„To znamená… budeš zase přepadávat pocestné a olupovat je?“

Přisvědčil.

„Uvědomuješ si, že tě dám hned pověsit, jestli tě moji lidé při něčem takovém dopadnou?“

„Pane, v mém věku člověk těžko mění povolání. Bude mi už padesát. Čím jiným bych se ještě mohl stát v těch letech?“ Na chvíli se odmlčel a dodal: „Ale já nechci zůstat ve vaší zemi. Půjdu do Bombaje, tam mě ještě tak neznají.“

„Máš strach před smrtí?“

„Já? Já že mám strach vejít do lůna Brahmy, otce všech tvorů? To může tvrdit jen ten, kdo mě nezná.“

Usmíval se sebevědomě a rozhlížel se kolem sebe. Pak najednou bleskurychle vytáhl Akažuovi z opasku nůž a jedním kmitem jej zarazil do svého stehna. Krev se vyřinula plným proudem a v mžiku zbarvila podlahu.

„Co to děláš!“ vykřikl Korkorán a vzal mu nůž z ruky.

„Čeho se hrozíte, pane?“ podivil se Bábur. „V Banárasu jsem si na trhu vrazil nejméně dvacetkrát ostrou kovovou jehlici do boku, abych si získal pověst jako fakír a abych si vydělal několik rupií na živobytí. Nevšiml jste si, kolik ran mám na těle?“

Přijal však od černého Akažu ručník a snažil se jím zastavit prýštící krev. Bílé plátno v mžiku prosáklo a zbarvilo se rudou krví. Akažu na ně poulil oči a šeptal Quaterquemovi:

„Hrozný to být člověk, pane! Nejlépe shodit ho dolů a nikam ho nebrat na náš ostrov.“

Korkorán si založil ruce na prsou a podíval se Báburovi zpříma do očí:

„Chtěl by sis vydělat nějaké rupie? Tolik rupií, aby ti to stačilo na pohodlný život až do smrti? A ještě by ses při tom mohl pomstít Angličanům…“

Bábur se zasmál a v očích mu šlehl záblesk tygří dravosti:

„Když jde o pomstu na Angličanech, jsou rupie zbytečné.“

„Snad,“ odpověděl suše Korkorán. „Ale já je pro jistotu také přidám. Přijímáš?“

Bábur přikývl. Korkorán mu podal malou koženou taštičku:

„Tady máš zálohu – zatím dva tisíce rupií. Nu ber, ber…“ dodal netrpělivě.

Bábur se zaraženě díval na Korkorána, jako by nemohl uvěřit svým očím. Přejel si rukou čelo a pak natáhl chvějící se ruku po taštičce. Ale hned zase ji spustil a schoval obě ruce za zády.

„Ne, pane! Nepřijmu od vás nic, dokud jsem vám neprokázal službu. Ale říkám, že od té doby, co Višnu vyšel z lůna Brahmy a Šiva z boha Višnu, nebylo na zemi šlechetnějšího člověka, než jste vy! Máte právo mě trestat, a jednáte se mnou jako s tím, kterému jsme všechno odpustili. Ano, lhal jsem a olupoval jsem a zabíjel a falešně jsem přísahal. Klenba nebeská by se měla na mne zřítit a pohřbít mě pod svými troskami. Ale vy, pane, mi podáváte ruku a pozvedáte mě z prachu. Jsem váš, pane. Do nynějška Bábur neznal žádného pána, ale od této chvíle jste jím vy, pane.“

„Korkoráne! Jak si mám tohle vysvětlit!“ zvolal ohromený Quaterquem.

„Tygr poznal svého pána. Teď bude můj, znám to,“ odpověděl Korkorán francouzky, aby tomu Bábur nerozuměl. Potom se obrátil k Báburovi a podal mu ruku:

„Dobrá, Bábure. Přijímám – a doufám.“

„Jako Jiskra, jako Jiskra…“ bručel Quaterquem, který stále nemohl pochopit, jak je možné, že Bábur zkrotl před Korkoránem jako beránek. Ale neměl čas dlouho o tom rozvažovat. Dole pod balonem se vynořilo návrší s prvními stany a na nich vlály anglické vojenské vlajky.

„Jsme nad táborem,“ řekl Korkorán bratranci.

Balon začal pomalu klesat k zemi.

„Poslyš, Bábure,“ kývl na Inda Korkorán. „Chtěl bych, aby ses vypravil do anglického tábora. Chci, abys odtud..

Nocí zněl jejich šepot.

Když hlasy umlkly, podal Korkorán Báburovi ruku. A za hodinu Bábur spěchal k táboru Angličanů.

Anglické ležení bylo rozloženo po celé plošině hory.

Osmnáct tisíc Evropanů tvořilo hlavní jádro armády, která tu ležela připravena vyrazit proti Maráthům. Na pravém křídle tábora bylo šest tisíc sikhů, na levém čtyři tisíce mužů horského vojska z Nepálu. Angličané byli uprostřed. Pluky sipáhiů, které se tak špatně osvědčily při poslední výpravě proti Bhagavápuru, neměly se tohoto tažení zúčastnit vůbec.

V čele výpravy stál Korkoránův dávný protivník plukovník Barclay.

Jenže už nebyl plukovníkem, ale generálem. Za rázný postup proti vzbouřeným sipáhiům dostalo se mu nejvyššího uznání. Když náčelník generálního štábu anglických vojsk v Indii navrhoval jeho povýšení, odůvodňoval svůj návrh v dopise lordu Braddockovi takto: „Postupoval s obdivuhodnou vojenskou řízností a vzbouřence věšel s největší rozhodností, takže stromy podél hlavních cest byly ověšeny více potrestanými zrádci, než na nich viselo plodů.“ Zkrátka, John Barclay byl neoblomný muž, přesvědčený pevně, že svět je stvořen jen pro anglické gentlemany a zbytek lidského rodu že je dobrý leda k tomu, aby jim čistil obuv.

Bylo po půlnoci. Barclay se právě chystal, že se uloží na polní lůžko. Byl s dnešním dnem spokojen. Oddíly byly ve výborné náladě, všechny přípravy šly hladce a bez nejmenších závad podle vypracovaného plánu a kromě toho se mu podařilo sestavit konečné znění provolání, jímž se obracela anglická vláda na maráthský lid. Napsal je nejlepším slohem, přizpůsobeným květnatému slohu, jaký Indové podle jeho názoru nade všecko milují. Dával v něm všem poddaným Hólkarova knížetství na vědomí, že anglická vláda se rozhodla ve své vysoké moudrosti osvobodit Maráthy z jařma uchvatitele Korkorána, který se Hólkarovy říše zmocnil lstí, podvodem a násilím. Za pět dní měla být s provoláním seznámena celá země. To bylo datum, kdy anglická armáda, silná a dobře připravená jako ještě žádná předtím, vtrhne bez vypovězení nepřátelství na území Korkoránova knížetství.

Generál Barclay ležel na lůžku a pročítal už po třetí své provolání. Četl, ale nevnímal smysl slov. Očima přelétával slova a řádky, a v duchu byl jinde. Byl si jist, že tentokrát dobude Bhagavápuru. Korkorán bude jistě překvapen nečekaným útokem. Ostatně možná – Barclay byl zpraven o činnosti Doublefacea v knížecím paláci – možná, že už bude Korkorán mrtev a anglické vojsko se nesetká s žádným odporem. To znamená, že Barclay připojí k anglickým državám nové rozsáhlé území – jako Clive, jako Hastings, jako Wellesley. Dostane podíl na kořisti, jistě ne menší než takové tři čtyři miliony rupií. S takovým jménem a s takovým jměním se stane přinejmenším členem horní sněmovny a váženou osobností veřejného života. Koupí si někde poblíž Londýna krásné venkovské sídlo s pěknou honitbou, s lesy, poli a lukami. Bude odpočívat, bude se věnovat chovu koní, bude…

Zprostřed nejkrásnějšího snění vytrhl generála hluk před stanem. Barclay se opřel na lůžku o lokty a zamračil se. Kdo se to opovažuje vyrušovat ho ještě po půlnoci!

Před stanem bylo slyšet nářek nějakého Inda.

„Pane, pane, pane,“ skučel hlas, „chci mluvit s generálem, pusťte mě k němu…“

Barclay rozeznal hlas svého pobočníka:

„Pssst! Nekřič a řekni, co mu chceš!“

„To mohu říci jen generálovi!“

„Přijď tedy zítra!“

„Zítra!“ zaskučel hlas. „Zítra může být už pozdě!“

Venku se strhl hluk, jako když spolu zápasí dva lidé. Potom zazněl pobočníkův hlas ostře:

„Haló! Dva muži ke mně! Odveďte toho člověka a dejte na něho do zítřka pozor!“

„Zítra budete možná všichni mrtvi!“ vykřikl zoufale neznámý Ind. Potom se ozvala tupá rána, zaúpění a bylo ticho.

Barclay vyskočil z lože, vklouzl do domácích střevíců, které s sebou vozil všude na všech válečných taženích, a udeřil na gong.

„Dyce,“ řekl svému indickému sluhovi, který se ihned objevil, „co se stalo venku? Proč ten hluk?“

„Nějaký muž tam ztropil povyk a chtěl vyrušit Vaši Urozenost ze spánku pod záminkou, že nese důležité zprávy. Major Richardson to nechtěl dovolit a srazil ho pěstí k zemi.“

„Zavolej Richardsona!“

Pobočník byl mladý člověk, plný služební horlivosti a ctižádosti zalíbit se svému veliteli. V mžiku stál před generálem napjat jako struna a hlásil se mu v předepsaném přísném pozoru.

„Slyšel jsem venku nějaký hluk. Kde je ten člověk, s nímž jste mluvil?“

„Odevzdal jsem ho stráži, pane generále,“ řekl Richardson. Chtěl pokračovat a vysvětlit, jak se to zběhlo, ale generál ho netrpělivým posunkem umlčel:

„Proč jste mi to sám nehlásil?“

„Pane generále, neodvažoval jsem se rušit váš spánek. Jsem ostatně přesvědčen…“

„Nepostupoval jste správně!“ řekl Barclay suše. „Přiveďte mi toho člověka! A pamatujte si, že zprávy, které získáme před útokem, jsou nejcennější!“

Richardson zasalutoval a všecek mrzut šel pro Inda.

Za pět minut stál před generálem asi pětapadesátiletý dlouhý hubený člověk ve zchátralém oděvu, s tváří svědčící o síle Richardsonových pěstí, a s krvácející ranou ve stehně, kterou měl ovázánu ručníkem. Byl to Bábur.

Klesl před anglickým velitelem na kolena a s očima sklopenýma k zemi čekal, až jej Barclay osloví.

„Kdo jsi?“ zeptal se generál.

„Chudý obchodník, který chodí za vojsky a prodává vojákům rýži, sůl, maso a cibuli, pane generále!“

„Jak se jmenuješ?“

„Bábur.“

„Cos mi chtěl? Proč sis přál se mnou mluvit teď v noci?“

„Přišel jsem vás varovat, pane generále, a snad zachránit. Ale pan major to nechtěl dovolit a vyrazil mi hned dva zuby.“

Ind ukázal na zakrvavená ústa a vytáhl šátek, v němž skutečně byly dva jeho zuby. Barclay mávl rukou:

„Dobře, dobře, zaplatím ti za tvou bolest. Ovšem – jestli mluvíš pravdu! Před čím mě chceš zachránit?“

„Před zradou, pane.“

„Kdo nás zradil?“

„Sikhové,“ řekl Bábur.

„Sikhové…?“ zapochyboval Barclay. „Jak to víš?“

„Byl jsem v jejich táboře a slyšel jsem, jak se domlouvají. Všichni jejich důstojníci jsou podplaceni.“

„Kým?“

„Mahárádžou Korkoránem!“

Generál se znepokojeně zamračil.

„Víš, kde je teď mahárádža?“ zeptal se.

„Nevím, pane. Ale slyšel jsem, jak si dva sikhové povídali, že Korkorán je se svou jízdou na cestě do Bombaje – prý tři míle odtud…“

„Hrome!“ uklouzlo Barclayovi. To byla znepokojující zpráva. Generál se ostře zadíval na Inda – ale jeho tvář byla jako z kamene a generál z ní nemohl vyčíst nic, leč snad to, že Ind má před ním strach. Ne, ne – zdálo se, že ten ubohý kupčík mluví pravdu.

„Řekneš mi jména všech zrádců.“

„Ano, pane,“ souhlasil Ind, „ale nemáte mnoho času, abyste učinil opatření na svou záchranu. Vzpoura může vypuknout každou chvíli!“

„Richardsone!“ pokynul generál pobočníkovi. „Tohoto člověka dáš střežit. Pro všechny anglické pluky nařizuji okamžitou pohotovost. Chystá-li se proti nám skutečně zrada, dáme jim poučení, že na to bude celá Indie dlouho vzpomínat!“

„Rozkaz!“

Richardson zasalutoval a ukázal Báburovi k východu. Šli spolu tichým, spícím táborem. Jejich kroky zněly dunivě temnou nocí. Richardson chvílemi pobídl štulcem Bábura k rychlejší chůzi. Zastavili se u stanu, před nímž přecházel voják s puškou na rameni. Voják vzdal zbraní předepsanou poctu důstojníkovi. Richardson pokynul rukou a –

„Hoří! Hoří!“

Táborem se rozlehl křik a současně na několika stranách vyšlehl vysoký sloup ohně. Vzápětí se ozvaly bubny a zavřeštěly trubky, svolávající vojáky do zbraně. Po cestách mezi stany, ozářenými červenou září plamenů, míhaly se ubíhající postavy jezdců, pěšáků i dělostřelců. Hnali se úprkem na svá stanoviště. Nevěděli ještě, proti jakému nepříteli je volají polnice do zbraně.

Nejmohutněji zuřil oheň v té části, kde byly vozy se zásobami a vozy markytánů, doprovázejících vojsko. Také zbrojní sklady byly zachváceny požárem. Vozy se střelivem, zejména s dělostřeleckými náboji, vybuchovaly s ohlušujícím rachotem, a vojáci, kteří je měli střežit, prchali před výbuchy s voláním:

„Zrada! Zrada!“

Jediný generál Barclay zachoval klid a rozvahu uprostřed obecného zmatku. Snažil se, aby aspoň anglickou pěchotu shromáždil a uspořádal, když se dělostřelectvo rozprchlo a promísilo tak, že nebylo možné v tomto divokém nepořádku je sešikovat. Ale ani to se mu nepodařilo. Vybuchující dělové náboje a šrapnely začaly ohrožovat oddíly sikhů a Gurkhů. Ti se ovšem domnívali, že Barclay nařídil, aby je evropské pluky postřílely. Odpověděli palbou do nic netušících Angličanů. Teprve když zasáhla anglická jízda, podařilo se zahnat oddíly domorodých vojsk do okolních luk a lesů. Ale ztráty Angličanů, způsobené zmatkem, střelbou, ohněm, byly velké.

Ještě večer velel Barclay armádě připravené vyrazit k zničujícímu útoku. Ráno, když se rozednilo a mezi spáleništěm procházely hlídky, zjišťující rozsah zkázy, byly to už jen trosky výzbroje a zbytky oddílů, s kterými se nemohl odvážit ani větší pohraniční bitvy.

Barclay seděl tou dobou na pahorku nad ležením a přijímal hlášení podřízených velitelů. Bledý pobočník major Richardson po jeho boku zapisoval jejich zprávy.

„Richardsone!“ obrátil se Barclay k majorovi. „Předveďte mi toho Inda, který nás přišel varovat! Mám podezření, že ten chlap je s tím vším v nějaké spojitosti…“

„Pane generále… stala se nepříjemná věc… ten člověk využil zmatku a uprchl.“

Generál Barclay mlčky pozoroval Richardsona a pak, stěží ovládaje hněv, procedil mezi zuby:

„Mám to pobočníka hlupáka k pohledání!“

Ale to už byl Bábur na cestě do Bhagavápuru, aby si dal vyplatit odměnu, kterou mu nabídl Korkorán – padesát tisíc rupií.

KAPITOLA DVACÁTÁ

v níž se popisuje rozloučení René Korkorána s bratrancem Quaterquemem, jakož i zuřivý zápas mezi Jiskrou, Bleskem a Sindhijou.

ZA týden pak stál na zahradě Hólkarova paláce v Bhagavápuru balon Yvese Quaterquema – tentokrát už připraven k odletu.

Korkoránův bratranec a jeho manželka se loučili srdečně se svými hostiteli; Alice přitom stěží zadržovala slzy. Za těch několik dní se obě ženy upřímně spřátelily. Síta stále objímala Alici, a když se přiblížila opravdu poslední chvíle, kdy se měly rozloučit, vsunula jí do ruky malou skřínku ze vzácného santalového a ebenového dřeva s ozdobami z tepané mosazi. Byl v ní dárek přítelkyni – zářící briliantový náhrdelník.

„Prosím vás, Alice,“ řekla dojatým hlasem, „přijměte to na památku ode mne. Je to náhrdelník, který prý patřil kdysi nejkrásnější ženě v Indii Núrmaharí. Můj praděd jej získal od jejího vnuka a já jej mohu věnovat jen tomu, koho si velmi vážím.“

Alice byla dojata. Bránila se nejdříve přijmout dar tak nesmírné ceny, ale Síta na ni upřela své tmavé oči a řekla:

„Prosím vás, Alice, přijměte jej! Dávám jej z lásky, protože vím, že ve vašich rukou bude jako v mých.“

„Ale jeho cena…“

Síta zavrtěla hlavou:

„Zvítězí-li Korkorán, nebudu potřebovat takové poklady, Alice. A jestliže bude poražen, ani já to nepřežiji!“

„Drahá Síto,“ vmísil se rychle do hovoru Yves Quaterquem, „proč by měl být Korkorán poražen? Teď, když Barclay musí shánět znovu dohromady svou armádu, dají si Angličané hodně dlouho pokoj! Síto, René – dost už o tom. Platí, co jsme si umluvili. Přijedeme pro vás a pojedete s námi na ostrov Quaterquem. Odpočinete si od Angličanů, René se mnou bude chodit na lov… a vůbec: těším se na shledání!“

„Připravím pro vás zatím dům,“ řekla Alice a stiskla Korkoránovi ruku.

Quaterquem se zatvářil nešťastně: „Bhagavápurský palác to ovšem nebude, René, s tím se musíš smířit!“

„Doufám, že to nějak vydržím,“ zasmál se Korkorán a podal bratranci na rozloučenou pravici. „Ale nevěřím, že se Angličané jen tak lehce vzdají svých záměrů,“ dodal tiše, aby to neslyšely obě ženy, které se zatím naposled objaly a políbily. „A proto jsem tě chtěl ještě o něco poprosit, milý bratranče,“ pokračoval. „Hleď, v této skřínce jsou drahokamy z pokladu nebožtíka Hólkara. Mají jistě cenu nejméně patnácti milionů rupií. Je to dědictví našeho malého Ráma. Kdyby se mně a Sítě něco stalo, postarej se o něho!“

Quaterquem přijal skřínku a stiskl ještě jednou Korkoránovi ruku.

„Udělám všechno, co bude v mých silách!“ řekl pevně.

Oba muži se jeden druhému zadívali zpříma do očí a pak už Quaterquem a Akažu pomohli Alici nastoupit do balonu. Přiblížila se chvíle odletu.

Korkorán zvedl ruku na pozdrav.

Balon začal zvolna stoupat.

Quaterquem mával na rozloučenou oběma rukama a volal dolů na své přátele. Stáli tam se zakloněnými hlavami a pozorovali vznášející se balon:

„Přijedu pro vás co nejdříve! Kolem patnáctého března jsem tu! Buďte zdrávi – a na shledanou!“

„Na shledanou!“ odpovídali Korkorán i Síta a oba se dívali za balonem do jasné modře oblohy tak dlouho, až se z balonu stala malá, rychle uplývající tečka a ta zmizela kdesi za horami.

„Pojďme,“ řekl Korkorán. „Čeká mě Sugrív se zprávami.“

Několik kroků šli mlčky vedle sebe. Tu se ozvalo mohutné tygří zařvání a vzápětí podrážděný sloní ryk.

„Jiskra!“ zvolal Korkorán.

„Sindhija!“ vykřikla současně Síta a oba rychle vykročili směrem, odkud se znovu ozývalo bojovné řičení zvířat.

Ano, byli to oni. Jiskra, Sindhija a také Blesk a dokonce malý Bělohřívek. A způsobil to nepochybně Blesk. Šel jenom nerad s Jiskrou do Korkoránova paláce a tu se ke všemu ještě setkal s dalším tvorem, ke kterému cítil zášť. Nemohl Sindhijovi zapomenout, jak po něm vrhl kámen, když přiskočil na pomoc Jiskře, aby jí pomohl uniknout z nedůstojného Korkoránova vězení. Blesk nezapomínal a čekal na vhodnou chvíli k pomstě. Dnes, kdy byl Korkorán zaujat odjezdem svého bratrance, usmyslil si Blesk, že Sindhiju trochu potrápí.

Bylo to na jednom nádvoří Hólkarova paláce. Jiskra odpočívala ve stínu pinií a Sindhija, jak se zdálo, napůl spal, opřen zády o zeď paláce. Blesk ho obešel, zastavil se po jeho boku a zařval. Nebylo to obyčejné zařvání. V řeči tygrů to znamenalo, že Jiskře říká:

„Má milá Jiskro, krasavice, pohled na tuto neohrabanou horu masa. Viděla jsi už někdy něco obludnějšího, nešikovnějšího a hloupějšího? Kdekdo má toho tvora za hlupáka. Lidé mu dávají na hřbet nejtěžší břemena. Víš, že i osel, který není považován za nejmoudřejší zvíře, někdy se vzepře a odmítne sloužit a poslouchat! Ale tenhle? Naparuje se, tváří se, jako by byl první ze všech zvířat, a přitom není nic než zašpiněný otrok. Fuj! Hnusí se mi! Je mi odporný!“

Jiskra vstala, přiblížila se k Sindhijovi s druhé strany a přisvědčila:

„Milý příteli, drahý Blesku, můj krasavče, vyjadřuješ se velmi vtipně a správně. Jaký máš postřeh! Ano, ten Sindhija vypadá skutečně jako kus hrubého dřeva, špatně otesaného tesařskou sekyrou! A jak má špinavou kůži! Upozorňuji tě na jeho směšnou nemotornou hlavu a hlavně na jeho břicho. Ale nohy – to je ještě směšnější – ty má, jak jistě dobře vidíš, tak krátké, jako by si je byl vypůjčil od siamského vepře. Divím se, jak se může takový špinavý hromotluk někomu třeba jen trochu líbit!“ Sindhija, vida, že oba tygři obcházejí kolem a chtějí s ním sehrát nějakou hru, opřel se pevněji zády o zeď paláce a přimhouřenýma očima pozoroval protivníky.

Bleska dráždil jeho klid.

„To není všechno, má milá přítelkyně!“ volal na Jiskru. „Nejhorší je, že tento patvor je nejen ošklivý břichopasný hlupák, ale k tomu ještě také zbabělec! Ano, zbabělec! Podívej se na něho! Ví dobře, co mu tady říkáme, a kdyby měl v sobě jen kapku ušlechtilé krve, tasil by proti nám svůj meč!“

„Meč?“ zařvala Jiskra. „Tím patrně míníš jeho nehorázně dlouhý nos, tak dlouhý, že by to klidně mohl být most přes řeku Gangu?“

„Ovšem! Ale co chceš od zbabělého chrapouna?“

„To jsi správně řekl, Blesku, můj krasavče! Je to zbabělý chrapoun. Ostatně to lze lehce dokázat. Podívej se na mne: skočím přes něho a nic se mi neodváží udělat!“

„Skoč, má krásná sestřičko, skoč!“

Sindhija sebou ani nehnul. Pružné Jiskřino tělo se přes něj přeneslo a dopadlo vedle Bleska.

„Výborně, milá Jiskro! Obdivuji se ti, jak jsi pružná. Ale já udělám ještě něco lepšího než ty. Přeskočila jsi toho obludného tvora na šířku, ale já, abych ti dokázal, jak je ubohý, já ho přeskočím na dél. Dávej, prosím, pozor!“

Blesk se prudce rozběhl a odrazil se vzadu za levým bokem Sindhijovým, takže se nesl přes celou délku jeho hřbetu kupředu, k slonově hlavě.

Ale neměl to dělat. Sindhija, vida Bleska, jak skáče, vztyčil chobot, hbitě jej vymrštil a polapil posměváčka ve vzduchu právě v okamžiku, kdy mu letěl nad hlavou. Zatočil jím pak ve vzduchu a vyhodil jej vysoko nad sebe, až někam do výšky druhého patra paláce.

Jiskra v té chvíli zařvala tak strašně, že ji bylo slyšet po celém Bhagavápuru. A vzápětí zařvala znovu, ještě strašlivěji.

Neboť ona i Blesk si jistě myslili, že Sindhija nechá posměváčka dopadnout na zem. Potom by se mu Blesk jistě pomstil! Ale Sindhija uchopil padajícího Bleska znovu obratně chobotem a vyhodil jej stejně vysoko. A protože stál opřen zády o zeď, Jiskra k němu nemohla. A Sindhija si pohrával s Bleskem a stále a stále si ho vyhazoval nad hlavu.

Blesk putoval vzduchem a vyl, prosil, škemral:

„Jiskro, má drahá přítelkyně, což nevidíš, co se přihodilo? Chceš mě nechat zahynout? Přispěj mi, prosím, na pomoc!“ Jiskra se rychle rozhodla. Sebrala všechnu sílu, rozběhla se a ohromným skokem se vrhla na slonovu šíji a začala rvát svými zuby Sindhijovo pravé ucho.

Sindhija zařval bolestí. Hned nechal Bleska padnout na zem a snažil se dosáhnout chobotem Jiskru a setřást ji se sebe. Rozzuřená tygřice nepovolila. Blesk, jen na okamžik omráčený, rychle se vzpamatoval, zuřivě se vrhl na Sindhiju s druhé strany a začal hrýzt jeho levé ucho.

Sindhija hned sípěl, hned řval bolestí. Z ucha mu tekla proudem krev, stékala mu do očí, takže už dobře neviděl své nepřátele, ohlušoval ho řev obou rozdrážděných tygrů, nevěděl, co dělat, a tak jenom pobíhal kolem dokola po nádvoří, bolestí zbaven smyslů. Konečně už neviděl jiného východiska: mrštil sebou na zem, aby rozdrtil tygry vahou svého těla. Bystrá Jiskra se nedala nenadálým protiútokem překvapit. Pustila včas Sindhijovo ucho a uskočila a také Blesk, upozorněný Jiskrou, měl ještě dost času, aby se vydral zpod zuřícího slona.

Nastalo krátké příměří. Obě strany se bedlivě pozorovaly a sbíraly síly k rozhodnému boji. Tygři leželi přikrčeni při zemi, prudce oddychovali a přimhouřenýma očima sledovali slona. Ten znovu zaujal válečné postavení při zdi a bojovně mával ve vzduchu vztyčeným chobotem.

Ale útok přišel s jiné strany.

Bělohřívek stál po celou dobu opodál na rampě a teprve nyní se rozhodl přispět matce na pomoc. Jak to předtím viděl u Jiskry, skrčil se, jako ona zařval, skočil Sindhijovi na hřbet a zaryl mu drápy a zuby do jeho tvrdé kůže. Sindhija se rozlítil. Ohnal se chobotem a v mžiku polapil Bělohřívka. Zatočil jím dvakrát ve vzduchu a žalostně kníkajícího Jiskřina syna hodil prudce před sebe proti zdi. Kdyby pohotová Jiskra nebyla zachytila Bělohřívka v letu, byl by svou odvahu jistě zaplatil životem.

Sindhija věděl, že teď půjde do tuhého. Vytrhl z brány těžkou železnou tyč, která sloužila k zavírání dveří, a hotovil se k novému boji.

Tygři však neútočili.

Na terasovitém schodišti, vedoucím z nádvoří na cestu ke knížecímu parku, objevil se Korkorán se Sítou.

„Jiskro!“ – „Sindhijo!“ zvolali současně.

Blesk je spatřil první a hned upozornil Jiskru:

„Pozor, má milá přítelkyně! Přichází váš bílý přítel, kterého si tak vážíte, ačkoliv já sám nevím dobře proč. Přerušme zápas s tím ohavným nemotorou a chovejme se tak, jako by se tu vůbec nic bylo nestalo.“

Korkorán se však nedal oklamat. Přiběhl k tygrům a přísně oslovil Jiskru:

„Co to vidím, Jiskro? Jak si to počínáte za mé nepřítomnosti se svým přítelem Bleskem? Za mými zády vyvoláváte rvačky?“

Síta mezitím nařídila Sindhijovi, aby odhodil železnou tyč, a stejně přísně se ho vyptávala:

„Sindhijo, ty se chceš chovat jako rváč? Co znamená ta železná tyč?“

Slon zahanbeně položil tyč k nohám své velitelky. Pohyby chobotu však výmluvně naznačoval, že ti dva zaútočili první a že si z něho tropili posměšky, které nemohl déle snášet.

„Tak tedy oni začali rvačku?“ řekl Korkorán a Sindhija pokývl chobotem několikrát shora dolů na znamení, že tomu tak je.

„Dobrá, potrestám viníky,“ zachmuřil se Korkorán a obrátil se k tygrům: „Jiskra i Blesk budou za trest dva dny v kleci!“

Blesk zařval.

Korkorán na něho ostře pohlédl:

„Doporučuji vám, milý Blesku, abyste přijal svůj trest klidně. Nebo chcete, abych vás nechal v kleci ještě déle?“

Blesk sklonil hlavu. Nikdy plně nechápal, proč Jiskra tak vytrvale ctí tohoto člověka. Vždyť on se umí podívat do očí tak ostře, že každý nakonec před ním sklopí tvář k zemi a vykoná, co nařizuje. I on sám, před kterým přece prchalo všechno tvorstvo v džungli, z jakéhosi podivného, neodolatelného nutkání sehnul teď šíji a přidal se k Jiskře. Ta už tiše odcházela, poslušná příkazu očí toho člověka. A nejvíce Bleska zlobilo, že jeho pocit odporu k dvounohému pánu se počíná měnit v úctu.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

v níž kapitán Wodsworth vzkřikne: „Na koně!“, ale Angličané přesto ztratí bitvu.

Vypravuje se také o osudu generála Johna Spaldinga.

A příliš brzo se mělo potvrdit, že Korkorán měl pravdu, když byl přesvědčen, že Barclayův osud neodradí Angličany od nového pokusu svrhnout jeho vládu nad Maráthským knížetstvím. Nedlouho po odletu Yvese Quaterquema, přiběhl jednoho rána Sugrív všecek bledý do Korkoránovy komnaty a zděšeně oznamoval:

„Sáhabe Korkoráne, zlé noviny, špatné noviny, nejhorší noviny!“

Korkorán pohlédl klidně do jeho bledé tváře. Sugrív vypadal, jako by ho nepřítel pronásledoval až sem. Jeho oči těkaly po místnosti sem tam a v jeho ruce se chvěl svitek papíru, který odevzdával Korkoránovi.

„Klid, Sugríve!“ zahučel Korkorán a vrhl na svého ministra povzbuzující pohled. „Nic horšího než Angličané nás nemůže potkat. Nemám pravdu?“

„Jak to víte, sáhabe?“ zvolal překvapený Sugrív.

„Mluv, co víš?“ mávl netrpělivě rukou Korkorán.

„Pane, jsme zrazeni. Anglická flotila vyplula po řece Narbadě a s ní táhne podél břehů nejméně patnáct tisíc Angličanů a sipáhiů. A kromě toho Barclay se zbytky své armády má vyrazit na Bhagavápur a spojit se zde s druhým proudem anglických vojsk.“

„Barclaye se nemusíme zatím příliš obávat,“ klidnil ho Korkorán. „A co se týče té druhé armády… nu, snad ještě není nic ztraceno. Byla svedena bitva? Kladli jsme odpor? Kde došlo k boji?“

Sugrív smutně pohlédl na mahárádžu a opakoval:

„Pane – byli jsme zrazeni. Zamíndár Uzbek, který velel vojsku v pohraničním úseku, přešel s částí svých vojáků na stranu Angličanů. Ostatní vojáci byli rozprášeni a Angličané postupují do země!“

Korkoránovy oči blýskly hněvem.

„Zamíndár Uzbek!“ zvolal pobouřeně. „To udělal patrně proto, že mu Angličané nabídli v pokořeném Maráthsku úřad místodržícího. Nu, budeme si vědět i s tím rady, Sugríve!“

Tváře mu planuly. Sugrív opět poznával starého Korkorána, plného plánů a energie ve chvílích nejvyššího nebezpečenství. Přecházel rychle po místnosti a zasypával svého ministra pokyny:

„Sugríve, tuto zprávu zatím v městě nesmí nikdo znát. Bhagavápur se doví současně o zradě i o tom, jak byla ztrestána. Dáš mi okamžitě připravit koně! Pojedu k vojskům, se mnou tři oddíly mé stráže. Ty zůstaneš tady, pověřuji tě vedením všech záležitostí až do té doby, kdy se vrátím zpátky. Svěřuji ti také Sítu a Ráma. Vyjedu co nejdříve – nejpozději zítra ráno! Už jsem byl dost dlouho mahárádžou, milý Sugríve, teď se zas na chvíli vrátím do své kůže a budu kapitánem Korkoránem. Doufám, že mě mí přátelé i nepřátelé v té staré úloze poznají!“

Celý palác ožil přípravami. Dvě stě mužů Korkoránovy tělesné stráže za kratičkou chvíli stálo ozbrojeno a připraveno vyrazit proti nepříteli. Sugrív dostal poslední rozkazy. Síta a malý Rám se přišli rozloučit s Korkoránem. Korkorán planul hněvem a touhou pomstít podlou zradu.

Dva dni a dvě noci jel potom Korkorán téměř nepřetržitě vpřed. Zastavoval, jen aby si bral čerstvého, odpočinutého koně. Dva dny a dvě noci se hnal stále kupředu a svůj ozbrojený doprovod nechával daleko za sebou. Konečně třetího dne zrána narazil na první uprchlíky svého vojska. Byla to skupina vojáků vedená vyšším důstojníkem. Korkorán, všecek pokryt prachem, ale téměř neunaven i po té vysilující jízdě, postavil se jim do cesty: „Stůj!“ zvolal na důstojníka. „Kam je vedeš? Tam na té straně je nepřítel!“

Vojáci se zastavili, ale důstojník nevěnoval slovům Korkoránovým nejmenší pozornosti a chtěl jet dál.

„Nezastavíš-li okamžitě, dostaneš kulku do hlavy!“ zvolal Korkorán a v jeho ruce se zaleskl revolver.

Teprve po těchto slovech důstojník zarazil koně. Ohromen si uvědomil, že to je sám mahárádža.

„Pane,“ zakoktal, „byli jsme zrazeni. V našem táboře je zmatek! Proč jste nepřišel dříve?“

„Přicházím zrovna včas, abychom se sešikovali a vyrazili na Angličany!“ odpověděl Korkorán. „Kupředu!“

Korkoránova rozhodnost a smělost působila na všechny jako čarovný proutek. Narovnali se v sedle, sevřeli pevněji zbraně v rukou a v jejich poplašených očích se znovu objevil výraz odhodlání. Korkorán je zde! Ten, který dovedl již několikrát porazit nenáviděné Angličany, nás vede! Kupředu, kupředu!

Důstojník nelhal. V táboře vládl zmatek. Zpráva o zradě Uzbekově se rozšířila rychlostí blesku a vojsko zbavené velitelů, většinou podplacených Uzbekem a Angličany, i otřesené útoky anglické dělostřelby, hledalo spásu v útěku. První uprchly jízdní oddíly, místo aby kryly ústup pěchoty a dělostřelectva. To bylo dobře vycvičené, a jak Korkorán zjistil, stahovalo se zpět v dobrém pořádku. Všude, kde se Korkorán objevil, vojáci jej vítali nadšeným voláním: „Ať žije sáhab Korkorán, buď zdráv kníže Maráthů!“ Prostí vojáci zůstali věrni skoro všichni. Tak jako se předtím rozprchli údolím řeky Narbady, bezradní bez svých vyšších důstojníků, zoufalí z toho, že jsou opuštěni a vydáni na milost a nemilost Angličanům, tak se nyní zase rychle shromažďovali a šikovali v nové jednotky, odhodlaní a znovu naplnění sebedůvěrou. A když se v ruce Korkoránově zableskl nad znova uspořádanými oddíly jízdy památný meč, který byl kdysi majetkem nepřemožitelného Akbara, krev v žilách maráthských jezdců, pěšáků i dělostřelců začala prudčeji bít a v té chvíli si všichni byli jisti vítězstvím nad vetřelci. A jízda, vedená samým Korkoránem, vyjela odhodlaně proti útočníkům.

Angličtí husaři, kteří zasadili první ránu maráthským obranným silám, měli nepřátelské oddíly pronásledovat, ale neudělali to. Jednak jezdce i koně sužovalo nesnesitelné vedro, jednak velitelé byli přesvědčeni, že Maráthové jsou dokonale rozprášeni a že se už tak jako tak nevzchopí k protiúderu. Dali proto povel k odpočinku pro všechno mužstvo. Husaři i důstojníci odsedlali koně a rozložili se pohodlně v stinných zákoutích lesa, který se prostíral po obou stranách silnice. Důstojníci poručili indickým sluhům, aby jim připravili oběd. Na malých polních stolcích se objevovaly paštiky ze Štrasburku, láhve rýnského vína, slanina s vejci i studené puddingy. Bylo slyšet zvonění příborů, cinkot sklenic a veselý, bezstarostný hovor.

Mezi štábními důstojníky se bavili o mahárádžovi. Poručík James Churchill, mladý, statný, veselý chlapík držel v ruce sklenku s rýnským vínem a připíjel na zdar dalších bojů.

„Kapitáne Wodsworthe,“ řekl a tvářil se zklamaně, „musím vám říci, že jsem rozčarován. Bájili jste všichni o tom slavném Korkoránovi jako o kdovíjak nebezpečném protivníkovi – a zatím nevydržel ani náš první útok!“ Churchill se zasmál a jedním douškem vyprázdnil sklenku vína.

Wodsworth potřásl vážně hlavou:

„Nepodceňujte ho, milý Churchille! Korkorán má patrně hodně práce s Barclayem, a proto jsme se dosud nesetkali s žádným odporem. Ale pochybuji, že jsme ho už teď porazili. Znám ho dobře, byl jsem v Barclayově armádě, když jsme se pokoušeli dobýt po prvé Bhagavápuru, a říkám vám, že to je houževnatý odpůrce. Připravil nám tehdy horké chvíle. Tentokrát ovšem, díky našemu dobrému Uzbekovi…“

Major Mac Farlane nalil znovu důstojníkům víno do sklenek. „Pánové,“ pozvedl svou číši a přiťukl si s ostatními, „navrhuji přípitek na zdraví našeho vzácného pomocníka Uzbeka. Kéž dá Pánbůh našim protivníkům vždycky jen takové důstojníky, jako je on!“

Číše o sebe cinkly a důstojníci je vyprázdnili jedním douškem. „Rád bych věděl, kolik tisíc ten darebák dostal?“

„Myslím, že to neví ani generál Spalding. To by ti mohl říci jedině lord Braddock v Kalkatě.“

„Ach pánové,“ řekl Churchill – opíral se pohodlně o loket a díval se zamyšleně do prázdné sklenky – „víte, co bych spíš rád věděl? Kdy budeme po prvé obědvat v Bhagavápuru?“

„Neměli bychom se ukvapovat,“ zabručel Mac Farlane. „Musíme počkat na hlavní pěší voj.“

„Čekat na Spaldinga?“ ušklíbl se Churchill. „Beztoho má ten starý lakomec strach, aby se s námi nemusel dělit o mahárádžovy poklady v městě. Jinak by nedával tak opatrné rozkazy. Řekněte mi, Mac Farlane, cožpak tři pluky anglických husarů nejsou tak silné, aby potřely celou maráthskou armádu i s jejím slavným mahárádžou?“

Wodswort se chystal odpovědět, ale tu zazněla polnice. Vysoké trylky se třepetaly nad táborem a svolávaly vojsko.

„Co to znamená?“ vztyčil se Mac Farlane.

„Poplach!“ udiveně vykřikl Churchill a hbitě vyskočil. Kapitán Wodsworth se hnal ke koním, ještě v běhu si připínal pás se šavlí a křičel:

„Na koně, pánové, všichni na koně!“

Vrhli se ihned za ním, ale to už viděli, jak po silnici pádí domorodí sluhové a obchodníci, doprovázející vojsko, jak zdvíhají zděšeně ruce nad hlavu a křičí:

„Mahárádža! Je tu mahárádža Korkorán!“

Než měli angličtí jezdci čas.se vzpamatovat z překvapení, chopit se zbraní a uspořádat svoje řady, vpadla do tábora Korkoránova jízda. V čele jízdy sám Korkorán rozdával šavlí rány na všechny strany, na dvacet kroků za ním se řítili jezdci, otěže v zubech, v jedné ruce šavli, v druhé revolver.

Zazvonily palaše, třeskly první výstřely, ozvaly se výkřiky raněných.

Bitva začala.

Z počátku se vyvíjela pro Maráthy velmi příznivě. Korkorán se vrhl sám do nejprudšího ohně a tím příkladem strhl své jezdce. Překvapení Angličané zakolísali. Ale sotva uviděli, že útočníky jsou ti, které před nedávnem lehce rozprášili, uklidnili se, rychle spořádali své řady a zahájili protiútok. Rozdělili Maráthy do skupinek, každou z nich obklíčili a bez ustání na ni útočili, aby si navzájem nemohly přijít na pomoc. Sám Korkorán v zápalu boje se dostal příliš hluboko mezi anglické husary. Padl pod ním kůň. Kryt silným kmenem banánovníku, těžce se bránil dotírající přesile nepřátel. Husaři ho zřejmě chtěli dostat živého, protože nejodvážnější z nich se pokusil Korkoránovi vyrazit šavli. Ale ten mu prudkou ranou uťal pravou ruku a druhého útočníka, který se snažil přiblížit s opačné strany, omráčil ranou do lebky. „Vzdejte se, mahárádžo!“ volal další útočící Angličan. „Je nás víc! Nic se vám nestane, zaplatíte jen výkupné!“ Víc neřekl. Korkoránova čepel zasáhla jeho rameno a zkrvácený útočník klesl k zemi. Ale Korkorán už umdléval a ani na ostatních místech, jak viděl, nevedlo se Maráthům líp. A přece se mu zdálo, že tam v prvních řadách je jakýsi zmatek, že Angličané před někým ustupují. „Kdo by to mohl být?“ přemýšlel Korkorán a s vypětím všech sil bránil se novým a novým útokům nepřátelské přesily. Tu se ozvalo známé zařvání.

„Jiskro!“ zvolal Korkorán a do paží jako by mu vjela nová svěžest. „Jiskro, sem ke mně!“

Ano, byla to Jiskra. Korkorán ji zanechal v Bhagavápuru, aby zůstala u Síty a malého Ráma. Ani se s ní nerozloučil, ale jakmile Jiskra zjistila, že odešel, vydala se po jeho stopě. A Blesk, protože ji nechtěl nechat samotnou, šel s ní.

Když uviděli Angličané dva mohutné tygry, jak se vrhají jen na husary v červených kabátech a nevšímají si Maráthů, propadli znovu zmatku. Jejich řady zakolísaly, koně se plašili a jezdci na křídlech už otáčeli, aby se dostali z bitevní linie.

„Kupředu, kupředu na ty bestie!“ zvolal kapitán Wodsworth na své vojáky. „Na…“

Nedopověděl už. Bleskovy mohutné čelisti učinily konec jeho životu.

Vedle Wodswortha se bil plukovník Robinson, velitel třináctého husarského pluku. Právě když chtěl shromáždit své jezdce, aby zaútočil na Korkorána, přihnala se Jiskra a skočila mu na hrdlo. Plukovník padl mrtev k zemi.

Kruh Angličanů kolem Korkorána se uvolnil. Korkorán skočil na prvního koně, který tu pobíhal bez pána, a doprovázen Jiskrou a Bleskem, prorazil řadou Angličanů ke svým Maráthům. Angličané dostali takový strach z tygrů, že všichni překotně otáčeli koně a přidávali se ke kolísajícímu a ustupujícímu pluku.

Nad bojištěm zazněla polnice. Velitel Angličanů dal troubit k ústupu. Husaři ustupovali celkem v pořádku a při tom odráželi útoky Maráthů. Ti s radostným křikem uvítali Korkorána, když se k nim probil zpátky z anglického obklíčení. Zato sluhové, nosiči a pojízdní obchodníci, nezbytní průvodci anglického vojska v Indii, vnesli do řad ustupujících naprostý zmatek. Nakonec každý prchal na vlastní vrub, nestaral se o druhého, myslil jen na sebe, aby se dostal co nejdříve daleko odtud. Nejlépe na tom byli důstojníci, kteří měli nejrychlejší a nejvytrvalejší koně a aspoň k večeru se dostali do tábora generála Spaldinga. Ostatní hledali úkryt v lese anebo padli do zajetí Maráthů. Maráthové je na Korkoránův rozkaz až do soumraku pronásledovali a zajímali po okolí.

Když se rozhořely táborové ohně, svolal si Korkorán do svého stanu důstojníky, aby je pochválil za dnešní den a sdělil jim další plány. Nepochyboval o tom, že generál Spalding se bude vší mocí snažit, aby pomstil porážku své jízdy.

„Vidíte, přátelé,“ řekl jim na rozloučenou, „s Angličany se musíme bít tak jako dnes! Vrhněte se na ně vždy bez bázně, srdnatě – a Višnu a Šiva vám dají vítězství. Nejsme ještě u cíle, ale vykonali jsme dnes hodně!“

Když pak ve stanu osaměl, obrátil se k Jiskře a k Bleskoví, kteří tiše sledovali válečnou poradu:

„Má milá Jiskro, musím vám velice poděkovat za vaše dnešní přispění. Vyznamenala jste se! Teď to bude mezi námi zase takové, jak bývalo, není-liž pravda? Přátelství na život a na smrt!“

Pohladil Jiskru, odmlčel se a potom sáhl rukou do hřívy Bleskoví:

„A vy, Blesku, vy jste dnes ukázal, že jste rovněž znamenitý bojovník. I vy budete mým přítelem… chcete-li. Ale to vám povídám: už žádné spory se Sindhijou!“

Potom ještě jednou oba lehce pohladil a šel si lehnout na polní lůžko.

Jiskra i Blesk se položili u vchodu do jeho stanu jako dva spolehliví strážcové, jimž bylo uloženo, aby této noci bděli nad bezpečností hlavy maráthského státu.

Časně ráno ve tři hodiny vydal se Korkorán s jízdou pronásle-dovat poraženého nepřítele.

Cesta byla poseta odhozenými zbraněmi. Všude ležely mrtvoly Angličanů, koní, trosky vozů. Jen hrstce jezdců se podařilo dostat se zpět k hlavnímu voji vojska generála Spaldinga, které postupovalo pomalu vpřed. Korkorán si byl vědom toho, že proti lépe vyzbrojeným Angličanům s těmi oddíly, jež má po ruce, neměl by velké vyhlídky na vítězství. Rozhodl se tedy, že využije všech výhod, které skýtal terén. Maráthskou pěchotu umístil na návrších, porostlých křovinami a svírajících údolí řeky Narbady do úzké soutěsky. Schováni za křovisky a skalinami, ovládali odtamtud celé údolí. Dole uprostřed svahu dal Korkorán vykopat široký zákop a v něm zaujala svá místa polovina střelců. Po obou stranách řeky rozmístil baterie děl, dobře maskované stromy a keři. Sám si vybral za stanoviště skalnatý ostroh, krytý několika lesními velikány, odkud mohl dobře přehlédnout celé budoucí bojiště.

Byl to výborný plán. Generál John Spalding byl obtloustlý starší pán, jistě udatný, ale naprosto nezkušený ve způsobech válčení v Indii. Svůj dosavadní život strávil v pohodlí a míru v Anglii, na Maltě a Gibraltaru a k střelnému prachu vlastně po prvé doopravdy přičichl před dvěma dny, kdy došlo ke srážce s pohraničními oddíly Maráthů. Celá jeho válečná taktika byla jednoduchá: otřást nepřítelem silnou dělostřelbou, vyrazit na něj útokem na bodák a pronásledovat ho jízdou. A protože se mu před dvěma dny podařilo touto taktikou dobýt vítězství, považoval se nejméně za tak slavného vojevůdce, jako byl Wellington nebo Marlborough.

Podle počtu zajatců, ukořistěných po zradě Uzbekově, soudil, že nepřítel je dokonale rozprášen, a byl pevně přesvědčen, že vstoupí vítězně do Bhagavápuru dřív než generál Barclay. Když mu jakýsi indický sluha přinesl první zprávu o pohromě, jež stihla jeho husary v bitvě s Korkoránem, nechtěl té zprávě vůbec uvěřit a nebohého posla dal na místě zavřít. Nařídil, aby byl pro výstrahu zastřelen ihned, jakmile bude potvrzeno, že lhal a přinesl falešnou zprávu.

Jenže místo toho přicházeli vojáci bědní, vysílení, otrhaní, s lehkými i těžšími zraněními – a všichni hovořili stejně: anglická jízda byla potřena za nejtěžších ztrát. I poručík Churchill ze štábu, který přijel se sečnou ranou na paži, potvrdil totéž.

„Tři pluky jízdy!“ zuřil Spalding, když mu to bledý poručík, vysílený zraněním i dlouhou jízdou, smutným hlasem oznamoval. „Který osel jim velel, že se dal porazit? Kde je plukovník Robinson, aby se mi odpovídal?“

„Je mrtev, pane generále!“ odpověděl Churchill.

„Kde je major Mac Farlane?“

„Padl.“

„Kapitán Wodsworth?“

„Zahynul při protiútoku!“

Spalding ohromeně zíral na poručíka. Nešlo mu do hlavy, jak je možné, že anglická jízda byla někým – dokonce nějakými domorodci! – poražena.

„Ale jak se to mohlo stát, poručíku? Neznám příkladu pro podobnou porážku! Padli jste do nějaké léčky?“

Churchill několika slovy pověděl o průběhu bitvy.

„Nebýt mahárádži, byli Maráthové potřeni do posledního muže,“ končil.

„Jakýpak mahárádža!“ rozčílil se generál. „Pamatujte si, poručíku, že vláda Jejího vznešeného Veličenstva královny Viktorie neuznala mahárádžu maráthské říše! Dáváte to jméno ničemnému dobrodruhovi.“

Churchill se mlčky uklonil a Spalding pokračoval:

„Zítra o druhé hodině po půlnoci se dáme na pochod. V šest hodin se střetneme s mahárádžou… totiž, chci říci s nepřítelem.

V sedm jej porazíme a v devět budeme hned pokračovat v dalším postupu na Bhagavápur. Jsem rozhodnut pomstít plukovníka Robinsona a všechny naše lidi!“ Potom poručíka propustil.

Druhého dne okolo šesté hodiny ráno se anglická pěchota přiblížila k předním hlídkám Korkoránových vojsk. Strhla se krátká přestřelka a jízdní oddíly Maráthů se podle pokynů Korkoránových stáhly – jako by ustupovaly – do lesíků na svahu údolí. Maráthští dělostřelci – Korkorán nařídil, aby střílelo jen několik kusů – odpověděli třikrát nebo čtyřikrát na prudkou palbu anglických děl a potom umlkli.

Spalding byl přesvědčen, že teď přišel pravý okamžik, aby Angličané zaútočili na nepřítele přímým útokem.

„Jsou otřeseni!“ řekl sebevědomě důstojníkům svého štábu. „Zaútočíme nyní přímo na bodák!“

„Buďte opatrný, pane generále!“ ozval se Uzbek, kterého Spalding přizval k válečné poradě. „Mahárádža je nebezpečný!“

Generál Spalding odtrhl od očí polní dalekohled a pohrdavě si přeměřil zamíndára.

„Nemám ve zvyku, abych se někoho tázal na radu. Poručíku Churchille, ať pěchota zahájí útok!“

Zakrátko zazněly údolím zvuky skotských dud, rohů a píšťal. Pluky horalů v pestrých uniformách se rozvíjely do širokých řad, jako by nastupovaly k slavnostní přehlídce, a pomalu krok co krok stoupaly po svahu vzhůru. Mířily na návrší, kde v krytu mezi skalisky a křovinami stáli ukrytí Maráthové a čekali v napjatém klidu na Korkoránův povel.

Na chvíli padlo na bojiště podivné, zneklidňující ticho. Dělostřelectvo obou stran se odmlčelo. Anglické, aby pěchota mohla volně postupovat, a maráthské, aby se připravilo na zásah v pravý čas a oklamalo nepřítele.

Korkorán sešel až k první linii. Stál ukryt v zákopu a pozoroval Angličany, šplhající namáhavě do vrchu. Všichni Maráthové měli prsty na spouštích svých pušek a čekali netrpělivě na povel svého velitele.

Když byl skotský pluk na padesát kroků od maráthských zákopů, vytasil Korkorán šavli a vykřikl: „Palte!“

Patnáct set Maráthů naráz vystřelilo proti překvapeným, nic netušícím Angličanům. Patnáct set výstřelů zarachotilo a otřáslo vzduchem a vzápětí zaburácely dvě baterie – každá o dvaceti dělech – a smrtonosné krupobití střel se sneslo na útočníky.

V několika okamžicích dobrá polovina anglické pěchoty byla střelbou skosena. Ale přemoženi ještě nebyli. Zbytek nezakolísal a se zuřivým pokřikem se hnal kupředu na postavení Maráthů. „Ustoupit do boku!“ volal Korkorán. Angličané vnikli do prázdných zákopů a hnali se dál. Nečekali, že narazí ještě na druhou linii. Dva pluky horalů, ztenčené snad už jen na třetinu, hnaly se jako zuřivci dál, aby se dostaly na plošinu na návrší, odkud nepřetržitě duněla zkázonosná dělostřelecká palba. Bojovaly udatně, ale marně. Měly nepřítele v obou bocích i před sebou, nemohly ani zpět pro uzavírací palbu maráthských děl. Spalding – zoufalý, protože teprve teď si uvědomil, do jaké léčky upadl – pokusil se poslat posilu svým nejlepším plukům, krvácejícím na svahu. Nebylo to však možné. Maráthská děla utvořila za Skoty tak dokonalou palebnou přehradu, že by jí neprošla živá ani myš. A to ještě nebylo všechno! Korkorán dosud pozoroval průběh boje ze svého stanoviště. Nyní dal rozkaz jízdě, aby napadla oddíly stojící dosud dole v údolí. Angličanům hrozilo úplné obklíčení a zničení do posledního muže. Generál Spalding už nemohl dál váhat. Zbývala mu poslední naděje alespoň na částečnou záchranu: ponechat Skoty svému osudu a se zbytkem sil ustoupit… Dostat se k řece Narbadě a – co nejrychleji se nalodit…

Dvě hodiny po začátku bitvy zněl vítězný pokřik Maráthů nad celým údolím. Angličané ustupují! Nepřítel je poražen! Ženou se dolů po svahu za prchajícím nepřítelem, volají na sebe, mávají divoce rukama, v kterých drží zbraně, oči jim planou nadšením. Zmocňuje se jich sebevědomí, jehož nikdy nepoznali: cítí v sobě odvahu, pevnost a sílu vyhnat nepřítele ze své země. „Snad sám Višnu nám přišel pomoci proti těm bílým barbarům s ryšavými vousy a vlasy,“ myslí si. Křičí zuřivě, nepociťují už ani zbla úcty a strachu před těmi, které dříve pokládali v skrytu duše za nepřemožitelné, pádí za zmateně ustupujícím Spaldingem. Angličtí vojáci nestačí odrážet útoky armády, kterou před půl druhou hodinou pokládali za poraženou.

Den a noc prchali Angličané rychlými pochody, až se dostali k místu, kde kotvila na řece Narbadě flotila.

Vyčerpáni, bez naděje, hladoví, zachránili se na lodích, jež pak rychle zvedly kotvy a pluly pryč.

Ale patnáct set se jich na přeplněné lodě už nedostalo a padli do maráthského zajetí. Byl mezi nimi zrádný zamíndár Uzbek. Na břehu zanechali i mrtvolu generála Spaldinga, kterého zasáhla dělová koule do hlavy právě ve chvíli, kdy se chystal jako jeden z posledních vstoupit na loď.

Když přinesli jeho zmrzačené tělo ke Korkoránovi, poručil, aby je pochovali s vojenskými poctami.

„Ten ubožák se nevyrovnal vojevůdcovskými schopnostmi Hannibalovi ani Caesarovi, ale nakonec vydržel se svými vojáky až do konce. A vlastně smrt byla pro něho to nejlepší, co ho mohlo potkat. Nic není pro velitele vojska tak strašlivé, jako když přežije vlastní porážku!“

Ještě téhož dne večer se konal stanný soud nad Uzbekem.

„Proč jsi zradil svůj národ Angličanům?“ zněla jediná otázka Korkoránova.

Uzbek mlčel, neuměl odpovědět. Potom se vrhl Korkoránovi k nohám:

„Milost, mahárádžo! Milost! Milost!“ škemral zoufalým hlasem.

„Zastřelte ho!“ rozhodl Korkorán.

Když odváděli Uzbeka, vzpírajícího se, křičícího a žadonícího v zoufalém strachu o život, odvrátil se Korkorán a nepromluvil ani slovo, dokud neuslyšel salvu z pušek.

Potom mu přišli ohlásit, že rozsudek byl vykonán.

„Ano,“ řekl svým důstojníkům, „pamatujte si to pro výstrahu: Čím vyšší postavení zaujímá ten, kdo zradil, tím přísnější musí být jeho trest.“

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

která vypráví o smutném osudu Síty a o dopisu generála Barclaye.

Jsou v něm nabídky, jež Korkorán rázně odmítne.

PO vítězné bitvě s generálem Spaldingem dal Korkorán svolat maráthský sněm, aby mu podal zprávu o situaci v zemi.

Pět dní trvalo zasedání, vždy od sedmé hodiny do deseti hodin dopoledne, dokud nenastalo největší parno. Korkorán byl po každé vítán jásotem a provoláváním slávy. Když jel na slavnostně vystrojeném Sindhijovi, tvářícím se nesmírně vznešeně, k paláci, kde zasedal sněm, lidé se shromažďovali na bhagavápurských ulicích, klaněli se, zdravili vítězného mahárádžu, házeli mu na cestu květiny. Korkoránovu řeč vyslechli nejen všichni členové sněmovny, ale i zástupy lidu, které se shromáždily v ten den před sněmovním palácem, aby při odchodu opět pozdravily mahárádžu.

„Občané svobodného maráthského státu!“ oslovil Korkorán shromáždění. „Jsem šťasten, že před vás mohu předstoupit a podat vám dobré zprávy. Od té doby, co jsme se zde naposled sešli, popřál Brahma naší práci hojných úspěchů. Zlepšilo se hospodaření na našich polích, využíváme bohatství země pro vlastní blaho a začínáme budovat obchod a průmysl. Země Maráthů počíná vzkvétat, a kdyby své svobody mohla nerušeně užívat, mohli bychom vykonat ještě více. Neboť stát maráthský je svoboden, nemusí platit žádné poplatky ani Angličanům, ani žádné jiné cizí moci.

Není však hoden svobody ten národ, který ji neumí bránit se zbraní v ruce ve chvílích, kdy je ohrožena. Ctižádostivý a hrabivý nepřítel vpadl do naší země, aby pokořil maráthské muže a ženy. S pomocí Brahmovou jsme nepřítele porazili. Avšak s politováním vám musím oznámit, že i mezi Maráthy se našli takoví, jimž osobní prospěch a peníze, nabízené Angličany, byly přednější než rodná země. Tito zrádci byli pro výstrahu všem po zásluze potrestáni.

Nepřítel byl poražen. Záleží teď na něm, chce-li uzavřít čestný mír, ke kterému jsme ochotni. Dá-li však přednost svým dobyvačným choutkám, budeme pokračovat se stejnou rozhodností v boji a doufám pevně, že zvítězíme.

Můj první ministr Sugrív sáhab vám předkládá návrh nového státního rozpočtu. Nepožaduji na občanech státu zvýšené válečné daně. Dobře jsme hospodařili a naše státní pokladna je plná i při značných výdajích, které si vyžádaly válečné operace.

Občané svobodného státu maráthského!

Nechť nás všechny provází při všech rozhodováních moudrost boha Višnu!

Buďme spravedliví k spravedlivým a nesmiřitelní k nepřátelům!

Milujme věrné a nenáviďme zrádce! Pak bude naše svoboda i vítězství!“

Když domluvil, byl Korkorán zahrnut znovu jásotem celé sněmovny. Těšil se z toho, ale věděl dobře, že ty výlevy nadšení nesmí přeceňovat. Vždyť Uzbek a zamíndárové, kteří ho zradili, měli jistě i v tomto shromáždění nejednoho přítele a spoluvinníka. Možná, že by nejeden z nich, z těch bohatých vládců maráthských provincií, volal po tom, aby Korkorán byl zbaven trůnu, kdyby se válečné štěstí obrátilo a Angličané začali vítězit. A možná, že by byli i uvítali Angličany – protože ti by se jistě nestarali o to, zda zamíndárové vybírají o nějakých deset nebo dvacet tisíc rupií daní ve svůj prospěch navíc.

Ve dnech zasedání přišel za Korkoránem také Bábur. Už se v ničem nepodobal starému Báburovi. Teď se z něho stal starší pán s mírnýma očima spokojeného a vyrovnaného člověka, dobře oblečený a hovořící zdvořilými, až vybranými výrazy.

„Bábure!“ zvolal Korkorán, když před něj předstoupil se zdvořilým pozdravem. „Málem bych tě nepoznal. Co tu děláš? Snad se nechceš zase vrátit ke starému řemeslu?“

Bábur zavrtěl hlavou:

„To už je za mnou, pane. Dostal jsem od vás odměnu padesát tisíc rupií a nemám jiné přání, než být věrným maráthským poddaným.“

Korkorán mu podal ruku: „Znamenitě, Bábure. Ale řekni mi: Co chceš dělat, kam chceš jít?“

„Půjdu tam, kam mě sáhab Korkorán pošle,“ odpověděl Bábur s úklonou.

„To znamená, že mi nabízíš své služby?“

„Jsem k nim připraven.“

„Dobrá…“ zamyslil se na okamžik Korkorán. „Mohl bych je opravdu potřebovat. Měl bys například odvahu vrátit se do anglického tábora?“

„Myslíte, pane, že jsem se stal zbabělcem, když mám peníze?“ zeptal se dotčeně Bábur.

„Tak jsem to nemyslil…“ opravil se Korkorán a podíval se zpříma na Bábura. „Potřeboval bych zprávy o svém příteli Barclayovi.“

„Do čtyř dnů je přinesu, pane,“ zněla Báburova odpověď.

„Možná, že budeš potřebovat peníze,“ řekl Korkorán. „Dám ti poukázku pro svého pokladníka na deset tisíc rupií. Přineseš-li zprávy, odměním se ti stejnou částkou.“

Bábur se uklonil a na znamení díků zdvihl obě ruce dlaněmi vzhůru. U dveří se zastavil a řekl:

„I kdybyste mi nedal už ani rupii, pane, půjdu s vámi, dokud vy půjdete proti nepřátelům Maráthů.“

Bábur svůj slib splnil.

Pátého dne se dal ohlásit Korkoránovi a s ustaranou tváří mu vážným hlasem oznamoval:

„Mějte se na pozoru, pane! Barclay dostal čerstvé posily, koně, zásoby jídla, střelivo i zbraně. Jeho vojsko je teď aspoň o třetinu silnější, než bylo. Podle hovorů důstojníků soudím, že vám chtějí zasadit rozhodnou ránu ještě dřív, než dojde do Londýna zpráva o porážce a smrti generála Spaldinga. Zítra, nejpozději pozítří překročí Barclay hranice.“

Korkorán Bábura pozorně vyslechl, dlouho přecházel v zamyšlení po pokoji sem a tam a nakonec rozhodl:

„Pojedu k vojsku. Bude lépe, když při rozhodné bitvě budu jako vrchní velitel u své armády. Obávám se, že by se Barclay mohl pokusit nabídnout opět odměnu nějakému zamíndárovi…“

Požádal Bábura, aby zůstal nějakou dobu ještě v Bhagavápuru k ruce Sugrívovi, ale aby byl připraven, kdyby ho Korkorán potřeboval.

Když oznámil Sítě své rozhodnutí, trvala na tom, že tentokrát pojede do pole s ním. Vymlouval jí to, poukazoval na nebezpečí, která by hrozila nejen jí, ale i malému Rámovi, přemlouval ji, aby zůstala pod ochranou Jiskry, Bleska a Sindhiji. Ale nakonec uznal i Sítiny oprávněné námitky. Skutečně bylo nakonec lépe, aby Síta s Rámem byla po boku Korkoránově, než aby zůstala sama v Bhagavápuru. Korkorán se rozhodl, že odjede co nejdříve k vojsku a pak v nejkratší době že Síta s Rámem, doprovázena Jiskrou, Bleskem a Sindhijou, přijedou za ním. Korkorán se rozloučil a s malým oddílem osobní gardy odjel k armádě, stojící na hranicích země.

Korkoránův plán byl jednoduchý. Chtěl se vyhnout rozhodné bitvě hned na počátku tažení. Měl v úmyslu nějakou dobu znepokojovat Angličany drobnými šarvátkami, aby Maráthové utvrdili své sebevědomí napřed v malých srážkách. V týlu, v místech, která pokládal za výhodná pro konečné střetnutí s nepřítelem, dal vybudovat na mírném návrší, jako stvořeném pro ochrannou bitvu, opevněný tábor. Soustava zákopů, opevněné kryty, mocná kolová hradba s dělostřeleckými bateriemi, v nichž bylo na dvě stě děl – to všecko bylo připraveno uvítat Angličany. Korkorán sám se účastnil nájezdů rychlých jízdních oddílů, které na hbitých berberských a turkmenských koních, lehkých, rychlých a vytrvalých, znepokojovaly okolní kraj, odkud se Barclayovo vojsko zčásti zásobovalo. Přepady zásobovacích oddílů i menších hlídkových čet končily vždycky vítězstvím Maráthů. Barclay, znervosnělý pohyblivostí Korkoránovy jízdy, která se za den objevila na dvaceti různých místech, a podněcovaný neustále rozkazy a přáním lorda Braddocka, který už chtěl vidět zemi Maráthů dobytou, byl by snad zaútočil na opevněný tábor – kdyby nebylo vzpomínky na osud generála Spaldinga. Ten ho nutil k opatrnosti a Barclay se rozhodl, že nedá povel k hlavnímu útoku dřív, dokud nebude mít přesilu ve všech druzích zbraní.

O den dříve, než podle vzájemného ujednání měla přijít za Korkoránem Síta s Rámem, objevil se nenadále v táboře Bábur. Vyhledal Korkorána. Ten ho ihned přijal. Domníval se, že Bábur nese zprávy od Sugríva o náladě v Bhagavápuru.

Ale sotva Bábur vkročil do stanu, padl tváří k zemi:

„Pane – přináším zlé zprávy!“

„Co se stalo?“ zbledl Korkorán.

„Sáhabe… Sítu… Sítu a Ráma… zajali Angličané!“ vypravil ze sebe Bábur.

Do Korkorána jako by v té chvíli udeřil blesk. Vrhl se k Báburovi a zatřásl mu rameny:

„Jak to víš?“

„Sám jsem byl toho svědkem, pane,“ odpověděl Bábur. „Dnes ráno se už maharání nemohla dočkat, až se s vámi opět sejde. Hlavní voj, s kterým k vám měla přijet, měl vyrazit k večeru. Ale ona nechtěla tak dlouho čekat a vydala se s malým oddílem na cestu sama. Jel jsem s nimi. V polovině cesty jsme nešťastnou náhodou padli na silný anglický jízdní oddíl. Část našeho oddílu se dala na útěk, část byla zajata. Sám jsem vyvázl jen čirou náhodou a spěchám, abych vám podal zprávu.“

Korkorán se poněkud uklidnil. Soustředil se v myšlenkách jen na jedinou věc: vysvobodit Sítu! „Klid, rozvahu!“ říkal si. „Musíš se všechno přesně dovědět a pak rychle, co nejrychleji jednat.“

„Co je s Jiskrou?“ zeptal se.

„Jiskra, Blesk a Sindhija neopustili, pane, mahárání ani na okamžik,“ odpověděl Bábur.

„Je-li Jiskra na živu…“ zamumlal pro sebe Korkorán, ale nedopověděl. Napadlo ho, že ještě dřív než se pokusí vyrvat Sítu z rukou Angličanů, měl by se pokusit vejít v přímý styk s Barclayem. Sedl a rychle načrtl těchto několik vět:

V táboře při Khárpuru.

Pane,

angličtí gentlemani jistě nevedou válku s dětmi a se ženami. Bylo mi řečeno, že nešťastnou náhodou se octla ve Vašich rukou má žena a můj malý syn. Doufám, že neodepřete vrátit jim svobodu nebo aspoň dohovořit se o náležitém výkupném.

Přijměte, prosím, výraz mé obzvláštní úcty.

Korkorán I.

Dáno v třetím roce naší vlády

a roce 433.601 od osmého vtělení Višnu.

Zvláštní vyjednavač, který byl poslán do anglického tábora, přinesl odpověď za necelé dvě hodiny. Zněla takto:

Generál Barclay panu René Korkoránovi,

tak zvanému mahárádžovi knížetství

Maráthského:

Pane,

Zcela správně máte za to, že anglický gentleman nevede válku s ženami a dětmi. Považoval bych však za prohřešek proti povinnostem, jež mám k své zemi a k vládě své vznešené panovnice, kdybych propustil na svobodu dceru zesnulého knížete Hólkara, dokud nebudou splněny tyto podmínky:

1. Vojsko Maráthského knížetství bude dnešního dne rozpuštěno a jednotky odejdou odzbrojeny do míst svých posádek.

2. Tak zvaný mahárádža odstoupí ze svého úřadu a oznámí to vlastnoručním dopisem anglickému guvernérovi lordu Braddockovi.

3. Tak zvaný mahárádža odevzdá do rukou generála Barclaye úplný soupis movitého i nemovitého majetku z pozůstalosti knížete Hólkara a pravdivost soupisu potvrdí místopřísežným prohlášením; dále umožní jmenovanému generálovi, aby zmíněný majetek mohl být přiměřeným způsobem zajištěn.

4. Pevnost Bhagavápur, jakož i všechny ostatní pevnosti a opevněné body budou anglickému vojsku odevzdány v neporušeném stavu se všemi zbraněmi i zásobami střeliva a potravin.

5. Anglická vláda se zaručuje po splnění těchto bodů, že poskytne náhradou tak zvanému mahárádžovi roční pensi ve výši tisíce liber šterlínků, t. j. dvaceti pěti tisíc franků, jestliže se mahárádža zaváže, že on,jeho manželka a jeho syn opustí Indii a nevrátí se do této země po dobu nejméně padesáti let.

Budou-li tyto podmínky panem Korkoránem přijaty, dovoluji si požádat, aby pořídil v obou jazycích dvojmo opis této smlouvy. Jsem ochoten podepsat ji ještě dnešního dne.

Po podepsání bude mi velkým potěšením, budu-li mít tu čest stisknouti panu Korkoránovi ruku jako gentlemanovi, ke kterému jsem vždy pociťoval největší úctu.

John Barclay,

generálmajor vojska Jejího Veličenstva

britské královny,

vrchní velitel.

V poli dne 14. března 1860.

Korkorán zmačkal Barclayův list. Krev se v něm pěnila hněvem. „Zříci se Maráthů! Zradit je! Dát si vyplácet ponižující almužnu za svou zradu! A ta drzost! Když se podrobím, bude mi ochoten podat ruku jako gentlemanovi. Dobrá, já jsem zas ochoten ukázat mu, zač je toho loket!“

„Mám čekat, pane, na odpověď?“ odvážil se anglický parlamentář, který si byl jist tím, že si přišel pro kladnou odpověď, a teď sledoval poděšenýma očima, jak Korkorán zlobně přechází sem a tam, skřípe zuby a mezi rty si neustále něco pro sebe tiše povídá.

„Ne!“ prudce se otočil Korkorán. „Můžete jít! Můžete říci generálu Barclayovi, že nepřijímám! Že nikdy nepřijmu takové hanebné podmínky!“

Ještě večer vybral Korkorán tři sta nejlepších jezdců. Poručil jim, aby koním ovázali kopyta vlněnými houněmi, a sotva padla tma, vyrazil s nimi k anglickému táboru.

Vedl je Bábur.

Jeli temnou nocí, opatrni na každý šramot a připraveni utkat se s nepřítelem o to silnějším, že očekával Korkoránův pokus o útok. Generál Barclay nařídil pohotovost až do svítání, zdvojil všechny stráže a vydal rozkaz, aby i důstojníci hlídkovali po celou noc. Vybraný oddíl zkušených vojáků hlídal Sítu, Ráma – a také Sindhiju, Jiskru a Bleska, kteří se od Síty na krok nehnuli. Z těch šelem měl Barclay největší strach. Byl by je dal nejraději odstřelit, ale nebylo to možno. Kulky by byly zasáhly i Sítu nebo Ráma a ty chtěl Barclay podržet živé.

Hodinu s půlnoci se ozval před táborem tlumený dusot koňských kopyt.

„Kdo tam?“ vykřikly anglické stráže.

„Kupředu!“ zazněl jako odpověď Korkoránův výkřik a maráthští jezdci se vrhli do nepřátelského tábora.

Korkorán zdaleka rozeznával ohromné Sindhijovo tělo, rýsující se v matném světle dohořívajících ohňů. Správně se domníval, že tam, kde je Sindhija, bude i Síta.

„K Sindhijovi!“ volal na své jezdce.

Tábor byl pln ruchu. Angličané se sbíhali ze všech stran, aby sevřeli útočníky, kteří vrazili hluboký klín do obranného kruhu stráží a probíjeli se ke středu tábora. Mezi záblesky plamenů se míhaly stíny jezdců, vzpínajících se koní, o překot pobíhajících pěšáků. Země duněla dupotem koní, vzduch se chvěl výkřiky vojáků a ržáním vyděšených zvířat. Sindhija vztyčeným chobotem hlasitě troubil. Polnice vřeštěla do temnot bitevní signály. A krev barvila sypký písek…

Padesát Maráthů padlo při prvním náporu pod soustředěnou palbou anglické pěchoty. Ale ostatní bojovali a bili se statečně po boku Korkorána, který v jejich čele se probíjel k místům, kde tušil Sítu.

„Kupředu! Kupředu!“ povzbuzoval neustále, v jedné ruce šavli, v druhé revolver, a kosil Angličany jednoho po druhém.

Chybělo mu snad nějakých padesát metrů, aby se dostal k Sítě, když byl jeho kůň zasažen kulí do čela. Všecek šílený bolestí zařičel a vzepjal se tak prudce, že vyhodil jezdce ze sedla. Korkorán padl hlavou na dřevěný kolík, jenž přidržoval na laně jeden stan. Měl ještě čas si uvědomit, co se stalo. Pokusil se ještě sáhnout po revolveru, který mu při pádu vypadl z ruky. Ale v tom okamžiku uviděl už jen, jak se mu před oči přivalila syčící šedá mlha. Zahalila všechno kolem do svého pláště a Korkorán měl pocit, že se propadá někam hrozně hluboko, nesmírnou, stále se zvětšující rychlostí…

Ztratil vědomí.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

v níž se popisuje poslední bitva Korkoránova s Angličany a statečný boj Sindhiji a Bleska, kteří se usmíří.

NEŽ se Korkorán vzpamatoval, uplynuly dobré dvě hodiny. Ucítil na tváři čísi teplý dech. Pootevřel oči a pomalu, aby to nikdo nepozoroval, obrátil se tváří vzhůru. Kolem byla tma, ruch bitvy sem zaléhal jen vzdáleně a slabě. Zřejmě se potýkaly už jen poslední skupinky. Korkorán se nadzvedl na loktech a náhle před sebou uviděl dva jiskřící uhlíky tygřích očí. Ostře se zadíval tím směrem a jeho srdce radostně zabušilo. Byla to Jiskra!

Věrná tygřice zpozorovala nájezd maráthské jízdy a snad vytušila, že Korkorán bude potřebovat její pomoci. Nechala tedy Bleska a Sindhiju u Síty a vyrazila hledat svého velitele. Našla ho ležícího v bezvědomí vedle mrtvého koně. Nevěděla, co si má počít; dlouho ležela nehybně vedle Korkorána a čekala, až se zvedne, pohladí ji a známým hlasem ji osloví. Když viděla, že Korkorán leží stále bez pohnutí, jako by spal, začala mu olizovat tvář, aby na sebe upozornila. Trvalo to dlouho, než otevřel oči a než s jeho rtů splynulo známé:

„Jiskro – má – milá – Jiskro.“

Z toho, jak Korkorán třeští oči a jak těžce se zvedl na loktech, Jiskra poznala, že její velitel je velmi sláb a že se ze svého podivného spánku ještě nevzpamatoval. Olízla mu ještě jednou tvář, něžně, přeopatrně, jako kdyby brala vlastní mládě, uchopila ho za límec do zubů, a obezřetně se ohlížejíc, sunula se, přitisknuta k zemi, k Sítinu stanu.

Síta přivítala svého chotě slzami i úsměvy. Obklad a několik doušků vody ho osvěžily, že tak za půl hodiny mohli už oba aspoň rozvažovat o tom, co podniknout v nejbližších hodinách.

„Nikdo se nesmí dovědět, že jsem zde,“ řekl Korkorán. „To je nejdůležitější.“

„Angličané se sem do stanu neodváží,“ odpověděla Síta. „Mají strach z tygrů. Ale co my budeme dělat? Jak se odtud dostaneme?“

Korkorán unaveně sklonil hlavu. Námaha několika bitev, zranění, napětí posledních dnů – to všechno na něm zanechalo stopy. Cítil, že potřebuje načerpat nových sil.

„Přes zítřek si odpočinu,“ rozhodl, „a potom se pokusíme za pomoci našeho Sindhiji uniknout z tábora.“

Síta přikývla. Byla odhodlána následovat Korkorána kamkoli. Připravila mu pohodlné lůžko a Jiskře a Bleskoví dala příkaz, aby hlídali před stanem. Korkorán pohladil s úsměvem malého Ráma, kterého ani ryk bitvy neprobudil ze zdravého spánku, a v několika minutách usnul.

Ráno si Barclay prohlédl noční bojiště. Podivil se, když mu důstojníci hlásili, že po prvním prudkém nárazu útok neočekávaně ochabl a byl poměrně snadno odražen, a ještě více se podivil, když mu oznámili, že od rána v táboře Maráthů– jindy pod velením Korkoránovým tichém a spořádaném – vládne nezvyklý ruch a zmatek. Nařídil, aby tomu přišli na kloub. Zanedlouho mu hlídky předvedly maráthského zajatce a ten mu prozradil, že při nočním útoku byl kapitán Korkorán zabit. Generál se neudržel, aby si radostně nezamnul ruce. Je-li to pravda, znamená to, že vítězství je jeho, a to opět znamená, že se mu splní jeho sen. Barclay se stane lordem, váženým občanem, a kdo ví, zda ho guvernér nenavrhne na nejvyšší pocty. Chvíli si tím byl jist, ale když mu zanedlouho jiný důstojník přišel oznámit, že byl na bojišti nalezen Korkoránův kůň bez pána, zastřelený, zmocnily se ho pochyby. Není to léčka? Nařídil, aby stráž kolem Sítina stanu, patrolující v uctivé vzdálenosti od Sindhiji a obou tygrů, byla zdvojnásobena a střídala se ve dne i v noci. Což kdyby byl Korkorán přece jen nějak unikl a znovu se chtěl pokusit o útok? A zároveň vydal rozkaz, aby druhého dne zrána vyrazilo vojsko proti opevněním maráthského tábora. Netušil, že tím vlastně Korkoránovi pomáhá v jeho plánech.

Druhého dne, když třeskly první výstřely a nad anglickým ležením se opět rozezněla polnice, strhl se pojednou na opačném konci strašlivý povyk. Mohutný Sindhija, na hřbetě palankýn se Sítou, dal se na pochod. Prorazil řadu stráží, odhodil je jediným mávnutím chobotu a prchal s neocenitelným rukojmím pryč. Po obou stranách kolem něho pobíhali dva tygři – Jiskra a Blesk. Stráže zmateně křičely, ale neodvažovaly se na uprchlíky vystřelit. Barclay dal jasný pokyn, že Síta musí zůstat stůj co stůj na živu, a oni se obávali, že by ji mohli při střelbě náhodou zasáhnout. Podle zapomenutého přehozu ve stanu pozdě zjistili, že společně se Sítou uprchl i Korkorán, ukrytý v palankýnu.

Když se to Barclay dověděl, zuřil vzteky.

„Hlupáci! Omezenci! Skopové hlavy!“ spílal všem jako smyslů zbavený. „Okamžitě se vydejte za nimi! Střílejte na Korkorána! Zajměte ho! Snažte se ze všech sil, aby se neprobil zpátky ke svým vojákům!“

Sto jezdců v čele s Barclayem se vydalo stíhat uprchlíky. Ti měli zatím jen malý náskok, protože kvůli Sítě a Rámovi nemohli jít rychle. Korkorán se proto ohlížel po nějaké vhodné skrýši, kde by se mohli také bránit útoku. Nedaleko za táborem našli skalisko. Byl k němu příkrý přístup jen s jedné strany svahu, a tam mohli vzdorovat i několikanásobné přesile. Ukryli se nahoře a očekávali Angličany.

Za chvíli se před pevnůstkou objevili i s Barclayem.

„Vzdejte se, Korkoráne!“ vyzval je Barclay.

„Angličanům?“ posměšně řekl Korkorán. „Nikdy, pane!“

„Dobře, však si to odpykáte!“ odpověděl vztekle Barclay a nařídil vojákům: „Palte!“

Zarachotila salva výstřelů. Ale Korkorán i Síta a malý Rám byli dobře kryti skalisky a jediný otvor, kudy mohly proniknout kulky, kryl svým tělem dobrý Sindhija; od jeho tvrdé kůže se kulky odrážely jako od neprostupné stěny.

Ani druhá salva nebyla úspěšnější.

Barclay zuřil.

„Utočte na bodák! Ztečí!“ řval na své vojáky. „Musíme je dostat živé nebo mrtvé!“

Pěšina, která vedla vzhůru k hnízdu uprchlíků, byla strmá a poměrně úzká, takže obránci mohli celou dobu pozorovat útočníka a připravit se dobře na obranu. Prvního, kterému se podařilo dostat se až na vrcholek skaliska, sestřelil Korkorán. Druhého a třetího potkal stejný osud. Čtvrtý muž se sice dostal nepozorovaně až nahoru, ale bdělá Jiskra ho jediným úderem tlapy zbavila života. Dva jiné vojáky rozdrtil Sindhija tím, že je svým obřím tělem přitiskl ke stěně skály.

Barclay, rozmrzelý neúspěchem a znepokojený také průběhem bitvy na hlavním bojišti, kde se Maráthové proti jeho očekávání velmi dobře drželi, nařídil, aby byl přímý útok na Korkoránovo hnízdo zastaven. Dal si zavolat kapitána, svěřil mu velení a řekl:

„Hleďte, abychom se tu vyhnuli zbytečným ztrátám. Škoda našich lidí pro jednoho tvrdohlavce, kterého tak jako tak nakonec dostaneme. Neútočte na něj, ale hlídejte ho a dávejte pozor, aby odtud neutekl. Nemá s sebou potraviny a bude se muset dřív nebo později vzdát.“

Ano, z toho měl Korkorán sám největší obavy. Jiskra a Blesk se zatím nasytili těly padlých anglických vojáků, ale horší to bylo se Sindhijou, který byl zvyklý spořádat denně koš banánů a několik ošatek rýže jen jako zákusek. I Síta a malý Rám už měli hlad, třebaže se snažili tvářit statečně a tvrdili, že na jídlo nemají ani pomyšlení.

Den se pomalu chýlil ke konci a Korkorán si marně lámal hlavu, jak se dostat ze svízelného postavení. Má se snad vzdát? Té myšlence se vzpouzela celá jeho bytost. Má tedy padnout v boji proti přesile? Ale co se potom stane se Sítou a s Rámem? Nebo se má pokusit probít se sám a nechat Sítu a Ráma v rukou Angličanů, kteří jim patrně nijak neublíží?

Nemohl se k ničemu odhodlat.

Nastala opět noc, stejně temná jako předcházející, stejně neklidná, stejně nejistá. Síta a Rám spali. Také Sindhija podřimoval a jistě se mu ve snu zdálo, že si pochutnává na křehké slámě a cukrové třtině. Korkorán, Jiskra a Blesk byli na stráži. Což kdyby se Angličané pokusili o noční přepad!

Bylo už skoro k půlnoci. Tu Korkorána upoutal zvláštní zjev nad anglickým táborem. Jako by se tam na obloze začala pohybovat veliká světelná skvrna, vycházející z nějakého reflektoru přímo nad nepřátelským ležením. Nad tím místem, odkud vycházelo světlo, rýsovaly se nezřetelné černé obrysy jakéhosi tmavého, kulatého stínu. Kruhovitá plocha se pohybovala nad táborem sem a tam. Potom se zvolna blížila a Korkorán rozeznal, že svým reflektorem osvětluje krajinu pod sebou. Světlo se přiblížilo, ozářilo skalisko i jeho okolí, na chvíli se zastavilo na spícím Sindhijovi a najednou zhaslo. Korkorán marně upíral oči do tmy, aby rozeznal, co se vlastně děje. Viděl jen, že se kruhovitá tmavá plocha zvětšuje a klesá k zemi. „Co to je?“ přemýšlel Korkorán a v duchu se musel usmát: „Kdyby tu byli moji Maráthové, jistě by věřili, že sám Brahma mi přichází na pomoc jako devátému vtělení boha Višnu.“ V tu chvíli si najednou uvědomil: „Vždyť je patnáctého března a Yves Quaterquem slíbil, že toho dne přijede pro mne a pro Sítu se svým balonem! Není snad ta temná skvrna na nočním nebi Quaterquemův balon?“

Vzbudil rychle Sítu, ale než jí mohl všechno několika slovy vylíčit, bylo slyšet, jak něco narazilo na skalisko. Korkorán skočil rychle k místu, kde se mu zdálo, že neznámý předmět spadl. Nějaký stín se tam zvedl a rychle se pohyboval kupředu. Korkorán mu vyšel vstříc.

„Akažu!“ vykřikl tlumeně po několika krocích.

Černý sluha Yvese Quaterquema stál ve tmě a tiše se zubil:

„Já to být, sáhabe Korkoráne,“ šeptal. „My přijet s panem Quaterquemem sem a hledat vás a nikde nemoci najít. Až teď já vás uvidět.“

„Byl nejvyšší čas, Akažu!“ řekl Korkorán a stiskl černému Akažuovi pravici. „Potřebuji vaší pomoci!“

„Já přinést od pana Quaterquem dopis!“ řekl důležitě Akažu a podal Korkoránovi zapečetěnou obálku.

Korkorán ji rychle roztrhl a nedočkavě četl:

Milý příteli, hledal jsem Tě v Bhagavápuru i v maráthském táboře, ale marně. V táboře mi řekli, že prý jsi mrtev, jiní zas tvrdili, že jsi upadl do anglického zajetí. Hledal jsem tedy nad anglickým táborem Sindhiju, protože jsem si myslil, že tam, kde je Sindhija, budeš i Ty a Tvoje rodina. Kolem Tebe, pokud jsem mohl zjistit, jsou asi tři setniny vojska. Napiš mi, čím bych Ti mohl pomoci. Sítu a malého Ráma ať vezme Akažu s sebou, je pro ně v baloně ještě místo!

Tvůj Quaterquem.

„Síto, jsme zachráněni!“ zajásal Korkorán a objal Sítu.

„Zůstanu zde s tebou,“ řekla, když jí šeptem vysvětlil, co píše Quaterquem. „Chci po tvém boku bojovat proti Angličanům.“

Korkorán ji vzal něžně za ruku a zavrtěl hlavou.

„Rám, milá Síto! Nezapomínej na něho! Musíš být s ním!“

„A ty? Chceš bojovat sám proti třem setninám?“

„Budu mít spojence,“ usmál se a ukázal pohybem ruky na Jiskru a na Sindhiju a pak bradou nahoru, tam, kde se jako veliká tmavá skvrna kolébal Quaterquemův balon. „Přece tu nenechám Jiskru a Sindhiju jejich osudu? Neboj se, všechno bude v pořádku!“

Síta povzdychla. Vzala spícího Ráma do náruče a šla k provazovému žebříku, po němž se prve spustil Akažu.

U žebříku při svíčce napsal Korkorán v rychlosti ještě lístek, který měl Akažu odevzdat bratranci Yvesovi.

Psal v něm:

Milý bratranče, díky, díky za pomoc v nejvyšší čas! Chceš-li mi pomoci, prosím Tě, udělej co nejrychleji toto: Vyhledej velitele maráthského tábora generála Akbara. Ať vybere pět set nejodvážnějších mužů pěchoty a dvě stě jezdců. Pod velením Bábura (je v takových věcech velmi obratný) ať pěchota třeba oklikou pronikne až na okraj lesa, který sousedí se skálou, kde jsme my. Jízda ať se na příhodném místě ukryje. Až bude všechno připraveno, dají mi znamení: trojnásobný skřek opice. Pak ať se pěchota pokusí připlížit k anglickým hlídkám, potichu je odzbrojit a napadnout mé oblehatele. Já zároveň vyrazím ze svého skaliska, probiji se k nim a postavím se vojákům zase v čelo. Kdyby Angličané kladli odpor, nechť Bábur pošle do útoku jízdu. Pošli mi nějaké jídlo, mám hlad jako vlk.

Tvůj Korkorán

Korkorán naposled objal Sítu, políbil ji, pohladil po vlasech malého Ráma, který pokojně spal na rameně statného Akažu.

„Šťastnou cestu!“ zašeptal.

Síta si první stoupla na příčky provazového žebříku a zmizela nahoře v temnotě. Za ní opatrně, aby se malý Rám nevzbudil, vystupoval Akažu.

Oba zmizeli Korkoránovi s očí.

Za čtvrt hodiny se spustil vedle Korkorána na laně balík. Byla v něm studená pečeně, paštika, chléb, pečivo, minerální voda a víno!

Navrchu našel Korkorán lístek:

Dobré chutnání, bratranče! Udělám všechno tak, jak si přeješ. Neměj strach o Sítu a o Ráma. Tu láhev burgundského vypij na zdar podniku! Na shledanou!

Quaterquem.

Korkorán pohlédl vzhůru k tmavému nočnímu nebi. Temná skvrna balonu se pomalu vzdalovala, zmenšovala se, až už ji nemohl zrakem rozeznat. Korkorán rozbalil balíčky s jídlem a rychle se najedl. Kolem bylo ticho. Jen tu a tam se ozvalo hlasité zavolání anglické stráže anebo z dálky zaržání koně. Angličané nic netušili. Korkorán šel až k místu, kde přecházela Jiskra, bedlivě pozorující temnotu, a pokynem ruky zavolal také Bleska. Pohladil oba tygry po srsti a zašeptal:

„Dávejte pozor, přátelé! Brzo nám začne zápas na život a na smrt! Doufám, že se budete chovat statečně jako vždycky.“

Tygři tlumeně zamručeli a stáli oba bez pohnutí, dívajíce se napjatě do tmy.

Sindhija tlumeně zatroubil chobotem, jako by připomínal svou přítomnost.

„Nu ovšem, Sindhijo!“ řekl Korkorán a nabídl mu kostku cukru. „I tebe se to týká. Budeš mít také hodně práce.“

Plynuly minuty, dlouhé jako hodiny. Každý zvuk, který přerušil tichou noc, je vzrušil. Od každé chvíle čekali, že bude okamžikem útoku, začátkem rozhodného zápasu.

Konečně – byla už hodina s půlnoci pryč – ozval se skřek opice. Za chvíli se zvuk opakoval. A pak opice zaskřehotala po třetí.

„Pozor! Jiskro! Blesku! Sindhijo!“ zašeptal ostře Korkorán.

V jedné ruce držel šavli, v druhé revolver. Díval se upřeně do tmy směrem k lesu, kde se měli objevit Maráthové. Ale neviděl nic než tři anglické stráže – tma byla příliš hustá a dál než k strážím nedohlédl. Bylo ticho. Nikde ani nejmenší hluk. Bylo to opravdu umluvené znamení? Nebo to byl náhodný skřek opice, která se stala obětí tygra? Ani nejmenší zvuk nenaznačoval, že by se blížili Maráthové. Mýlil se tedy…?

Tu najednou zpozoroval, že tři anglické stráže před ním naráz zmizely. Vynořily se za nimi tři černé postavy, každá skočila po jednom strážném a bleskurychle jej srazila k zemi, takže ani neměl čas vykřiknout.

„Dobře jste to provedli!“ zahučel sám pro sebe Korkorán a stiskl pevněji rukojeť šavle. „Je vidět Báburovu školu!“

Dal znamení tygrům a Sindhijovi a všichni tiše vyrazili uvolněnou cestou k Maráthům mezi odstraněnými hlídkami nepřítele. Vpředu Korkorán s Jiskrou, pak Blesk a na konci klusal Sindhija. Snažil se jít co nejtišeji, ale při svém mohutném těle se neubránil aspoň malému šramotu.

Jedna anglická hlídka si toho povšimla. Vystřelila a rázem byl celý tábor na nohou. Rozespalí vojáci vybíhali ze stanů, chápali se pušek a hnali se za uprchlíky, kteří se rychle snažili dorazit na okraj lesa. Důstojníci řvali rozkazy k střelbě, vojáci nestačili nabíjet, ale ve tmě mířili jen nazdařbůh. Přesto by snad byli Korkorána dohonili, kdyby se jim nebyl postavil do cesty Sindhija. Kryl statečně ústup svého pána. Vedle něho bojoval s vojáky v červených kabátech stejně statečně zuřivý Blesk. Koule určená Korkoránovi ho škrábla do boku a to jej tak rozzuřilo, že se vrhal bez rozmyšlení na jednoho Angličana po druhém. Krvácel už z několika ran, ale jeho tlapa řádila s neztenčenou silou. Chvílemi vrhl pohled na Sindhiju, proti kterému přitáhli malé polní dělo. „Veliký bratře v boji,“ říkal Bleskův pohled, „neměli jsme se příliš rádi v mahárádžově paláci, ale to bylo proto, že jsme si nerozuměli. Prosím, neber vážně, co jsem říkal o tvé neohrabané ošklivosti. Jsi statečný jako já a jako má krásná přítelkyně Jiskra a jako náš dvounohý přítel, jehož oči umějí velet, trestat i odměňovat. Proto ti nabízím přátelství. Přijímáš?“ A Sindhija, mávaje kolem sebe proti Angličanům mohutným kmenem stromu, jejž vyrval i s kořeny ze země, mu odpovídal: „Rád zapomenu, mrštný Blesku, na to, co bylo, a budu s tebou žít v nejlepším přátelství. Ctím tvůj rod a vím, že míníš upřímně, co říkáš.“ Pozdě zpozoroval Blesk, že dva muži namířili polní dělo na Sindhiju. Koule ho zasáhla a ubohý slon naříkaje padl k zemi. Blesk zařval a skokem se vrhl na červenokabátníky před sebou. V letu jej zasáhla další kulka. Ale jak dopadal, stačil ještě mohutným úderem tlapy zabít toho, který po něm vystřelil. Pak už jen bezmocně ležel na zemi, vrhl poslední smířlivý pohled na Sindhiju a byl mrtev.

Ale Korkorána a Jiskru Angličané nechytili. Proběhli až do lesa, kde čekal Bábur se svými jezdci. Pozdravili Korkorána hromovým voláním a snad z radosti nad jeho návratem zasypali deštěm střel Angličany, kteří nečekali, že v lese jsou ještě ukryti další Maráthové. Druhá a třetí salva otřásla řadami červenokabátníků. Domnívali se, že proti třem jejich setninám stojí snad celý hlavní maráthský voj. Začali ustupovat.

„Bábure,“ řekl Korkorán, když to uviděl, „teď zastavíme útok. Musím se vrátit do tábora k vojákům a připravit je na rozhodné střetnutí.“

„Pane,“ odpověděl Bábur, „půjdu za vámi všude. Patřím vám.“

Korkorán mu stiskl ruku:

„To neříkej! Jsem ti zavázán. Provedl jsi svůj úkol přesně tak, jak jsem čekal. Děkuji ti.“

„Já děkuji vám,“ řekl Bábur. „Vrátil jste mi život.“ Na chvíli se odmlčel. „Teď vím, co to je být Indem.“

Přivedli jim koně a pak s oddílem jezdců, beze ztráty jediného muže, rychle se vraceli do hlavního tábora.

Hned po příjezdu se ukázal Korkorán svým vojákům a promluvil k nim:

„Vojáci!

Zrádci a zbabělci ve vašich řadách rozšiřovali o mně zprávu, že jsem byl zabit. Stojím tu před vámi živ a zdráv a doufám, že s pomocí velkého Višnu zvítězím nad nepřítelem a přísně potrestám zbabělce a zrádce.

Vy se chcete bít. Včera jste statečně odrazili anglické útoky, a přece mezi vámi byli lidé, kteří hovořili o kapitulaci. Nepopřávejte nikdy sluchu těm, kteří mezi vámi šíří strach a oslabují vaše odhodlání k boji. Pamatujte si, že svobodu vlasti je nutno hájit i krví.

Postavíme se Angličanům znovu. Budeme bojovat ze všech sil. Každého, kdo se dá na útěk, postavím před válečný soud. Ale přísahám také, že každý, kdo se v boji vyznamená, kdo se zmocní nepřátelského praporu nebo děla nebo zajme nepřítele, bude odměněn. Stane se zamíndárem a dostane padesát tisíc rupií. Budu se bít s vámi. Pod ochranou všemohoucího Šivy budu šířit strach a hrůzu mezi těmi, kdož svévolně vpadli do země Maráthů a porušili mír!“

Hromové volání: „Ať žije mahárádža!“ znovu a znovu letělo vstříc Korkoránovi. Teď o něm všichni věřili, že ho ze zajetí zázrakem vysvobodil sám Višnu. Všichni si byli jisti vítězstvím v zítřejší bitvě.

Ráno kolem osmé hodiny uviděli přední kolony anglického vojska. Maráthský tábor, položený na mírně vyvýšené planině, měl přirozenou výhodu pro obránce. Po obou stranách silnice, jež k němu vedla, byly rozsáhlé a nebezpečné močály, které nedovolovaly nepříteli tábor obejít a zaútočit na něj se dvou stran. Korkorán právě na tom založil obranný plán. Dvě stě děl, postavených na hlavní silnici, mělo hájit tábor proti postupujícím Angličanům. Za děly byly připraveny silné oddíly pěchoty k protiútoku. Korkorán však se šesti pluky jízdy a s oddílem lehkého dělostřelectva objel močály a rychlým pochodem džunglí se dostal až k anglickému táboru a vpadl nepříteli do zad. Angličané se tak octli v dvojím ohni. Vpředu si marně rozbíjeli hlavy pokusy prorazit přes dělostřeleckou palbu a zezadu nepřítel útočil na jejich vlastní ležení. Barclay věděl, že dvojí oheň znamená pro jeho vojsko zkázu. A věděl také, že kdyby se mu podařilo zabít Korkorána, mohl by počítat s tím, že Maráthové propadnou zmatku. Vybral tedy sto padesát nejlepších jezdců, postavil se jim sám v čelo a vrhl se proti maráthské jízdě, vedené Korkoránem. Jezdci se střetli šavle proti šavli, muž proti muži. Maráthové se bili stejně statečně jako Angličané. A mezi nimi bojovala Jiskra, roztrpčená osudem Bleska. Jakmile spatřila červené anglické kabáty a důstojnické prýmky, omračovala svou tlapou jednoho Angličana po druhém. Přesto se kruh Angličanů kolem Korkorána pozvolna úžil. Barclay, rozpálený bojem, stál vztyčen v sedle, a ukazuje na něho šavlí, volal: „Milion rupií tomu, kdo zabije mahárádžu! Milion rupií…“ Nedořekl. Jiskra mu skočila na hrdlo a smrtelně raněný Barclay spadl s koně. Maráthové, povzbuzeni její statečností, znovu zaútočili. A Angličané, otřeseni smrtí svého velitele, zakolísali a začali ustupovat.

Čtyři hodiny trvala bitva. Na začátku páté hodiny maráthská pěchota, jež dosud nezasáhla do boje, vyrazila vpřed, aby pomohla dělostřelcům, kteří se dosud jen bránili anglickému náporu na hlavní silnici. A červenokabátníci, tísnění ze všech stran, se pomalu stahovali k hlavní silnici k Bombaji, aby si zajistili aspoň ústupovou cestu.

Když se lord Braddock dověděl o nové porážce anglického vojska, byl zdrcen. Po generálu Spaldingovi také generál Barclay! A cesta na Bombaj kryta jen armádou, jež byla otřesena těžkou porážkou! Nezbývalo než se s Korkoránem alespoň na čas smířit.

„Chcete-li mír, přijďte za mnou do mého tábora,“ zněla Korkoránova odpověď anglickému vyjednavači, který přišel Maráthům nabídnout klid zbraní.

A tak lord Braddock s mnohým klením sice, ale chtěj nechtěj nakonec musel přijít za Korkoránem, aby s ním podepsal ujednání. To mu na dlouhou dobu zmařilo jeho sny, že se zmocní bohatého a mocného Bhagavápuru.

Třicet milionů rupií válečné náhrady, jež se zavázal jménem Jejího Veličenstva královny Viktorie zaplatit lord Braddock, určil Korkorán na podporu vdov a sirotků po těch, kdo padli v boji za svobodu Maráthů.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

kde se dočteme o posledním Korkoránově rozhodnutí.

Byl mír. V Bhagavápuru se konala slavnostní shromáždění, palác byl několik dní otevřen všem příchozím a na zahradě se pořádaly slavnosti pro lid. Všichni jásali nad vítězstvím a ještě větší radost měli z toho, že teď si snad konečně na dlouhou dobu mohou oddechnout před nebezpečím anglického vpádu. Jméno Korkoránovo bylo na rtech všech a před palácem denně postávaly zástupy lidí, aby mu provolávaly slávu.

„Ať dlouho žije a dlouho nám vládne náš mahárádža Korkorán!“ volaly davy a Korkorán se jim vždy ukázal na terase.

Ale v duchu se obíral jiným záměrem, s kterým se svěřil Sugrívovi.

„Milý Sugríve,“ řekl mu jednoho dne, „musím ti říci, že jsem se odhodlal k vážnému kroku. Chci se vzdát trůnu. Počkej – netvař se tak zděšeně a odmítavě! Je to má nezvratná vůle. Pamatuješ se ještě, jak jsme spolu rozmlouvali o vladařském řemesle? Tenkrát jsi knížata a krále zařadil málem mezi takové příjemnosti, jako jsou jedovatí hadi a cholera. Milý Sugríve, já nemám o vladařích o nic lepší mínění. Proč bych měl být knížetem, když mám hodnou manželku a syna, kterým se chci věnovat? Pomohl jsem vám proti Angličanům a vy teď víte, jak na ně. Záleží už na vás, abyste dobře využitkovali své zkušenosti a uměli si zachovat svobodu. Ale já už nechci být vladařem.“

Marné bylo Sugrívovo přesvědčování a ujišťování, že Korkorána si zamiloval celý národ.

„Nebylo by to důstojné Maráthů ani mne,“ zněla jeho odpověď.

A tak na žádost Korkoránovu byl svolán zemský sněm. Naposled před něj předstoupil René Korkorán, námořní kapitán z prosté bretonské krve a z vůle Hólkara kníže Maráthů. Naposled jel ulicemi, pozdravován shromážděnými zástupy jako ten, kdo se nejvyšší měrou zasloužil o svobodu země. A když vystoupil po stupních na slavnostně vyzdobené řečniště, byl přivítán jásotem a voláním tak mocným, že to bylo slyšet až daleko za město. Ale pak se vzrušené volání uklidnilo, neboť Korkorán se chystal promluvit.

Zasedací síní, kterou sám dal upravit před nedávnem pro sněmovní jednání, zazněl naposled jeho hlas:

„Občané, zástupci maráthského národa, Maráthové!

Porazili jsme společně nebezpečného a mocného nepřítele a zajistili jsme na dlouhou dobu mír pro celou zemi. Chci vám dnes všem poděkovat za věrnost, kterou jste mi osvědčili. Nebyla to věrnost ke mně, ke knížeti Maráthů, ale věrnost k vaší svobodě a nezávislosti. Važte si jí, střežte ji, bojujte za ni udatně, kdykoli by v budoucnu byla znovu ohrožena. Před vámi je ještě veliký úkol, na který se musíte připravovat – osvobození všeho indického lidu od cizího jařma.

Já jsem splnil svůj úkol, splnil jsem slib daný umírajícímu Hólkarovi. Bhagavápur se nedostal do anglických rukou! Ale nechci ani, aby zůstal v rukou mých, třebaže mě zesnulý kníže ustanovil svým pravoplatným nástupcem. Nenarodil jsem se k tomu, abych vládl lidem. Jsem v hloubi duše přesvědčen, že si lidé mají vládnout sami, bez králů, knížat a vévodů. Vzdávám se proto dnešního dne knížecího titulu a všeho, co s tím souvisí, skládám vládu nad Maráthskem do vašich rukou a vyhlašuji Republiku spojených států maráthských. Na dobu tří měsíců jmenuji presidentem státu svého věrného a neohroženého prvního ministra sáhaba Sugríva, který do té doby připraví řádné volby. V nich si pak zvolíte své vládce, nejlepší z nejlepších, a ti budou řídit váš nezávislý stát.

Odcházím, ale neloučím se, Maráthové; vaše země mi přirostla k srdci. Mám ji rád, a kdykoli se octne v nebezpečí, dejte mi zprávu a já stejně jako kdokoli z vás přijdu ji hájit proti nepříteli.

Žijte šťastně ve své zemi, Maráthové!

Ať Brahma, Višnu a Šiva drží nad ní svou ochrannou ruku!“

A večer toho dne loučil se Korkorán ještě jednou. Stál na terase, modrá noc klesla už na knížecí zahradu, kudy Jiskra kdysi chodila za svým milým Bleskem, a u jeho nohou stála věrná tygřice i Bělohřívek, z kterého už vyrostl statný mladý tygr.

„Nu, milá Jiskro, my se také musíme rozloučit,“ mluvil tiše Korkorán chvějícím se hlasem. „Byli jsme věrní přátelé a bylo to krásné, ale naše cesty se dělí. Musíte zůstat tady a odejít do džungle se svým Bělohřívkem, abyste mu ukázala všechno, co má znát tygr. Velmi mu tím pomůžete! Nu, nedívejte se na mne tak smutně svýma jiskrnýma očima! Myslíte si, že mně je lehko u srdce? Nebo se snad domníváte, že vás nemám rád a že vás chci zapudit? Má milá Jiskro, někdy se musíme loučit v životě i s těmi, které milujeme nejvíce. Vaše místo je v džungli – a moje mezi lidmi. Buďte zdráva, Jiskro, a nezapomeňte na mne, jako já nikdy nezapomenu na vás!“

Díval se za ní, jak odchází, neustále se otáčejíc, viděl, jak její oči jsou plny smutku, protože doopravdy ti dva se měli tak rádi jako nikdo na celém světě. Vyskočila na zídku, vztyčila svou krásnou hlavu a zadívala se ještě jednou do zahrady, kde stál Korkorán a tiše šeptal:

„Sbohem, má milá Jiskro! Už se neuvidíme.“

Potom jen krátce, bolestně zařvala a rychle skočila se zdi, aby už tomu byl konec.

A Korkorán stál a tiše plakal…

Druhého dne nastoupil do balonu Yvese Quaterquema a odletěl s ním na jeho ostrov se Sítou i s malým Rámem. Ale na Maráthy a na ubohé Indy nikdy nezapomněl. Často k němu chodívali mladí indičtí mužové, kteří hořeli jedinou myšlenkou: osvobodit Indii z rukou nepřítele a dobýt jí svobody. A tam, kde viděl, že se vážně a opravdově pracuje pro její svobodu, Korkorán nikdy neodmítl pomoc a vždy přiložil ruku k dílu.

DOSLOV

Přede mnou na psacím stole leží několik knih. Na pohled jsou různé, a přece ne tak docela. Pestré a lákavé knižní obálky skrývají jediný obsah: vypravování o neuvěřitelných a podivuhodných, nicméně zcela pravdivých dobrodružstvích hrdinného kapitána Korkorána, je tu starý francouzský originál, několik vydání českých (poslední z počátku dvacátých let), slovenský překlad a konečně i korektury našeho nejnovějšího vydání, které jsi, milý čtenáři, právě dočetl. Na všech těchto svazcích je vidět, že prošly mnoha dychtivýma rukama a že mnoho párů mladých očí hltalo stránku za stránkou a stejně jako ty sledovalo osudy svého milovaného hrdiny. Ta naše vydání jsou v různé úpravě i v různé češtině. První a poslední české vydání se od sebe liší asi tak jako jazyk děda a vnuka. Jen v jedné věci není mezi nimi rozdíl: šlehá z nich stále stejný plamen ušlechtilého zápalu pro dobro a spravedlnost, čest a svobodu, věrnost i statečnost.

A ještě něco mají všechna tato vydání společného. Jsou to jejich ilustrace. Několik lidských pokolení četlo už tuto knihu v průběhu století, co kniha žije, měnil se jazyk překladů, ale původní kresby zůstaly. A právem, vždyť z nich stále dýchá milé kouzlo té doby, kdy kniha vynikala, stále z nich zřetelně promlouvá představa daleké země v očích Evropanů devatenáctého století, jediný pohled na ně stačí a dospělý člověk se rázem vrací ve vzpomínkách do svého dětství a před očima se mu vybaví dávno zapomenuté příběhy, které ho kdysi tolik uchvacovaly a vzrušovaly. Jsem rád, že ty staré obrázky nacházím i v tomto vydání. Jako kdysi mně i vám budou při čtení co chvíli ukazovat prostředí a činy hlavních osob a vypravovat právě tak poutavě jako příběh sám.

Mnoha mladým lidem se už statečný bretonský námořník a tygřice Jiskra stali důvěrnými přáteli a provázeli je věrně po celou dobu, kdy člověk má takového přátelství nejvíce zapotřebí. Jejich společné osudy zůstávají pro každého čtenáře silným zážitkem, jehož dojem s lety nevyprchá. Cena Assollantova díla, které se často pohybuje na samé hranici neuvěřitelného, netkví ovšem jen v poutavosti a dobrodružnosti líčení. Stejnou měrou jako jeho vypravěčské umění strhuje nás i síla jeho přesvědčení, za nímž stojí celým svým životem. Assollant vychází z opravdového života a inspiruje se skutečnými událostmi. Korkoránův příběh, i když v podrobnostech vymyšlený, rozvíjí před námi často děje, které mají narážející podobu historické skutečnosti.

Ani doba i místo příběhu nejsou vybrány náhodně. Indie byla v oné vzdálené době dějištěm událostí, které měly nakonec netušený význam pro celý svět. Anglie, tehdy největší evropská námořní velmoc, podmanila si postupně celý indický kontinent a začlenila jej do svého koloniálního systému. Pevné anglické postavení v Indii se tak stalo klíčem i k politickým událostem v Evropě. V době, kdy Assollant teprve vyrůstal, i později, když cestoval po Evropě a Spojených státech a psal své romány pro mládež, dovršoval se před jeho očima dějinný proces anglické průmyslové revoluce, která změnila tvář tehdejšího světa. Assollant si uvědomoval, že hospodářské prvenství Anglie se opírá především o bohatství Indie a její mocenské postavení že má svůj rub v porobě a nepředstavitelné bídě stamilionů indických obyvatel.

Jakožto svobodomyslný novinář, známý svým odporem k tupému prušáckému militarismu, stál Assollant celou duší na straně indických národů, které se statečně bránily cizím vetřelcům. Z historie jejich boje za svobodu čerpal také námět k svému nejznámějšímu románu. Spojil v něm příběh neohroženého Korkorána s nejslavnějšími stránkami novodobých indických dějin – s hrdinným odbojem Maráthů proti britské nadvládě a s indickým národním povstáním. Indická oblast Maháráštra – země Maráthů – usilovala tehdy o vytvoření skutečného národního státu. Maráthská říše, sjednocená politicky již v 18. století, stala se mocnou překážkou anglické rozpínavosti v Indii. Měla vynikající státníky a skvělé lidové vojevůdce. Byla silná hospodářsky a měla nepřemožitelnou rolnickou armádu. Ještě na počátku 19. století, v době svého úpadku a vnitřních rozbrojů mezi feudálními knížaty, byla stále tvrdým oříškem pro britskou strategii a diplomacii. Ani indické národní povstání, nabývané též povstáním sipáhiů (t.j. domorodých žoldnéřů v britském koloniálním vojsku), nebylo jen vojenskou vzpourou, ale mocnou lidovou rebelií, která zachvátila takřka celou zemi a otřásla samými základy britské moci v Indii.

Je zřejmé, že Assollant to všechno velmi dobře znal. Věděl, že největší slabinou Indů je nedostatek jednoty. Proto dal Korkoránovi tolikrát hovořit o svornosti Indů mezi sebou bez ohledu na kasty a náboženskou příslušnost. To řešení, jak dnes víme, bylo trochu příliš jednoduché a vyplývalo z jistého politického romantismu. Na druhé straně však Assollant přímo mistrně vystihl způsob, jak se Angličané zmocňovali vlády nad indickým územím a jakými prostředky udržovali v porobě tak ohromnou zemi. Líčení těchto událostí v osudech kapitána Korkorána zní místy naprosto věrohodně. Zde Assollant –profesor historie nejlépe pomáhá Assollantovi – romanopisci.

Nebylo by ovšem správné vidět v jeho postoji žárlivost Francouze na anglické koloniální prvenství v Indii. Francouzský podíl na indických událostech neomezoval se totiž jen na kolonisátorské období francouzské Východoindické společnosti a na válečné soupeření Francie s Anglií o nadvládu na indické pevnině. V dějinách boje za svobodu Indie setkáme se s významným podílem revoluční, jakobínské Francie. Úzké spojení s francouzskými revolucionáři udržoval hlavně proslulý maisúrský sultán Tipů, osvícený indický vladař, chytrý diplomat a zkušený vojevůdce. Sultán Tipů, sám zapřisáhlý nepřítel britských koloniálních výbojů v Indii, vzhlížel s velkými nadějemi k revoluční Francii. Francouzští demokrati, kteří sloužili na jeho dvoře, směli si zvolit jednoho ze svého středu – občana Ripauda – za předsedu. Sultán se dokonce přihlásil za člena jakobínského klubu. V hlavním městě a pevnosti Sríranga – pattanam vlála revoluční francouzská trikolora a na nádvoří královského paláce byl slavnostně zasazen strom svobody. Ve Versailles byli Tipúovi vyslanci a r. 1798 se v Mangalúru v jižní Indii vylodili první francouzští dobrovolníci, kteří přišli bojovat s maisúrským vojskem proti Angličanům.

Na tyto vzájemné vztahy mezi Indií a revoluční Francií navazuje svým dílem i Alfred Assollant. Jeho romány neznají protikladu mezi lidmi bílými a barevnými, neznají rasové nadřazenosti a nevraživosti. Vychovávají k lásce k vlasti, k bratrství mezi národy, k vzájemné úctě a sblížení všech národů bez rozdílu. Učí nesmiřitelnému odporu k národnostnímu útlaku a koloniálnímu zotročování. Když si uvědomíme, že Assollant psal proti kolonialismu již před sto lety, ještě s větší úctou se skloníme před autorem Kapitána Korkorána, v němž je přímo ztělesněna ryzí lidskost bez hranic barevných odstínů.

Miloslav Krása

KNIHY ODVAHY A DOBRODRUŽSTVÍ

Svazek 9

Řídí Jindřich Hilčr a Aloys Skoumal

ALFRED

ASSOLLANT

HRDINNÝ KAPITÁN KORKORÁN

Podle 14. francouzského původního vydání Alfreda Assollanta Aventures merveilleuses mais authentiques du capitaine Corcoran, vydaného nakladatelstvím Hachette v Paříži roku 1920, vypráví Vítězslav Kocourek

Původní ilustrace A. de Neuvilla. Odborně revidoval a doslov napsal Miloslav Krása. Graficky upravila Olga Pavalová. Vydalo jako svou 868. publikaci Státní nakladatelství dětské knihy, Praha 1955. Odpovědný redaktor I. M. Jedlička. Výtvarný redaktor Zdeněk Mlčoch

Z nové sazby písma Garamond, s 42 obrátky v textu vytiskla rotačním ofsetem Svoboda, grafický závod, n. p. v Praze. Papír 80 g. IJ,Í7 AA, 1 J,p2 V A.

HSV 11893. D-07015

Náklad 40 000 výtisků. Thematická skupina 14/4. 1. vydání v SNDK.

Brožovaný výtisk 8,30 Kčs*

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai