FRANTIŠEK BĚHOUNEK

Akce L

PŘÍBĚHY Z ATOMOVÉHO VĚKU

ALBATROS PRAHA

1972

PŘEDMLUVA K TŘETÍMU VYDÁNÍ

Akce L vyšla poprvé v roce 1956. Tehdy člověk ještě ne-

pronikl do vesmíru, tíže jej stále ještě poutala k Zemi. Vy-

slání kosmických sond bez posádky, jež dokáží překonat

zemskou přitažlivost, se stále ještě plánovalo.

Teprve 4. října 1957 pronikl sovětský sputník na oběž-

nou dráhu kolem Země.

To byl první odvážný krok do vesmíru, potom však na-

stal neočekávaně rychlý vývoj. Vostok 1 obletěl jednou Ze-

mi 12. dubna 1961 a na jeho palubě už byl člověk. První

člověk ve vesmíru, sovětský kosmonaut J. A. Gagarin. „Ne-

dlouho na to, v krátkých přestávkách, následovaly sputní-

ky, luníky, sondy bez posádky se samočinnými přístroji,

jež, hlásily svá pozorování na Zemi. Voschod 1, který zahá-

jil 12. října 1964 svých 17 letů kolem zeměkoule, měl už na

palubě tři muže. Byli to byli M. Komarov, K. P. Feoktistov

a B. B. Jegorov.

USA vyvinuly neobyčejné úsilí aby dohonily veliký so-

větský předstih v kosmonautice. Nelitovaly peněz a náma-

hy, aby zkonstruovaly stejně silné rakety, jako mají Sověti.

A tak se jim po různých nezdarech podařilo vyslat na oběž-

nou dráhu loď Gemini 7 s kosmonauty F. Bormanem

aj. A. Powellem. Prodlela na ní plných 14 dní a obletěla při

tom Zemi 206 krát.

Cesty do vesmíru pokračují potom se zvýšeným tem-

pem. O vánocích 1968 obletí už americký Apollo 8 Lunu.

Hned nato, v lednu 1969, provedou sovětští letci Sojuzu 4

a Sojuzu 5 pionýrský manévr, přemístění z jedné lodi do

druhé v beztížném kosmickém prostoru. A konečně 21. čer-

vence 1969 sestupuje z lunárního modulu Orel kosmické

lodi Columbia první člověk na Lunu. Je to Američan

N. Armstrong a za ním následuje po krátkém žebříčku jeho

společník E. Aldrin. Celá akce nese název Apollo 11 a lidé

na Zemi ji sledují na obrazovkách svých televizorů.

Dobývání kosmu tím ovšem nekončí, uzavírá se jeho

první etapa. Bude pokračovat dál i když snad se jeho tempo

poněkud zvolní. Je to - kromě války - ten nejnákladnější

lidský podnik a i prostředky nejbohatších států mají své

hranice.

Jules Verne při psaní svých objevných fantastických

románů zdaleka nezažil tak rychlý pokrok vědy a techniky.

A proto mohly jeho knihy vycházet po celé desítky let bez

úprav, s nezměněným textem prvního vydání. Autor Ak-

ce L měl podstatně horší úděl. Za těch 15 let, jež dělí první

vydání od tohoto třetího, se toho událo tolik, že musil na

různých místech podstatně svůj text přepracovat. Plyne

odtud jedno poučení pro ty, kdo píší science-fiction, že je

mnohem výhodnější volit si hodně vzdálené cíle ve vesmíru,

ne něco tak blízkého, jako je Luna. Pak mají naději, že

aspoň 50 let nebudou musit měnit něco v textu svého 1. vy-

dání. Ačkoliv - kdo ví?

V Praze v lednu 1970

F. B.

část první

VÍTĚZNÝ POCHOD

ITAL FERMI

„Snad byste nic nenamítali, kdybych otevřel okno, ho-

ši?“ zeptal se Jan svých hostů. Sedělo jich v jeho pokoji pět

v družném hovoru, všichni z téže třídy desátého ročníku

patnáctiletky. Sešli se ten večer u Jana k společné podívané

na televizní film Vítězný pochod. Petr, Janův nejlepší pří-

tel, pohlédl takřka jen ze zvyku stranou na nástěnný samo-

činný kalendář. Modré kolečko a číslice 18 hlásily, že světo-

vá meteorologická služba zařídila na ten den pro středoev-

ropský sektor jasné počasí s průměrnou teplotou 18 stupňů.

„Snad nezmrzneme,“ odpověděl za všechny. Jan vypnul

přítok upraveného vzduchu a spustil okno. Sklouzlo ne-

hlučně v měkkých drážkách a před hochem se otevřel po-

hled, který tolik miloval. Byl krásný jarní večer. Na same-

tově modrém nebi plály hvězdy, jasné ostré tečky, jejichž

světlo netlumil žádný závoj prachu a kouře.

Stříbrný srpek měsíce v první čtvrti stál v nejvyšším

bodě své dráhy.

Jan zhasl všechna světla v pokoji, aby nerušila pohled

ven.

„Stejně už brzy začne film,“ chlácholil hochy, kteří za-

čali reptat proti „černé hodince“. Opřen lokty o okenní

rám, sál s rozkoší svěží večerní vzduch. Pod ním se rozklá-

daly zářivé bloky mrakodrapů Nové Prahy. Jako chapadla

ohromné chobotnice roztahoval každý z nich do dálky tří

set metrů svých osm křídel, každé s padesáti patry. Prasta-

rý plán českého architekta Havlíčka tu byl uskutečněn

v měřítku, o kterém se mu ani nesnilo. Ve dvaceti domech

žily dva milióny lidí. Ve svém domě našel každý vše, co po-

třeboval k životu, vzdělání a zábavě. Domy byly rozsety

v ohromném sadu na ploše dvou set čtverečních kilometrů.

Bezprašné široké vozovky z umělé hmoty křižovaly zelenou

plochu v pravých úhlech.

Jan měl rozhled nadevše rád. Na jeho přání zvolila ro-

dina byt v nejvyšším patře, dvě stě metrů nad zemí. U okna

trávil většinu svého volného času, nedbaje posměšků souro-

zenců. Otec chirurg, muž velmi praktický, nad ním krčíval

bezradně rameny: „Nenapravitelný snílek,“ zněla jeho dia-

gnóza o nejmladším dítěti. Posledních pět let patnáctileté

povinné školy bylo věnováno specializaci. Jan byl už dávno

rozhodnut, že napřesrok vstoupí do historicko-filosofické

větve. Otec měl závažné námitky proti jeho rozhodnutí, ale

poddal se, když se za Jana přimlouvali matka i nejstarší

syn Jiří, nukleární inženýr.

Hochův pohled sklouzl na širokou vozovku, rozdělenou

na tři pásma. Každé z nich svítilo svou barvou, na zelené se

pohybovala vozidla nejvyšší rychlostí jen sto kilometrů za

hodinu, na růžové stoupala rychlost na dvě stě kilometrů

a po modrošedé se povozy jen mihly rychlostí tří set kilome-

trů, takže oko sotva stačilo zachytit jejich tvar.

Jan neprodlel dlouho u této podívané, nelákala jej. „Dí-

váš se stále jen dozadu, zpátky,“ plísníval ho dříve často

otec. To byla pravda. Vše, co minulo a zašlo v šeru dávných

století, hocha nesmírně přitahovalo.

I nyní upřel pohled k západu, ke světlům Staré Prahy,

která se ztrácela na obzoru. Víc než sto let se tam už nebyd-

lelo, Stará Praha byla opuštěným městem muzeí, kostelů,

paláců a starých činžovních čtvrtí. Celé zbytečné bloky

domů byly strženy a nahrazeny sadem, starobylé budovy

dostaly opět své původní zahrady podle dobových plánů,

které odborníci shledali s nesmírnou pílí a péčí. A toto

„mrtvé město“ hocha přitahovalo neodolatelnou silou. Mělo

pro něho zvláštní kouzlo, které nikdo z jeho rodiny ani z je-

ho školních přátel nechápe.

Hovor v místnosti na okamžik umlkl. V tomto moder-

ním městě, odkud byl vyhoštěn všechen hluk, ubírající li-

dem života, zavládlo takové ticho, že Jan měl dojem, jako

by zaslechl chraptivý, drsný řev lvů ze zoologické zahrady.

Zahleděl se k nebi, kde právě řídký mráček ztlumil světlo

měsíce. Pomalý letoun, směřující od východu k západu,

míjel v tomto okamžiku dům v nevelké výšce rychlostí šesti

set kilometrů. Četná okna jeho paluby sto metrů dlouhé

jasně zářila. Ucho stěží zachytilo jemný svist desíti vrtulí,

poháněných nehlučnými elektrickými motory. Varovné

světlo rudé rakety přimělo pilota k malé změně směru. Byla

to výstraha povětrnostní služby. Přesně o dvě minuty poz-

ději vzplála na nebi oslnivě jasná koule tepelné rakety.

Mrak zastiňující měsíc se vypařil a stříbrný srpek se zase

objevil ostrý a čistý. Hoch se zadumaně zahleděl na jeho

nepravidelný okraj, zoubkovaný ohromnými krátery. Vě-

děl, že je na něm celá řada vědeckých stanic. Jak tam ti lidé

asi žijí, v mrazu a nesnesitelném žáru, v prostoru bez vzdu-

chu a bez tíže?

„Jsi ty mi ale čistý hostitel!“ vyjádřil Petr obecnou ne-

spokojenost.

„Zamrzne si u okna a nechá nás tu sedět ve tmě

a o hladu jako v pradávných žalářích. Chceš na nás prak-

ticky vyzkoušet pravdivost příběhů z těch svých knížek?“

Hoši se smáli a Jan provinile vstával.

„Promiňte, trochu jsem se zamyslil,“ omlouval se.

„Hned to napravím!“ Zavřel okno, zapnul světla a přívod

upraveného vzduchu a telefonem objednal ve společné stra-

vovně, co si kdo přál. Byla toho dlouhá řada, každý hoch

měl jiné chuti, ale už za deset minut dopravil výtah, vesta-

věný do zdi, na ohromném podnosu všechna objednaná

jídla, studená i teplá s nápoji. Hoši si je rozebrali a pohodl-

ně se rozsadili kolem dlouhého Janova studijního stolu.

„Budete si musit s večeří pospíšit, za deset minut začne

film,“ upozorňoval Jan.

„Nevadí, můžeme večeřet i při filmu,“ odpovídal jeden

z hochů s plnými ústy. „Natočíme si stůl jaksepatří!“ Neda-

lo to velkou práci, stůl z umělé hmoty nevážil mnoho, přes-

tože byl hodně veliký. Jan zatím konal přípravy k předsta-

vení. Netrvaly dlouho. Stisknutím knoflíku zasunul do zdi

knihovny, tak jako se to dělalo při každodenním čištění

pokoje postřikem teplou vodou. Hladká, lesklá, mírně na-

šedlá stěna z umělé hmoty byla nyní prázdná a čekala na

televizní obraz. Jan zapnul malý televizní přístroj. Stěna

vzplála mírným nazelenalým svitem, ale zůstávala ještě

prázdná. Z přístroje zněl hlas komentátora. Mluvil světo-

vou řečí liu, kterou hoši znali stejně dobře jako svou mateř-

štinu. Chvilku se přeli o jeho národnost. „Je to Číňan, vy-

slovuje měkce r,“ tvrdil Jan, a na konci programu se uká-

zalo, že měl pravdu.

Komentátor mluvil o filmu, který diváci spatří. Vítězný

pochod trval dvě stě padesát let od druhé světové války.

Lidstvo se na něm jednou octlo na pokraji zkázy, ale tehdy

právě stmelilo navždy svou jednotu. Cesta nebezpečími

vedla stále vzhůru, k pokroku a k lepší budoucnosti všech.

Byla svízelná i potom, když se definitivně podařilo odvrátit

zánik celé planety v světové potopě a v ohnivé propasti.

Nebylo snadné bojovat s odvěkými strastmi lidstva, ne-

mocí a bídou.

Stálo mnoho zápasů a mnoho neúspěchů, než se podaři-

lo prodloužit lidský věk na sto padesát let a zaopatřit chléb

pro deset miliard obyvatel, které má zeměkoule dnes, v ro-

ce dva tisíce dvě stě. Boj s hmotou byl tuhý a příroda jen

neochotně postupovala lidstvu své vlastnictví. Boj nekončí

a bude pokračovat stále. Právě dnes se rozhoduje

o důležitém perspektivním plánu, který má zajistit blaho-

byt nových miliard lidí na příštích sto let.

„Má pravdu,“ šeptal vzrušeně Petr Janovi. „V Atlantiku

se koná porada Světového technického výboru. Otec tam

také letěl. Nemohu se už dočkat, co přinese. Má se vrátit

v noci!“ Jan mlčky přikývl.

Atlantik bylo město, které vzniklo před padesáti lety na

pevnině vyrvané Atlantskému oceánu z dávného hrobu,

v němž odpočívalo tisíce let. Jan se příliš nezajímalo tuto

poradu a netušil, jak neobyčejným způsobem zasáhne do

jeho klidného života.

K filmu bylo zčásti použito dokumentárního historické-

ho materiálu, zčásti byl natočen zcela nově. Tam, kde bylo

nutno rekonstruovat staré příběhy. Takovým příběhem

z 2. prosince 1942 počínala první část filmu.

Nacisté obsadili pět šestin Evropy, druhá světová válka

vrcholí.

Okamžik zvratu sice nastal již před dvěma týdny, kdy

se Rudé armádě podařilo sevřít Němce u Volhy do železné-

ho kruhu, který nebudou s to prolomit, ale že to je počátek

porážky ohromné vítězící nacistické armády, tuší v tu chvíli

jen málokdo. Na obou stranách se připravují nové zbraně.

Atomová zbraň je v popředí zájmu, zejména na Západě.

Před třemi roky se německým vědcům podařilo rozštěpit

těžké, hutné atomové jádro a uvolnit z něho energii v míře

dosud nevídané. Jak daleko postoupili Němci za ta tři léta?

Jak se přiblížili k uskutečnění atomové pumy, vynálezu

zkázy, který nemá sobě rovného ve všem, co lidé až dosud

vymyslili?

Západní špionáž selhala nadobro. Nepodařilo se zjistit,

zda Němci pracují na atomové pumě a jaké pokroky učinili,

ačkoli nejschopnější lidé výzvědné služby Spojenců nasadili

- a také ztratili - životy, aby opatřili potřebné zprávy. Ne-

zbývalo než vyvinout největší úsilí a dojít k cíli dříve než

nacisté. Ve Spojených státech našli tehdy útočiště nej-

schopnější pokrokoví vědci vyštvaní ze své vlasti nacistic-

kou a fašistickou hrůzovládou. Dali své vědomosti plně do

služeb díla, které mělo zabránit nacistům, aby nepoužili

nejhroznější zbraně v dějinách válek ke zkáze demokratic-

kých států. Byly to horečné závody o čas, každá minuta

byla drahá. Kdo dříve dojde k cíli?

Na promítací stěně se objevil velmi plastický trojroz-

měrný obraz opuštěného sportovního stadiónu chicagské

university, pokrytého mírným sněhovým popraškem. Nad

tichou plání se klenulo kalné šedé zimní nebe, z něhož se

občas pomalu snášely velké vločky sněhu. Obraz se zvolna

posouval a otvíral pohled na drobné hloučky policistů v ob-

čanských šatech. Byli rozestaveni v malé vzdálenosti od

sebe kolem rozlehlé vysoké ohrady, ohraničující hřiště.

Muži se ospale a zimomřivě krčili v těžkých kabátech.

Vzdálené bzučení motorů je vyburcovalo k bdělosti. Nepo-

třebovali však zvednout hlavy zabořené do vysokých límců,

nad jejich město nepronikal žádný nepřátelský letoun.

Zvuk přicházel ze široké asfaltové silnice vedoucí k bráně.

K té se nyní hrnuly početné hloučky policistů. Dlouhá

řada těžkých nákladních aut zarazila před bránou. Pro-

hlídka jejich posádek byla dlouhá a podrobná a stejný osud

očekával lidi sedící v několika velkých osobních vozech,

které se zastavily po boku nákladních aut.

Z prvního vozu mrštně vystoupil nevelký štíhlý muž

snědé pleti, kulatých tváří a jiskrných očí. Byl velmi čilý

a pohyblivý a zdálo se, že něco z jeho živosti přešlo i na mr-

zuté policisty, konali nyní prohlídku aspoň rychleji.

„Tak tedy dnes se to má určitě podařit, mistře Fermi?“

tázal se vysoký suchý muž s prošedlou hlavou, který vy-

stoupil z druhého vozu a přikročil k menšímu druhovi. Ital

Fermi právě ukazoval policistům propustku a s úsměvem se

podroboval jejich zkoumavým pohledům, srovnávajícím

fotografii s originálem. Byl, to jeden z největších soudobých

fyziků. Mussolini ho vypudil z vlasti, kterou Fermi tolik

proslavil svými objevy na poli atomového bádání.

Úsměv v Italově tváři se při mužově dotazu rozšířil. Ži-

vě pokrčil rameny. „Španělé říkají Quién sabe? Kdož ví?

»Život je krátký a věda dlouhá,« zjistil Hippokrates už

před více než dvěma tisíci lety.

A konečně starý moudrý německý básník pravil, že kaž-

dá teorie je šedivá a jen strom života se zelená!“

„Odpovídáte mi průpovídkami na vážný dotaz, mistře

Fermi,“ mrzel se jeho společník.

„A co chcete slyšet, profesore Comptone?“ odvětil již

vážněji Ital.

„Je možné, že se to podaří, ale je také možné, že nám ani

tento devátý pokus nevyjde, výpočtů jsme udělali na tisíce a

předběžných pokusů na stovky, ale to ještě nic neznamená.

Dokud to nedáme dohromady, nelze nic předpovídat. Jisté

je, že budeme musit být velmi opatrní, jinak vyletíme do

povětří, dřív než si to uvědomíme. To bylo moudré, že jste

vybral k pokusu tak odlehlé místo, jako je tohle vaše spor-

tovní hřiště.“ Trochu závistivým pohledem přelétl rozleh-

lou tribunu a velikou, pečlivě udržovanou závodní plochu.

Žádná vysoká škola v jeho italské vlasti se nemohla poch-

lubit takovým místem!

„Neučinil jsem to z toho důvodu, nevyletíme do povětří,

pokus se musí podařit,“ pravil podrážděně profesor

Compton.

„A proč tedy?“ nechápal italský vědec.

„Abychom byli pod střechou tribuny zajištěni před špi-

óny!“

„Před špióny? Ale to by musili být v letadle a nad vaše

šťastné město nepronikne žádný stroj führera nebo duce-

ho!“ řekl udiveně profesor Fermi.

Policejní kapitán, který naslouchal jejich rozhovoru, se

usmál. „Quién sabe, mistře Fermi?“ vmísil se do rozmluvy.

„Zapomínáte, že ve Spojených státech žije deset miliónů

bývalých Němců, že mnozí z nich v minulé válce prováděli

špionáž pro císaře Viléma a že civilní letecká doprava je

u nás v ustavičné činnosti!“ Jako na dotvrzení jeho slov

zazněl vysoko nad jejich hlavami melodický hlas leteckých

motorů. „Pensylvánský ranní, je dochvilný,“ prohodil jeden

z detektivů, dívaje se na své náramkové hodinky. Letoun se

pomalu přesunul přes hřiště a ve chvilce zmizel v šedých

nízkých mracích.

Prohlídka mezitím skončila. Brána se do široka otevřela

a jeden vůz za druhým vjížděl na hřiště. Zarazily těsně

u tribuny a pod její vysokou střechu začala posádka aut

vykládat obsah vozů. Byla tu řada větších i menších bedni-

ček s přesnými citlivými přístroji, které vědečtí spolupra-

covníci obou profesorů nesvěřili nezkušeným rukám nosičů

a sami je ukládali na rozestřenou nepromokavou plachtu

pod tribunu. Nosiči a šoféři aut měli ostatně plno práce

s ostatním nákladem. Bylo tu několik set malých, ale velmi

těžkých bedniček s kovovým uranem a s kysličníkem urani-

čitým a stejně mnoho větších a značně lehčích beden

s krychličkami šedé tuhy.

Stovky rukou se zúčastnily díla a práce šla velmi rychle

kupředu.

Fermi živě pobíhal od skupiny ke skupině, a sotva bylo

vybaleno prvních několik desítek beden, dal povel k zaháje-

ní vlastního pokusu.

„Ale nejsme ještě hotovi s montáží detektorů neutronů,

profesore!“ namítl první asistent profesora Comptona.

„Co na tom?“ odsekl neklidně Fermi. „Škoda času! Jen

si hezky klidně montujte své detektory, na prvních padesát

vrstev je vůbec nebudeme potřebovat!“ Asistent se vrátil ke

své práci a za pomoci několika druhů rychle vybaloval

a zkoušel složité přístroje s mnoha elektronkovými okruhy.

K jednomu jejich konci připojovali dlouhými tenkými

ohebnými kabely malé kovové válečky, naplněné plynem

fluoridem boritým, k druhému, z něhož vybíhala dlouhá

tenká páka opatřená inkoustovým hrotem, montovali svislé

kovové válce, poháněné hodinovým strojem. Byl na nich

navinut milimetrový papír, zcela podobný papíru, který se

vkládá do přístrojů na plynulé zapisování změn tlaku vzdu-

chu nebo teploty.

Pod vedením Fermiho začali zatím nosiči skládat na

zemi podivnou stavebnici. Z malých šedých betonových

kostek sestavili nejprve veliký čtverec, jehož každá hrana

měřila dva a půl metru. Do středu tohoto čtverce položili

další s půlmetrovou hranou, sestavený z tuhových černých

kostek, a zbytek plochy doplnili betonovými kostkami.

Potom budovali třetí vrstvu, která byla podobná druhé,

ale lišila se od ní tím, že nyní byl tuhový čtverec o něco větší

a přečníval na každé straně tuhový čtverec předchozí vrst-

vy. Některé tuhové kostky měly jeden roh ubraný, takže

v místě, kde se stýkaly čtyři takové kostky, vznikla jamka.

Do té kladli muži malé kusy stříbrolesklého kovového ura-

nu. Práce pokračovala rychle a pokaždé tuhový čtverec

nové vrstvy o něco přečníval tuhový čtverec vrstvy, která

ležela pod ním.

Compton tiše přihlížel čilému ruchu. Pod jeho vysokým

klenutým čelem se rychle honily myšlenky. Čertovský chla-

pík, ten Fermi, říkal si v duchu, pracuje zpaměti, ani se

nepodívá do zápisků. Na okamžik ho pojala závist k slav-

nému kolegovi. Sám byl schopným experimentálním fyzi-

kem, provedl řadu významných prací, jeden nový fyzikální

zákon objasňující, jak se chová elektromagnetický paprsek

při setkání s elektronem, dokonce se po něm nazývá.

„Comptonův jev“, ale spravedlivě musí uznat, že mozek

Fermiho je lepší a že bez jeho pomoci by Spojené státy ni-

kdy nebyly daly celý podnik s atomovou energií dohroma-

dy. Aspoň ne tak brzy, opravil se.

„Chcete sestavit z tuhy elipsoid?“ pravil nahlas k Fer-

mimu.

„Tak jest!“ přikývl Ital. „Ale bojím se, že nebude dost

kovového uranu!“

„Máte ještě kysličník uranu,“ připomenul Compton.

„Ten nebude tak účinný,“ namítl Fermi. „Ale konečně

jaká pomoc.“

Ohromná krychle rychle rostla. Při čtyřicáté vrstvě se

tuhové kostky už rozprostřely po celé ploše s hranou dva

a půl metru dlouhou. Dělníci už musili používat přenosných

žebříků. Tato čtyřicátá vrstva byla kladena s obzvláštní

péčí a skládala se z tuhových krychliček, probraných žláb-

ky tak, že bylo možno zasunout až do středu vrstvy jednak

komůrky s plynem, který prozradí neutrony, jednak dlouhé

úzké pruhy šedobílého kovového kadmia, které neutrony

dychtivě pohlcuje. Další tuhové čtverce už se postupně

zmenšovaly. Kovový uran docházel, a tak ho začali střídat s

kysličníkem uraničitým, který kladli v malých hliníkových

plechovkách do jamek v tuze.

„Jak tomu budeme říkat?“ prohodil Compton k Fer-

mimu.

Ital se široce usmál. „No, skládáme to na hromadu, proč

tedy bychom tomu nemohli říkat pile, hromada, kupa? Bu-

de to aspoň hezké krycí jméno proti špiónům, nemyslíte?!“

Američan se usmál. Mladí asistenti sdíleli veselí Fermiho,

a slovo pile se stalo okřídleným výrazem pro to, čemu se

později v Evropě začalo říkat atomový reaktor.

Při padesáté vrstvě Compton zneklidněl. „Co kdyby-

chom zkusili zápis neutronů?“ navrhl. Věděl, jako všichni

přítomní vědečtí pracovníci, že uvnitř stále rostoucí krychle

z tuhy, uranu a betonu probíhá podivuhodný pochod. Pro-

nikají do ní neutrony, základní částice hmoty, které spolu

s protony skládají atomová jádra všech prvků. Ty neutrony

vylučuje ze vzduchu a z každé hmoty, s kterou se setká

kosmické záření. Přichází k nám z dalekých končin vesmí-

ru a ve dne v noci nepřetržitě, bez ustání bombarduje po-

vrch zeměkoule a všechno, co je na něm. Do jejich kupy

vlétnou neutrony rychlostí několika tisíc kilometrů za vte-

řinu, ale jakmile se setkají s tuhou, začnou se rychle brzdit.

Odevzdávají svou energii atomům uhlíku, z nichž je tuha

utvořena, a jejich rychlost v okamžiku klesne na pouhé dva

kilometry za vteřinu. Compton jako by viděl ten nápor ne-

utronů. Potom už se pohybují neutrony tuhou celkem neru-

šeně, a jakmile se setkají s atomovým jádrem uranu, stane

se zvláštní věc: jádro se pod jejich náporem rozštípne na

dvě velké trosky a na několik neutronů! Trosky se rozletí

od sebe rychlostí několika tisíc kilometrů za vteřinu, ale

poněvadž se pohybují v tuhé hmotě a mají značný elektric-

ký náboj, jsou elektrickými náboji neporušených atomo-

vých jader velmi rychle zabrzděny. Brzděním každého po-

hybu vzniká teplo, a tak jako se zahřívá kolo vozu, jehož

pohyb zastavujeme utahováním brzdy, tak se také zahřívá

uran a tuha, zastavující pohyb trosek atomového jádra ura-

nu. Je pravda, že trosky atomů jsou nesmírně nepatrné a že

na jediný milimetr by se jich vešlo bilión, milión miliónů,

kdybychom je nakladli těsně vedle sebe. Teplo, které

vznikne jejich zabrzděním, je nesmírně nepatrné, ale těch

trosek je zase nesmírně mnoho.

A tak nakonec je z toho pořádná teplota, poněvadž se

všechny ty pochody odehrávají závratnou rychlostí. Ne-

utron rozštípne atomové jádro a zabrzděné trosky ohřejí

místo, kde došlo k rozštěpení, o tak nepatrný zlomek stup-

ně, že neexistuje přístroj dosti citlivý, aby to změřil. Ale

z jádra se současně oddrobí nejméně dva neutrony a těm

trvá jen stomilióntinu vteřiny, než se setkají s jinými jádry

uranu a rozštěpí je. Pak už tu jsou dvě nová rozštěpená

jádra, dva nové ohřáté body a zároveň čtyři nové neutrony

- ty dva staré, uvázly v troskách obou rozštěpených urano-

vých jader. Tyto čtyři nové neutrony rozštěpí za stomilión-

tinu vteřiny čtyři nová jádra a vyloučí z nich osm nových

neutronů a tak to jde dále. Comptonovi je z té představy

horko. Celý pochod se ani na okamžik nezastaví, pokračuje

bez ustání dále, množství rozštěpených jader závratně ros-

te, za milióntinu vteřiny už jich je kvintilión, číslo s třiceti

nulami, a teplota už dosáhne miliardy stupňů, uvolněné

energie, kterou představuje vyrobené teplo, jsou miliardy

kilowattových hodin!

To je ovšem jen šedá teorie, jak říká Fermi, myslí si

Compton, sledující nervózně, jak dělníci kladou padesátou

pátou vrstvu. Na to by bylo potřebí čtyř set tun uranu a oni

ho mají jen sedm tun.

A i kdyby ho měli tolik, nevyšlo by to. Neutrony se ne-

spotřebují jen na štěpení atomových jader uranu, všechny

ostatní hmoty je hltají, některá více a některá méně. A ko-

nečně ani všechen uran se neštěpí, jen uran s lehčími ato-

my, uran s těžšími atomy je pohltí a promění se v nový

prvek, plutonium. Jenomže to aspoň je také štěpné poma-

lými neutrony.

Až dosud končily všechny jejich pokusy nezdarem. Ne-

podařilo se jim dosáhnout neomezeného množení neutronů,

řetězové reakce, jak říká Fermi. Dělníci kladou padesátou

pátou tuhovou vrstvu, černý elipsoid má ještě daleko ke

svému dokončení, ale Fermi se odhodlává na Comptonovu

novou výzvu k první zkoušce. Na jeho pokyn vytahuje mla-

dičký asistent chicagské university kadmiové pruhy z tuhy

ven, aby přestaly lapat neutrony, inkoustový hrot se vychýlí

z polohy, v které dosud nehybně spočíval, a začíná kreslit

svou čáru na papír otáčivého bubnu. Čára malou chvíli

strmě stoupá, ale pak se zakřivuje a nakonec se stává vodo-

rovnou - doklad, že neutronů už dále nepřibývá. Compton

a jeho asistenti jsou rozmrzeni, ale Fermi zastavuje zápis

a sám vsunuje do krychle kadmiové pruhy, zatímco na jeho

výzvu dělníci znovu kladou tuhové a Betonové kostky a plní

jamky uranem a kysličníkem uraničitým.

Padesátá šestá vrstva leží a Fermi opakuje pokus. Ten-

tokrát vyběhne čára, zaznamenávající intenzitu neutronů,

mnohem výše a Fermi dává snížit citlivost přístroje na de-

setinu. Všech se zmocňuje podivný pocit, jako by něco

zvláštního, neobvyklého viselo ve vzduchu. Compton se

rozhlédne kolem sebe příšeřím vládnoucím pod tribunou,

lesem betonových sloupů, které ji podpírají, a utkví pak

strnulým pohledem na stavbě, na hromadě, jak jí říká

Fermi. Stále roste, už přestala být krychlí a dosáhla třímet-

rové výše, ale nyní se už její stavba chýlí ke konci. Snad již

příští, osmapadesátá vrstva přinese výsledek, který stál už

tolik práce a peněz.

„Stop!“ volá Fermi, jakmile je osmapadesátá vrstva úpl-

ná.

V okamžiku, kdy se chápe kadmiových pruhů, zavládne

pod tribunou hrobové ticho. I dělníci, starší, pečlivě vybra-

ní spolehliví muži, přistupují po špičkách blíže, aby viděli

na zapisující hrot. Nevědí, oč jde, ale podvědomě tuší, že se

tu děje něco neobvyklého, co snad bude mít velký význam

i pro ně. Fermi s pohledem upřeným na papír uvedený opět

do pohybu pomalu vysunuje šedobílé pruhy, ale nic se ne-

děje, dokud nejsou téměř úplně venku. Potom však hrot

rychle píše čáru, která postupuje stále výš a výš k okraji

papíru ani zdání, že se zase ohne do vodorovného směru!

Fermi rychle zasunuje pruhy zpět - opatrnosti nezbývá -

a zapisovací hrot klesá zpátky do svého klidu. Fermi po-

hlédne na hodinky na zápěstí, je deset hodin dvacet minut.

Asistenti volají bouřlivě „Hurá!“ a dělníci se k nim při-

pojují. Compton drtí ruku Fermiho ve své. „Gratuluji vám,

dosáhli jsme řetězové reakce!“ praví chraptivě. Jižní tem-

perament Fermiho propukne ve veselém smíchu a živých

posuňcích člověka spokojeného se svým dílem, mluví rych-

le, přeskakuje do své mateřštiny a Compton, asistenti a

dělníci, kteří se tísní kolem něho, jen s námahou porozumě-

jí, že vzdává dík všem svým spolupracovníkům. Pochopí to

náležitě teprve tehdy, když snědý pohyblivý Ital chodí rych-

le od jednoho k druhému a každému až do posledního sr-

dečně tiskne ruku. „Grazie mille!“ opakuje a v jeho temné

tváři, rozšířené šťastným úsměvem, září bílé zuby.

Je to počátek atomového věku, velmi skromný a nená-

padný, neboť tento první reaktor na světě pracuje jen

s výkonem několika desítek wattů. Mohl by dát mnohem

větší výkon, ale pak by musil být chlazen a ti, kdo jej ob-

sluhují, musili by být chráněni betonovou zdí dva metry

silnou proti jeho nebezpečnému záření, neviditelnému, ale

zhoubnému, u něho by bez této ochrany onemocněl každý,

kdo by se mu přiblížil i na vzdálenost několika metrů.

Čas letí, ve Spojených státech se stavějí veliké reaktory

na výrobu atomové výbušniny, ale válka zatím končí po-

rážkou nacistů, vítězná Rudá armáda obsazuje Berlín

a v jeho troskách hyne šílený führer s jinými válečnými

zločinci, dříve než jsou první atomové pumy hotovy a svr-

ženy na japonská města Hirošimu a Nagasaki. Léta míjejí,

veliký italský učenec stárne a onemocní zhoubnou rakovi-

nou, ale přece jen se dočká právě před smrtí mírového plo-

du své práce:

27. června 1954 Sovětský svaz, který po skončení války

vyvinul neobyčejné úsilí na poli atomového bádání, uvádí

do chodu první atomovou elektrárnu na světě!

Využívá tepla zabrzděných trosek rozštěpených atomo-

vých jader k výrobě páry a k pohonu turbogenerátoru elek-

trického proudu a pracuje s výkonem 5000 kilowattů, mno-

hokrát a mnohokrát větším než první skromný reaktor

Fermiho. Na celém světě se stavějí nové atomové reaktory.

Vyrábějí nejen elektřinu, ale i sta a sta umělých radioak-

tivních prvků, radioizotopů, jejichž atomová jádra vyzařují

neviditelné elektrické a elektromagnetické záření. Radioi-

zotopy docházejí nesmírného využití ve vědě i v praxi,

v probádání pochodů, které se odehrávají v živé i neživé

hmotě, a v lékařství i v průmyslu zatlačují do pozadí všech-

ny rentgeny. Jim vděčí biologie za veliké objevy a jen

s jejich pomocí se podařilo tak rychle objasnit příčiny nej-

různějších chorob a postupně prodloužit lidský věk.

ĎÁBLŮV MYS

Když zvítězilo úsilí obránců míru, když nenávratně

zmizelo nebezpečí atomové války, byly všechny atomové

pumy, chované ve zbrojnicích různých států, rozmontovány

a jejich náloží bylo použito ke stavbě elektráren a tepláren.

V tom byla veliká přednost atomové výbušniny proti vý-

bušninám jiného druhu, že pouhým obratem ruky bylo

možno proměnit zdroj zkázy v blahodárný a nejvýš účinný

prostředek mírové práce.

Několik tun lehčího uranu nebo plutonia nahradilo stov-

ky vagónů nejlepšího uhlí. V krajích naprosto pustých

a tisíce kilometrů vzdálených od ložisek uhlí nebo nafty

vyrůstaly atomové elektrárny. Bezvodé pouště se zvolna

měnily v úrodná pole, rovníkové pralesy „černé Afriky“

ustupovaly obdělávané půdě, jejich močály, semeniště ma-

lárie a spavé nemoci, byly kus po kuse vysušovány

a osídlovány zemědělci.

Bylo mnoho lidí, kterým toto přetváření přírody postu-

povalo příliš pomalu. Namítali - a neměli tak docela ne-

pravdu -, že nyní, když už není válek a kdy nemoci čím dále

tím více mizejí a lidský věk se prodlužuje, bude lidstva na

zeměkouli tak rychle přibývat, že mu záhy nebude všechna

plodná půda stačit k obživě. Volali po velkých

a dalekosáhlých pokusech, které by uvolnily pro lidstvo

ohromné lány země pokryté až dosud věčným ledem

v Grónsku a v Antarktidě. Jen jižní polární pevnina sama

je tak velká jako celá Evropa, kolik lidí by na ní našlo obži-

vu!

Světová technická rada sešla se v Paříži a měla o tomto

problému bouřlivé rokování. Hoši sledovali tuto část filmu

s daleko větším zájmem než jeho počátek. O prvním reak-

toru Fermiho a o první atomové elektrárně, postavené

v SSSR, učili se obšírně v dějepise, zato dramatický pokus

u Ďáblova mysu odbývaly učebnice jen několika řádky.

Okamžik, kdy se Fermi pomalu blížil kritické velikosti své

kupy, je na chvíli sice zaujal, ale tušili, že osud lodi Henri

Becquerel bude mnohem napínavější, a proto netrpělivě

přihlíželi, jak se události v rychlém sledu před nimi rozvíje-

jí.

Na pařížské konferenci položil francouzský technický

výbor požadavek, aby atomového tepla bylo použito k roz-

puštění ohromných ledových krunýřů v Grónsku a na ant-

arktické pevnině. Přišel s plánem už podrobně rozpracova-

ným, který ohnivě prosazoval předseda výboru, mladý ještě

nukleární inženýr Jean La Fay.

„Jsme už dnes mnohem dále, než byl Fermi před lety,“

prohlásil. „Energii uvolněnou z atomových jader lehčího

uranu a plutonia dovedeme ztisícinásobit, spojíme-li ji

s energií, která se vybaví, slučujeme-li atomová jádra

středního vodíku, deuteria, s atomovými jádry těžkého vo-

díku, tritia. Energií jediné kilowattové hodiny roztavíme

více než deset kilogramů ledu. Atomová energie je s to po-

skytnout nám bilióny kilowattových hodin. Po technické

stránce je úkol připraven do poslední podrobnosti. Nezbý-

vá, než aby jej Světová technická rada odhlasovala a pově-

řila svůj francouzský výbor jeho provedením s podmínkou,

že výbor obdrží od Světové rady všechny prostředky.“ Po

La Fayově projevu se rozpředla mezi přítomnými odborní-

ky velmi živá diskuse. La Fayův plán získal téměř stejný

počet přívrženců jako odpůrců. Indický delegát Dandu Sir-

dar namítl, že La Fayův plán je sice hezký jako nápad, ale

číselně že mu nevychází. Grónské a antarktické ledovce

byly už dávno probádány, je tu na 30 miliónů krychlových

kilometrů ledu. Podle statistiky zásob atomové energie, kte-

rou Světová technická rada vydává každý měsíc, je nanej-

výš jasné, že by celá současná světová zásoba atomové

energie nestačila k provedení La Fayova plánu, i kdyby

bylo možno - a to není myslitelné - pro tento úkol ji uvolnit.

Sovětský delegát Georgij Alexejevič Roginskij se připo-

jil k námitce Dandu Sirdara. „Je tu ještě jedna velmi zá-

važná okolnost, na kterou není v La Fayově plánu pamato-

váno,“ upozornil. „Je to skutečnost, že roztavením obou

ledovců stoupne hladina všech tří moří asi o osmdesát met-

rů. Nejenže se Severní moře přelije do holandské a severo-

německé nížiny a Baltské moře do ruských a polských ní-

žin, ale prakticky většina přístavů, co jich na světě je, veli-

kým londýnským přístavem počínaje a nejzapadlejším pří-

stavem v dalekém Tichomoří konče, zmizí pod vodou. Ná-

rodohospodářské škody, které tak vzniknou, nepodaří se

dlouho nahradit, i kdyby nakrásně La Fayův plán skončil

plným úspěchem.“ Po těchto dvou projevech se zdálo, že La

Fayův plán je definitivně pohřben. Ale francouzští delegáti

s La Fayem v čele jej hájili velmi důrazně. Námitku indic-

kého delegáta vyvracel La Fay poukazem na nedávné

úspěšné pokusy, provedené ve francouzských laboratořích s

táním ledu pod vysokým tlakem. Led při tání zmenšuje

svůj objem a to má za následek, že při vyšším tlaku taje za

nižší teploty. Ohromný tlak, který vzniká při bouřlivém

uvolnění atomové energie, znásobí tu účinek vyvinuté teplo-

ty. Jejich laboratorní pokusy, ty mohly použít jen poměrně

nízkých tlaků řádu 100 000 atmosfér, vedly k desateroná-

sobnému účinku. Není pochyb, že tlak, jímž působí zplyně-

ná hmota při atomovém výbuchu a který se odhaduje na

miliardy atmosfér, tento násobek ještě mnohokrát zvýší.

„Pokud jde o námitku váženého sovětského kolegy,“

pokračoval La Fay, „vzali jsme ji samozřejmě předem

v úvahu. Ale co nám brání v tom, abychom prostě přeby-

tečnou vodu rozložili jakýmkoli způsobem, například elek-

trickým proudem, na její plynné součásti, kyslík a vodík,

které se volně rozptýlí v atmosféře? Náš plán je přece dlou-

hodobý, nebude uskutečněn ani za rok, ani za deset let. Bu-

de velmi jednoduché postupně se nevítaného vodního pří-

růstku zbavovat, nehledě ani ke skutečnosti, že máme do-

sud rozsáhlé bezvodé oblasti, kde by založení ohromných

cisteren sladké vody bylo požehnáním pro zemědělství.

A v našem případě jde vesměs o sladkovodní ledovce!“ Po

této obhajobě se část odpůrců vzdala svých námitek. Přesto

však při hlasování neprošel plán v původním rozsahu, zato

bylo jednomyslně usneseno, že bude proveden velký mode-

lový pokus o vlivu nadměrných tlaků na tání ledu. O dva

měsíce později, za horkého červencového večera, vyplula

z Brestu loď Henri Becquerel s početným vědeckým štábem

na palubě. Byla stavěna na pohon atomovým reaktorem,

bez komínů a s nízkou palubou, kterou bylo možno kdykoli

uzavřít souvislým krytem proti přístupu vln, podobala se

spíše ponorce než velkým parníkům, jaké brázdily ještě

před dvaceti lety vlny oceánů.

Loď byla velmi štíhlá, měla neobvyklou délku sto pade-

sáti metrů při nosnosti pouhých dvaceti tisíc tun. Tuto stav-

bu si vyžádal její zvláštní náklad plutonia, deuteria a tritia,

vesměs látek, které musely být rozděleny do určitých množ-

ství, chovaných v předepsaných vzdálenostech od sebe, aby

mezi nimi nedošlo k bouřlivé jaderné reakci, která by v

okamžiku kratším než milióntina vteřiny vyhodila celou

loď do povětří a proměnila ji v beztvarý mrak radioaktiv-

ního kouře.

Až k šedesáté rovnoběžce mohla loď bez překážky za-

chovávat svou průměrnou rychlost padesáti námořních mil,

potom se začaly objevovat první plující ledovce. Zpočátku

jich bylo málo a neměly velké rozměry, teplé moře je rychle

rozpouštělo, ale záhy se rozmnožily a vzrostly. Velmi často

se teď Henri Becquerel setkával s velrybami.

Od té doby, kdy se začal tuk vyrábět téměř výhradně

chemickou cestou z prvků, z nichž se skládá, velrybářství

silně pokleslo a obrovský savec se neobyčejně rozmnožil.

Loď míjela kusy, jejichž délku bylo možno odhadnout až

na 35 metrů. Přírodopisec výpravy je řadil mezi modré

velryby a jeho kolegové se zájmem počítali vysoké úzké

sloupy drobných vodních kapiček a páry, chrlené nozdrami

obrovských zvířat do chladného vzduchu. „Tady nám ros-

tou nové zásoby masa pro lidstvo,“ prohodil jeden z členů

výpravy.

„I fuj!“ odplivl si jeho druh. „Snad byste nejedl velrybu,

Ludvíku?“

„A proč ne?“ odpověděl za svého kolegu přírodopisec.

„Za druhé světové války krmili nacisté velrybím masem

obyvatele okupovaných zemí. Ostatně Eskymáci se živí

velrybami dodnes. Sám jsem jedl velrybí kotlety a ujišťuji

vás, že je stěží rozeznáte od hovězí svíčkové, jsou-li jen tro-

chu slušně upraveny!“

„A kolik masa dá taková velryba?“ tázal se mladý fyzik

Ludvík.

Starší muž pokrčil rameny: „Přesně vám to nepovím,

ale lze to odhadnout. Tyhlety kusy, které se prohánějí ko-

lem nás, jsou pořádně veliké, takové bývaly dříve vzácností,

poněvadž velrybáři nenechali ubohému zvířeti čas, aby vy-

rostlo. Váží jistě kolem 150 tun. Většina té váhy však při-

padá na kostru, asi třetina na tuk, zbytek, kolem jedné pě-

tiny, na maso.“

„To je stále ještě úctyhodné množství 30 000 kilogramů

masa,“ pravil s obdivem Ludvík. „Tři sta lidí by mělo maso

na celý rok!“

„Jenže by se jim asi brzy přejedlo,“ smál se jeho druh,

který předtím projevil ošklivost vůči velrybímu masu.

„A kdyby se velryby pěstovaly na maso - kdoví, snad

k tomu brzy dojde, bude-li lidí přibývat dosavadním tem-

pem -, vyplácelo by se to, profesore?“ obrátil se s dotazem

na přírodopisce.

Starší muž se usmál: „Velryba není králík, příteli, ne-

množí se tak rychle. Má jen jedno mládě za rok a to jakse-

patří přibývá. Sedm měsíců žije z mateřského mléka a kaž-

dý den přibere metrický cent.“

„Sto kilo za den, to je budulínek!“ žasl Ludvík.

„Je,“ přisvědčil profesor. „Vždyť se rodí až sedm metrů

dlouhé, a jak chcete, aby dorostlo na váhu tisíce nebo tisíce

pěti set metrických centů? I po těch sedmi měsících ještě

tloustne vydatně, devadesát kilo za den, až do dvou let.

Ostatně to není jediná naše potrava pro případ potřeby,

tamhle plave jiná!“ Ukázal směrem přes pravý bok lodi,

kde se v dálce při obzoru vlnila jakási předlouhá hmota.

„Mořský had!“ zvolali oba jeho společníci jako jedním

dechem.

„Snad ne,“ usmíval se přírodopisec. „Kde by se tu vzal

a kde by nabral takovou velikost? Uvažte jen tu vzdále-

nost!“

Ludvík pospíšil do své kajuty a vrátil se za okamžik

s triedrem. „Ovšemže to není mořský had,“ pravil, sotva jej

přiložil k očím. „Jsou to tuleni a je jich na sta! Plavou hez-

ky v šiku za sebou, a jak tak pravidelně zvedají přední část

těla a zase ji noří do vody, vypadá to, jako by se celá ta

dlouhá čára vlnila. Podívejte se!“ nabízel triedr profesoro-

vi. Ten jej přijal a prohlížel si tah tuleňů.

Mluvil roztržitě sám k sobě, zapomínaje na své poslu-

chače. „Jak je to podivné, jakou pravdu měl starý ruský

akademik Vernadskij, když tvrdil, že tlak života je nesmír-

ný a že život je všudypřítomný! Za mého mládí bylo vzác-

ností potkat v těchto šířkách jediného tuleně, a tady je jich

nejméně sto najednou, a možná že víc. Jakmile je člověk

přestal pronásledovat - a dlouho-li pak tomu je, jistě ne víc

než dvacet let - rozmnožili se nad pomyšlení.“

„Kam to ale plavou?“ vyrušil ho Ludvík z jeho samo-

mluvy.

„Kam? Na sever přece, kam jinam?“ odpověděl profe-

sor rozmrzele. „Je konec července, na jihu jim začalo být

teplo, vracejí se od Islandu ke grónským břehům se trochu

ochladit. Jsou to přepychová zvířata, mají svůj letní byt a

zimní byt, zrovna jako lidé!“ Na počátku třetího dne od

odjezdu z Brestu určil kapitán Henriho Becquerela pomocí

rádiových signálů z navigačních satelitů přesně svou polo-

hu. V tu chvíli byl na 76. stupni 5. minutě severní šířky a na

18. stupni 11. minutě západní délky. Cíl byl už nedaleko

a kapitán volky nevolky musil zabočit k pobřeží. Až dosud

se držel v takové vzdálenosti od něho, že mizelo pod západ-

ním obzorem, a to z dobrého důvodu. Tyto východní břehy

Grónska byly až na malé výjimky jedinou souvislou ledo-

vou hradbou. Na západním pobřeží tohoto ohromného ost-

rova už pracovaly atomové reaktory a pomalu rozšiřovaly

úzký pás obdělané půdy, zde byla stále ještě „zakletá země“

ledu, sněhu a mlh. Jen v Scoresbyho zálivu žila od ne pamě-

ti malá družina Eskymáků, jinak byl Angmagssalik, ležící o

tisíc kilometrů jižněji, jediným obydleným místem východ-

ního pobřeží, které se táhne v délce mnoha tisíc kilometrů

od 60. až k 84. rovnoběžce. Za tohoto pozdního léta se co

chvíli od pobřežních ledovců oddělovaly celé ohromné le-

dové hory a rychlostí závodního vozu klouzaly po příkrých

svazích do moře. Ledovce se „telily“, jak říkají Seveřané.

Pád „telat“ do vody byl provázen hlukem, který v mrtvém

polárním tichu bylo slyšet až na palubě Henriho Becquere-

la, třebaže plul padesát mil daleko od břehu. Bylo tedy jen

moudré, že se kapitán držel na širém moři, tím spíše, že se

Henri Becquerel železný od přídě až k zádi, málo hodil k

plavbě mezi plovoucími ledy.

Nyní však nezbývalo než přiblížit se k nebezpečným

břehům. Naštěstí byl už stálý den a z vyhlídkové věže, kte-

rou dal kapitán vztyčit na přídi, byl dobrý rozhled na vzdá-

lenost nejméně desíti mil, pokud v něm nebránila mlha.

Počasí plavcům přálo a v poledne třetí den od vyplutí

z Brestu spatřili cíl své cesty: nízký, z větší části ledem po-

krytý Koldeweyův ostrova hned za ním další ostrov téhož

jména. Uzavíraly od východu rozlehlou zátoku, nad níž se

tyčil ohromný ledovec, vybraný k pokusu. Henri Becquerel

vplul opatrně mezi drobnou ledovou tříšť, hnanou jižním

proudem do zátoky, minul jižní cíp menšího ostrova a spus-

til kotvy míli na západ od skupiny tří malých ostrůvků,

ležících nedaleko břehu.

Byl krásný slunný den, spousty polárního ptactva krou-

žily nad zátokou a plnily vzduch ohlušujícím drsným kři-

kem. Samo úpatí ledovce nebylo přístupné, pevný led uza-

víral západní část zátoky a Henri Becquerel nebyl žádný

ledoborec. Kapitánovi tato překážka nevadila. Led byl

velmi silný a unesl i největší motorové saně. Kapitán nalé-

hal na La Faye, velitele výpravy, aby nemeškali a dali se

hned do díla. Tyto končiny jsou velmi zrádné, počasí se

může změnit v malé chvíli a krásný den pak vystřídá hustá

mlha, která znemožní práci na řadu dní. Kromě toho je tu

led ve stálém pohybu, jižní proud může snadno nakupit v

zátoce veliké masy ledu a loď nejen uzavřít, ale dokonce i

zničit. La Fay sice toužil po činnosti a sdílel kapitánův

spěch, ale přesto se po jeho řeči trochu zamrzel. „Povězte

mi, to se vším naším pokrokem a s atomovou energií ne-

máme dosud loď, která by byla s to klást odpor několika

mizerným kusům ledu?“ tázal se posměšně.

„Takové lodi máme už dávno, inženýre, a jsou to prao-

byčejné lodi ze dřeva, stavěné hezky do kulata, aby se vy-

houply nad kry, když nalehnou na jejich boky. Taková loď

by se ale nehodila k vašemu účelu; neseženete ji v dostateč-

né délce,“ odpovídá kli~ně starý zkušený kapitán. La Fay

už déle nediskutoval a konal chvatné přípravy k velikému

pokusu. Lodní jeřáby vyložily motorové saně s. ostrými

pásy, které se zakously do ledu a byly s to udržet těžká vo-

zidla i na hodně šikmé ledové stěně. Zanedlouho začaly le-

dové tanky šplhat po ohromném ledovci. Měly zkušené ři-

diče a těm, kdo přihlíželi jejich práci z paluby lodi, se zdálo

zcela neuvěřitelné, že se jim podařilo zdolat téměř svislou

ledovou stěnu. Vystoupily s četnými oklikami až do výše

jednoho sta metrů nad moře, do dvou třetin ledové hory. V

těchto místech se táhla úzká terasa téměř vodorovně podél

ledovce a zde bylo možno zahájit práci.

V záři půlnočního slunce začali razit termitovými bom-

bami šest úzkých dlouhých chodeb v ji s křivě modrém tvr-

dém ledu. Každá z nich měla být sto metrů dlouhá a vzdá-

lenost jedné od druhé činila dvacet metrů. Za deset hodin

byli s tunely hotovi a nyní započala nejchoulostivější etapa

celého díla. Šlo o to, bezpečně dopravit atomovou nálož do

chodeb.

V každé z nich budou dva díly nálože, vzdálené od sebe

deset metrů, a hnací zařízení, které ve vhodném okamžiku

vstřelí jednu část do druhé, nehybné. V okamžiku, kdy se

obě části sloučí, proběhne v nich jaderná reakce a vybaví

milióny kilowattových hodin energie v podobě tepla

a ohromného tlaku tříštivé vzdušné vlny. Hnací zařízení

bylo uváděno do chodu rádiovými vlnami z paluby lodi. Za

dalších deset hodin byly nálože i s pohonem na místě a po-

sádka přikročila k ucpávání chodeb ohromnou zátkou

dlouhou osmdesát metrů. Tato práce skončila za necelých

pět hodin a potom nařídil k smrti unavený La Fay, jenž

sledoval dílo od počátku až do konce po celých pětadvacet

hodin, krátký odpočinek. Přírodopisec profesor Rémy se

zúčastnil jen počátku prací, a ještě jen ze zvědavosti, jeho

zájem se týkal mnohem více zvířeny grónských břehů než

atomového pokusu. Tomu rozuměl jen zcela obecně, jako

každý člověk té doby. Zatímco se posádka a fyzikové plaho-

čili s atomovou výbušninou, spal klidně ve své kajutě, kde

husté záclony, stažené přes okénko, vytvořily příjemné še-

ro. Probudil se po šesti hodinách spánku náležitě osvěžen

a obléknuv se odešel do jídelny. Ale tam bylo pusto

a prázdno a stejný pohled skýtala rozlehlá čítárna, kde

elektrické radiátory šířily příjemné teplo. Poněkud udiven

vstoupil profesor na palubu, kde našel osamělou lodní hlíd-

ku.

Byl to kadet s jedním námořníkem: Zachumláni do šály

a těžkých kožišinových kabátů přecházeli mrzutě po palu-

bě. Na profesorův dotaz, co se děje, zda se loď nestala palá-

cem Šípkové Růženky, odpověděl kadet, že celá posádka

odpočívá po nepřetržité pětadvacetihodinové práci.

„Dobrá,“ řekl profesor. „Obsloužím se tedy sám a pů-

jdu potom na malý lov. Nechtěl byste jít se mnou, kadete?“

Mladý muž řekl, že by šel nanejvýš rád, poněvadž se na

hlídce hrozně otravuje, ale že bez kapitánova souhlasu ode-

jít nemůže. „Povinnost před zábavou,“ kývl s úsměvem hla-

vou profesor a odešel do jídelny. Ze stroje na kávu, stále

plného, načepoval horký osvěžující nápoj, z bufetu si vzal

několik obložených chlebíčků a po rychlé snídani nebo snad

večeři - v tomto ustavičném světle se pojem denních dob

úplně ztrácel zastrčil do kapsy několik tabulek čokolády a

vrátil se do své kajuty pro loveckou pušku a náboje. Sledo-

ván závistivým zrakem kadetovým, sestoupil po můstku do

malé joly a odvesloval k nejbližšímu ze tří ostrůvků.

Byl jediným mužem, který přežil zkázu lodi Henri

Becquerel. Sestupoval právě po východním svahu nízkého

hřbetu, táhnoucího se ostrůvkem od severu k jihu, když

zaslechl ohlušující detonaci. Vlna vzduchu ho srazila

v příštím okamžiku k zemi. Ležel na zádech ve sněhu, vše-

cek ohlušen, srdce mu divoce bušilo, vysoko nad hlavou

viděl nebe zatemněné ohromnými ledovými spoustami. V tu

chvíli stoupaly ještě svisle vzhůru, ale v příštím okamžiku

se již řítily zpět do zátoky. Instinktivním pohybem vtáhl

hlavu mezi ramena a zavřel oči, očekávaje jistou smrt. Za-

slechl ještě hromový rachot a potom jej zasypala těžká

chladná hmota. Dusil se, zoufale se snažil rozpažit a svrh-

nout břemeno se svých prsou. Konečně se mu to podařilo

a den se opět rozsvětlil kolem něho.

Zapomněl na pušku, která zůstala pohřbena pod sněho-

vou spoustou, a běžel zpátky, vzhůru do svahu, po němž

před chvílí sestoupil.

Utíkal, padal, opět vstal, místy lezl po čtyřech - cesta se

za ten krátký okamžik k nepoznání změnila, padající

spousty ledu a sněhu ji učinily téměř neschůdnou. Konečně

stanul na hřebeni a v nezměrném úžasu třeštil oči k pobře-

ží. Henri Becquerel zmizel, nezůstalo po něm ani stopy. Ce-

lá zátoka, od ostrůvku až k pobřeží, byla jedinou změtí di-

voce nakupených ledových ker. Nespatřil ani čtvereční me-

tr volné vody. Zdálo se, že všechen život ze zátoky zmizel,

i poděšené ptactvo ji opustilo. Vládlo zde hluboké ticho po-

lárních krajin a smrti.

Nad zátokou se dále tyčil ledovec, ale podivně změněný,

jako by byl nějaký obr odřízl celý jeho vršek.

Strnulý, stále neschopen pohybu, obrátil Rémy zrak

k severu. Tak jako dříve posupně se tam tyčila holá šedá

žulová skála, zakončující široký oblouk zátoky. Rozpome-

nul se, že na lodní mapě byla označena jménem Ďáblův

mys, a skutečně měl podivný dojem, že hříčka přírody tu

vytvořila z kamene ostrý profil ďáblovy hlavy, jak ji malo-

val Doré ve svých kresbách. Nebyl pověrčivý, ale otřásl se

hrůzou při vzpomínce na všechny ty zmařené životy. „Ďáb-

lův mys, ďáblova síla, ďáblovo dílo,“ mumlal sám k sobě,

když si pracně klestil cestu nakupeným ledem k místu, kde

naposledy spatřil loď Henri Becquerel. Nadarmo hledal,

dlouhé hodiny, nadarmo si rozdíral ruce až do krve a snažil

se odvalit ledové balvany, které nakupily těžký náhrobek

na nešťastnou loď, spočívající na dně zátoky.

Strávil v zátoce čtrnáct dlouhých dní svízelné polární

robinzonády. Z Evropy i z Ameriky byla sice ihned zaháje-

na pomocná akce, když pravidelné lodní signály oněměly,

ale pobřeží Grónska zavalila těžká mlha, která znemožnila

jakýkoli letecký průzkum. Profesor Rémy vyhrabal svou

pušku zpod sněhu a ledu, zhotovil si sněhovou eskymáckou

chýši, živil se syrovým masem polárních ptáků - upéci je

nemohl, nebylo na čem. Po čtrnácti dnech nad sebou spatřil

první letadla. Brzy nato přistál na ostrůvku vrtulník, který

startoval z paluby pomocné lodi, a odvezl ho.

Tak skončil první a jediný pokus o roztavení polárních

ledovců atomovou energií. Bylo mnoho dohadů o příčině

neúspěchu, až konečně se odborníci shodli na tom, že se

atomová energie v dosavadní podobě k takovému dílu ne-

hodí, poněvadž tlak, který tu vzniká, je účinnější a rychlejší

než vyvinuté teplo. Brzy nato bylo postaveno lidstvo před

mnohem závažnější problémy, kde šlo o jeho bytí a nebytí,

a na polární ledovce v Grónsku a v Antarktidě se zapomně-

lo. Když se k nim potom lidé po dlouhých desetiletích vráti-

li, měli už k jejich zdolání docela jiné prostředky než ne-

šťastná posádka lodi Henri Becquerel.

STROJ ČASU

Obraz polární krajiny zmizel z promítací stěny a v po-

koji zavládlo ticho. Zánik lodi Henri Becquerel se vším

všudy - kromě jediného svědka katastrofy - na hochy hlu-

boce zapůsobil. Teprve po chvíli se rozhovořili a každý

z nich reagoval na film svým způsobem. Někteří hoši se

obdivovali realistickému pojetí příběhu a ohromným pro-

středkům, kterých tu film užil - nemohlo být pochyby, že

polární příběh byl věrně zrekonstruován v plném rozsahu.

Petr vyslovil podiv nad tím, že se učebnice omezují jen

na suchý záznam nezdařeného pokusu.

„Na tom není nic divného,“ mínil Jan. „Cesta lidstva

k pokroku je přímo dlážděna většími či menšími neúspě-

chy. Kdyby se o každém z nich mluvilo v učebnicích jen

trochu obšírněji, narostly by na nepřehlednou řadu knih a

těm by ses jistě nechtěl učit nazpaměť!“ Hlas z přístroje

přerušil smích jeho hostů. Na promítací stěně se objevil

obraz zasněženého města, široký bulvár se stromořadím,

osvětlený plynovými lucernami a lemovaný po jedné straně

budovami postavenými v přísném, ale elegantním novore-

nesančním slohu. Po chodníku přecházeli ojedinělí chodci

odění dlouhými zimními kabáty, s kožišinovými čepicemi,

jízdní dráhou se kmitaly saně, tažené jedním, dvěma nebo i

třemi koňmi, jejichž rolničky vesele zněly. Sníh padal v

hustých a těžkých vločkách. Dojem zimy, dýchající z obra-

zu, byl tak působivý, že se Jan bezděky zachvěl, ačkoli po-

koj byl příjemně ohřát upraveným vzduchem.

„Teď jsme zase skočili hezky nazpátek,“ podotkl Petr,

který stejně jako jeho soudruzi pozoroval se zájmem staro-

bylý obraz. Dověděl se hned nato od hlasatele, že jsme v Pe-

trohradě - pozdějším Leningradě - a že se píše konec roku

1906. Děj se záhy přenesl do prostorné zasedací síně Ruské

akademie věd.

Byla poloprázdná a jen pomalu se plnila, celá čtvrtho-

dina ještě do počátku přednášky akademika Vladimíra

Ivanoviče Vernadského.

Dva mladí muži kutili něco u velmi dlouhého stolu, kte-

rý se táhl v mírném oblouku podél příčné stěny síně, pokry-

té tabulemi a bílým promítacím plátnem nevelkých rozmě-

rů. Přinesli nejprve promítací lampu a na zkoušku ji připo-

jili k baterii akumulátorů, ukryté ve stole. Uhlíky za syčely,

ostré bílé světlo trysklo z lampy a oslnivě rozzářilo promí-

tací plátno. Spokojeni touto zkouškou vypnuli mladí muži -

asistenti fyzikálního ústavu Akademie - lampu a počali

před ní stavět do správné polohy jakýsi drobný přístroj.

Skládal se z nízkého kovového stojánku, do něhož byl zasa-

zen jeden konec svislé skleněné trubičky, asi deset nebo

dvanáct centimetrů dlouhé a tři nebo čtyři centimetry širo-

ké. Byla zatavena na obou koncích a něco v ní viselo. Co to

bylo, neviděli ani návštěvníci sedící v první řadě křesel,

vzdálenost stolu byla příliš veliká.

Síň se nyní plnila rychleji, přicházeli mladí i staří, stu-

denti a studentky, asistenti, docenti a profesoři. I mnoho

vyšších státních úředníků v lesklých uniformách s řády za-

ujalo místa v předních řadách. Při příchodu předsednictva

Akademie věd všichni povstali, hned potom předseda Aka-

demie zahájil schůzi a udělil slovo akademikovi Vernad-

skému. Štíhlý muž středních let s vysokým čelem a hubenou

inteligentní tváří začal mluvit pomalým a jasným hlasem o

radioaktivitě zemské kůry. Byl si vědom, že v posluchačstvu

sedí i mnozí lidé, kteří patří k jiným vědním oborům a jsou

s touto novou, ale úžasně zajímavou a romantickou kapito-

lou vědy, starou právě deset let, jen nedokonale seznámeni,

a proto se snažil učinit svůj výklad hodně srozumitelný.

„Co je to radioaktivita?“ začal. „Schopnost atomů ně-

kterých prvků vyzařovat paprsky, které naše oko sice ne-

vnímá, ale jež můžeme přesně sledovat různými fyzikálními

prostředky. Fotografická deska pod jejich účinkem zčerná

jako pod účinkem viditelného světla.

Vzduch, který je dokonalým izolátorem, stává se jejich

účinkem vodivým a vede elektřinu tím lépe, čím je těchto

paprsků více. Radioaktivní paprsky nejsou jednotné, dělí-

me je dnes už na tři druhy, pojmenované podle prvních tří

písmen řecké abecedy: paprsky alfa, beta, gama. Paprsky

alfa a beta jsou drobounké částice elektricky nabité. Pa-

prsky alfa, správněji částice neboli korpuskule alfa, mají

kladný elektrický náboj, paprsky beta záporný. Tyto dva

druhy částic nejsou stejně těžké, částice alfa váží asi desetti-

síckrát víc než částice beta, ale i tak jde o mizivě nepatrné

číslo řádu kvadrilióntin gramu. Všechno nasvědčuje tomu,

že částice alfa jsou vlastně atomy hélia, skryté v atomech

jiných prvků, které jsou mnohem větší.“ Na nedůvěřivý

šum v posluchačstvu pravil Vernadskij důrazně a zvýše-

ným hlasem, že objev radioaktivity, který učinil právě před

desíti lety francouzský fyzik Henri Becquerel na prvku

zvaném uran, zasahuje revolučně do našich názorů na pod-

statu hmoty. Ukazuje nám, že dosavadní víra v atom jako

poslední nejmenší, dále už nedělitelnou částici hmoty je

klamná, že atomy jsou složité útvary naplněné energií, kte-

rou jsou s to někdy vydávat v podobě radioaktivního záře-

ní, že mají svůj vlastní život, a hlavně - a to jistě mnozí

z posluchačů budou pokládat za vědecké rouhání - jsou s to

přeměňovat se jeden v druhý. Z atomu jednoho prvku mů-

že vzniknout atom prvku docela odlišného, který má jiné

chemické vlastnosti. Víra starých alchymistů nebyla blu-

dem, jen jejich prostředky nestačily a cíl jejich práce byl

bludný. Chtěli proměnit jeden prvek v druhý, olovo, rtuť

nebo železo v drahé kovy, stříbro a zlato, ale všichni víme,

že tyto kovy nejsou požehnáním pro lidstvo, že blahobyt a

pokrok národa stoupá s jeho výrobou železa, a nikoli s jeho

těžbou zlata.

Po těchto neobvyklých akademikových slovech nastal

v síni takový hluk, že předseda byl nucen použít zvonku,

aby jej utišil. Vernadskij pravil, že by rád přešel k vlastní-

mu tématu své přednášky, že však pro jasné porozumění

jeho vlastní teorie, kterou tu chce podat, musí říci ještě ně-

co o radioaktivitě. Před desíti lety jsme znali jediný radio-

aktivní prvek, Becquerelův uran. Za dva roky nato objevila

mladá francouzská fyzička paní Curieová, rozená Polka

jménem Sklodowská, další radioaktivní prvek, thorium.

Potom společně se svým manželem oddělila z jáchymovské

uranové rudy, smolince, dva nové a dosud neznámé prvky,

rádium a polonium. Uran a thorium znali vědci už řadu let,

jen o jejich radioaktivitě nevěděli. Po průkopnické práci

Curieů se začaly objevy radioaktivních prvků množit. Dnes

jich známe už dvacet a víme, že jeden se převtěluje v druhý

a že se to děje podle přesných časových zákonů.

„Ukážeme váženému posluchačstvu něco, co je působi-

vější než všechna slova,“ pravil Vernadskij. Uhlíky zasyče-

ly, ostré jasné světlo vzplálo a promítlo na bílé plátno zvět-

šený obraz drobného přístrojku, který stál před lampou.

Bylo vidět, že v skleněné trubici visí na tenkém drátku jiná

trubička, značně menších rozměrů. Byla na obou koncích

zatavena stejně jako větší trubice a z větší části ji vyplňova-

la šedobílá neprůhledná hmota. Na spodním konci trubičky

byla přitmelena kovová objímka, na které visely dva dlou-

hé, úzké tenké kovové lístky. Ačkoli přístrojek stál klidně,

oba lístky se pomalu pohybovaly: rozestupovaly se dolními

konci od sebe a tento pohyb pokračoval tak dlouho, až se

lístky dotkly krátkých tenkých drátků, zasahujících jen

nepatrně dovnitř vnější širší trubice a spojených venku

drátěnými měděnými spirálami s kovovým stojánkem pří-

stroje. Jakmile se lístky dotkly drátků, okamžitě klesly

zpátky do svislé polohy a visely těsně podle sebe, ne však

dlouho, brzy se zase počaly rozestupovat a za necelé dvě

minuty byla vzdálenost jejich dolních konců zase tak veli-

ká, že se dotkly drátku. Vzápětí potom poklesly zpět do

původní svislé polohy, načež se celý děj znovu neúnavně

opakoval.

Řečník umlkl a popřál posluchačům několik nerušených

minut, aby si mohli jeho přístroj náležitě prohlédnout. Při-

hlíželi jako fascinováni ustavičnému pohybu lístků. Ani

nejschopnější vědci, přítomní na přednášce a dobře infor-

movaní o objevech radioaktivity, nebyli s to vysvětlit si sa-

mi neobyčejný jev, třebaže jeho podstatu tušili.

Ostatní, pracující v jiných vědních oborech, jen s úža-

sem a beze slova přihlíželi. Zde byl ustavičný pohyb, jak se

zdálo „věčný pohyb“, perpetuum mobile snílků a podvod-

níků, které vážná věda nadobro odsoudila. V přístroji ne-

bylo přece žádné hnací zařízení, nic, z čeho by lístky mohly

čerpat energii k svému pohybu, jen trochu nějaké soli,

s kterou se však nic nedělo! Valná část diváků vytáhla

z kapsy hodinky a kontrolovala dobu, která uplynula od

jednoho poklesu lístků z největší odchylky do druhého, byla

pokaždé na vteřinu přesně stejná!

Vernadskij s úsměvem přihlížel k jejich časové kontrole.

Potom sklouzl pohledem na veliké ozdobné hodiny, upev-

něné na stěně nad předsednickým stolem, a s prchavým

pocitem lítosti si uvědomil, že čas se nikdy nezastaví, byť se

na naší malé planetě odehrával sebezajímavější výjev.

Chtěl-li být se svou přednáškou včas hotov, musil přerušit

posvátné ticho a ujmout se opět slova.

„To, co vidíte před sebou, vážení akademici a hosté,“

pravil, „je skutečný stroj času, který půjde tisíce a tisíce let,

pokud to ovšem vydrží hmota, hliníkové lístky, vykonávají-

cí nepřetržitý pohyb. Přístrojek není mým vynálezem, po-

řídil jsem si jej podle návodu svého učeného přítele, anglic-

kého fyzika Strutta. Přesně za jednu minutu a padesát čtyři

vteřiny, jak jste se sami přesvědčili, vykonají lístky jeden

úplný pohyb od jednoho poklesu k druhému. Tato doba se

naprosto neznatelně prodlužuje. Kdybyste přišli za rok a

použili nějakých velmi přesných prostředků časové kontro-

ly, shledali byste, že pohyb lístků trvá o pět setin vteřiny

déle, za deset let budou lístky potřebovat k úplnému pohy-

bu od jednoho poklesu k druhému o půl vteřiny delší čas a

za tisíc šest set let vzroste doba pohybu na dvojnásobek

dnešní hodnoty, na tři minuty a čtyřicet osm vteřin, ale

stroj času půjde dále, splní-li se předpoklad, že tenké hliní-

kové lístky snesou tuto námahu.“

Když se utišil šum ještě vyvolaný jeho slovy, pokračoval

akademik ve svém výkladu. Odkud čerpají lístky energii k

svému věčnému pohybu? Z energie radioaktivních atomů.

Uvnitř malé trubičky (A) je uzavřena radioaktivní látka,

rádiová sůl nazvaná bromid radnatý, sloučenina rádia

s brómem. Rádium a ostatní radioaktivní prvky, které

vznikají jeho přeměnou, vysílají všechny tři druhy radioak-

tivních záření, částice alfa a beta a paprsky gama. Částice

alfa opouštějí sice atom rychlostí dvacet tisíc kilometrů,

která daleko převyšuje všechny rychlosti, jež jsme s to udě-

lit hmotě, ale přesto jsou při průchodu hmotou velmi rychle

zabrzděny. Nejsou s to proniknout z malé trubičky ven,

uváznou již v rádiové soli samé nebo ve skle trubičky. Čás-

tice beta mají ještě daleko větší rychlost než částice alfa,

blíží se úžasnému číslu tří set tisíc kilometrů za vteřinu, to

jest rychlosti světla, ale ani ty příliš daleko nedospějí.

Z malé části jsou také pohlceny hmotou soli a skleněné tru-

bičky, z větší části projdou do prostoru velké trubice, který

je dokonale vyčerpán vývěvou. Něco jich uvázne ve stěnách

trubice a zbytek projde ven, do vzduchu, kde proběhnou

ještě dráhu několika metrů a jsou také zabrzděny. Konečně

tu máme ještě třetí druh radioaktivního záření, paprsky

gama, o nichž akademik dosud nemluvil. To je elektromag-

netické záření vlnivé povahy, jako viditelné světlo nebo

Roentgenovy paprsky X, které konají čím dále tím větší

služby lékařům při prosvětlování pacientů a hledání zlo-

menin nebo chorých částí plic, srdce a jiných orgánů. Tyto

paprsky jsou bez elektrického náboje a jejich schopnost

pronikat hmotou je veliká. I hmota pro obyčejné světlo ne-

průhledná není jim překážkou; projdou hravě i kovem,

železnými nebo olověnými pancéři až několik centimetrů

silnými. Nemají pochopitelně žádný elektrický náboj. Pro-

niknou rádiovou solí a oběma trubicemi do okolního vzdu-

chu, kde jsou s to urazit ještě dráhu mnoha metrů, dříve

než zaniknou.

Co se děje ve „stroji času“ s nábojem radioaktivních

paprsků?

Částice alfa jej ukládají v soli, částice beta jej většinou

odnesou ven z přístroje. V malé trubičce se kladný náboj

částic alfa postupně hromadí a sklem i kovovou objímkou

(B), na které visí hliníkové lístky (C), přechází do lístků.

Jak každý ví, dva souhlasné elektrické náboje se navzájem

odpuzují. Oba lístky získávají souhlasný elektrický náboj,

který ustavičně roste, a proto se začnou od sebe odpuzovat,

a čím více náboj roste, tím větší je rozestup lístků. To po-

kračuje tak dlouho, až se lístky dotknou drátků vtavených

do vnější trubice a spojených venku s kovovým stojánkem

a jeho prostřednictvím i se zemí. Jakmile dojde k doteku

lístků s drátky, náboj z lístků okamžitě přejde do drátků

a měděnými spirálkami a kovovým stojánkem odproudí do

země. Lístky se tím vybijí, nemají náboj, který je vzdaloval

od sebe, podlehnou účinku tíže a vrátí se do svislé polohy.

Pak se znovu hromadí v trubičce kladný náboj nových

částic alfa, lístky se opět začnou rozestupovat a celý děj se

znovu opakuje. To je podstata jeho „stroje času“. Pokud

bude rádiová sůl zářit, potud budou lístky vykonávat svůj

ustavičný pohyb. Intenzita záření radioaktivních látek

ovšem s časem klesá, proto se bude náboj v trubičce hro-

madit stále pomaleji a doba potřebná k rozestupu lístků se

bude stále prodlužovat. Za tisíc šest set let vzroste na dvoj-

násobek své dnešní hodnoty, za dalších tisíc šest set let na

čtyřnásobek a tak to půjde dále.

„Mám za to, že jsem dostatečně objasnil základy radio-

aktivity,“ pravil Vernadskij, „a proto můžeme přejít k

mým vlastním závěrům o vlivu radioaktivity na vývoj zem-

ské kůry.

Radioaktivní prvky jsou všudypřítomné. Nacházíme je

ve vzduchu, který dýcháme, ve vodě, kterou pijeme, v mo-

řích a oceánech a také ve všech horninách, které skládají

vnější tenkou pevnou pokrývku zeměkoule, zemskou kůru,

na níž žijeme. Je jich mizivě málo, ale s pomocí citlivých

elektromagnetů jsme s to prokázat jejich přítomnost v uve-

dených hmotách s dostatečnou přesností. I když v jednom

gramu horniny je jen bilióntina gramu rádia a desítimilión-

tiny gramu uranu a thoria, musíme uvážit; že jediný krych-

lový , kilometr horniny váží kolem dvou tisíc pěti set milió-

nů tun, a obsahuje tedy úžasné množství půltřetího kilo-

gramu rádia a stovky tun uranu a thoria!

Co se děje v horninách se zářením, které tyto radioak-

tivní prvky vysílají? Je v nich samozřejmě pohlcováno a je-

ho pohybová nebo elektromagnetická energie se mění

v energii tepelnou. Prostě řečeno, radioaktivní prvky svým

zářením ustavičně ohřívají zemskou kůru.

Není těžké vypočíst, že by se musila, nakonec tato slup-

ka, která je snad jen dvacet kilometrů silná, přehřát a vy-

buchnout, nedochází-li k nějakému odvádění radioaktivní-

ho tepla ze zemské kůry ven do vesmíru. To ovšem za

předpokladu, že radioaktivní látky jsou v zemské kůře

stejnoměrně rozptýleny až do uvedené hloubky dvaceti ki-

lometrů, což nemusí být a patrně také není pravda. Bylo by

proto důležité pořídit radiogeologické mapy, jak jsem to

nazval, to jest provést po celém zemském povrchu a až do

největších přístupných hloubek analýzy obsahu hornin na

uran, thorium a rádium. Potom teprve bychom mohli učinit

správné závěry o způsobu, jakým se radioaktivní teplo

uplatňuje v osudech zemské kůry, a tím i v osudech všeho

lidstva.

Až dosud se mělo za to, že si Země podržela část svého

původního tepla z doby, kdy vznikla ze žhavé sluneční hmo-

ty, to že postupně odvádí do vesmíru, a tedy ustavičně

chladne. Prostý výpočet však nyní ukazuje, že radioaktivní

teplo zemské kůry mnohonásobně převyšuje teplo, které ze

Země ustavičně proudí do vesmíru. Co se s tímto tepelným

přebytkem děje? Nepochybně mu lze přičíst všechny so-

pečné jevy, neboť bohatě stačí, aby zvýšil teplotu v hlubších

vrstvách zemské kůry na dvanáct set stupňů. To je teplota,

kdy horniny tají a pod účinkem vysokého tlaku plynů,

uvolněných z hornin při roztání, jako tekutá láva stoupají

sopečným komínem a rozlévají se pak na zemském po-

vrchu. Sopečné jevy souvisí těsně s jevy zemětřesnými, kte-

ré mají hluboký vliv na utváření zemské kůry. Zvrásní ji,

zbortí často v rozsahu mnoha set kilometrů, vyzvednou

nová pohoří a zarovnají stará, rozbouří oceán a přelijí jej

v ohromných vlnách na pevninu.

Celá tvář zeměkoule se pronikavě změní. Hle, jaká da-

lekosáhlá perspektiva se otvírá výzkumu působení radioak-

tivity zemské kůry na její osudy!“ končil řečník svoji před-

nášku.

Byla vyslechnuta s napjatou pozorností, i když poslu-

chači stále odvraceli zrak od mluvčího ke grotesknímu stí-

nu hliníkových lístků na promítací stěně, jejichž pohyb ne-

ustával ani na vteřinu. Když Vernadskij skončil, vládlo

chvíli v rozlehlé síni ticho, rušené jen syčením uhlíků ob-

loukové lampy. Potom zaburácel potlesk srdečný a spon-

tánní, který nebral konce. Když se utišil, blahopřál předse-

da Vernadskému k novému a jistě velmi významnému obo-

hacení nejen ruské, ale i světové vědy a potom zahájil

o přednášce diskusi. Jak tomu zpravidla při takových pří-

ležitostech bývá, následovalo nejprve ticho, nikdo se nechtěl

hlásit první o slovo, ale když se mladý student osmělil

k dotazu, jakým způsobem se zjišťuje obsah radioaktivních

látek v horninách, začaly přihlášky o slovo přímo pršet.

Schůze se protáhla dlouho do noci. Vernadskij nestačil

odpovídat na nejrůznější otázky, naivní i závažné. Po počá-

tečním nadšení, které jeho přednáška vzbudila, začala se

uplatňovat jednak profesionální skepse odborníků, jednak

přemítavá hluboká ruská povaha. Námitky proti teorii

přednášejícího se množily. Sám řekl, že částice alfa váží jen

kvadrilióntiny gramu a částice beta ještě desettisíckrát mé-

ně.

I když jejich rychlost je úžasná, má tato nesmírně malá

hmota za následek, že pohybová energie částic je mizivě

malá a její tepelný ekvivalent rovněž, namítali přítomní

odborníci. Jak neobyčejně velikého počtu částic by bylo

zapotřebí, aby se gram horniny ohřál o jediný stupeň Cel-

sia! A nutno mít stále na paměti, že horniny odvádějí usta-

vičně teplo ven, jeho soustředění na jednom místě je tedy

velmi pochybné!

Ale Vernadskij byl na tyto pochyby připraven a vyvra-

cel námitky jednu po druhé. „Příroda buduje pomalu,“

zdůraznil, „v dějinách vývoje zemské kůry není rok ničím,

i století je pouhou vteřinou; vytvářela se jistě dlouhé milió-

ny let, jak o tom svědčí řada jevů, například nesmírně po-

malé ukládání usazenin na mořském dně. Po celou tu dobu

se radioaktivní teplo v zemské kůře hromadilo a jen malá

jeho část se ztrácela vedením horninami ven do mrazivého

vesmíru.

O tepelné vodivosti hornin máme už řadu čísel, která

umožňují přibližně vypočítat, kolik tepla z nich za každou

vteřinu odproudí. Jisté je, že bude zapotřebí mnohých vý-

zkumů, aby se moje teorie řádně ověřila. Ale rozdíly tu

mohou být jen kvantitativní, ne kvalitativní, s radioaktiv-

ním teplem zemské kůry se nemůže koneckonců nic jiného

stát než to, co jsem tu nastínil.“ Vernadskij odpověděl i na

poslední dotaz a předseda zakončil schůzi. Ale většina po-

sluchačů ještě dlouho potom obléhala předsednický stůl,

aby si zblízka náležitě prohlédla podivuhodný „stroj času“,

v němž hliníkové lístky neúnavně vykonávaly svůj pohyb.

Moje kosti dávno zetlí v hrobě a kosti mnohých genera-

cí, které přijdou po mně, zetlí rovněž, a tato věcička stále

ještě bude pracovat, řekli si v duchu někteří z nich

a zachvátil je podivný pocit hrůzy.

PŘEDZVĚSTI KATASTROFY

„Rád bych věděl, zdali ten Vernadského »stroj času«

ještě existuje,“ tázal se Petr, když z promítací stěny zmizel

obraz přednáškové síně Ruské akademie věd s posledními

neúnavnými obdivovateli věčného pohybu. Jan se vytrhl

z hlubokého zadumání, do něhož se pohřížil při posledních

obrazech. „Co se stalo se strojkem Vérnadského, nevím;

snad vzal za své při nacistické okupaci Ruska jako mnoho

jiných hodnot,“ pravil. „Ale Struttův přístrojek, rádiové

hodiny, jak mu říkají Angličané, uchoval se ve sklepeních

Britského muzea a stále prý jde, teď už skoro tři sta let.“

„Jsme znovu na moři, to mám rád,“ přerušil ho jeden z

hochů. Na mírně rozvlněné šedozelené ploše Atlantského

oceánu pomalu plula veliká loď s podivně vystrojenou pa-

lubou. Na bocích lodi četli hoši její jméno Isle de France,

a když zmlkla tichá hudba, uslyšeli, že je to kabelová loď,

jejíž příběh se odehrává v létě roku 1899. Vyplula z Brestu

a pomalu kladla podmořský telegrafní kabel, který skončí

na americké pevnině u mysu Codu, jímž vybíhá jižně od

Bostonu východní pobřeží Spojených států daleko do At-

lantského oceánu.

Kdyby byl kabel veden přímou čarou vzduchem, měřil

by jen o málo víc než pět tisíc kilometrů, ale poněvadž spo-

čine na mořském dně, které je hodně nerovné a má vedle

vysokých hor hluboká údolí, bude mnohem delší.

Loď Isle de France je právě na 47. rovnoběžce a na

28. stupni západní délky, asi 500 mil severně od Azorských

ostrovů. Velmi pomalu postupuje směrem na západojiho-

západ. Z velkého bubnu se zvolna odvíjí nekonečný pod-

mořský had s šedočernou kůží a mizí v moři. Inženýr a me-

chanici pozorně sledují jeho pohyb, odpočítávají jeho délku

a snaží se podle ní a podle tahu kabelu sestavit skicu profilu

mořského dna. Je tu hodně nerovné a inženýr starostlivě

sleduje šedého hada, silného jako dětská ruka, a ručičku

dynamometru, který měří jeho tah.

„Už aby byla tahle hlídka za námi, mám strach, že se

kabel každou chvíli přetrhne, podívejte se, jak příšerně

nerovné je tu dno, Gasparde!“ praví k starému šedovlasé-

mu vrchnímu mechanikovi. Gaspard mrkne okem na zuba-

tou a nepravidelnou čáru profilu mořského dna a beze slo-

va přikývne. Od průvlaku v člunové palubě, kudy vychází

kabel ven z lodního podsvětí, zazní krátký zvuk elektrické-

ho zvonku, signál, že byla odvinuta další míle kabelu.

Inženýr právě zaznamenával položenou délku kabelu

a čas, když loď mírně zakolísala podél příčné osy. Ručička

dynamometru vylétla prudce nahoru a stejně rychle zase

klesla málo pod původní polohu. „Mille tonnerres!“kleje

inženýr. „Už je to tady, kabel se přetrhl!“ Gaspard s neo-

chvějným klidem dává znamení muži na velitelském můst-

ku, telegraf řinčí, strojník dává zpáteční páru, Isle de Fran-

ce mírně zakolísá a pak se zastavuje. Naviják, poháněný

parním strojem, rychle stahuje přetržený kabel na palubu

a oba muži přecházejí ze zádi na lodní příď, kde visí hleda-

cí kotva. Je to silná ocelová tyč, od které vybíhá na všechny

strany šest krátkých ocelových ramen, která s ní svírají

ostrý úhel. Nad rameny jsou umístěna pružná pera závo-

rek, která mají přitisknout kabel k ramenům, jakmile jej

podjedou a nadnesou. Kotva visí na krátkém řetězu, který

je připevněn k ocelovému lanu několik tisíc metrů dlouhé-

mu. Lano je navinuto na podobných bubnech jako kabel

sám a běží rovněž přes dynamo metr, který měří jeho tah.

Svízelná práce začíná. Loď se vrací o kus zpátky, nad

místa, kde leží kabel, a stáčí příď. Jezdí potom pomalu sem

a tam ve směru kolmém ke kabelu a hledací kotva se smýká

po nerovném mořském dně. Častokrát uvázne, když se její

ramena zaklesnou do ostrých výběžků podmořských skal,

a v tu chvíli pokaždé ručička dynamometru letí prudce

vzhůru a příď se hluboce ponoří. Loď pak jede zpět a uvol-

ňuje kotvu, což někdy dá hodně práce. Dno oceánu je tu

divoce zprohýbáno a dvakrát je třeba kotvu vytáhnout

a vyměnit, poněvadž se její háky tak pokřivily, že už nejsou

k potřebě. Konečně nadejde dlouho očekávaný okamžik,

kdy ručička dynamometru začne stoupat pomalým a pra-

videlným pohybem - znamení, že háky hledací kotvy zachy-

tily konec přetrženého kabelu. Loď se zastavuje a naviják

kotevního lana se dává do pohybu. Inženýr, ještě mladý

muž, se vítězně usmívá, ale Gaspard zachovává ledový klid,

ví že ještě není všechno vyhráno. Má pravdu, dříve než na-

vinuli polovinu ze tří tisíc metrů - to je hloubka oceánu v

těchto místech -, kabel vyklouzl z chabého sevření závorek

a zmizel zase v hlubinách vodní propasti. Ten den se už

nepodařilo kabel zachytit a také příští dva dny byly práce

bezúspěšné. Teprve čtvrtý den přinesl dlouho očekávaný

okamžik, kdy se konec kabelu objevil na palubě. Spojili

přetržené konce a potom už bez další nehody provedli celou

práci a spojili Brest s mysem Codem.

Mladý inženýr René Bernard, který měl hlídku v nebla-

hou chvíli, kdy se kabel přetrhl, zajímal se velmi o geologii.

Věnoval velkou pozornost porouchaným hákům hledacích

kotev, které vycházely z oceánu v neobyčejně špatném sta-

vu. Byly polámané, zkroucené a odřené hrubými a širokými

rýhami, jak se vlekly po tvrdých hrotech a ostrých hranách

skal. Mladého geologa udivovalo, že jen zřídkakdy ulpělo

na hácích bahno, které jinde pokrývalo mořské dno vyso-

kou vrstvou. Místo něho nacházel mezi zuby háků uražené

úlomky podmořských skal. Úlomky byly šedočerné a měly

podivný sklovitý vzhled. Mladý inženýr nad nimi dlouho

dumal. Podle důkladné geologicko-mineralogické příručky,

kterou vezl s sebou jako četbu pro volné chvíle, mělo tu jít o

úlomky tachylytu, čedičové lávy sklovitého vzezření. Pří-

ručka však tvrdila, že tachylyt může vzniknout jen tehdy,

tuhne-li láva volně na vzduchu, kde na ni nepůsobí téměř

žádný tlak. Jakmile je láva při tuhnutí podrobena tlaku,

vykrystalizuje do pravidelných útvarů a nikdy nemůže na-

být beztvarého vzhledu tachylytu.

To bylo nesmírně zarážející. Na mořském dně byla lo-

žiska lávy, která se však nerozlila z podmořských sopek, ale

ze sopek, jež byly volně na vzduchu, tedy na pevnině.

Z hlediska geologa, pro nějž tisíc let je jen krátkou dobou,

musilo se to stát nedávno, ježto moře nemělo ještě dosti ča-

su vyplnit skalní údolí hlubokou vrstvou bahna. Nedávno

tedy se tu ponořila pevnina pod hladinu oceánu, patrně při

mocném zemětřesení, které následovalo po sopečných vý-

buších. To podivuhodně potvrzovalo starou báji o Atlanti-

dě, veliké pevnině, která se prostírala daleko na západ od

Herkulových sloupů, jak říkali staří Řekové skálám Gibral-

tarského průlivu.

Starý řecký filosof Platón ji podrobně popsal podle po-

věstí, které se v jeho době ještě dochovaly. Mluví o ohrom-

ném ostrově, který rozlohou předčí tehdy známé části Afri-

ky a Asie. Obývá jej národ bohatý a početný, je velmi bo-

jovný a podniká daleké výpravy do Středomoří přes Her-

kulovy sloupy. Podrobuje si národy sídlící na březích Stře-

dozemního moře. Nakonec odolávají už jen Atény, ale i ty

by snad byly podlehly, kdyby jim nebyla přišla neočekáva-

ně na pomoc ohromná přírodní katastrofa. Projevila se

prudkými otřesy pobřeží a úžasnými pohyby mořského

dna. Ohromná mořská vlna pochovala pod svým příkro-

vem válčící vojska. Když se napadení Řekové vzpamatovali,

shledali, že moře pohřbilo nájezdníky. Později se odvážili

ve svých plachetnicích na utišený oceán a tu zjistili, že zmi-

zela i země, odkud přicházeli útočníci. Nepronikli daleko,

brzy je zastavily přečetné trosky pohlcené pevniny. Jal je

takový strach, že obrátili své lodice a prchali z míst, nad

nimiž ještě visela kletba bohů.

Film zachytil působivou scénu „poslední večer lidstva“.

Hloučky starších mužů, žen a dětí vyhlížejí na mořském

břehu návrat mladých bojovníků. Oceán je neklidný, vlny

narážející na skalnatý břeh temně duní. Všechny jímá oba-

va o početné loďstvo malých plachetnic. Marně je vyhlížejí.

Obzor je prázdný a chmurný, moře i nebe se čím dále tím

více zatmívají, ačkoli hodina soumraku ještě nenadešla.

Neklid se zmocňuje lidí, kupících se v hloučky. Už něko-

lik dní se půda chvěje pod jejich nohama, puká a rozestu-

puje se širokými a dlouhými trhlinami. Z některých hor

začaly vystupovat horké páry.

Kněží nadarmo zapalovali oběti bohům, aby odvrátili

jejich hněv.

Ten večer začíná padat šedý horký prach. Nebe náhle

zčerná tak, že není vidět ani na krok. Poděšení lidé zapalují

pochodně. Šílený strach je pudí do chrámů, ale mramorové

krovy se řítí na jejich hlavy a od pobřeží se valí ohromná

vlna jako vysoká hradba. Lidé i domy mizí pod vodními

spoustami, v jejichž mocném hluku zaniká každý lidský

výkřik. Pak nastává ticho. Zmizely hory, zmizeli lidé i je-

jich příbytky, na obraze se ještě vlní vysokými hřebeny

vzduté moře, ale černý závoj na nebi se již trhá a v trhli-

nách probleskují hvězdy.

„To musilo být hrozné,“ praví tiše Jan, který se ze všech

hochů nejvíce vžil do předváděného obrazu.

„Jistě, ale filmaři to hezky napodobili,“ poznamenal

věcně Petr.

„Tohleto ostatně všichni dobře známe,“ pokračoval při

pohledu na plastickou mapu dna Atlantského oceánu. Jako

obrovské S táhl se na ní od severu k jihu přes rovník hřbet

podmořského horstva, které po nedávném částečném vysu-

šení oceánů vystoupilo nad hladinu. Na východ od něho,

mezi ním a evropskými a africkými břehy, rýsovalo se vel-

mi nerovné údolí. Z horského hřbetu samého vysoko čněly

štíhlé pyramidy. Jejich vrcholy se kdysi zvedaly nad hladi-

nu Atlantského oceánu a lidé je nazvali ostrovy Madeirské,

Kanárské a Zeleného mysu.

„Tady jsme získali tisíce čtverečních kilometrů nové

půdy, ale tím se jistě bude film ještě zabývat,“ podotkl Petr.

„Co přijde teď?“ Brzy se to dověděl. Mapa měla jen při-

pomenout dějiště příštích velikých událostí. Film pokračo-

val v přerušené osnově. Po návratu do Francie si René Ber-

nard ověřil, že úlomky skal mořského dna jsou skutečnou

lávou, která ztuhla na vzduchu, a že Platónův příběh o At-

lantidě není pouhou bájí. Retrospektivně se mihl na stěně

obraz z Ruské akademie věd s Vernadského „strojem času“

a byl vystřídán průřezem zemské kůry. Drobné světlé tečky

v temné hornině znázorňovaly rozptýlené atomy radioak-

tivních prvků. V dlouhých přestávkách z nich šlehaly krát-

ké, rychle zanikající blesky, stopy drah radioaktivních pa-

prsků. Jejich teplo se v hornině nesmírně pomalu hromadi-

lo.

Světlá křivka, znázorňující na spodním okraji obrazu

růst teploty horniny, stoupala velmi pomalu, zatímco číslice

pod ní, udávající, jak plynul čas, rychle se měnily a záhy

zaznamenávaly milióny let.

Obraz se změnil v měřítku. Na temném podkladu pluly

dvě ohromné světlejší kry, které se do něho hluboko nořily.

Jednu tvořila Evropa s Afrikou a Asií, druhou obě americ-

ké pevniny. Byly tu ještě dvě menší kry, Grónsko a jihopo-

lární pevnina. Temný podklad byl čedič hlubokých vrstev

zemské kůry. Světlejší kry tvořila žula. Teď tu byly dvě

křivky teplot, jedna pro žulu a druhá pro čedič. Žulová

křivka stoupala mnohem volněji než čedičová, čedič se

rychleji ohříval. Jen tam, kde tvořil dno oceánů, stoupala

jeho teplota pomaleji, voda jej ochlazovala. I když na něm

žulové kry pevnin plavaly, nebyl zpočátku kapalný, jen

poddajný a tvárlivý jako vrstva vosku, který ještě neztuhl.

Ale když se v něm stále a stále hromadilo radioaktivní tep-

lo, měkl víc a více.

Okamžik, kdy roztál, měl strašlivé následky. V tu chvíli

poklesly pevninské kry hlouběji do rozbředlého čediče

a ohromná vlna tisíce kilometrů dlouhá zalila jejich pobře-

ží, postupovala dál a dále do nitra pevnin a zastavila se te-

prve na úpatí vnitrozemských horských hřbetů. Evropa

pod ním zmizela téměř úplně, jen alpský, karpatský, ape-

ninský a skandinávský hřeben čněly z vln. Uralský hřbet

ukazoval ještě místo, kde hraničila Evropa s Asií, z rozlehlé

asijské pevniny zbyla jen vysoká pásma Himálaje a odboč-

ných horských řetězů. Roztavená čedičová láva prolomila

tenkou chladnou slupku čediče, dno oceánů, a rozlila se po

ní širokými mocnými proudy.

Hoši pozorovali jako očarováni obraz všesvětové kata-

strofy.

„To byla potopa!“ řekl tiše Petr za všeobecného ticha,

stíraje si pot s čela. Obraz se odvíjel dále. Teplotní křivka

čediče začala zvolna klesat Nesmírně pomalu zase tuhl

a pevninské kry se z něho stejně pomalu vynořovaly zpět do

polohy, kterou měly dříve, než se roztavil. Krátké silné šip-

ky směřující od oceánů k okraji ker, vyznačovaly ohromné

síly, které zapůsobily na pobřeží, jakmile roztavené hmoty

začaly opět tuhnout. Okraje pevnin se pod jejich náporem

bortily a vrásnily ve vysoká pohoří. Celý děj se zvolna usta-

loval. Moře ustoupilo z pevniny, opět se objevila suchá ze-

mě a na Zemi, z které zmizeli všichni lidé, počal se vyvíjet

nový život, od nejjednodušších forem počínaje. Teplotní

křivky sestoupily do nejhlubších poloh a počaly velmi po-

malu zase stoupat.

To byl osud Země, jak jej roku 1923 předpověděl ang-

lický geolog Joly na základě prací Vernadského. Tvrdil, že

takové potopy se už v dějinách zeměkoule vyskytly šestkrát,

pokaždé však v době, kdy ji člověk ještě neobýval. Příští

potopa zničí celé jeho dílo a celý jeho rod. Joly našel málo

přívrženců své předpovědi, ačkoli uváděl nesporná fakta,

že se severní polokoule trvale otepluje, že toto oteplování

začalo už na konci 18. století a že se ve 20. století nápadně

urychlilo. Řada pozemských ledovců na Skandinávském

poloostrově, v Alpách, na Islandě i na vysokých horách af-

rických se velmi zmenšila nebo vůbec zmizela. Hranice plo-

voucího polárního ledu ustoupila na sever a za ní posunuli

svá sídliště savci, ptáci i ryby. Sledi opustili severní pobřeží

Islandu a grónští Eskymáci začali lovit tresky, které jejich

otcové ještě neznali. Ve Finsku a ve Švédsku se počalo dařit

žitu, jež dříve nemohlo pro chladné podnebí uzrát do klasů,

v nejsevernějších oblastech sibiřských a kanadských začala

rozmrzat půda. Stáda pižmového tura na polárních ostro-

vech, ležících na sever od Kanady, neobyčejně vzrostla,

poněvadž nacházela novou potravu na loukách, které po-

kryly rozmrzlou zemi. Na Islandu se oteplilo podnebí o to-

lik, že tam za pouhých 15 let přibylo 37 nových druhů zví-

řat a několik jiných druhů, milujících zimu, opustilo ostro-

va přesídlilo výše na sever.

To všechno byly varovné známky, ale nikdo jich nedbal.

Geologové namítali proti nečetným obráncům teorie Joly-

ho, že takových chladných a teplých údobí, trvajících dese-

titisíce a statisíce let, vystřídalo se už na zeměkouli více.

Vliv radioaktivního tepla, nahromaděného v hlubinách

zemské kůry, však uznat nechtěli, ačkoli nebyli s to podat

uspokojivý výklad střídání dob teplých s ledovými. Připus-

tili raději, že se severní točna pohybuje po dlouhé kličce, že

asi před dvaceti milióny let ležela v Beringově úžině, která

dělí Asii od Severní Ameriky, a putovala pak směrem

k východu. Přesunula se přes polární ostrovy, ležící na se-

ver od Kanady, a stále svůj pohyb zrychlovala. Před půl

miliónem roků se octla na západním pobřeží Grónska, na

70. rovnoběžce, a brzy potom zabočila k severu. Bylo velmi

odvážné připisovat severnímu pólu takové choutky, ale jak

jinak mohli tito geologové vysvětlit ložiska kamenného uhlí

v Grónsku, na Špicberkách a na sovětských ostrovech země

Františka Josefa, to jest až nad 80. rovnoběžkou, jen tisíc

kilometrů od současné polohy severního pólu? Když ne-

chtěli uznat vliv místního nahromadění radioaktivního tep-

la, musili předpokládat, že tyto končiny měly tehdy subtro-

pické podnebí, v němž se dařilo ohromným přesličkám,

plavuním a kapradinám, jejichž zuhelnatěním vznikly

dnešní zásoby paliva.

Potom se ovšem severní pól musil pohybovat, zemská

osa se tedy kývala jako roztočená dětská hračka zvaná vlk,

když ji začnou opouštět síly.

Léta míjela, skládala se v desetiletí a století a na ponu-

rou předpověď Jolyho se dávno zapomnělo. Pak přišla prv-

ní výstraha, výbuch aljašské sopky na ostrově Katmaji.

Svým rozsahem daleko předčil proslulý výbuch z roku

1912, kdy se celý ostrov proměnil v „údolí deseti tisíc kou-

řů“ a sopečný popel, vyvržený vysoko do ovzduší, proměnil

jasný den v temnou noc nad oblastí, která měřila mnoho set

čtverečních kilometrů. Tentokrát se výbuch katmajské sop-

ky neobešel bez lidských obětí jako před sto padesáti lety.

Dlouhý aljašský poloostrov byl už hodně osídlen a na po-

břeží zahynulo na sta lidí.

Katmajský výbuch nebyl jediný, zahájil jen dlouhou řa-

du sopečných výbuchů, které se odehrávaly na obou bře-

zích Tichého oceánu od pólu k pólu. K nevídané činnosti

došlo nejen ti známých a stále ještě nevyhaslých sopek, jako

byla Santa Maria v Guatemale, Chimborazo a Cotopaxi v

Ecuadoru, Gelungung na Jávě, Kirišima a Bandajsan v

Japonsku, ale i staré sopky, jako japonská Fudžijama, po-

važované dávno za vyhaslé, probudily se a šířily zkázu v

širokém okruhu.

Podzemní síly se neomezily jen na chrlení žhnoucí lávy

sopečnými komíny. Zemětřesení a otřesy mořského dna

doprovázely téměř vždy sopečné výbuchy. Řada otřesů pů-

dy, vzdouvající moře mocnými vlnami, které se přelévaly

daleko přes pobřežní čáru, poničila japonské ostrovy tako-

vou měrou, jaká dosud nebyla zaznamenána v jejich ději-

nách bohatých na zemětřesení. Počet obětí převyšoval mili-

ón a na dvacet miliónů lidí musilo znovu vybudovat svá

obydlí na troskách zničených měst a vesnic.

Zkáza kráčela po zeměkouli jako předzvěst vše světové

katastrofy.

Zasáhla až hluboko k jižnímu pólu. Malý ostrov Rossův

vyletěl do povětří i s oběma svými sopkami Erebem a Tero-

rem. S ním se propadla do vln oceánu i dlouhá část sever-

ního pobřeží „Malé Ameriky“ s jezírky teplé vody, která

objevili letci Byrdovy polární výpravy, když po druhé svě-

tové válce pátrali po ložiskách uranové rudy na jihopolární

pevnině. Oběti na životech zdaleka nedosahovaly japon-

ských čísel, poněvadž ohromný jihopolární ledovec stále

ještě bránil osídlování tohoto šestého dílu světa, ale zato

utrpělo lidstvo nenahraditelnou ztrátu. Ledový oceán pohl-

til jeho nejbohatší ložiska uranových rud. Tato ztráta byla

tím citelnější, že se ostatní známá ložiska uranu a thoria

blížila vyčerpání.

Věk atomové energie, jejíž používání se tolik rozvinulo

v posledních padesáti letech, rychle se chýlil ke konci. Ale

zdálo se, že na tom bude málo záležet, neboť konec lidstva

je nedaleko. Kdekdo se nyní rozpomínal na prastaré před-

povědi ruského a anglického vědce. Poplašné pověsti se za-

čaly šířit nejen mezi odborníky, ale i mezi laiky.

Světová technická rada a Světová vědecká rada zasedaly

nyní každý den a snažily se zprávami o svých poradách

čelit panice. Stavba zvláštní hlubinné ponorky Pierre Curie

a jedenácti jednotek téže série byla urychlena a ve všech

světových loděnicích, náležitě zařízených, začaly se horečně

budovat podmořské lodi téhož typu.

NA DNĚ OCEÁNU

I když světová panika zdaleka nedosáhla stupně, jaký

zachvátil obyvatele Atlantidy v poslední den existence je-

jich pevniny, byla přece jen tak značná, že tisk, rozhlas

a televize musily proti ní bojovat. Sjednocené lidstvo od-

vyklo za dlouhá léta míru představě velikého nebezpečí.

S válkami a zbrojením byl dávno již konec. Ohromné části

národních důchodů, které kdysi plynuly na výrobu neuži-

tečných zbraní, byly vynakládány na zvýšení životní úrovně

obyvatel celého světa a na zmírnění přirozených strastí lid-

ského života. Blahobyt lidstva rostl, věda úspěšně potírala

nemoci a prodlužovala věk člověka. Jediný boj, který lid-

stvo vedlo, byl boj s přírodními silami.

Jeho cílem bylo úplné podmanění těchto sil a jejich do-

konalé využití k prospěchu lidstva. Tento boj nikdy neustal

a nikdy také neustane a na jeho frontě bývaly a budou obě-

ti. Toho si byli všichni vědomi a každý rád podstupoval

svou část nebezpečí, poněvadž věděl, že tím slouží celku

a pomáhá vytvářet podmínky pro zlepšení jeho života.

Nyní však nadešel okamžik, kdy celé lidstvo stanulo tvá-

ří v tvář hroznému nebezpečí, vše světové katastrofě. Neby-

lo tedy divu, že strach se vplížil i do nejstatečnějších srdcí a

že bylo mnoho těch, jejichž ruce bezradně klesaly v klín při

pomyšlení, že snad již příští minuta přinese zkázu všemu,

co člověk za milión let své existence vytvořil.

„Je pravda, a bylo by škodlivé si to zastírat, že my

všichni, kteří obýváme tuto planetu, octli jsme se v posta-

vení, jež se velmi podobá tomu, v němž bývaly posádky lodí

přepadených mořskou bouří za starých dob, kdy se ještě

lodi stávaly obětí oceánu,“ hlásaly všechny sdělovací pro-

středky. „Ale naše světová loď je pevná a má k zápasu

s bouří, která ji ohrožuje, prostředky, jež jsou na výši ne-

bezpečí.“ Přinášely pak obšírný, ale jasný plán, na němž se

usnesly Světová vědecká a Světová technická rada. Bylo

potřebí s největším urychlením zjednat roztavenému pod-

zemnímu lávovému jezeru jiný odtok než ten, jejž obvykle

volí a jenž vede jícny sopek. Bylo jen jediné místo, kde se to

mohlo stát - dno oceánů.

Většina odborníků se shodovala v tom, že dno oceánů

tvoří poměrně slabá vrstva pevného čediče, snad jen deset

kilometrů silná.

Nebude tedy těžké prorazit ji se zdokonalenými vrtací-

mi stroji posledních desíti let. Tím se zjedná průchod tekuté

čedičové lávě a zároveň se celé ohromné podzemní lávové

jezero ochladí natolik, že čedič pod ním již nebude tát

a láva jezera poznenáhlu ztuhne. Bude zabráněno poklesu

ohromných pevninských ker do roztavené lávy, k světové

potopě nedojde a jako první předzvěst odvráceného nebez-

pečí ustanou výbuchy sopek a otřesy pevné země a dna oce-

ánů.

Kde budou založeny hlubinné vrty na mořském dně? Na

to byla snadná odpověď. Musí se to stát v místech největší-

ho neklidu, kde je mořské dno podle posledních sondáží

v trvalém pohybu. Jedním z těchto míst je východní údolí

Atlantského oceánu, pásmo široké asi 300 kilometrů, zahr-

nující v sobě Island, Madeiru, Kanárské ostrovy, Azory

a ostrovy Zeleného mysu. Není vyloučeno, že toto ohromné

podmořské „údolí neklidu“ zasahuje ještě dále na jih:

v roce 1838 tu narazila anglická korveta Eaglena rovníku

na 22. stupni západní délky zcela neočekávaně na mělčiny

nezaznamenané na mapě a na podmořskou sopku. Teplé

páry tu vystupovaly nad hladinu a velitel korvety pospíchal

z nebezpečných míst. Brzy potom mělčiny zase zmizely

v hlubinách dvou tisíc metrů. Severní část tohoto atlant-

ského údolí se stala v dávné minulosti lidstva místem hroz-

né katastrofy, která pohřbila ve vlnách veliký ostrov se

vším, co na něm žilo. Něco podobného se mohlo brzy zase

opakovat, a proto zde bylo potřebí zasáhnout především.

Druhým místem zásahu měly být proslulé hlubiny Ti-

chého oceánu zvané „příkopy“, které nápadně a v nejtěs-

nější blízkosti sledují pásma nejčinnějších sopek. Většina

jich je soustředěna do západní části oceánu a táhnou se po-

dél Aleutských a Kurilských ostrovů, Tchaj-wanu, Filipín,

Marian a Jávy. Ve východní části Tichého oceánu navazují

na pásmo novozélandských sopek příkopy Kermadekových

ostrovů a ostrovů Tonga, táhnou se jako přímé pokračová-

ní novozélandských ostrovů v severním směru.

Kurilský příkop byl podrobně proměřován americkou

fregatou Tuscarora již v roce 1874. Tehdy ještě neexistova-

ly ozvěnové přístroje k měření mořských hloubek a fregata

s sebou vezla mnoho kilometrů dlouhé ocelové dráty, na

jejichž konci byla upevněna železná olovnice. Naměřila

v kurilském příkopu nějvětší hloubku 8512 metrů a zjistila,

že hlubina je tu hodně rozsáhlá jak do šířky, tak i do délky.

O osmdesát let později, v polovině dvacátého století,

podnikla tu sovětská loď Vítěz pod vedením akademika

L. A. Senkjeviče několikaletý rozsáhlý výzkum, který se

nevztahoval jen na kurilský příkop, ale i na jeho severní

pokračování, hlubinu aleutskou, a na jižní hlubinu japon-

skou. Vítěz byl ke svému úkolu vypraven zcela jinak než

americká fregata. Měl několik druhů ozvěnových hloub-

koměrů, mezi nimi i ultrazvukový, takže mohl měřit hloub-

ky dna s velikou přesností. Kromě toho však s sebou vezl

i patnáctikilometrové ocelové lano, podobně jako Tuscaro-

ra, jenže jeho účel byl jiný, neslo na svém konci zvláštní

samočinný vrták, který byl s to vehnat do mořského dna

ocelovou trubici až třicet metrů dlouhou a brát vzorky ma-

teriálu z celé hloubky třiceti metrů.

Vítězovy výsledky přinesly různá překvapení. Přede-

vším to byla skutečnost, že v místě, kde před osmdesáti lety

Tuscarora naměřila jen 8512 metrů, našel Vítěz 10 382 me-

trů, téměř o dva kilometry více! Na druhé straně zase nej-

hlubší oblast kurilského příkopu nebyla ani zdaleka tak

rozsáhlá, jak udávaly americké výsledky. Ukázalo se, že

největší hlubiny, přes 9000 metrů, tvoří jen úzkou soutěsku,

která se táhne jako 5 kilometrů široká brázda v délce 500

kilometrů a má zcela rovné dno.

O tomto rozdílu mezi americkými a sovětskými výsled-

ky se v odborných kruzích dlouho diskutovalo. Zpočátku

vyslovená domněnka, že měření Tuscarory, provedená drá-

těným hloubkoměrem, nebyla přesná, byla záhy vyvrácena.

Všechny zkušenosti a srovnání starších měření olovnico-

vých a novějších měření ozvěnových totiž ukázaly, že olov-

nicová měření jsou stejně přesná, ba někdy i přesnější než

některá měření ozvěnová. Skutečně také, pokud se používa-

lo k ozvěnovým měřením jen obyčejného zvuku, stávalo se

zhusta, že výsledky byly zkresleny, neboť zvuk pronikal

vrstvami mořské vody různé hustoty a měnil tak rychlost

na své dráze od vysílače k mořskému dnu a zpět k lodnímu

přijímači.

Odborníci se naKonec shodli na tom, že obě lodi, jak

Tuscarora, tak i Vítěz, měřily dobře. Rozdíl ve výsledcích

měření byl způsoben tím, že mořské dno „pracovalo“ po

celých těch osmdesát let, která dělila výpravu americkou od

sovětské. Pokleslo a zúžilo se a natáhlo se zároveň do délky,

takže dosáhlo spojení s aleutským a japonským příkopem.

Že tu podmořské síly byly odedávna v intenzivní činnosti,

ukázaly i hlubinné vrty Vítězovy. V nejnižších vrstvách

třicetimetrové sondy, zapuštěné do mořského dna, byl ob-

jeven pel z takových listnatých a jehličnatých stromů, jaké

se vyskytují v nynějších lesích mírného podnebního pásma.

Střední vrstvy obsahovaly pel trpasličích bříz, vrb a osik,

které rostou dodnes v polárních oblastech, kdežto

v nejvyšších vrstvách sondy byl opět pel stromů z lesů mír-

ného pásma. Byl to nezvratný doklad, že tato místa Tichého

oceánu měla rychle za sebou a v dobách nepříliš vzdálených

- i když snad odlehlejších než doba, kdy zmizela v oceánu

Atlantida - tři různá podnebí: mírné, ledové a opět mírné.

O všech těch starých výzkumech psal tisk a mluvila te-

levize v oněch pohnutých dobách, kdy zkáza ohrožovala

celou zeměkouli.

Zajímaly lidstvo daleko méně než prostředky připrave-

né k odvrácení zkázy. Byly tu a zdálo se, že lze mít důvěru

v jejich úspěch. Především kdekoho zajímalo, jak bude do-

saženo jedenáctikilometrových hloubek a jakým způsobem

tam budou provedeny vrty, sahající do hloubky třiceti ki-

lometrů a snad i větší. Noviny, rozhlas, televize a s nimi

i film, který hoši sledovali se zatajeným dechem, vrátily se

opět do minulosti.

Jestliže se lidem podařilo poměrně záhy vystoupit v ba-

lónu do výšek několika kilometrů, působil jim sestup do

vodních hlubin velké potíže. Jejich ústrojí si poměrně

snadno zvyklo na nižší tlak vzduchu a pobyt ve výšce tří až

čtyř tisíc metrů snášeli zcela dobře, kdežto práce v potápěč-

ských oblecích - skafandrech - jim činila velké potíže,

i když šlo jen o hloubky 100 metrů. Déle než čtvrt hodiny tu

člověk nevydržel pracovat. Příčinou byl vzduch vdechova-

ný pod značným tlakem; dusík v něm obsažený se rozpouš-

těl v krvi, kde působil zhoubně, zejména při pozdějším

rychlém vylučování. Proto bylo nutno zvedat potápěče vel-

mi pomalu zpět na palubu lodi, odkud byl kompresorem

vháněn vzduch do jeho dýchacího přístroje.

Při rychlém stoupání k hladině totiž tlak na potápěčovo

tělo rychle klesal a dusík se z jeho krve rychle vylučoval.

Později dostali potápěči celotělový krunýř, který odolával

vodnímu tlaku, a nebylo potom potřebí přivádět vzduch

pod tlakem, který by se rovnal tlaku vody.

Nahradili také dusík héliem, vzácným plynem, který se

neslučuje s žádnou látkou a nepůsobí potíže dýchací. Tak se

podařilo sestoupit až do hloubky 200 metrů a pobýt v ní

krátkou dobu.

Co bylo těchto 200 metrů proti výšce 22 kilometrů, do

které se lidé vznesli v třicátých letech 20. století? Průkopní-

kem tu byl Švýcar působící v Belgii, fyzik August Piccard.

V roce 1931 vystoupil se svým asistentem Pavlem Kipferem

ve stratosférickém balónu do výšky téměř 16 kilometrů.

Použili ocelové gondoly kulového tvaru, byla vzduchotěsně

uzavřena, a tak bylo možno udržovat stejný tlak vzduchu,

na jaký je člověk zvyklý v malých výškách. Američan Wil-

liam Beebe použil stejného způsobu, aby dosáhl větších

mořských hlubin než dosavadních 200 metrů. Koule, do

které vstoupil s Otisem Bartonem, byla rovněž ocelová a

měla průměr jen půldruhého metru a stěny necelé

4 centimetry silné. Okénky z křemenného skla, která měla

jen 15 centimetrů v průměru, mohl osvětlovat a pozorovat

mořské hlubiny.

Tento první podmořský hlubinný přístroj byl nazván

batysféra, místem jeho činnosti byl západní Atlantik, blízké

okolí Bermudských ostrovů. Byla to křižovatka 32. severní

rovnoběžky s 64. stupněm a 30. minutou západní délky od

Greenwiche, ležící asi 700 kilometrů na východ od americ-

kých břehů. Zde podnikli oba muži v letech 1930 až 1931

řadu sestupů, při nichž dosáhli největší hloubky 910 metrů.

Dýchali kyslík z bomby, kde byl zhuštěn pod tlakem, a vy-

dýchaný kysličník uhličitý byl pohlcován draselným lou-

hem. Na vodní páru, kterou člověk vydechuje v hojném

množství, zapomněli při prvním sestupu úplně a byli k smr-

ti vyděšeni, když se na ně začala ve stružkách řítit voda se

stěn, na nichž se vodní pára srážela. Domnívali se, že jejich

batysféra povolila a že se do ní hrne mořská voda pod tla-

kem několika desítek atmosfér!

Po dvacet let zůstal rekord Beebeho a Otisův nepřeko-

nán, potom se přihlásil opět profesor Piccard, kterému po-

malu šlo na sedmdesátý rok. Beebeho batysféra, připoutaná

k lodi a omezená ve svých pohybech ho neuspokojovala.

Vymyslil jakýsi podmořský balón, nezávislý na lodi, který

pojmenoval batyskaf Byla to veliká nádrž tvaru banánu,

zhotovená z poměrně tenkého ocelového plechu, a nesla ve

svém spodku ocelovou kulovou gondolu, která měla dva

a čtvrt metru v průměru a vážila padesát tun. Nádrž měla

stejný úkol jako balón plněný plynem lehčím než vzduch -

byla zásobárnou nosné síly podmořské lodi. Za tím účelem

byla jen zčásti naplněna vodou a ve zvláštních odděleních

bylo 90 krychlových metrů tekutého plynu lehčího než vo-

da. Plyn mohl být vypuštěn a nahrazován vodou, což bylo

stejné, jako kdyby se z balónu vypustil vodík a tím se sníži-

la jeho nosnost, batyskaf potom klesal. Tato plynná náplň

Piccarda neuspokojovala, a proto ji v druhém modelu ba-

tyskafu nahradil benzínem, který je o třetinu lehčí než vo-

da.

Batyskaf měl vlastní pohyb: poháněl ho elektromotor se

šrouby, umístěný v horní nádrži. Mohl také zvýšit svou

nosnost. a stát se lehčím než voda, jakmile si jeho posádka

přála opustit mořské dno a vystoupit vlastní silou na hladi-

nu. Za tím účelem byly na obvodu nosné nádrže umístěny

kolem dokola elektromagnety, jejichž přívod elektrického

proudu byl ovládán z gondoly. Každý elektromagnet přidr-

žoval kus železa, po přerušení proudu zmizela magnetická

síla, železo odpadlo a zátěž batyskafu se snížila o jeho váhu.

Poněvadž ve vodě stačí poměrně malý váhový rozdíl

k sestupu nebo vzestupu, měl Piccard velkou zásobu vze-

stupné a sestupné síly, chtěl-li se ponořit, nahradil část ben-

zínu vodou, chtěl-li vystoupit ke hladině, odvrhl část želez-

né zátěže.

K sestupům si zvolil tu část Středozemního moře, která

se jmenuje moře Tyrhénské a leží mezi Itálií a ostrovy Sar-

dinií a Korsikou.

Blízko ostrova Capri, v místech, kde mořské dno klesá

jen málo pod 1000 metrů, dosáhl se svým synem Jacquesem

dne 26. srpna 1953 hloubky 1041 metrů. Potom přesunul

svou základnu, loď Fenice, která vezla jeho batyskaf, dále

na západ k ostrovům Sardinii a Korsice, do míst, kde se

dno Tyrhénského moře prohlubuje téměř do 4000 metrů.

Asi sedmdesát kilometrů na severozápad od ostrova Ponza

dal dne 30. září 1953 vysadit batyskaf na mořskou hladinu.

Posádka Fenice pečlivě uzavřela příklop v třímetrové

věži, kterou se sestupovalo do gondoly. Muži v podmoř-

ském stroji jsou odděleni od ostatního světa. Posádka se

tísní u zábradlí, všechny zraky jsou upřeny na ocelově šedý

hřbet nosné nádrže, příčně pruhovaný temnějšími výztuž-

nými obručemi. Noří se jen málo z vody a jeho hledání by

bylo dosti obtížné, kdyby se objevil opět na hladině v místě

od lodi hodně vzdáleném. Ale k tomu asi nedojde, jak uká-

zaly předchozí pokusy, a i kdyby, jakmile je jednou na po-

vrchu moře, může se Piccard ohlásit svou vysílačkou.

V mořských hlubinách je ovšem odříznut od světa. Má jen

jednu možnost, jak označit místo, kde uvázl, kdyby ztros-

kotal na mořském dně: v nádrži jsou zvláštní silnostěnná

malá oddělení naplněná kyslíkem stlačený.m na padesát

atmosfér.

Zásobují kouli batyskafu kyslíkem k dýchání, ale mo-

hou být také postupně vypuštěna a potom veliké bubliny

kyslíku vystupující z mořské hladiny označí přesně místo,

kde podmořský stroj uvázl.

Na to v tu chvíli nikdo nemyslí. Piccard je znám svým

příslovečným štěstím, které měl jak při stratosférických

letech, tak i při podmořských sestupech. Dostal i žertovnou

přezdívku, říkají mu „profesor nahoru a dolů“, ale obdivují

se přitom energii a životnosti štíhlého sedmdesátníka

s vysokým klenutým čelem a s dětským pohledem světle

modrých očí.

Šedý hřbet plovoucí nádrže mizí pod vodou a posádka

Fenice se rozchází po své práci; jen novináři a filmaři

s napětím čekají, až se opět objeví nad hladinou. Jejich tr-

pělivost je podrobena další zkoušce, plné dvě hodiny to tr-

vá, než se batyskaf opět vynoří. Není to daleko od lodi

a četné triedry upřené na hladinu jej záhy objevují. Moto-

rová šalupa se bystře rozjíždí a brzy nato bere batyskaf do

vleku. O chvíli později je upoután na lana silného jeřábu,

který jej zvedne na palubu. Hned nato je příklop vstupní

věže odšroubován a oba Piccardové, otec i syn, protahují se

mrštně úzkým otvorem na palubu, kde je vítá bouřlivý já-

sot posádky Fenice.

Piccard starší vítězně ukazuje zubatou nepravidelnou

křivku, záznam hloubkoměru: nejvyšší tlak, který vyznači-

la, činil téměř 320 atmosfér; podle přesného výpočtu dosáhl

batyskaf hloubky 3150 metrů. Zda něco viděli? „Jistěže,

nádherné světélkující ryby,“ odpovídá profesor Piccard.

Ale mořské dno si mnoho prohlížet nemohli. Hluboká, ne-

proniknutelná tma vládne v těchto hloubkách. Měli světlo-

mety s výkonem mnoha set tisíc svíček, ale ani ty nestačily

osvětlit okolí koule na vzdálenost větší než několik metrů.

Zástupci amerického filmu jsou zklamáni. Čekali senzační

snímky z mořských hlubin. Piccard s úsměvem krčí rame-

ny. Je mu líto, ale jeho sestup sledoval vědecké účely

a v tom směru je s ním plně spokojen, ujišťuje posluchače.

Hloubka, které dosáhli Piccardové ve Středozemním

moři, je záhy překonána. Dva mladí Francouzi, korvetní

kapitán Nicolas Houot a lodní inženýr Henri Willm, získali

od Piccarda poměrně levně první model jeho batyskafu.

Provedli na něm některá zlepšení a vybavili jej řadou no-

vých měřicích přístrojů. Potom se s ním vydali k západoaf-

rickým břehům a za svou základnu zvolili senegalský pří-

stav Dakar. Místo, kde konali své pokusy, leželo ve východ-

ním Atlantiku, mezi africkou pevninou a ostrovy Kapverd-

skými - ostrovy Zeleného mysu.

V srpnu roku 1953 provedli Houot a Willm svůj první

větší pokus a dosáhli hloubky 2100 metrů, dvakrát větší než

Piccard v témže měsíci u ostrova Capri. V pondělí 15. úno-

ra 1954 sestoupili pod hladinu 120 námořních mil na západ

od Dakaru. Jejich batyskaf zůstal pod vodou celkem 5 ho-

din a 11 minut. Sestupovali zvolna, tři a půl hodiny trvalo,

než dosáhli mořského dna v hloubce 4050 metrů. Potom se

jejich stroj, poháněný elektromotory a šrouby, pomalu po-

hyboval těsně nad nepravidelným mořským dnem, které

bylo místy pokryto hlubokým bahnem. Bylo tu zapotřebí

velké opatrnosti, v cestu se jim postavily nečekané překáž-

ky. Jednou z nich byl i šedý trup francouzského torpédo-

borce, rozežraný mořskou vodou a celý již pokrytý náno-

sem bahna a skořápek z odumřelých mořských živočichů.

Patřil za druhé světové války k eskadře zrádného admirála

Darlana a anglické křižníky jej rozstřílely, když odmítl při-

pojit se k nim v boji proti nacistům.

Necelou hodinu pobyli oba odvážní námořní důstojníci

na mořském dně. Užasli nad třímetrovými rybami, které se

občas objevily v záři jejich mohutných reflektorů. Jak mo-

hou snášet tlak přes 400 atmosfér, který působí na každý

čtvereční centimetr jejich těla váhou více než 400 kilogra-

mů? Podivné mořské obludy s fosforeskujícími údy a tyka-

dly míjely podmořský stroj a obrovští polypové vztahovali

po něm svá průhledná tykadla. Celý neznámý svět podmoř-

ských divů odhaloval svá tajemství před zraky užaslých

mladých mužů.

Byli by rádi setrvali ještě déle, ale zásoba elektřiny pro

jejich světlomety se chýlila ke konci. Nezbylo než zahájit

vzestup. Byl rychlý a netrval déle než hodinu. Vítán bouřli-

vým voláním »Vivent les navigateurs!« vynořil se podmoř-

ský člun odvážných Francouzů u doprovodné lodi, nedale-

ko místa, kde zmizel pod vodou.

PONORKA PIERRE CURIE

Hlubinná ponorka Pierre Curie opustila bergenský pří-

stav v Norsku právě toho dne, kdy rozhlas přinesl zprávy,

že předzvěsti katastrofy zesílily. Atlantský oceán se pomalu

měnil v jediné souvislé pásmo sopečných jícnů, z nichž ně-

které teprve ohlašovaly nastávající zhoubnou činnost obla-

ky dusivých dýmů, stoupajících z jejich komínů, jiné však

již začaly chrlit rozžhavené balvany i tekutou lávu. Činné

sopky zesílily Výbuchy, sopky po staletí vyhaslé ožily. Toto

pásmo nadcházející zkázy se táhlo od ledových vod jižní

točny až do Severního moře, od ostrova Goughova přes

Tristan da Cunhu, Svatou Helenu, ostrov Nanebevstoupení,

ostrovy Zeleného mysu, Kanárské, Madeirské a Azorské až

na Island s jeho četnými gejzíry a sopkami. Končilo na se-

veropolárním ostrůvku Jana Mayena, odkud proudy horké

vody, chrlené z přečetných bahenních jícnů, zaplašily po-

slední zbytky tuleňů.

Ponorka Pierre Curie byla původně určena pro ticho-

mořské příkopy, kde se očekávalo nejbližší nebezpečí, ale

po těchto zprávách byla odeslána do Atlantiku. Pro Tichý

oceán byly chystány další tři ponorky, které právě dokon-

čovaly svůj výstroj v pobaltských docích, D. L. Mendělejev,

Nikola Tesla a Emest Rutherford. S ponorkou Pierre Curie

nebyly ani provedeny všechny zamýšlené zkoušky, zejména

hlubinné, s takovým spěchem byla zahajována ochranná

opatření. I když si odborníci mnoho neslibovali od jediného

hlubinného vrtu, který roztavenému čediči uvolní cestu na

dno oceánu, uznávali, že předčasné odeslání ponorky velmi

přispěje k uklidnění veřejnosti. Skutečně také stálá myš-

lenka, že lidstvo žije nad ohnivou propastí, do které se mů-

že každou chvíli propadnout většina obydlené pevniny, a že

potopa zahladí vše, co na této pevnině existuje, počala na-

hlodávat klid i těch nejstatečnějších.

Zpráva, že hlubinná ponorka Pierre Curie opustila ber-

genský přístav a že pluje rychlostí šedesáti mil do Atlant-

ského oceánu na místo, které odborníci označili za nejohro-

ženější, vzbudila všeobecný pocit úlevy. Tato loď byla vy-

zbrojena nejmodernějšími prostředky 21. století, aby mohla

zdárně plnit svůj těžký úkol. Měla výtlak 5000 tun a byla

poháněna atomovým reaktorem, který měl výkon 50 000

koní. Její dvojité stěny, vyztužené příčnými nosníky, byly

zhotoveny z rezistitu, nové plastické hmoty, o níž labora-

torní zkoušky dokázaly, že v této konstrukci snese bez nej-

menších následků tlak tří tisíc atmosfér na jeden čtvereční

centimetr, což znamená, že by ponorka mohla bez úhony

sestoupit i do třicetikilometrových hloubek, kdyby vůbec

takové hloubky na zeměkouli existovaly.

Ponorka byla opatřena hlubinným vrtákem zhotoveným

z nového druhu oceli, který svou tvrdostí daleko předčil

všechny dosavadní ocelové slitiny. Zkoušky podniknuté na

velmi tvrdé skandinávské prahorní rule ukázaly, že ani

v tříkilometrové hloubce nebylo vůbec ostří vrtáku otupe-

no. S velkou pravděpodobností bylo možno očekávat, že

vrták zmůže i dvacetikilometrové hloubky, pro případ, že

by selhal, vezla s sebou ponorka dva náhradní kusy. Veliká

péče byla věnována hnacímu ústrojí vrtáku. Jeho nejchou-

lostivější částí bylo velmi pružné ocelové lano. Mělo

10 centimetrů v průměru a délku takovou, jaká byla hloub-

ka vrtu. Lano zprostředkovalo přenos síly na vrták a vyko-

návalo trvale s ním spirální pohyb kolem svislé osy.

Lodní komory byly z největší části zaplněny zásobou

těchto ocelových lan v úhrnné délce padesáti tisíc metrů.

Proti válečným ponorkám starých dob měla tedy po-

norka Pierre Curie neobvyklé vybavení. Lišila se od nich

dvěma vodorovnými šrouby, které čněly nad palubu jako

u vrtulníku. Pomocí těchto šroubů se mohla ponorka zasta-

vit v libovolné podmořské poloze a nebylo potřebí namáhat

výškové zařízení. Ačkoli pumpy měly vysoký výkon a byly s

to vyprázdnit vodu ze zatěžovacích komor i ve značné

hloubce, kde musily čelit vysokému tlaku okolní vody, ne-

byla ponorka Pierre Curie na ně odkázána. Mohla se snad-

no vznést z největších hloubek až k hladině, když odvrhla

malou část vnější železné přítěže, rozmístěné podle kýlu

a ovládané z velitelské kajuty elektromagneticky.

Posádka lodi Pierre Curie byla mezinárodní, jak bylo

zvykem u podniků vysoce důležitých. Velitelem výpravy byl

jeden z největších světových odborníků v ražení tunelů

a hloubkových vrtů, ruský inženýr Petr Michajlovič Stro-

ganov. Kapitánem ponorky byl Fin, mužstvo pocházelo

z pobaltských zemí. Ve vědeckém štábu výpravy byli za-

stoupeni Francouzi, Angličané, Němci, Švédové a jeden

Čech, atomový fyzik Vít Borský, předek Petrův. Nejen děj

sám, ale i tato skutečnost byla příčinou, že hoch sledoval

nyní film s největší účastí.

V rodinné tradici bylo jméno tohoto předka nejslavněj-

ším jménem.

Všechny památky na něho byly chovány v největší úctě

a s obrazem jeho mladé tváře se Petr setkával denně,

jakmile otevřel oči - visel přímo proti jeho lůžku.

V průlivu La Manche řádila krutá bouře, ale kapitán

lodi Pierre Curie jí raději čelil na hladině, i přes nepohodlí

posádky. Tak mohl udržet plnou rychlost lodi, kdežto měl-

kost průlivu by jej byla nutila k velmi opatrnému postupu,

kdyby se byl chtěl ponořit a plout v klidných vodách. Díky

této rychlosti, kterou udržovala dnem i nocí, dorazila po-

norka na stanovené místo v Atlantském oceáně za 40 hodin

po svém vyplutí z Bergenu. Místo leželo na 47. severní rov-

noběžce a na 28. západním poledníku, asi 500 mil na sever

od Azorských ostrovů. Je to přesně místo, kde před sto pa-

desáti lety loď Isle de France přetrhla svůj podmořský tele-

grafní kabel. Je to místo, které odborníci označili za střed

podzemního neklidu a za nejvhodnější bod zásahu. Kapitán

Karin se ujistil rádiovými signály z navigačních družic Ze-

mě, že je na správném místě, a dal neprodleně rozkaz k

opuštění paluby a k potápěnÍ. Byl vlahý zářijový podvečer

a ohromná červená sluneční koule se právě začala hroužit

do mírně zvlněných nekonečných vod oceánu. Dva muži,

kteří dleli s námořníkem na hlídce na nízké palubě, napo-

sled se rozhlédli po šedé vodní pláni. Zapadající slunce na

ni vrhalo dlouhý rudý vějíř, který se prohýbal a vlnil

s pohybem vodní hladiny.

Signální zvonky se rozezvučely nepřetržitým ostrým tó-

nem. Námořní poručík Švéd Nilsen přistoupil k muži, jenž

stál opřen o zábradlí paluby a upíral zrak přímo ke slunci,

které již začalo mizet v oceánu.

„Nu tak, Víte, je čas!“ pravil vlídně, poklepávaje mu na

rameno.

Vít Borský se vytrhl z hlubokého zadumánÍ. „Svět je

krásný a život také!“ pravil zasněně.

„Jistěže je, a proto by nebylo účelné zavřít si vchod do

lodi a nechat se spláchnout vlnami z tohoto světa, až se za-

čne Pierre Curie ponořovat!“ pravil se smíchem mladý

Švéd. Vzal kamaráda pod ramenem a odváděl ho k poklo-

pu, kde už stál hlídkový námořník, stíhající je neklidným

pohledem. Byl nejvyšší čas k sestupu a příklop se uzavřel

nad jejich hlavami, ještě když dleli na schodech. Do večeře

chyběla ještě plná hodina a poručík byl přesvědčen, že za tu

dobu provede kapitán celý sestup. Podle map tu mělo být

mořské dno v hloubce necelých čtyř tisíc metrů a k zdolání

této vzdálenosti musila hodina bohatě postačit.

Oba mladí muži se odebrali do Vítovy laboratoře. Byla

přeplněna

různými

přístroji,

většinou

elektrometry

a počítači paprsků, ale těm nyní nevěnovali pozornost; za-

jímalo je okolí lodi Pierre Curie při sestupu na mořské dno.

Ponorka neměla vlastně oken v pravém slova smyslu. Plas-

tická hmota, rezistit, z níž byla zbudována, byla dokonale

čirá s mírným nazelenalým zbarvením. Nebylo proto po-

třebí oken; zato ta místa, kde přímý přístup denního světla

nebyl vítán, měla šedomodrý nátěr, který činil lodní stěny

neprůhlednými. Ve Vítově laboratoři byla ponechána celá

vnější stěna v původním stavu a podle potřeby se zastírala

černou záclonou, když bylo nežádoucí, aby slunce svítilo

přímo na přístroje.

Vít a jeho přítel, jenž měl právě volno, přitáhli si nízké

pohodlné židle ke stěně a zahleděli se do temných mořských

stínů. „Připadám si jako francouzský učenec Pierre Aron-

nax v ponorce kapitána Nema,“ pravil s úsměvem Vít, jenž

se zatím již zhostil své zádumčivosti.

„Skutečně, máš pravdu,“ při svědčil živě poručík. „Loď

Pierre Curie se mnohem více podobá vysněné Vernově po-

norce, Nautilu kapitána Nema, než ponorkám, jaké existo-

valy před zavedením atomového pohonu. Když jsem studo-

val námořní akademii, učili jsme se o starých konstrukcích

podmořských lodí a museli jsme také absolvovat jízdu

v modelu, který byl postaven přesně podle vzoru ponorek

z druhé světové války. Nepřál bych ti, víte, tu zkušenost.

Měli jsme všichni strašnou mořskou nemoc, od kapitána až

po nejmladšího plavčíka. Lodní prostory byly těsné, přepl-

něné stroji s bojovými potřebami, a všude to nesnesitelně

páchlo výpary z akumulátorových baterií a z naftových

motorů. Vzduch byl těžký, vyměňoval se jen při vynoření,

žádný čerstvý kyslík z bomb, jako máme tady, a žádné

chemické čistění vzduchu. A ke všemu ještě to nepohodlí

malých prostor, největší ponorky nedosahovaly tehdy vý-

tlaku patnácti set tun, vyjma jediný ponorkový křižník,

který postavili Francouzi v třicátých letech minulého stole-

tí.“ Vít se podíval na hloubkoměr, visící nad příčnou stěnou

kajuty.

Ukazoval 200 metrů, ačkoli sestup trval teprve pět mi-

nut. Loď Pierre Curie se tedy ponořovala velmi rychle. Na-

táhl ruku k vypínači a zhasil světlo, které bylo samočinně

zapojeno v okamžiku, kdy se uzavřel palubní příklop.

V místnosti zavládla hluboká tma, jen občas zasvitlo za ok-

nem fosforeskující tělo ryby plující kolem.

„Černá noc,“ prohodil poručík. „Být to v poledne a za

slunného dne, měli bychom přísvit až do čtyř set padesáti

metrů. Jsem zvědav, jestli dá kapitán zapojit vnější osvětle-

ní. Možná že se nechá přemluvit zoologem, abychom pluli

ve tmě. Nikitin byl celý žhavý na hlubinné ryby s barevný-

mi světly!“ Zdálo se, že kapitán vyhověl přání zoologa Niki-

tina, ježto sestup pokračoval v hluboké tmě, ačkoli ručička

hloubkoměru již překročila číslici 800 metrů. Ani nejmenší

zásvit se už neobjevil za oknem; ryby, jichž bylo dosti ještě

v hloubce tří set metrů, zmizely úplně. Náhle oba muži

vzkřikli úžasem. Podle okna se mihla narůžovělá zářící plo-

cha a kus dále za ní dva krásné svítící body, modrý a čer-

vený.

„Viděl jsi, Olafe?“ tázal se vzrušeně Vít.

„Viděl,“ přisvědčil klidně Švéd. „Ryba s růžově světél-

kujícími žábrami a táhla za sebou jako na laně dva majáky,

červený a modrý.

Uvidíme takových asi ještě víc.“ Měl pravdu. Loď Pier-

re Curie nyní zvolnila sestup, zřejmě na zoologovo přání.

Než poklesli pod 1200 metrů, spatřili oba přátelé ještě rybu

s pěti svítícími čárami na hrudi, řadu ráčků světélkujících

v různých barvách a jako poslední ukázku tohoto podivné-

ho světa hlubin rybu téměř třímetrovou, s ostrými hranami

trupu, s hlavou, která sahala do poloviny celého těla a byla

vyzbrojena ostrými řídkými dlouhými zuby. Ryba nesla na

předlouhém tykadle, jež vybíhalo z její hlavy, rudě zářící

světélko.

Bylo dobře vidět, jak tento drobný maják přitahuje ma-

lé ráčky, na okamžik se zahemžili kolem něho, ale hned

nato zmizeli mezi ostrými zuby podivného dravce.

„Vida, tahle ryba má docela lidský důmysl,“ prohodil

poručík.

„Právě tak jsme chodívali doma ve Švédsku s lucernou

v noci na pstruhy do našich horských říček. Světlo je podi-

vuhodně přitahovalo a za chvíli jsme měli plný džber.“

„Jak nesportovní, takhle chytat pstruhy!“ horšil se Vít.

„Ale praktické,“ smál se Olaf. „Jak dlouho bys je chytal

na mušku?“ Hloubkoměr ukazoval 1500 metrů, když okolí

ponorky zalila stejnoměrná bílá záře. Vypadalo to, jako by

celé moře světélkovalo, a skutečně tomu tak bylo.

„Vida, kapitán dal uvést do chodu mezonové osvětlení,“

prohodil Olaf. „Čeká nerovné dno. To je rozdíl proti svět-

lometům potápěčů z minulého století, nemyslíš? Ti chudáci

viděli sotva na několik metrů, kdežto náš rozhled je téměř

neomezený.“ „Poněvadž světélkuje voda sama účinkem

mezonů,“ řekl Vít. „Je to Čerenkovovo záření, které tehdy

už znali, ale nemohli ho využít k osvětlování mořských hlu-

bin, protože měli jen velmi slabé zdroje mezonů a nedovedli

mezony usměrnit. Náš atomový urychlovač nám jich vyrábí

dostatek. Podívej se, co je to tamhle za podivný útvar, Ola-

fe!“ Ukázal rukou k temnému, ostře ohraničenému stínu,

který náhle vyvstal přímo před nimi, po pravém boku po-

norky, ve vzdálenosti necelých sto metrů.

„Skála, ale podivná skála: má nahoře plošinu docela

rovnou a na ní leží nějaké dlouhé balvany,“ řekl Olaf. Skála

zřejmě zajímala velitele ponorky, neboť zarazil sestup a dal

uvést do chodu nosné šrouby a hnací šroub. Loď Pierre

Curie se pomalu blížila k temnému útvaru. O chvíli později

se zastavila přímo proti plošině ve vzdálenosti sotva desíti

metrů. Užaslým mladým mužům se naskytl pohled na změť

trosek dlouhých bělavých sloupů a zurážených hlavic, tesa-

ných do pravidelných útvarů. Mírné chvění ponorky ohlási-

lo, že kapitán dal opět uvést do chodu hnací šroub, aby ji

udržel na jednom místě.

„Vypadá to jako trosky nějakého řeckého chrámu,“ po-

znamenal udiveně Olaf. „Jistě archeolog Winter přemluvil

kapitána, abychom se tu zastavili.“

„Jsou to trosky chrámu,“ pravil tiše Vít a rozčileně po-

vstal. „Jsme v místech Platónovy legendární Atlantidy. Jen

se divím, že to všechno není pohřbeno pod nánosem hlu-

binného bahna!“

„Kde by se tu vzalo při tak silném proudění vody?“ na-

mítl Olaf.

„Podívej se na rychloměr! Šroub nás žene rychlostí desí-

ti uzlů, a přesto stojíme na místě! Tak prudké je tu proudě-

ní!“ Vít neodpověděl. Pohlížel upřeně k troskám zřícených

sloupů a ve své vzrušené obrazotvornosti se domníval, že

pod nimi vidí kostry těl rozdrcených v oné noci hrůzy, kdy

zemětřesení v jediné chvíli zničilo celou rozsáhlou pevninu

se vším, co na ní žilo. Ponorka se začala pomalu pohybovat

a obeplula v několika minutách celé rozvaliny. Zaujímaly

plošinu horského vrcholku a zdálo se, že se v temných stí-

nech hory ještě rýsuje pravidelná klikatá cesta, která vedla

po jejím úbočí ke zříceninám chrámu.

Ponorka Pierre Curie prodlela ještě několik minut

u pradávných trosek a potom se od nich začala rychle vzda-

lovat. Skála brzy zmizela zrakům obou přátel a ručička

hloubkoměru se dala zase do pohybu.

Od chvíle, kdy se loď začala ponořovat, uplynula právě

hodina, když její sestupný pohyb ustal. V tu dobu se vzná-

šela nad zcela rovným dnem, které kryl nevysoký nános

hlubinného bahna. Ponorka si nesedla na dno; kapitán dal

spustit dvě silné kotvy, jednu na přídi a druhou na zádi,

a zakotvil ve výšce asi deseti metrů nade dnem. Až dosud

pracovaly nosné šrouby, udržující ponorku v stále stejné

hloubce. Nyní dal kapitán vypumpovat ze zatěžovacích ná-

drží několik set litrů vody a potom nosné šrouby zastavil.

Ponorka byla teď lehčí než voda. Vznášela se nad mořským

dnem a napínala kotevní řetězy.

Všechny tyto práce byly provedeny ještě před večeří,

kterou odložili na mimořádně pozdní hodinu. Hned potom

nastoupilo mužstvo s hlubinným strojem pod vedením

Stroganovovým. Šlo nejprve o to, spustit ze spodku ponor-

ky ocelový válec, v němž se bude pohybovat vrták. To bylo

provedeno bez nesnázÍ. Ostrý okraj válce s pěticentimetro-

vými stěnami se zaryl do nízkého bahna. Nyní bylo potřebí

vypudit z něho vodu a pevně jej při tmelit ke skalnímu dnu.

Tentokrát nemohli použít pump, poněvadž válec dole,

v místě, kde přiléhal k mořskému dnu, nebyl utěsněn. Místo

nich nastoupil vzduch, napěchovaný do nádrží z rezistitu

pod tlakem tisíce atmosfér. V několika vteřinách vytlačil

dva tisíce litrů vody, které vyplňovaly ocelový válec. Vyso-

kotlaké injektory začaly potom hnát do spár mezi dolním

krajem válce a skálou mořského dna roztavený rezistit.

Měl teplotu dvou set stupňů, když opouštěl stříkačky,

ale rychle tuhl ve styku s ocelovými stěnami, které okolní

voda ochladila na několik stupňů nad nulou. Nato byl pří-

vod stlačeného vzduchu do válce zastaven a Stroganov dal

uvést do chodu kompresory, které začaly čerpat vzduch

zpět do rezistitových nádrží. Zastavil kompresory, když

tlak vzduchu ve válci klesl na jednu atmosféru a vyrovnal

se s tlakem vzduchu uvnitř ponorky. Byli v hloubce 3500

metrů a ručička vodního manometru udávala tlak 360 at-

mosfér. Za celou hodinu, kterou věnovali pozorování

vzdušného manometru, nepohnula se jeho ručička ani o

zlomek atmosféry. To byl důkaz, že ocelový válec je rezisti-

tem řádně utěsněn a že je s to čelit tlaku mořské vody. Pří-

mé pozorování dna válce ukázalo, že se v něm za celou tu

dobu neobjevila ani kapka.

Tím byla první část prací skončena a kapitán o ní podal

ihned zprávu Ústřednímu vedení hlubinných výprav, které

zasedalo nepřetržitě. Spojení se světem navázali ihned,

jakmile zakotvili ponorku nad mořským dnem. Dělo se

pomocí radiotelegrafické bóje, která se vznášela na vodní

hladině a byla spojena s ponorkou měděným, velmi pevným

a velmi dobře izolovaným lankem. Nořila se jen málo z vln,

aby nebyla vydána jejich náporu, ale lodi se jí mohly přesto

dobře vyhnout. Nesla tenký vysoký stožár s pestrou vlajkou

z plastické hmoty, které nemohl ublížit ani vítr, ani mořská

voda, a varovala lodi nepřetržitými ostrými, daleko slyši-

telnými signály.

Po několikahodinovém odpočinku zahájila posádka lodi

Pierre eurie vrtání mořského dna. Ostrý hrot vrtáku, otáče-

jícího se rychlými obrátkami, zaútočil na tvrdý čedič, trpě-

livě jej rozmělňoval a spirálními kanálky, které jím probí-

haly směrem vzhůru, vytlačoval kamennou drť do ocelové-

ho válce a potom, když už se zaryl hlouběji, do vyvrtané

šachty. Odtud ji sál bagr dlouhými ohebnými hadicemi,

které sledovaly pohyb vrtáku, do prašné komory ponorky

a odtamtud ji kompresory hnaly do moře. Ve vodě oceánu

se prašné částice rozptýlily, určitou dobu se v ní vznášely

a potom účinkem tíže klesaly zpět na mořské dno. Kolem

lodi Pierre Curie se z nich začal vršit kruhový val. Měl asi

dvě stě metrů v průměru a připomínal měsíční krátery. Než

prach opustil lodní komoru, bral z něho Vít vzorky a měřil

pak ve své laboratoři jejich radioaktivitu. Až do vrtné

hloubky 10 kilometrů byla stále stejná, potom jí teprve za-

čalo pomalu ubývat.

Desátého kilometru dosáhli po týdenní práci a celkem

bez zvláštních nehod. Jednou bylo třeba vyměnit otupený

vrták a několikrát se stalo, že ocelové lano, rychle se točící

kolem vlastní osy a už velmi dlouhé, utvořilo smyčku, kte-

rou bylo potřebí vyrovnat. Pokaždé musili lano velmi opa-

trně navíjet zpátky, až dospěli k vadnému místu.

Skutečné potíže nastaly teprve po desátém kilomeru,

a byly hlavně v tom, že se vrtná šachta začala uchylovat od

kolmice k mořskému dnu. Tento jev se v minulém století

vyskytoval často, ba stávalo se dokonce, že se při hlubokých

naftových vrtech sondy ohnuly do oblouku a vrták vyšel

ven několik kilometrů od místa, kde vnikl do země. Později

bylo vynalezeno zařízení, které umožňovalo určit odchylku

od kolmice už během vrtání pomocí ultrazvukového pří-

stroje vloženého do vrtáku, ale zajistit správný směr vrtu se

nepodařilo. V takových případech nezbývalo nic jiného než

vrátit se s vrtákem zpět a snažit se jej zasadit správně. To

byla práce velmi svízelná, vyžadující mnoho času.

Přes tyto různé potíže pokračovalo dílo lodi Pierre Cu-

rie celkem podle plánu. Koncem čtvrtého týdne se blížil

vrták dvacátému kilometru; nyní už nebylo potřebí vyrov-

návat odchylku od svislého směru, byla naopak vítána.

Poslední etapu práce musila vykonat silná nálož atomo-

vé výbušniny; výbuch měl působit směrem šikmo vzhůru,

rozšířit vrtnou šachtu a prolomit mořské dno po obou stra-

nách. Nyní postupovali s vrtem už velmi opatrně a po kaž-

dých sto metrech zjišťovali, jak silná vrstva pevného moř-

ského dna je ještě dělí od podzemního jezera roztaveného

čediče.

Na měření teploty se tu nemohli spolehnout; jednak

proto, že vrták sám se při práci silně zahříval na mnoho set

stupňů, ale hlavně z toho důvodu, že pevný čedič je špat-

ným vodičem tepla. Nemohli očekávat, že by jim zvýšená

teplota skály prozradila, jak daleko jsou od roztavených

vrstev. Nezbylo nic jiného než používat ozvěny ultrazvuku,

která slábla, jakmile zvuk pronikal do roztavené skály, jež

má nižší hustotu než pevný kámen. Odborníci trávili čas

v ustavičných poradách a výpočtech. Jejich práce nebyla

jediným činitelem, který tu zasahoval do přírodních pocho-

dů; měli mocného partnera - a tím byl Měsíc.

Tak jako zemská družice svou přitažlivostí vzdouvá

oceán do přílivu a odlivu, tak působí i přílivové a odlivové

vlny v podzemním ohromném lávovém moři. Stejně jako na

moři i zde rostl vliv Měsíce, když se blížil novu nebo úplň-

ku. Všichni si byli vědomi bezprostředního nebezpečí. Vý-

počtem nešlo vše podchytit, chyběly zkušenosti, jejich dílo

bylo dílem průkopníků.

Stalo se to v třicátý první den práce, v okamžiku, kdy

Měsíc dospěl do úplňku. Vrtali poslední kilometr, po něm

chtěli už spustit na dno šachty dlouhý ocelový válec s časo-

vanou atomovou výbušninou.

V okamžiku, kdy Měsíc procházel nejvyšším bodem

svého oblouku; který opisoval nad oceánem, zaútočila sla-

pová vlna tekuté lávy s největší silou na porušené mořské

dno. Tenká vrstva čediče praskla jako mýdlová bublina,

láva, puzená vysokým tlakem, vystoupila ohromnou rych-

lostí šachtou, vymrštila těžký vrták i lano, dlouhé dvacet

kilometrů, proti ponorce, roztříštila ji na kusy, vyrazila

sloupem vysokým mnoho desítek metrů z ústí šachty a za-

čala se mohutnými proudy rozlévat po dně oceánu. Voda

syčela a měnila se v páru, která stoupala až k hladině, pro-

razila ji a zahalila moře hustou neproniknutelnou clonou

v rozsahu mnoha kilometrů. V tu chvíli, jako by někdo byl

otevřel pojistný ventil, poklesla činnost všech atlantských

sopek v celém severojižním pásmu od ostrova Jana Mayena

až k ostrovu Goughovu.

O katastrofě, ke které došlo na dně oceánu, dověděl se

svět okamžitě Pierre Curie byl totiž ve stálém styku

s vědeckou základnou a všechna pozorování, všechny vý-

počty byly z něho plynule přenášeny rádiem na základnu.

Rádio umlklo uprostřed věty a už se neozvalo. Kromě toho

byl tu přímý svědek katastrofy, nákladní loď Vineyard,

plující s nákladem chilského ledku z Jižní Ameriky do Ang-

lie.

V okamžiku, kdy došlo k výbuchu, míjela rádiovou bóji

ve vzdálenosti sotva půl míle a hlídka pozorovala triedrem

její signální praporec.

V příští vteřině však už nespatřila nic, neboť husté ob-

laky páry, které vyrazily z hladiny, zahalily celý obzor.

Loď sama pocítila podmořský výbuch a zakolísala od

přídě až k zádi pod náporem silných vln rozbouřeného mo-

ře. Hlídkový důstojník dal ihned do strojovny povel

k zastavení lodi. Všichni si okamžitě uvědomili, co se asi

přihodilo hluboko pod nimi, na dně oceánu, vždyť celý svět

sledoval s napětím odvážné dílo lodi Pierre Curie, první

krok k záchraně lidstva. Trvalo přes hodinu, než se obzor

vyjasnil natolik, že bylo možno zahájit pátrání.

Signální bóje zmizela, ale nikdo také neočekával, že ji

znovu spatří. Podivné však bylo, že nenašli žádnou trosku,

ačkoli pátrali v širokém okruhu. Marně křižovali celé dvě

hodiny nad místem katastrofy; na utišeném moři, zrýhova-

ném jen nízkými dlouhými vlnami, neplula ani tříska. „To

by v tom byl čert, abychom něco nenašli!“ prohlásil kapi-

tán, umíněný starý Skot od ústí řeky Tweedu, John Mac-

farlane. Pojal nezvratný úmysl, že se odtud nehne, dokud

něco nevyloví. Jen této jeho umíněnosti děkoval Olaf Niel-

sep za záchranu života, neboť letadla, která se objevila v

celé eskadře za tři hodiny po katastrofě, nebyla s to objevit

při svém rychlém pohybu trosky, v nichž byl uzavřen a kte-

ré se barvou téměř nelišily od šedé plochy oceánu.

Právě před výbuchem dostal Nielsen rozkaz zkontrolo-

vat práci lodní hlídky, která měla za úkol vyčistit a náležitě

promazat všechna ložiska hřídele, přenášejícího pohyb

elektromotoru na hnací šroub.

Procházel prázdnou komorou a podle návyku pečlivě

uzavřel za sebou dvojité dveře, když do ní vstoupil. Tato

přesná dbalost předpisů mu zachránila život. Ačkoli ubohá

ponorka byla rozlámána mocným výbuchem na řadu kusů

a na nespočetné drobnější trosky, komora, v které dlel mla-

dý poručík, podivnou hříčkou náhody se uchovala v celku

a oboje její dvojité dveře odolaly tlaku vody. A tak byl Olaf

Nielsen jediným mužem, jenž přežil zkázu ponorky Pierre

Curie. Při prudkém vzestupném pohybu lehké trosky k

hladině narazil hlavou na nízký strop a pozbyl vědomí.

Když potom opět procitl, trvalo mu hodně dlouho, než si

uvědomil, co se přihodilo.

Kolem něho byla úplná tma a on sám ležel nepohodlně

na boku v místě, kde se sbíhala podlaha komory s její boční

stěnou. Pokusil se vstát, ale neudržel se na nohou při usta-

vičném houpavém pohybu trosky, kterou moře, rozvlněné

ještě výbuchem, pohazovalo ze strany na stranu jako kor-

kovou zátkou. Olafa bolela nesnesitelně hlava a tma kolem

něho ho velmi skličovala. Nevěděl nic o osudu svých druhů,

ale v tu chvíli na ně ani nemyslil. Tápal rukama kolem sebe

a snažil se zjistit, zda do jeho úkrytu nevniká moře. Stěny

byly úplně suché a to ho poněkud uklidnilo.

Hledal po kapsách a našel zavírací nůž. Seškrabal barvu

ze stěny, která probíhala šikmo nad ním, a brzy do jeho

trosky svitl malým okénkem den. Viděl, že komora leží

téměř úplně na boku a že se obojí její dveře, umístěné proti

sobě, noří nejméně z poloviny do vody. Nemělo smyslu po-

koušet se je otevřít, aby se obnovil vzduch v komoře, moře

by se vhrnulo dovnitř a jeho komora by klesala na dno oce-

ánu, neboť rezistit bylo něco těžší než voda. Musí vystačit

se vzduchem, který má. Rychle odhadoval, kolik ho asi je, a

výpočet ho dosti uspokojil. Komora měla obsah asi dvaceti

krychlových metrů a to musilo stačit nejméně na stejný

počet hodin.

Ke katastrofě došlo časně zrána, a třebaže říjnový den

nebyl příliš dlouhý, měla pomocná letadla, startující ze zá-

padní Francie, dosti času dospět na místo katastrofy dávno

před západem slunce. Olaf se pokoušel vstát a rozhlédnout

se okénkem, které si vyškrábal nad hlavou. Po jistém úsilí

se mu to podařilo a udržel se i chvíli na nohou na šikmých

stěnách, ale nic neviděl. Ačkoli se již vodní páry vzniklé

výbuchem rozptýlily, zastíraly i nízké vlny rozhled z trosky,

čnějící jen nepatrně nad hladinou.

Potom míjely dlouhé hodiny a pocit žízně se stával čím

dál tím nesnesitelnější, avšak pomoc nepřicházela. Rezistit

byl dokonalým izolátorem nejen tepla, ale i zvuku, a tak

Olaf neslyšel hluk leteckých motorů nad oceánem a nemohl

z něho čerpat duševní posilu. Denního světla začalo zvolna

ubývat a také hodinky, které se při katastrofě nezastavily,

hlásily poručíkovi, že již brzy nastane večer. A právě ve

chvíli, kdy se začalo snášet šero nad oceán a kdy již přestal

doufat v záchranu, spatřila jeho trosku bdělá hlídka Vi-

neyardu ve vzdálenosti půl kabelu na pravoboku lodi. Čtvrt

hodiny nato už v záři světlometů zvedl lodní jeřáb trosku

s poručíkem na palubu.

LI WANGŮV ROŽEŇ

Promítací stěna se rozsvětlila v přestávce před dalším

obrazem.

Jan se na chýlil k Petrovi, který seděl tiše, bez pohnutí.

Spatřil v jeho očích potlačované slzy. Sevřel mu přátelsky

rameno. „Měl bys Vítovi závidět,“ řekl účastně. „Měl nej-

krásnější smrt, jakou si kdo může přát, položil život za zá-

chranu celého lidstva!“ Petr beze slova přikývl. Jan má

pravdu, přemýšlel, jeho prastrýc Vít Borský byl průkopní-

kem slavného zápasu o záchranu světa. Zahynul, avšak dí-

lo, na němž spolupracoval, se zdařilo. A nejen v Atlantiku,

kde potom jiné hlubinné ponorky pokračovaly v práci lodi

Pierre Curie, ale i na dně Tichého oceánu. Ponorka

D. I. Mendělejev úspěšně prorazila dno kurilského příkopu

a za její první sondou následovaly další. Jiné ponorky zdo-

laly nebezpečí, které hrozilo pod ostatními tichomořskými

příkopy. Za necelá dvě léta bylo navrtáno přes sto sond

a jen jednou se opakoval tragický případ lodi Pierre Curie

na ponorce Svante Arrhenius. Tentokrát však si nezachrá-

nil život ani jediný člen posádky.

Na to všechno myslel Petr a jeho pocit lítosti nad před-

časnou smrtí Vítovou znenáhla mizel. Už jen prchavě se

ozval při vzpomínce na poslední slova, která Vít pronesl,

než sestoupil z paluby do ponorky: „Svět je krásný a život

také!“ Petr se probral ze svého zadumání a začal naslou-

chat rozhovoru kamarádů. Přeli se o to, za jak dlouho by

bylo došlo ke katastrofě, kdyby nebyly zasáhly hlubinné

ponorky. Názory se různily a jeden z hochů dokonce mínil,

že snad všechna ta ohromná práce byla zbytečná a že by k

světovému výbuchu a k potopě po něm následující nebylo

vůbec došlo. Petr si vzpomněl, že jeho otec dospěl kdysi

k podobnému závěru. Připustil velkou sopečnou činnost - ta

ostatně byla nepopiratelná -, ale nesouhlasil s teorií Jolyho,

že dojde k poklesu pevnin do ohnivé propasti a k světové

potopě. Sám se s ním o to několikrát přel; Málo se mu, že

tento otcův názor snižuje hrdinství prastrýce Víta, a už

z tohoto citového důvodu s ním nesouhlasil.

Chtěl se vmísit do diskuse svých druhů, ale pokračování

filmu mu v tom zabránilo. Na stěně se objevila skalnatá

jihoafrická krajina, pokrytá tu a tam zelenými plochami

husté trávy, s ostrůvky neproniknutelných trnitých křovin

a s ojedinělými nevysokými citlivkovými stromy, jejichž

koruny se podobaly zvonům obráceným k nebi. Obraz se

posunul dopředu a otevřel pohled na rozlehlý tábor

s četnými buldozery, jeřáby a vrtnými stroji. Bylo tu vidět

jen málo lidí, stroje nahrazovaly v té době už téměř úplně

jejich práci. Nový záběr ukázal plot z dvojitého drátu, na-

pjatého na lesklých izolátorech. Ohraničoval tábor v širo-

kém okruhu, malé stádo slonů, které se k němu zvolna při-

blížilo, spásajíc cestou vrcholky citlivek, záhy se přesvědči-

lo, že tyto tenké pavučiny, přehrazující jejich cestu, jsou

vážnou překážkou, kterou není radno podceňovat. Starý

mohutný samec s nalomeným klem a s potměšile se blyští-

címa očkama vztáhl pohrdavě chobot, aby si uvolnil cestu

touto nicotnou závorou. Velká bílá tabule s klikatými bles-

ky jej mohla varovat, kdyby její výstraze byl mohl poro-

zumět. Ale obrovský tlustokožec ani neměl čas věnovat jí

pozornost. Jeho dlouhý šedý pohyblivý chobot byl od drátu

ještě hezky daleko, když šlehla klikatá fialová jiskra.

Slon vyrazil bolestný řev a ustoupil o krok. Jeho chobot

visel jako ochrnutý a v místě, kde ho zasáhl elektrický

oheň, černal se pruh spálené kůže. Stádo se nerozhodně

zastavilo v uctivé vzdálenosti od drátů nabitých elektřinou

a pohlíželo na svého vůdce. Ten se nemínil vzdát. Couvlo

několik kroků a pak s krátkým zlostným zařváním vyrazil

proti křehké hradbě. Setrvačnost rozběhu přenesla těžké

tělo přes začarovaný kruh. Oba silné ocelové dráty praskly

jako tenká nit, ale slon naplno zasažený elektrickým prou-

dem napětí 5000 voltů zhroutil se mrtev hned za prolome-

nou hradbou. Stádo odpovědělo na jeho pád poděšeným

řevem, déle však nečekalo. Sloni se podivuhodně obratně

otočili a krátkým těžkým klusem opustili místo, kde zahy-

nul jejich vůdce.

O několik minut později se přihnali k místu, kde ležel

mrtvý obr, dva muži na motorkách. Jeden z nich byl malé

postavy, žluté tváře a jako trnka černých, šikmých očí,

druhý vysoký, kostnatý, s jasně rudým vlasem. Mluvili spo-

lu podivnou směsí výrazů pocházejících z nejrůznějších

jazyků, z které se počínala rodit světová řeč lili.

„Tohle bude pečeně, Li Wangu!“ prohlásil nadšeně ru-

dovlasý dlouhán.

„Jedl jsi už někdy v životě smažené telecí nožičky, ka-

maráde? Jestli ano, tak tohle je ještě desetkrát lepší. Sloní

tlapy pečené na rožni! A což teprve chobot! Dal bych za to

všechna jídla na světě!“

„Je to stejně dobré jako malý vykrmený tlustý pes?“ tá-

zal se dychtivě Číňan, který se při jeho nadšené chvále sloní

pochoutky mlsně olizoval.

„Brrr, pečený pes, máš ty nápady!“ otřásl se nechutí je-

ho druh Irčan Paddy O'Moore.

„Kdo nejedl vykrmeného pečeného psa, neví, co je dob-

rého!“ tvrdil v pevné víře Li Wang. Za tohoto rozhovoru si

oba natáhli tlusté kožené rukavice, vyložené izolační hmo-

tou z pružného plastiku, a dali se do práce. Velkými kleš-

těmi záhy spojili přetržené dráty a spoj utužili řádným sle-

továním.

„Tak to bychom měli,“ řekl spokojeně Paddy, když ulo-

žili všechny nástroje do příruční kabely, připevněné k rá-

mu motorky.

„Ale ty dobré věci tu nenecháme, viď?“ ujišťoval se Li

Wang. Ukázal na mrtvého tlustokožce.

„Jsi ty ale chytrá hlavička, Li Wangu!“ posmíval se

Paddy. „Rozum dá, že je tady nenecháme. Pro koho, pro

hyeny a šakaly? Supi se už beztak začínají sletovat!“ Uká-

zal k nebi, kde podobni černým tečkám pomalu kroužili

bystroocí ptáci, zdravotní policie afrických pustin, rychle

odstraňující zdechliny. Montéři nebyli k takové práci vy-

zbrojeni, a proto je stálo trochu námahy velkým zavírákem

Paddyho O'Moora odříznout mohutné konce sloních konče-

tin a chobot.

Zabalili svou kořist do trávy, přivázali ohromný ranec

k Číňanově motorce a ujížděli do tábora.

Vedoucí inženýr Nor Bjerkness vyslechl se zájmem je-

jich hlášení.

„Sloní stádo na úpatí Dračích hor, kdo by to byl před

sto lety řekl?“ pravil. „Už koncem devatenáctého století

byli v Kapsku vyhubeni a stáhli se daleko na sever, až skoro

k veliké řece Zambezi. Stačilo, že je pár desítek let nikdo

nepronásledoval a vrátili se zase na jih. Doufejme, že nám

nebudou už trhat elektrickou hradbu z drátů. Jsou chytří

a mají svoje vlastní zpravodajství. Tohleto stádo jistě uvě-

domí zakrátko všechny své druhy v okruhu sta mil o ne-

bezpečí, které na ně číhá v těch tenkých drátech.“

Přijal s úsměvem návrh Paddyho na táborák s pečenými

sloními tlapami. „Mohli bychom jím oslavit desátý kilometr

náčelníku,“ navrhoval ryšavý Irčan. Inženýr zvážněl.

„Hrom aby do desátého kilometru, Paddy!“ řekl mrzutě.

„Už dva dny se pohybujeme v tak tvrdé skále, že jsme za tu

dobu zlámali víc vrtáků než za celé dva předchozí týdny.

Půjde-li to takhle dále, budeme muset zastavit práci, dokud

nám nedojdou náhradní vrtáky z Kapského Města. Dnes

asi desátý kilometr sotva dotáhneme!“ Při pohledu na

zklamaný obličej Li Wanga neubránil se úsměvu. „Paddy

má pravdu, tvrdí-li, že se téhle pochoutce nic nevyrovná,“

pravil. „Jedl jsem v Číně tvého vykrmeného tlustého psa,

Li Wangu, a uznávám, že je to znamenitý pokrm, ale sloní

chobot je přece jen o hezkých pár procent lepší. Nic si z

toho nedělej, že ho dnes neochutnáš, Pitt ho dá do lednice a

o nic nepřijdeš. Zítra nebo pozítří bude stejně dobrý jako

dnes!“ Číňan se zatvářil mrzutě, ale neodporoval. Odevzda-

li sloní maso kuchaři Pittovi a odešli za svou prací. Posádka

Bjerknessova tábora byla nečetná. Skládala se z tuctu me-

chaniků a montérů, dvou inženýrů, černého kaferského

kuchaře Pitta a tří pomocných zaměstnanců.

Pocházela většinou z mezinárodního sboru Vrtné služ-

by, jen inženýr Van Wlyck a kuchař byli místní jihoafričtí

usedlíci. Takových táborů jako jejich bylo v oné době něko-

lik tisíc. Byly roztroušeny po celé zeměkouli, od severního

pobřeží Ellesmerovy země až pod jižní pól, od Skalistých

hor a Kordiller až po Nový Zéland. Vznikly jako přirozený

důsledek určité etapy civilizačního vývoje, jejíž počátek

tvořily hlubinné oceánské vrty.

Začalo se s vrty, které měly jen půl metru v průměru,

ale dosahovaly už znamenitých hloubek 25 až 30 kilometrů.

Technika vrtů se stále zdokonalovala a v několika letech se

podařilo rozšířit průměr vrtné šachty na jeden metr a pak

i na půldruhého metru. Tehdy přišlo několik geofyziků

současně na nápad nahradit hlubinnými šachtami atomo-

vou energii, jejíž zásoby surovin byly tak neočekávaně

ztenčeny katastrofou na pobřeží jihopolární pevniny. Sku-

tečně také v hlubinných studnách se skrývaly nepřeberné

zásoby tepelné energie, pocházející z radioaktivního záření.

Stoupání teploty s hloubkou bylo podle povahy horniny

velmi rozdílné, teplota na dně šachty 25 km hluboké však

nikdy nebyla nižší než 1000 stupňů Celsia. Časté byly i pří-

pady, kdy dosahovala dvojnásobných hodnot.

Stačilo tedy hnát vzduch kompresory do těchto hlubin,

kde se rychle ohříval a vracel se obohacen o energii, která

mohla pohánět mohutné turbogenerátory. I v průměrném

terénu, kde stoupala teplota jen o jediný stupeň na každých

25 metrů hloubky, stačila hlubinná studna, pracující

s vteřinovým příkonem 500 krychlových metrů vzduchu

ohřátého na 1000 stupňů Celsia, dodat za rok 330 miliónů

kilowattových hodin energie. Každá studna se výkonem

vyrovnala atomovému - reaktoru středního typu, třicet

studní dodávalo stejné množství energie jako všechna vodní

díla postavená v Československu do konce dvacátého stole-

tí.

Vrtný tábor na úpatí Dračích hor měl za úkol vyhloubit

studnu, která by dodávala energii potřebnou pro zřízení

velké vodní přehrady na horském přítoku řeky Oranje.

Účelem vodního díla bylo získat celoroční zásobu vláhy,

která promění step v úrodná pole. Hlubinná studna měla

potom nově osídlenou oblast zásobovat energií. V době, kdy

se sloní stádo pokusilo o nájezd na tábor, navrtala Bjerk-

nessova družina právě desátý kilometr a nálada v táboře

byla povznesená.

Sloní pečeně se však Li Wang toho dne nedočkal, desátá

rudá značka stále ještě neproběhla ústím mohutného hna-

cího stroje do temných hlubin vrtu. A tak byla každodenní

večeře z konzerv. Li Wang nespokojeně bručel, je však tře-

ba říci, že neprávem. Konzervy už dávno ztratily nepříjem-

nou jednotvárnost, byly mnohem dokonalejší než výrobky

dvacátého století a ničím se nelišily od čerstvě upraveného

jídla, ani chutí, ani vzhledem, ani výživnou hodnotou. Po-

krm připravený podle nejlepších kuchařských předpisů byl

vzduchotěsně uzavřen v plechovkách, plněných sterilizova-

ným vzácným plynem argonem, jehož přítomnost zaručo-

vala, že v nich nemůže dojít k žádným dodatečným chemic-

kým pochodům. Po uzavření probíhaly plechovky na běží-

cím pásu kuželem silného radioaktivního záření, které

v nich dokonale vyhubilo všechny mikroorganismy. Taková

konzerva musela vydržet stovky let, aniž se její obsah se-

beméně porušil. Konzervy měly dvojité stěny, do úzkého

prostoru mezi ně byla vložena chemická látka, která se na

vzduchu silně ohřála. Stačilo navrtat vnější obal konzervy

a vpustit k chemikálii vzduch, za několik minut byl obsah

konzervy náležitě horký. Tak mohli mít lidé teplé jídlo,

kdykoli potřebovali, jak mezi polárními ledy, tak i v afric-

kých a asijských pouštích, aniž musili s sebou vléci nepří-

jemnou přítěž paliva.

Tentokrát se Bjerknessova družina rozešla po večeři

dříve než kdy jindy. Všichni byli jaksepatří unaveni a touži-

li po odpočinku. Dva muži odešli na noční směnu k vrtné-

mu stroji, ostatní se odebrali na lůžka. Ve společné ložnici

zavládl záhy klid, rušený jen hlasitějším oddechováním

některého spáče a tichým bzučením větráků, vhánějících

svěží noční vzduch do nízké dusné místnosti.

Usnuli všichni mimo Li Wanga. Byl to hodný, tichý člo-

věk a pilný pracovník, oblíbený u svých druhů. Měl snad

jen jednu větší chybu, nikdo však mu ji nezazlíval. Naopak,

mlsnost Li Wangova byla pramenem zábavy Bjerknessovy

družiny a poskytovala zvláště Paddymu záminku k častému

škádlení. Jeho drobné žerty nijak nekalily vzájemné přátel-

ství a Irčan za ně odškodňoval Li Wanga tím, že mu často

nabídl svou porci jamu nebo kompotu, pokrmy, které Li

Wang nad jiné miloval. Klidně oddychující Paddy, pohří-

žený do spokojeného, spánku, ani netušil, že se na úzkém

lůžku nad ním jeho přítel obrací z boku na bok a nemůže

oka zamhouřit.

Jakže to říkal vedoucí inženýr? vzpomínal Li Wang.

O hezkých pár procent lepší než vykrmený tučný mladý pes

upečený podle starých čínských předpisů! Vidina vábného

pokrmu ho neopouštěla ani na chvíli. Desátý kilometr - to

bude jistě už zítra. Ale do zítřejšího večera je nesnesitelně

dlouho! Sloního masa je tolik, že nikdo nepozná, zmizí-li

z něho kousek, postačující jeho touze. Ostatně je to kořist

jeho a Paddyho, oni sloní maso přivezli. Nebude na tom nic

špatného, upeče-li si z něho kousek ještě teď v noci sám pro

sebe.

Naopak, poslouží tím jen ostatním; vyzkouší, jak maso

připravit. Pitt by si s ním stejně nevěděl rady, vždyť to ani

žádný pořádný kuchař není. Paddy má pravdu, když si ho

dobírá.

Když se těmito úvahami vyrovnal s vlastním svědomím,

posadil se Wang na lůžku, rozhlédl se po společné ložnici,

a uspokojen tím, co spatřil, sklouzl neslyšně jako had na

podlahu. Přikrčen prošel tiše mezi oběma řadami lůžek

a nehlučně zavřel za sebou dveře, které se nikdy nezamyka-

ly. Venku byla krásná jihoafrická noc s nebem posetým

jiskřivými hvězdami, ale Li Wang teď nevnímal přírodní

krásy. Hvězdy mu byly vítány jen proto, že jejich záře, ni-

čím neoslabená v čistém horském vzduchu, umožňovala

dobrou orientaci a rozhled do značné dálky.

V táboře vládl klid, jen z místa, zastřeného pohledu Li

Wanga malým hájem citlivek a tamaryšků, zněl tlumeně

hluk vrtného stroje.

Li Wang se měl čile k dílu. Chlad lednice mu sice zmra-

zil ruce, ale to mu nemohlo zabránit, aby si neodřízl ze sloní

tlapy, z níž Pitt již stáhl kůži, nejméně dvoukilový kus ma-

sa. Zamilovaně ho chvíli vážil v ruce, nedbaje jeho chladu,

a potom se rozběhl měkkou trávou k lesíku tamaryšků

a citlivek. Jeho nůž byl malý, ale ostrý jako břitva a tenké

haluze nízkých podivně pokroucených stromů kladly malý

odpor. Záhy měl slušnou hromádku paliva, ale nečekaná

překážka ho zarazila v díle, kde vzít rožeň? Tenké pokřive-

né větve tamaryšků se naprosto nehodily k tomu, aby na ně

navlékl těžký kus masa, a větve citlivek nebyly o nic lepší.

Chvíli stál a škrábal se mrzutě za uchem, ale záhy se

rozpomenul na tenké tyče z nerezavějící oceli, které nedáv-

no viděl ve skladišti.

Byly jako stvořeny na rožeň a Li Wang se pro ně hbitě

rozběhl. Za malou chvíli byl zpět u místa, kde složil hranič-

ku dříví. Pečlivě vyžal ostrým nožem trávu, aby nedošlo

k stepnímu požáru, a láskyplně pak narazil sloní maso na

rožeň. V předtuše báječné pochoutky mu co chvíli vylétl

jazyk mlsně z úst. Neměl by vzbudit Paddyho a dát mu

ochutnat? Chystal se už zapálit dříví pod masem, když ho

napadlo, že to nebude nic pohodlného, držet rožeň v ruce,

a že se asi ocel tak rozpálí, že ji holou rukou neudrží. Neby-

lo nic těžkého vyrobit rukojeť z kousku dřeva, naraženého

na konec zahrocené tyče, ale nad podložením rožně si Li

Wang chvilku lámal hlavu. U soudil nakonec, že se k tomu

bude dobře hodit drobný šedozelený kámen, vybraný z vr-

tu, a neslyšně se pro něj vydal. Dbal toho, aby ho nespatřili

muži u stroje, když byl nucen opustit ochranný kryt lesíka.

Nádherné souhvězdí Jižního kříže dávno již zmizelo pod

obzorem, když byl Li Wang konečně hotov se všemi pří-

pravami. Jeho ocelový rožeň spočíval bezpečně na dvou

hromádkách šedozeleného kamene, hranička dříví byla pod

ním připravena a čekala jen na to, že ji Li Wang zanítí.

Učinil tak s vážnou tváří a začal pomalu otáčet rožněm.

Točil jím sotva pět minut a hranička dříví se teprve za-

čínala náležitě rozhořívat, když se z masa vyvalil těžký,

mastný, ohavně čpící kouř a ocelový rožeň se rozsvítil běla-

vým žárem. Sálalo z něho takové teplo, že Li Wang poleka-

ně pustil dřevěnou rukojeť, která již začala doutnat.

V příštím okamžiku vyrazil z masa žlutý plamen a o chvíli

později z něho zbyly jen černé příškvarky, které spadly

z rožně do hořícího dřívÍ. Uhasily napolo hranici, takže

bělavý žár ocelové tyče tím více vynikl. Li Wang ustrnule

hleděl na prázdný rožeň, ale neměL čas dlouho si jej pro-

hlížet. Krůpěje roztaveného kovu začaly stékat do mihota-

vých plamínků a brzy nato se ocelová tyčka zlomila a oba

její konce spadly do ohniště. Ačkoli ležely přímo v plame-

nech uhasínající hranice, jejich bělavý žár v příští minutě

již vybledl a zmizel pak docela.

Tato podivná příhoda zapůsobila na Li Wanga tak moc-

ně, že zapomněl na všechnu opatrnost a vyburcoval celý

tábor. O chvíli později se tísnili všichni - vyjma hlídku

u stroje - kolem jeho zničeného rožně. Byl už nadobro vy-

chladlý a šel z ruky do ruky.

„To je nesmysl, tahle ocel taje až při patnácti stech

stupních a Li Wangova hranice mohla dát stěží sedm set,“

prohlásil inženýr Bjerkness.

„Nesmysl to je, ale přesto ocel roztála, to nemůžete po-

přít,“ poznamenal Van Wlyck. Dlouho nad tou záhadou

debatovali, až nakonec Bjerkness rozhodl, že je nejvyšší čas

dospat zbytek noci a že se ráno budou zabývat celou věcí

znova. Neobyčejná příhoda uchránila Li Wanga před po-

káráním a brzy nato spali všichni, i Li Wang, kromě

Bjerknesse. Vytušil záhadu ještě dříve než nebe nad Dra-

čími horami svitlo novým dnem.

Rychle se umyl a oblékl a vyšel potom k místu, kde si Li

Wang hodlal připravit svou noční pochoutku. Ze skladiště

si vzal ocelovou tyč, přesně takovou, jako byl Číňanův ro-

žeň. Kromě ní nesl s sebou ještě ampérmetr, izolovaný ka-

bel a malou krychli z polystyrénu, izolační plastické hmoty.

Tyč položil přesně do stejné polohy, v jaké ji umístil v noci

Li Wang, takže se jedním koncem opírala o hromádku

drobného šedozeleného kamene, druhý konec pak podložil

polystyrénovou krychlí a omotal jej obnaženým koncem

měděného vodivého drátu, jehož druhý konec utáhl do jed-

né svorky ampérmetru. Druhou svorku měřicího přístroje

spojil vodivě se zemí a nato stiskl knoflík, kterým se pří-

stroj uváděl v činnost. Ručička ampérmetru ihned opustila

nulu, na které tkvěla, a pomalu se pohybovala k číslu 20, na

němž se po krátkém kolísání ustálila. Ocelovou tyčí probí-

hal proud s intenzitou dvaceti ampérů a po malé chvíli z ní

začalo stoupat teplo, svědčící o tom, že se v ní elektrická

energie mění v tepelnou.

Bylo tomu přesně tak, jak to za bezesné noci vytušil!

Vzal prázdnou bedničku bez víka a přiklopil jí hromádku

kamene, aby na ni nepadalo denní světlo. Ručička ampér-

metru se začala pomalu vracet k nule. Potom přístroj vy-

pnul a ručička klesla úplně na nulu. Odstranil všechno

a zvedl z malé hromady kousek kamene. Byl zelenošedý

s ostrými krystalickými hranami a připomínal křemen,

který byl nějakým způsobem zbarven. Věděl přesně, co má

v ruce, polovodič podivuhodných vlastností, překonávající

vše, co až dosud věda znala.

V tomto nepatrném úlomku existovala nesmírná spous-

ta elektronů natolik uvolněných od atomových jader, že

nepatrný impuls zvenčí je stačil vyloučit v tak hustém sle-

du, že vznikl elektrický proud s intenzitou mnoha ampérů.

Tím impulsem mohl být světelný paprsek nebo i neviditelný

paprsek beta radioaktivního záření.

U snídaně hovořil o svém objevu s Van Wlyckem. Roz-

pomínali se na první počátky výzkumu polovodičů, od

nichž uplynulo už tolik let. Zájem fyziků se soustřeďoval

v polovině dvacátého století na germanium, křemík a anti-

monid hliníku. U všech těchto tří látek našli uvolněné elek-

trony schopné vytvořit elektrický proud, avšak jen s velmi

slabou intenzitou. Teoreticky však měly tyto polovodiče

umožnit až třiceti procentní využití sluneční energie. Už v

polovině dvacátého století se snilo o „kapesních elektrár-

nách“, v nichž miniaturní blok polovodiče bude pod účin-

kem paprsků beta radioaktivního stroncia uvolňovat elek-

trický proud vysoké intenzity. Ale praktické pokusy vedly

jen k mizivě malému výtěžku milióntiny wattu! Ani

v dalších letech se nedosáhlo podstatného pokroku, ačkoli

se podařilo za vysokého tlaku a teploty pěti tisíc stupňů

vyrobit zvláštní taveninu skládající se ze všech tří uvede-

ných látek. Křemíku bylo nejvíc a tvořil základní hmotu,

která skutečně poskytla elektrické proudy překvapující

intenzity, blížící se snům fyziků z roku 1950. Ale výroba

této podivuhodné hmoty byla tak nákladná, že vyžadovala

mnohem víc energie, než byla hmota potom s to dodat.

„Zdá se, že nám tu příroda ušetřila práci a že ve své

podzemní dílně vyrobila polovodič úžasných vlastností,“

podotkl Van Wlyck.

Bjerkness rychle něco počítal pomocí malého otáčivého

logaritmického pravítka. „Myslíte, že by se na to bylo přišlo

nebýt Li Wangovy mlsnosti?“

Bjerkness k němu roztržitě vzhlédl od svých výpočtů.

„Co to říkáte? Ach tak! Jistě by se na to bylo přišlo, náhoda

může objevy jen uspíšit, mají svoji zákonitost a ta na náho-

dě nezávisí. Nezapomeňte, že nerosty ze všech hlubinných

vrtů se zkoumají po všech stránkách. Zdá se, že náš nález je

první toho druhu. Pošlu jej hned přes Durban do Káhiry

k chemickému a mineralogickému rozboru, ačkoli se dá

tušit, co v něm asi je. V podstatě to bude krystalický kře-

mík, který na povrchu nikdy nenajdeme, se stopami jemně

rozptýleného germania a antimonidu hliníku nebo snad

ještě nějakých dalších prvků a sloučenin. Co zaráží, je

úžasné množství volných elektronů, které úplně připomína-

jí umělou látku, vyrobenou s takovou potíží a s tak velkým

nákladem v laboratoři. Zdá se, že je ve zdejším vrtu v hoj-

nosti.“

„Příroda vždy pracuje s nadbytkem,“ přerušil ho Van

Wlyck. Bjerkness netrpělivě mávl rukou. „Podívejte se jen

na tenhle hrubý první výpočet!“ Podal inženýrovi přes stůl

hustě popsaný papír.

„Je-li tento výpočet správný, bude jediný gram nerostu

dodávat po celou minutu proud elektřiny s intenzitou jed-

noho sta ampérů, ozáříte-li jej čímkoli a umístíte-li jej do

vodivého proudokruhu!“ Van Wlyck přelétl výpočet jedi-

ným pohledem a přikývl. „Otázka je, kolik té báječné látky

vrt v sobě chová a najde-li se také jinde,“ podotkl.

Opustil barák a venku začal pátrat po vývrtech a po

obdivuhodném nerostu, který Bjerkness, dobrý latinář,

hned pokřtil podle hloubky, v níž byl nalezen, na penitin.

Zjistil, že na něj narazili těsně před desátým kilometrem a

že leží roztroušen v přímém okolí baráků v objemu nejmé-

ně jednoho sta krychlových metrů. Rozpoznal se snadno od

černošedé skvrnité žuly svou jednotnou šedozelenou bar-

vou. Bjerkness dal neprodleně rozkaz k jeho zabezpečení

na zvláštní skládce, nad kterou urychleně vztyčili ochranný

kryt z plastické neprůhledné hmoty. Chtěl chránit penitin

proti přístupu světla, o němž soudil, že zbytečně rozptyluje

jeho volnou elektřinu. Pozdější pokusy Bjerknessův názor

potvrdily.

Tak byl objeven nový úžasně bohatý zdroj energie, čer-

pané z hmoty tentokrát přímo v podobě energie elektrické.

Pocházel z vnějšího lehkého obalu atomu, nikoli z jeho hut-

ného jádra, jak se to dělo v atomových reaktorech. Vrt

v Dračích horách nedospěl ani v pětadvacetikilometrové

hloubce k spodní hranici penitinové vrstvy.

Byl sice zařízen podle původního plánu jako hlubinná

šachta dodávající tepelnou energii, ale dříve než bylo jeho

vybudování skončeno, poslala Světová technická rada do

oblasti Dračích hor silný sbor odborníků s příslušnými

stroji. Měli navrtat několik set úzkých pokusných sond,

které postupovaly velmi rychle a jejichž účelem bylo zjistit

rozsah penitinové sloje.

Výsledek předčil očekávání. Bylo zjištěno, že penitin se

tu vyskytuje všude, v oblasti mající nejméně pět set čtve-

rečních kilometrů, v hloubce od devíti do třiceti kilometrů.

Jeho zásoby byly odhadnuty na několik tisíc krychlových

kilometrů a na deset bilónů tun. Lidstvo tu mělo nesmírnou

zásobu elektrické energie, kterou bylo možno uvolnit nej-

jednodušším způsobem na světě bez jakýchkoli nákladů.

Vystačí mu jistě p.a dlouhá staletí, tím spíše, že brzy na-

to byl na Ellesmerově zemi v severní polární oblasti ohlášen

nový nález penitinu, který svým rozsahem nijak nestál po-

zadu za africkým ložiskem.

NOVÁ ZEMĚ

Do zšeřelé místnosti zazněl příjemný, klidný hlas ko-

mentátora.

Uváděl další část filmu.

Bylo zajímavé, že ačkoli si v polovině dvacátého století

nejbystřejší teoretikové atomové fyziky lámali hlavu nad

tajemstvím sil vládnoucím v atomovém jádře a ostatní svět

očekával od jejich práce ráj na zemi, následující dvě století

se vrátila od těžkého atomového jádra k jeho lehkému elek-

tronickému obalu, a potom dokonce od atomu k molekule,

která je svazkem dvou a více atomů. Kterýsi vtipný vědec-

ký kritik to přirovnal k cestě od tisícikoňového elektromo-

toru k dětskému mlýnku, poháněnému vodou, a jeho pří-

měr nebyl skutečně tak fantastický, jak se na prvý pohled

zdálo. Ve skutečnosti atomové jádro všech těžších prvků

představovalo nesmírný zdroj utajené energie, a v elektro-

nech, téměř dvou tisíckrát lehčích, bylo této energie mno-

hem méně. A přesto penitin, který ochotně elektrony uvol-

ňoval, zásobil lidstvo ohromnou a téměř nevyčerpatelnou

energií. Pouhý kilogram této podivuhodné hmoty postačil k

mnohahodinovému pohonu velmi výkonného elektromoto-

ru.

Podobný rozdíl, třebaže značně menší, je mezi vazbou

částic atomového jádra a mezi vazbou atomů v molekule.

Síly poutající atomy do molekulárního celku jsou neoby-

čejně malé proti silám, které poutají dohromady stavební

kameny atomového jádra, protony a neutrony. A přesto

tyto síly dodávaly hmotě nesmírné odolnosti vůči všem úto-

kům, které člověk proti ní vedl. I v nejjednodušších přípa-

dech, kdy se lidé snažili jen o změnu skupenství hmoty, mu-

sili vynaložit veliké úsilí, aby dosáhli cíle. Když šlo o to,

změnit pevné skupenství vody v kapalné, to jest roztavit

led, bylo nutno dodat každému gramu ledu velké množství

tepelné energie, plných osmdesát kalorií. Ještě nákladnější

byla změna kapalného skupenství ve skupenství plynné,

výroba páry z tekuté vody, tu přišel každý gram páry

téměř na pět set kalorií!

Za těchto okolností zůstávaly všechny veliké plány na

přetváření přírody ve světovém měřítku pouhým snem spi-

sovatelů vědeckofantastických románů. Nebylo prostě žád-

né schůdné cesty, kterou by byli mohli lidé nastoupit a kte-

rá by je byla dovedla k roztavení polárních ledovců,

k zúrodnění neplodných pouští, jako byla Sahara, Gobi

a australské vnitrozemí, a k vysušení zbytečně velikých oce-

ánů.

A přece potřeba nové orné půdy byla čím dále tím nalé-

havější. Ve světě, z něhož vymizely války, hlad a většina

nemocí, hlavní překážky . rozvoje lidstva, počet obyvatel

rychle rostl. Z půltřetí miliardy, kterou měl v polovině dva-

cátého století, stoupl brzy již na pět miliard a očekávalo se,

že se toto číslo za necelých sto let zdvojnásobí.

I když se podařilo neobyčejně zvýšit rostlinnou produk-

ci především tím, že věda stále zvyšovala procenta sluneční

energie využitá k tvorbě rostlinné hmoty, zdála se již dosti

blízká budoucnost hrozivou.

Volání „Chléb pro příští generace“ stalo se heslem dne,

heslem stále naléhavějším a neúprosnějším, vybízejícím

k úpornému zápasu s přírodou, k boji předem prohrané-

mu, neopatří-li pro něj věda nové zbraně.

Neočekávaný obrat v této situaci, která se stále přiost-

řovala, přinesl rok 2133. Jako každý rok sešla se 1. srpna

Světová komise vědeckého plánování, aby rozdělila témata

vědeckých úkolů pro příští rok. Fyzikálněchemická sekce

plánovací komise omezila počet ročních úkolů na 222.

V tomto počtu byly zahrnuty úkoly z nejrůznějších fyzi-

kálněchemických oborů, od termodynamiky až po radioak-

tivitu. Byly to úkoly různého teoretického i praktického

významu a úkol nazvaný „výzkum rotační a vibrační ener-

gie jednoduchých molekul“ patřil rozhodně mezi méně vý-

znamné. V diskusi nechyběly dokonce hlasy vyjadřující

podiv nad tak starou a mnohokrát již přibranou tematikou

a velké světové fyzikálněchemické ústavy, moskevský, le-

ningradský, berlínský, pařížský, londýnský a newyorský,

projevily naprostý nezájem o tento úkol. Zdálo se již, že

bude škrtnut z programu výzkumu v příštím roce, když

profesor Bartošek, vedoucí pražského fyzikálněchemického

ústavu, projevil ochotu ujmout se ho.

Bylo zvykem, že se k řešení výzkumných úkolů vytváře-

ly kolektivy složené z nejlepších odborníků celého světa,

které potom rok i déle pracovaly v ústavu, jenž byl pověřen

příslušným úkolem. Ale na otázku předsedy sekce, koho si

bude přát ze zahraničních odborníků, odpověděl profesor

Bartošek, že vystačí s vlastními pracovníky. Byl zkušený

organizátor a znal dobře své lidi. Hned po poradě nadikto-

val své sekretářce příslušné pokyny. „To je úkol jako stvo-

řený pro doktora Klouzala,“ prohlásil.

Doktor Klouzal byl muž středních let, neobyčejně roz-

vážný v pohybech, řeči i práci. Přidělený úkol přijal

s bručením, že je to zbytečná retrospektiva, že už to všech-

no dávno bylo vyřešeno, a po celé dvě hodiny se snažil do-

kázat svému představenému, že by mohl s takovým kolek-

tivem trávit čas daleko užitečnější a nadějnější prací. Pro-

fesor Bartošek ho dlouho poslouchal, násilím krotil svůj

vznětlivý temperament, až se konečně neudržel a vybuchl,

že o úkolu bylo rozhodnuto v daleko odpovědnějším kolek-

tivu, než je jejich ústav, a že je zbytečné o jeho závažnosti

debatovat. Nato si Klouzal pohodlně vyklepal vyhaslou lul-

ku do Bartoškova malého cigaretového popelníku z mořské

lastury - čin, který Bartoška nepřestal zlobit za celá ta léta,

co pracoval s Klouzalem -, rozvážně si lulku znovu nacpal,

zapálil ji profesorovým elektrickým zapalovačem, pomalu

vstal, povytáhl si kalhoty a neochotně prohlásil, že se tedy

do toho dá. „A zapněte si, prosím vás, pás u pláště, chodíte

jako utržený!“ domlouval mu profesor, když se jeho spolu-

pracovník už obrátil k odchodu. Měl Klouzala rád a nade-

vše si cenil jeho poctivé práce, ale zlobily ho nekonečné a

mnohdy bezúčelné debaty, které byl Klouzal kdykoliv ocho-

ten zapřádat. O chvíli později se jeho rozmrzelost nadobro

rozplynula a ochotně souhlasil, když Klouzal žádal, aby mu

byl přidělen ještě aspirant Vzdorný.

„Půjde na to od lesa,“ usmál se. V tom se nemýlil.

Klouzal po velmi důkladném studiu odborné literatury roz-

dělil dílčí úkoly a pustil se do práce opravdu od samých

základů, počínajících rentgenovými spektry krystalických

mřížek. „Odbočujete od tématu, v pevné mřížce může přece

jít jen o kmity atomů kolem rovnovážných poloh, ne o rota-

ci a kmity molekul,“ připomenul mu jednoho dne Bartošek,

ale vzápětí toho litoval. Klouzal mu přednesl tříhodinový

výklad o vlastnostech hmoty, a když konečně odešel, odvo-

lán k důležité poradě, jejíž počátek zdržel o celou hodinu,

byl Bartošek po delší dobu neschopen práce. Potom už

moudře upustil od dalších připomínek a ponechal Klouza-

lovi volnou ruku.

Každého jitra o osmé konával se pohovor, při němž

doktor Klouzal rozdílel denní úkoly svým spolupracovní-

kům. Marek, tichý samotář, zpravidla se brzy vytratil

s odůvodněním, že jeho teoretická práce je dlouhodobá

a nevyžaduje právě nových dispozic, ale ostatní musili trpě-

livě vyslechnout důkladné pokyny vedoucího. Trojlístek

mladých hochů, Vozka, Jarošek a Vzdorný, měl dobré ner-

vy a nedal si kazit náladu podrobnými příkazy a připomín-

kami představeného.

Jinak tomu však bylo u doktorky Bajerové. Živá, poví-

davá, srdečná, velmi oblíbená v celém ústavě, pozbývala

často trpělivosti při nekonečných úvahách Klouzalových,

který byl jejím kolegou ze studií.

Občas zvedla odevzdaně oči ke stropu - což velmi rozči-

lilo Klouzala, když ji při tom přistihl -, občas zatěkala po-

hledem k oknu a zalitovala, že jeho mléčnými tabulkami

není nic vidět, nebo se zadívala na štíhlé Klouzalovy prsty

pohrávající si ustavičně s lulkou, a uvažovala, pocházejí-li

černé rámečky nehtů od tabáku, nebo od mazadel přístro-

jů, v jejichž útrobách se doktor Klouzal s nesmírnou záli-

bou vrtal.

„Myslím, že je toho pro dnešek dost, Jeníčku, a že to ho-

ši jaksepatří všechno pochopili, co od nich chcete,“ prohla-

šovala tehdy, když Klouzal překročil míru její trpělivosti.

Rázně se pak zvedla a tím býval pohovor zakončen. Přes

tyto drobné nepříjemnosti, jimiž si koneckonců nikdo vážně

nekazil náladu, šla práce dobře kupředu.

Klouzal se s bystrou intuicí upjal k velmi staré práci

ruské fyzičky Arkadjevové o zbytkovém záření. Šlo o záře-

ní, jehož kmitočet ležel mezi kmitočtem molekul a Roent-

genova záření. Byl to dávno opomíjený obor fyziky

a Klouzal si umínil, že ústav musí vyrobit účinný generátor

tohoto záření. Jím pak chtěl ovlivnit molekulární rotaci

a vibraci a proniknout tak do jejího mechanismu.

Sestavení generátoru šlo poměrně rychle, zato snahy

o zvýšení jeho účinnosti narážely na ustavičné potíže. Přes-

to se i tak podařilo dosáhnout významných změn v moleku-

lárním spektru a Klouzal se radostně pochlubil svými sním-

ky Bartoškovi. Sklidil zaslouženou pochvalu a zdržel Bar-

toška - k jeho velkému podivu - toho dne jen velmi málo.

Spěchal, chtěl vyvést na procházku svou dcerušku, malou

Jiřinku, a s neobvyklým chvatem udílel pokyny trojlístku

mladých hochů. Měli udělat sérii nových snímků a vyvolat

je, aby byly do rána suché, musí se hned ráno proměřovat.

Hoši ho poslouchali roztržitě, jen jedním uchem, poně-

vadž toho dne chystali v laboratoři malou oslavu. Vozka

měl svátek - jmenoval se Jiří, ale všeobecně byl znám v la-

boratoři pod přezdívkou „roztržitý Božetěch“, kterou mu

udělil Bartošek ve chvíli roztrpčení a v týž den kupodivu

slavil narozeniny i aspirant Vzdorný. Doktorka Bajerová se

zúčastnila, dalším hostem byla mladá a veselá laborantka

Jana, která dovedla s hochy dobře zápolit, když natropili

v laboratoři nepořádek, a jako šestý byl přizván z elektro-

chemického oddělení asistent Slíva, hudebník a znamenitý

zpěvák.

Uloženou práci vykonali hoši pod dohledem doktorky

Bajerové rychle a za stálého škádlenÍ. „Nenechávejte Bože-

těcha vyvolávat snímky, splete si vývojku s ustalovačem

a ráno bude zle!“ radil zcela vážně aspirant Vzdorný. Voz-

ka se jen útrpně usmál a odešel s Jankou, která mu měla

pomáhat, do temné komory. Za chvíli nato volali doktorku

Bajerovou, aby se šla podívat, jak krásné ostré čáry vyšly

a jak jsou pěkně pošinuty na spektru, kde směs obyčejné

a těžké vody byla ozářena generátorem zbytkových pa-

prsků. „Jeníček bude mít ráno radost!“ prohlásila doktor-

ka, když si prohlédla filmy proti ozářené ploše negatosko-

pu. „A teď zahájíme oslavu, chci být do osmi doma u syn-

ka!“ Odešli do veliké stinné laboratoře, kde pracovali s ge-

nerátorem, a rozsadili se na laboratorních židličkách. Jan-

ka roznášela obložené chlebíčky, Vzdorný naléval do kádi-

nek červené víno a Slíva ladil kytaru. Vozka sáhl do kapsy

laboratorního pláště, vytáhl z něho balíček vaty a s něžnou

péčí z něho vyprostil malý lesklý krystal. Vzdorný šťouchl

loktem Jaroška a ten významně mrkl na ostatní. Všichni se

tvářili, jako by nic nezpozorovali, a Božetěch Vozka už ot-

víral ústa, aby je upozornil na výsledek své noční práce, ale

potom si to rozmyslil a položil krystal opatrně za sebe na

polici, na které stál generátor zbytkových paprsků. V tu

chvíli se Janka postavila vedle něho a nedbale se opřela

o polici. Byla tak daleko od krystalu, že na něj nemohla

dosáhnout, pomohla si však dlouhou pinzetou, kterou vy-

táhla z náprsní kapsy laboratorního pláště. Slíva zanotoval

příjemným barytonem árii o kvítku z Carmen a upoutal

pozornost malého kroužku. Janka se tiše nahnula za

Vozkovými zády, uchopila krystal do hrotů pinzety, opatr-

ně jej nadzvedla, potom sňala levičkou víko z přístroje a

pomaloučku pustila krystal do jeho útrob. To všechno trva-

lo jen několik vteřin a nikdo si toho nepovšiml kromě aspi-

ranta, který se na Janku vesele zašklebil.

Vozka se roztržitě napil vína a potom po paměti stavěl

kádinku za sebe na polici. Janka mu vzala tenkostěnnou

nádobku, zpola ještě naplněnou vínem, z ruky, aby prý zase

něco nerozbil, a postavila ji na malý otáčivý stolek přístro-

je, na nějž se stavěla nádobka s ozařovaným roztokem. V tu

chvíli dokončil Slíva svou árii, prohlásil, že zpěváci jsou

v nevýhodě, protože zatímco zpívají, ostatní jim snědí chle-

bíčky a vypijí všechno víno, a odložil kytaru na polici

s přístroji.

Ani on, ani nikdo z ostatních si nepovšiml, že ji pokládá

na malou polystyrénovou destičku, na které byl připevněn

klíč, uvádějící generátor zbytkového záření do chodu.

Pozornost společnosti upoutal Vozka, který se s nadše-

ním a trochou chlouby rozpovídalo své noční soukromé

práci. Byl vášnivým čtenářem různých technických časopi-

sů a stále něco vyráběl podle jejich návodů. Teď právě se

horlivě pustil do konstrukce kapesní vysílačky a vyráběl do

ní umělé krystaly, nahrazující elektronky.

„To je toho!“ dusil jeho chloubu Vzdorný. „Krystalové

vysílače jsou stará veteš z poslední války. A tak velký krys-

tal, jak to líčíš, Jirko, ani nejde vyrobit!“ Vozka vzplanul

a začal nesouvisle a vášnivě dokazovat, že nelže a že jim to

ostatně předvede. Vjel rukou do kapsy, ale vytáhl ji prázd-

nou. Pak se rozpomenul, že už krystal před chvílí vyndal

a položil za sebe na polici. Marně však jej hledal a obrátil

se rozhořčeně k Jance, která ho sledovala veselým potutel-

ným pohledem.

„Janka krystal schovala!“ zvolal rozhořčeně. Ale Janka

se urputně bránila. Stojí stále na stejném místě a tak daleko

od místa, kde měl krystal ležet, že na něj nemohla dosáh-

nout. Doktorka Bajerová dosvědčila, že se Janka vůbec ne-

přiblížila k místu, jež Vozka označoval, a Jarošek její slova

potvrdil. „Ale to přece není možné, vím docela dobře, že

jsem ho právě sem položil,“ tvrdil urputně Vozka, ukazuje

na místo nedaleko stavěcího šroubu generátoru. „Tady

krystal ležel a nikde jinde!“

„A tady já stojím celou tu dobu, co si sem Jirka sedl!“

bránila se Janka. „Asi se ti to jenom zdálo, že jsi takový

krystal vyrobil, Božetěchu!“ přesvědčoval ho Vzdorný.

„Nedej si kazit náladu nějakým hloupým snem a připij

si s námi na svůj svátek a na mé narozeniny!“ Zvedl smířli-

vě nádobku s vínem do výše a stále ještě se ošívající Jirka

sáhl po skleničce. Pozvedl ji Už napolo k ústům, když se

náhle v úžasu zarazil.

„To přestává všechno!“ vybuchl. „Nejenže mi schováte

můj krystal a pak si ještě ze mne tropíte žerty, že se mi to

všechno zdálo, ale tady mi ještě k tomu někdo vypil moje

víno!“ Rozhořčeně nastavoval Vzdornému prázdnou ká-

dinku.

„Ty jsi blázen a roztržitý Božetěch, Jirko!“ zlobil se

Vzdorný. „Kdo by ti vypíjel tvoje víno, když je ho tady ješ-

tě moře? Ukaž tu svou nádobu!“ Vzal do ruky Jirkovu ká-

dinku a držel ji proti ostrému světlu zapadajícího slunce.

„Samozřejmě že je to tak, jak jsem si myslil,“ pravil vítěz-

ně.

„Jirka nejenže žádné víno neměl, ale ještě ke všemu po-

padl někde špinavou kádinku, podívejte se na ten šedý prá-

šek, který leží na dně! Kdybys nebyl aspoň líný a kádinku si

pořádně vymyl, abychom ti do ní mohli nalít!“ Všichni se

smáli vyjma Jirku, který se marně bránil a zapřísahal, že

měl kádinku čistou, a že z ní dokonce už pil.

„Kdyby to bylo pravda, tak bys byl špatný kamarád!“

řekl Vzdorný přísně. „S pitím se má počkat až do přípitku

oslavencům!“ Bajerová zakončila malou rozmíšku tím, že

přinesla novou čistou kádinku, do které Janka nalila Jirko-

vi víno, a zatímco Slíva zanotoval oslavnou píseň, připíjelo

se na zdraví a věčné přátelství. Hodnou chvíli potom seděl

ještě Jirka zadumán. Nemohl si vysvětlit ztracený krystal

a vypité víno, ale ponenáhlu byl získán veselou náladou

ostatních. Než se rozcházeli, byl už v tak dobré míře, že

Janka měla malou práci, když mu potají vpouštěla krystal

do té kapsy jeho laboratorního pláště, o které věděla, že jí

nikdy nepoužívá.

Ranní rozhovor u doktora Klouzala probíhal velmi pří-

jemně.

Klouzal měl takovou radost ze snímků, že zapomněl na

obvyklá důkladná kázání o všem, co mělo být uděláno

a uděláno nebylo, a o nutnosti zrychlit tempo práce. Baje-

rovou to povzbudilo k vyprávění některých veselých zážit-

ků ze včerejší oslavy. Od Janky se už dověděla, jak tomu

bylo ve skutečnosti s krystalem, a prodloužená tvář Jirkova

vzbudila nový smích jeho včerejších společníků.

„Vždyť jsem to věděl, že se mi to o tom krystalu nezdá-

lo,“ prohlašoval Jirka. „Však to Janka ode mne ještě slíz-

ne,“ vyhrožoval. Doktorku Bajerovou překvapila pozor-

nost, jakou Klouzal věnoval vyprávění o Vozkově vině. Dal

si celý příběh opakovat znovu a měl potom ještě tolik dota-

zů, že unavená doktorka krátce prohlásila, ať se jde na to

podívat do laboratoře, že tam mohou celou historii zrekon-

struovat. Klouzal uposlechl. Nacpal si a zapálil lulku, na

kterou předtím úplně zapomněl, a potom stál před generá-

torem zbytkového záření a dal si zavolat Janku - přišla s

provinilým výrazem, očekávajíc výtopek - a Slívu a trval na

tom, aby Slíva přinesl také kytaru, kterou měl včera.

„Ale potká-li mě Bartošek s kytarou, dostanu vyhubo-

váno, že se bavíme v pracovních hodinách!“ otálel asistent.

Klouzal ho však umlčel prohlášením, že bere všechno na

sebe. To, co předvídal Slíva, skutečně se také stalo. Barto-

šek ho potkal, když se vracel s kytarou, a byl do té míry

udiven, že šel za ním do laboratoře. Tam jeho údiv ještě

stoupl, když spatřil, jak doktor Klouzal rozmisťuje účast-

níky oslavy do přesně stejného postavení, jaké měli včera.

Janka chyběla, ale právě se vracela s vítěznou tváří

s prázdnou kádinkou v ruce. „To je ta první kádinka, kte-

rou měl včera Jirka, našla jsem ji na polici, právě ji chtěla

umývačka skla vyčistit,“ hlásila. Klouzal jí vytrhl nádobku

z ruky a s velkým zájmem si ji prohlížel. Bajerová mezitím

stručně seznámila Bartoška s příhodami včerejšího dne.

„Až se dost nadíváte na tu špínu na dně kádinky, povíte

mi laskavě, co to tady pořádáte za představení, doktore!“

řekl Bartošek nevrle Klouzalovi. Ten se nedal rušit jeho

slovy a s bohorovným klidem pokračoval v prohlídce tenké

šedé vrstvy, která lpěla na dně nádobky. „Co byste řekl, že

to je, profesore?“ obrátil se potom zdvořile a se širokým

úsměvem na tváři k vedoucímu ústavu, podávaje mu ká-

dinku. „Špinavá nádoba, která měla být v tuto dobu už

dávno vyčištěna!“ odsekl Bartošek a odmítl podávanou ká-

dinku. Úsměv na Klouzalově tváři se ještě rozšířil.

„To není obyčejná špína, pane profesore,“ prohlásil

s určitostí.

„Kdybyste odpařil červené víno, dostal byste právě ta-

kovouhle usazeninu. A já vám teď ukážu, jak tahle usaze-

nina vznikla. Dejte, Janko, krystal přesně do té polohy

v generátoru, v jaké byl včera, a někdo ať přinese novou

kádinku a trochu červeného vína!“ Víno naštěstí bylo po

ruce od včerejšího dne, a tak ony rozkazy byly splněny

v necelé minutě. Malý kruh velmi pozorných lidí se sevřel

kolem přístroje, ale Klouzal je vyzval, aby trochu pood-

stoupili.

„Zřejmě se chystá nebezpečný pokus,“ podotkl kousavě

Bartošek.

Klouzal se na něho zahleděl nepřítomným pohledem

a v rozpacích se začal škrábat na hlavě. „Počkej,“ když byl

vzrušen, každému tykal, „jakpak to vlastně včera bylo?

Kdo z vás zapjal klíč generátoru?“ Jednohlasá odpověď

zněla, že nikdo. „To není možné, někdo z vás se ho musil

dotknout!“ trval na svém Klouzal. Ale všichni houževnatě

zapírali. Bartošek už začal pozbývat trpělivosti a právě se

chystal kolektiv rozpustit a poslat po denní práci, když

Vzdorný vítězně vzkřikl:

„Už to mám, co tu není jako včera! Slíva nedržel kytaru

v ruce, odložil ji na polici!“

„Dejte ji přesně tam, kde ležela včera, a vy všichni se dí-

vejte na kádinku s vínem,“ velel vzrušeně Klouzal a k po-

divu všech mluvil tentokrát rychle a bez přerušování slov.

Slíva váhavě uposlechl a položil kytaru na tenkou izolační

destičku s klíčem. Sotva na ní nástroj spočinul, ozval se vý-

křik překvapení ze všech úst. Víno v kádince, stojící na

stolku generátoru v místě, kam dopadalo zbytkové záření,

zašumělo a v příštím okamžiku zmizelo. Zlomek vteřiny se

ještě převaloval malý obláček páry v kádince, ale pak se

rozplynul i ten. Kádinka tu stála prázdná, s čistými stěna-

mi, jen na jejím dně lpěl šedavý prášek přesně stejný jako

ten, který pokrýval dno včerejší Jirkovy kádinky. Klouzal

opatrně obešel generátor a otevřením klíče přerušil přívod

proudu do přístroje.

„Úžasné!“ vydechl Bartošek. „Přišli jste na báječnou

věc, Klouzale, vy a váš kolektiv. Bylo to, jako kdyby byl

někdo vylil víno na rozpálenou plotnu, tak rychle změnila

jeho voda a alkohol skupenství. To, co zbylo, je trochu ta-

ninu a cukru, které byly ve víně rozpuštěny.“ Ještě dlouho

potom seděli v Klouzalově pracovně a debatovali o výkladu

podivného jevu. Byl to Klouzal, jenž navrhl pravděpodob-

né, a jak se později ukázalo, jediné správné vysvětlení.

Krystal do určité míry usměrnil zbytkové paprsky a zesílil

jejich intenzitu ve směru, v němž stála nádobka s vínem, ale

jeho hlavní úloha byla v tom, že účinkem záření na jeho

volné elektrony pozměnil kmitočet zbytkového záření.

Ten se vyrovnal s kmitočtem molekulárních vibrací

v tekutině a výsledek byl přesně stejný, jaký nastává

v akustice při takzvané rezonanci neboli souznění. Jsou-li

blízko sebe dvě struny stejně naladěné a rozechvěje-li se

jedna z nich, rozezvučí se samovolně účinkem jejích kmitů

i struna druhá. Zazpívá-li se do prázdné sklenice tón, na

nějž je naladěn vzdušný sloupec, vyplňující sklenici, skleni-

ce se rozletí na kusy. Zde se kmitočet zbytkového záření

upravil krystalem na stejnou hodnotu, jakou měl kmitočet

molekul, a zesílil kmitání molekul natolik, že jeho energie

převýšila soudržnost molekul v kapalině a molekuly se vy-

pařily.

Provedli ihned předběžný hrubý výpočet a zjistili, že

energie, kterou tu musili dodat na změnu skupenství ka-

palného v plynné, je nejméně o dva řády, to jest stokrát

nižší, než kdyby k tomu byli použili tepla. Bartošek, jenž

měl romantickou mysl a dovedl uvažovat dopředu, odhadl

okamžitě nesmírný praktický dosah tohoto objevu.

Podařilo-li se s malým vynaložením energie proměnit

kapalinu v páru, nedá jistě mnoho práce proměnit též pev-

né skupenství v kapalné, přinejmenším prvků a jednodu-

chých sloučenin. Roztavení polárních ledovců a vysušení

nadbytečných ploch oceánů se stalo perspektivou blízké

budoucnosti. Přát srdečně Klouzalovi a jeho kolektivu

úspěch, jehož dosáhli, ale nemohl se ubránit trpkosti při

vzpomínce, že žádný velký ústavo tento úkol nestál a že by

jej byla Světová plánovací komise málem škrtla jako na-

prosto podřadný a málo významný. „Nu, teď na tom bude

pracovat kdekdo,“ řekl a stiskl srdečně Klouzalovi ruku.

„Doufám, že aspoň na vaše jméno se při tom nezapomene!“

Nemýlil se v obou směrech. Klouzal a jeho kolektiv dostali

světovou cenu I. třídy v oboru fyzikální chemie za rok 2134.

O dva roky později vyjely už lodi s velkými „Klouzalo-

vými rezonátory“ do grónské oblasti. Z piety byla jako prv-

ní operační základna zvolena zátoka pod Ďáblovým mysem,

kde před mnoha lety zahynula loď Henri Becquerel při

pokusu roztavit ledovec teplem uvolněným z atomových

jader. Předběžné pokusy, podniknuté na alpských ledov-

cích, dokázaly, že Klouzalovy rezonátory jsou s to splnit

požadavky na ně kladené.

Zamontovali přístroje do vrtulníků, poháněných peniti-

novými elektromotory, a malá letecká eskadra se vznesla

nad zátoku. Letěla pomalu a nízko nad rozlehlým ledov-

cem, z něhož začaly okamžitě stékat ohromné ručeje vody,

jakmile byly Klouzalovy rezonátory uvedeny do chodu.

Za necelou půlhodinu nesmírná masa ledu zmizela

a obnažila holou šedočernou skálu. Tím však ještě úloha

letounů neskončila.

Inženýři, přítomní na jejich palubě, pozměnili kmitočet

zbytkového záření a šedočerný povrch žuly začal pukat

a drobit se pod účinkem paprsků. Neuplynuly ani dvě ho-

diny a holá skála se proměnila v rozloze několika set hekta-

rů v úrodnou prsť bohatou na živec, oblíbený rostlinami,

prsť jen čekala na zrno.

Bartošek s Klouzalovým kolektivem přihlíželi z paluby

elektrické lodi J. A. Komenský úžasné příhodě, která se

odehrávala před jejich očima. Klouzal, zachumlaný v šát-

ku, na hlavě beranici, opíral se o hůl a držel mezi řídkými

zuby vyhaslou lulku. Na tváři měl šťastný úsměv. Vzdorný,

nyní už kandidát fyzikálněchemických věd, dobíral si Jirku

Vozku:

„Vidíš, Božetěchu, nebýt tvé roztržitosti, tak tu ještě stál

ledovec!“ Doktorka Bajerová a Janka se daly do smíchu,

ale Jirka vrtěl rozpačitě hlavou.

„Nebýt doktora Klouzala!“ řekl upřímně a ve shodě

s míněním všech. „Ten celou věc správně vysvětlil!“

„To je pravda,“ ozval se asistent Jarošek. „Nebýt dokto-

ra, byl jsi dodnes přesvědčen, že ti tehdy někdo to víno vy-

pil!“ Smích malé skupiny přehlušil na okamžik skřípání

lodních jeřábů, spouštějících na prám buldozery, které mě-

ly upravit na pobřeží cesty k nově získané půdě.

Tato část filmu hochy často rozesmála. Naplnila je také

oprávněnou pýchou nad úspěchem práce jejich krajanů.

„A tak všichni ti lidé žijí a nejsou ani tak příliš staří, něco

přes sto let. Slyšel jsem to od otce,“ rozpomínal se Petr, syn

vynikajícího geofyzika. Jan s nepřítomným pohledem při-

kývl. Děj, který se rozvíjel před jeho zraky, silně ho zaujal

a vzbudil v něm na okamžik pochybnost, zda blízká minu-

lost, vyplněná tak gigantickými pracemi, jaké film právě

předváděl, není přece jen více hodna pozornosti než dávná

století, o nichž s takovou zálibou čítal a přemýšlel. Usmál se

při vzpomínce na otce, chirurga, a bratra, nukleárního in-

ženýra. Co by asi tomu řekli, kdyby se jim přiznal k svému

obdivu? Prohlašovali ho stále za nepraktického snílka, jenž

je šťasten jen tehdy, může-li zvedat prach pokrývající děje

dávných dob.

Roztavení grónského a antarktického ledovce a zúrod-

nění odkrytých skal bylo jen první etapou ohromného díla,

které se začalo rozvíjet s objevem Klouzalových rezonáto-

rů. Nová území se rychle osídlovala a hlubinné studny je

v krátké době zaopatřily potřebnou energií. Na místech,

kudy si kdysi k smrti unavená družina kapitána Scota razi-

la cestu hlubokým sněhem k jižní točně, rostla zlatá kuku-

řice a jiné obilí z půdy proteplené ohromnou sítí potrubí,

napojeného na energetické studny. Sotva bylo toto dílo pod

severní točnou a kolem jižní točny skončeno, přikročil svět

k novému, ještě daleko rozsáhlejšímu, které neobyčejně

změnilo tvář zeměkoule.

Tentokrát šlo o vysušení oceánů do hloubky dvou a půl

kilometru.

Světová technická rada rozpočetla trvání celého díla na

padesát let, ale podařilo se splnit plán o celých deset let dří-

ve. Dílo bylo hned zpočátku zahájeno v ohromném měřítku.

Na všech šesti pevninách - Antarktis se stala šestým dílem

světa, rovnocenným rozsahem i úrodou s Evropou - bylo

založeno přes tisíc odpařovacích stanic, rozsetých po všech

březích Atlantského a Tichého oceánu i po březích vnitro-

zemských moří, jako je Baltské, Středozemní a Černé. Na

těchto stanicích nepracovali jen místní obyvatelé, nýbrž i

cizinci. Již dlouho bylo zvykem, že Světový úřad práce

rozmisťoval pracovníky podle toho, kam se sami hlásili.

Vzhledem k velkému počtu pracovišť nebylo ani valně po-

třebí příliv přihlášek nějak usměrňovat nebo určení pra-

covníků měnit proti jejich přání, v průměru se poptávka

vyrovnávala s potřebou.

Toto veliké promíchávání lidí různých jazyků neobyčej-

ně přispělo k dalšímu vývoji světového jazyka „lingua uni-

versalis“ neboli liu, jak se mu zkráceně říkalo. Byly v něm

zastoupeny nejvýraznější prvky nejrůznějších jazyků, svě-

tových i těch, jimiž mluvilo třeba jen několik set tisíc lidí.

Záleželo na oblibě, které se slovu dostalo, aby se vžilo.

Zpočátku byl tento jazyk nebohatý na výrazy a od pra-

coviště k pracovišti se dosti lišil, ale záhy se ho zmocnili

jazykovědci, sjednotili jej a upravili jeho jednoduchou

mluvnici tak, že bylo možno vyjádřit jím vše a použít ho

i jako jazyka literárního. Na všech pracovištích vznikaly

jazykové kroužky, a poněvadž nová řeč skutečně byla

stručná, jasná a výstižná a její mluvnice velmi prostá, učili

se jí lidé rychle. Než skončilo „Velké vodní dílo“, jak byla

tato etapa ve vývoji lidstva nazvána, stala se liu skutečným

světovým jazykem, jímž se mluvilo všeobecně od pólu

k pólu a od západoamerických břehů až po břehy východo-

asijské. Liu se také stala závěrečným kamenem, stmelují-

cím navždy jednotu lidstva.

Ve všech pěti tisících odpařovacích stanic byla zřízena

gigantická čerpadla, poháněná penitinovými elektromoto-

ry, ženoucí mořskou vodu s výkonem mnoha tisíc litrů za

vteřinu do veliké věžovité baterie Klouzalových rezonátorů.

V nich se odpařovala a vodní pára byla zase srážena ve vo-

du - tentokrát už „sladkou“, říční, schopnou zavlažovat

pole. Většinou byla vedena potrubími z plastické hmoty,

dlouhými tisíce kilometrů, na místa, kde byly zakládány

ohromné zavlažovací nádrže. Těmi místy byla Sahara,

poušť Gobi a Kalahari a písčiny australského vnitrozemí.

Menší část sladké vody byla elektricky rozkládána na kys-

lík a vodík, a oba tyto plyny byly hromaděny pod tlakem

mnoha set atmosfér v silnostěnných válcích z plastické

hmoty.

Po odpaření mořské vody zbylo velké množství solí, kte-

ré v ní byly rozpuštěny, z každého krychlového metru vody

se tak získalo průměrně 35 kg solí, převážně chlorid sodný

a hořečnatý, síran hořečnatý a sodný a sloučeniny draselné.

Byly to cenné látky pro chemický průmysl, a zejména hoř-

čík se brzy nesmírně uplatnil při novém způsobu získávání

energie z atomových jader, tento způsob byl mnohem

vhodnější než starý, který čerpal energii z atomových jader

uranu, plutonia a vodíku.

Odpařování mořské vody a jímání vzniklých produktů

znamenalo jen část velkého vodního díla, které zásadně

změnilo tvář zeměkoule.

Bylo nutno předem pomýšlet na skutečnost, že všechny

dosavadní přístavy přestanou přístavy být, neučiní-li se

přiměřená opatření.

Poněvadž Severní moře s mělkým průlivem La Manche

a Svatojiřským bylo úplně vysušeno, přestal být Londýn

jedním z největších světových přístavů. Týž osud stihl Le-

ningrad, ježto Baltské moře zmizelo úplně. New York nebyl

na tom o nic lépe; nový pruh země, sta kilometrů široký,

který se zvolna vynořil z vod, odřízl ho od Atlantiku.

A stejně tomu bylo na všech jiných pobřežích. Veliký pro-

blém zněl, co s loďstvem? Při neobyčejně vyspělé technice

nečinilo rychlé zakládání nových přístavů nejmenších potí-

ží, ale kam zatím uklidit lodi, které se ve většině případů

nezbytně musily octnout na dně dosavadních přístavů,

jakmile hladina moří klesne jen o několik desítek metrů?

Celá otázka byla předem pečlivě rozvážena podle

podrobné mapy hloubek všech moří, která byla zvláště ješ-

tě k tomu účelu doplněna.

Tak se ukázalo, že Mexický záliv a Karibské moře, které

spolu splývají, nebudou valně dotčeny snížením hladiny

o 2500 metrů. Od východu jsou chráněny souvislým pás-

mem ostrovů, na ostatních stranách americkou pevninou.

Loďstva celého světa zde našla dostatek místa a jejich pří-

stup do všech moří byl usnadněn proražením dvou kanálů,

z nichž jeden vedl mezi ostrovem Kubou a Haiti a druhý

mezi Haiti a Portorikem. Tyto kanály byly stále prohlubo-

vány tou měrou, jakou pokračovalo vysoušení oceánů.

Když bylo „Velké vodní dílo“ skončeno, vznikly tu dva hlu-

boké mořské kaňony, jejichž stěny, svislé jako zeď, zvedaly

se místy až do výše 1800 metrů.

Před zahájením vysušovací akce zaujímala světová mo-

ře 71 procent povrchu zeměkoule a pevnina jen 29 procent,

když dílo skončilo, zvětšila se pevnina víc než o polovinu

a pokrývala téměř polovinu zemského povrchu. Atlantský

oceán změnil svůj vzhled nejvíce, Tichý oceán s velkými

hlubinami byl postižen značně méně. Středem Atlantiku se

táhla nová řada velkých ostrovů. Měla tvar obrovského

srpu s ostřím obráceným proti Starému světu a s držadlem

zasahujícím téměř k jihopolární pevnině. Nejvyššími vrcho-

ly tohoto nového souostroví se staly dosavadní ostrovy

Azorské na severu a ostrov Tristan da Cunha na jihu. I ve

východní části Atlantiku se vynořily některé ostrovy, jeden

z nich, ležící nad rovníkem mezi střední částí nové pevniny

a Afrikou, rovnal se rozlohou italskému poloostrovu.

K nejpronikavějším změnám tváře zeměkoule došlo na

severu.

Baltské moře zmizelo úplně, Severní, Bílé, Karské a Ba-

rentsovo rovněž. Sibiřské a severoruské břehy postoupily

vysoko na sever, místy až za 82. rovnoběžku, a nová pevni-

na pohltila všechny ostrovy východosibiřského a Norden-

skjoldova moře, i Novou zemi, zemi Františka Josefa, Se-

verní Zemi a Špicberky. Mocný pás nové země, místy širší

než 1000 kilometrů, spojoval Skandinávský poloostrov

s Grónskem. Pohltil Shetlandské ostrovy, Faerské ostrovy

a veliký ostrov Island s jeho ledovci, sopkami a gejzíry

a vybíhal na severu až nad bývalý ostrov Jan Mayen.

K stejně hlubokým zásahům došlo na americké straně.

Zmizela rozsáhlá Hudsonova zátoka a Grónsko se všemi

polárními ostrovy, které ležely severně od kanadských bře-

hů, splynulo s americkou pevninou. Beringovo moře zmize-

lo rovněž a Asie byla spojena s Amerikou novou zemí, mís-

ty víc než 2000 kilometrů širokou. Tak se stala z hlubokého

moře, oblévajícího severní točnu, veliká uzavřená vodní

oblast, oddělená od zbytku Grónského moře hrází několik

set kilometrů širokou, která spojovala Špicberky s bývalý-

mi severovýchodními břehy Grónska. Bylo plánem příštích

desítiletí vysušit jak zbytek moře točnového, tak i Grónské-

ho. Na tomto díle se právě pracovalo.

V současné době zmizelo již Grónské moře téměř úplně,

až na malé mořské pleso v jeho bývalém středu, a také ko-

lem severního pólu se již vynořilo mořské dno. Nejpozději

do dvaceti let splyne Starý svět s Novým a pevnina bude

všude obklopovat severní pól. Lidstvo tak získá nových de-

set miliónů čtverečních kilometrů pevné země, kterou osídlí

a zúrodní.

Je samozřejmé, že ani hluboká vnitrozemní moře Staré-

ho světa nezůstala beze změn. Černé moře se zmenšilo na

polovinu a stalo se uzavřeným velkým mořským plesem

jako Kaspické moře. Stejný osud postihl i Středozemní mo-

ře. Z jeho východní části zbyla jen malá jezera, hluboká

tisíc až dva tisíce metrů. Zmizelo Egejské moře a Levantské

moře, zmizelo moře Jaderské. Pevnina pohltila ostrovy

Kypr, Rhodos a Krétu, Afrika splynula s Malou Asií, s řec-

kým poloostrovem a se Sicílií, a hluboké Jónské moře utvo-

řilo veliké mořské pleso. Podobné pleso zbylo z Tyrhénské-

ho moře a ze západní části Středozemního moře, ohraniče-

né Korsikou, Sardinií a Baleárami. Na místě, kde býval

Gibraltarský průliv s dávnými britskými pevnostmi, které

kdysi tolik popuzovaly španělský a marocký lid, spojoval

čtyři sta kilometrů široký pruh země Afriku s Pyrenejským

poloostrovem.

Tou měrou, jakou se rozšiřovaly břehy moří, bylo nutno

prodlužovat říční toky a stále upravovat jejich ústí. Dolní

toky řek získaly zcela novou podobu. Rýn uhýbal od svého

starého ústí táhlým obloukem na západ, protékal bývalým

průlivem La Manche a čtyři sta kilometrů jihozápadně od

Brestu vléval se do východního Atlantiku.

Cestou přijímal Labe, které do něho ústilo umělým ka-

nálem, Temži z pravé strany a Seinu z levé. Podobně byl

upraven tok Visly, která byla uměle spojena s Odrou a spo-

lečně s ní se vlévala umělým řečištěm do Labe. Tak tyto

řeky, které dříve ústily do Baltského a Severního moře,

odváděly nyní své vody přímo Atlantskému oceánu, délka

rýnského řečiště vzrostla víc než dvojnásobně.

Mnohé řeky nebylo možno tolik prodloužit, aby dosáhly

nových mořských břehů, ale nebylo toho potřebí a také by

to nebylo přineslo žádný užitek. Byly mezi sebou velmi

účelně propojeny sítí vhodně založených kanálů a ústily do

vnitrozemských sladkovodních moří.

Nejvíce byla tato zásada uplatněna u velikých řek sibiř-

ských, v nitru Sibiře vzniklo tehdy sladkovodní moře, které

navrhoval už v polovině dvacátého století sovětský inženýr

Davydov. Nebylo vždy možno splavnit řeky přirozeným

spádem jejich koryt až k ústí do moře, ale pro vyspělou

techniku to nebyla žádná překážka. Starý způsob splavňo-

vání řek vodními komorami byl opuštěn a výškové rozdíly

na různých místech jejich toků se překonávaly ohromnými

vodními zdvižemi. V podstatě tu šlo o plavební komoru po-

hyblivou ve svislém směru.

„Tohle všechno vlastně známe jaksepatří z učebnic a ze

školního filmu, vždyť je to práce našeho století, a přesto to

člověka znovu napne, když to tak všechno vidí rychle po

sobě,“ prohlásil jeden z hochů, když tento obraz Vítězného

pochodu skončil.

„Určitě!“ souhlasil horlivě Petr. „Já sám moc lituji, že

jsem se narodil trochu pozdě a nemohl jsem se velkého

vodního díla přímo zúčastnit. Představte si, co to bylo za

projekty a jak si inženýři přišli na své! Tak třeba jen když

se spojila Antarktida s Austrálií a s Novým Zélandem

a Austrálie s Novou Guineou, se všemi Sundskými ostrovy,

s Filipínami a s asijskou pevninou a když se stavěly dálnice

od jižního pólu až skoro k severnímu. Jaká to musila být

báječná práce! Ale teď se nic neděje. Leda by...,“ zarazil se

a nedokončil.

„Co leda by, dopověz to!“ dotírali na něj všichni hoši

s výjimkou Jana, který tušil, co má Petr na mysli. Ale Petr

se ošíval a nechtěl prozradit, oč jde. „Snad čtete“ noviny

a posloucháte rozhlas hoši, ne?“ vytáčel se. „Nech si ty své

tajnosti, beztak nebudou stát za mnoho!“ horšil se jeden

hoch.

„On má na mysli konferenci v Atlantiku, ale z té moc

zajímavého nebude,“ řekl pohrdavě jiný hoch. Jan se tiše

usmál. Jako hostitel hleděl zabránit hádce, která hrozila

propuknout.

„Nechme toho zatím, hoši!“ pravil smířlivě. „Napijme se

raději na dlouhé zdraví doktora Klouzala a jeho kolektivu!

Zaslouží si to, vždyť z jejich skromné práce nakonec celé to

obrovské vodní dílo vzniklo!“

„Ať žijí!“ volali nadšeně hoši a jejich sklenky, naplněné

báječně vonící oranžádou, srazily se k srdečnému přípitku.

NEJMENŠÍ NEPŘÁTELÉ

„Teď jsme se vrátili zase hezky dozadu!“ prohlásil je-

den hoch, když se začal odvíjet osmý obraz Vítězného po-

chodu.

„Ne tak příliš,“ řekl Jan. „Tohle je nějaká okrajová

čtvrť Staré Prahy, podle domů asi z první poloviny dvacá-

tého století.“ Hlasatel záhy potvrdil, že se nemýlil.

„Nač čekají ti lidé?“ podivoval se jeden hoch.

„Nač? Přece na trolej, nevidíš tabulku stanice a číslo

trati?“ upozorňoval Petr.

„Aha!“ řekl hoch. „Ale trvalo jim to tehdy, než se do-

čkali!“

„A to ještě to film jistě zkracuje,“ soudil Petr. Hoši

zvyklí na elektrobusy, jezdící v půlminutových přestáv-

kách, se smáli.

„To měli lidé tehdy hodně času,“ soudil jeden z nich.

„Naopak!“ odporoval Jan. „Pracovali mnohem déle, než

se pracuje dnes, práce zdaleka nebyla tak mechanizovaná

a potřebné energie bylo mnohem méně. Také procento du-

ševních pracovníků bylo mnohem nižší než dnes. Týden měl

tehdy šestačtyřicet pracovních hodin a jen výjimečně

v povoláních ohrožujících zdraví šestatřicet.“

„A dnes je dvacet hodin maximum!“ podotkl jeden

chlapec a z jeho hlasu vyznívala soustrast s lidmi dvacátého

století.

„Jen povinné maximum, vždyť hodně lidí pracuje ze zá-

liby často mnohem déle,“ opravil ho Jan. Z promítací stěny

se ozval dunivý rachot, který ustavičně sílil a nakonec zmo-

hutněl tak, že si hoši, nezvyklí hluku, zacpávali uši.

Těžký nákladní automobil vjel do ulice a z jeho výfuku

se valil hustý kouř spálených pohonných látek. Lidé čekají-

cí u staničního sloupku ustupovali k domům, ale sotva se

rozptýlila kouřová clona, která zalehla širokou ulici, objevi-

lo se nové auto a předchozí obraz se opakoval.

„V tomhle bych se udusil!“ prohlásil jeden hoch. „Psst,

tiše, nepřerušujte hlasatele!“ napomínal Petr. „Je škoda, že

náš film nedosáhl ještě takové dokonalosti, aby předvedl

i pocity čichové,“ zněl slovní doprovod obrazu.

„Žádná škoda,“ mínil jeden hoch, který studoval che-

mickou větev patnáctiletky. „Tyhle spálené těžké uhlovodí-

ky pekelně páchnou, to bychom odtud musili utéci. Chudá-

ci, kteří v tomhle žili! Četl jsem někde, že když tenhle kouř

z výfuku starých Dieselových motorů, používaných ve dva-

cátém století, vnikl do otevřeného vozu tramvaje, trvalo to

hezkou chvíli, než se vůz vyvětral, ačkoli byl v pohybu

a vzduch jím protahoval.“ Podobný výklad zazněl i z roz-

hlasu.

„Přesto bylo několik málo lidí, kteří tento ohavný dým

Dieselových motorů dokonce vyhledávali a šli za ním,“ po-

kračoval hlasatel. Obraz ulice zmizel a objevil se uzavřený

dvůr před garážÍ. Stál na něm velký nákladní vůz

s motorem v chodu a hustá oblaka výfukového kouře se líně

převalovala nad špatnou dlažbou. Občas se z nich vynořila

postava mladého muže, který něco kutil kolem nevelkého

přístroje; přístroj stál na dlažbě a dlouhý kabel jej spojoval

s elektrickou zásuvkou umístěnou uvnitř garáže.

„Přístroj je v podstatě elektrický ventilátor, prohánějící

výfukové plyny zvláštními roztoky, které je pohlcují,“ vy-

světloval hlasatel.

„A muž, který se jím zabývá, je laborantem biochemic-

kého ústavu, kde se pracuje na výzkumu karcinogenních

látek, to jest látek, které buď jsou přímo původci rakoviny,

anebo přispívají k jejímu vzniku.

V polovině dvacátého století stála úmrtnost na rakovinu

na druhém místě a zatlačila do pozadí tuberkulózu. Tehdy

lidé zahájili úporný boj proti rakovině; boj trval téměř sto

let, skončil však úplným vítězstvím vědy. Dnes patří tato

hrozná choroba dávné minulosti stejně jako choroby ostat-

ní. Pokud nedojde k nenapravitelným úrazům, umírají lidé

jen konečným opotřebováním organismu a dožívají se

průměrně sto padesáti let, jak to také plně odpovídá em-

bryonálnímu vývoji člověka jako savce.“ Mezitím muž na

obraze skončil nasávání páchnoucích plynů, složil své pří-

stroje do kufříku a pomalu vlekl nemalé břemeno k tram-

vaji.

„Nedali mu na to ani vůz!“ podivoval se Petr.

„Neměli jich tehdy tolik jako my dnes a poháněli je ben-

zínem, který byl dosti drahý, ne elektřinou, čerpanou z pe-

nitinu,“ vysvětloval Jan. Film zatím přeskočil nezajímavé

dlouhé putování laborantovo s těžkým břemenem do vý-

zkumného ústavu a otevřel pohled do chemické laboratoře

s celým jejím složitým vybavením. Různé chemické proce-

sy, které potom následovaly, vaření, destilování, filtrování,

promývání a jiné zajímaly jen hocha z chemické větve pat-

náctiletky, ostatní se při nich trochu nudili. Film je zkrátil,

jak to jen šlo, a rychle přešel k závěru celé dlouhé práce.

Byla to malá skleněná lahvička, naplněná průzračnou ka-

palinou. Muž oděný v bílý laboratorní plášť, s gumovými

tenkými rukavicemi na rukou, pořizoval snímek spektra

této kapaliny, oddělené s takovou námahou a velkým vyna-

ložením času z výfukových plynů Dieselova motoru. Nato

posunul fotografickou desku tak, že se ve cloně spektrogra-

fu octla její neexponovaná část a zhotovil spektrum tekuti-

ny, kterou vzal z lahvičky označené 3,4 benzpyren.Potom

desku vyvolal a po vykoupání v tekoucí vodě vysušil. S vel-

kým zájmem ji pak prohlížel proti mírně ozářené bílé mat-

nici.

Na desce se ukázaly dva matné světlé pruhy, ležící vedle

sebe, a přesně ve stejném místě pod nimi dva pruhy zcela

podobné, ale mnohem jasnější. Ostrá bílá stupnice spektro-

grafu, která se ofotografovala na desce současně s prvním

spektrem, ukazovala, že obě dvojice světlých pruhů mají

přesně stejné vlnové délky.

„Bylo již dříve známo, že uhlovodík nazvaný tři čtyři

benzpyren může vyvolat u pokusných zvířat zhoubný ná-

dor,“ vysvětloval doprovod filmu.

„Spektrum jasně dokazovalo, že se tento nebezpečný

uhlovodík ve výfukových plynech Dieselových motorů vy-

skytuje, ale tento důkaz nepovažovali badatelé ještě za dosti

průkazný a podnikli s oddělenou tekutinou biologický po-

kus.“ Obraz přeskočil do velké světlé laboratoře s dlouhým

kameninovým pultem, umístěným přímo pod oknem. La-

borant přivezl na lehkém vozíku několik drátěných klecí, z

nichž některé byly prázdné, v jiných zase byly stěsnány bílé

myšky, které se čile rozběhly po pultu, jakmile jim otevřel

dvířka jejich vězení. Hned za laborantem přišel lékař a za-

hájil svou práci. Do malé injekční stříkačky nasával po jed-

nom

krychlovém

centimetru

z

tekutiny

oddělené

z výfukových plynů a vstřikoval je myškám pod kůži. La-

borant hned po injekci umístil myšky do prázdné klece. Ne

všechny myšky byly podrobeny tomuto trápení, určitá část

jich nedostala injekci, a ty laborant kladl do zvláštní klece,

když předtím poznamenal jejich bílé hřbítky fialovým ani-

línovým inkoustem. Zakrátko byly odbaveny všechny myš-

ky z klece označené písmenem A a přišly na řadu myšky

z klece, na jejímž štítku bylo namalováno B. Napohled se

nijak nelišily od obyvatelek předchozích, ačkoli patřily k ji-

nému kmeni myšek. Prošly stejným postupem, část jich

dostala injekci, část nikoli, myšky bez injekce šly zase do

zvláštních klecí.

Hoši litovali myšky podrobené píchání injekční jehlou

a jejich soucit s nimi ještě vzrostl, když je film předvedl,

jak vypadaly za dva měsíce. Ty, které dostaly injekci

a pocházely z klece označené A, měly většinou tělíčka zne-

tvořená různě velkými nádory. Ploužily se pomalu a bez

zájmu o své okolí po červeném hlazeném kameni labora-

torního pultu, zatímco jejich družky, nesoucí na hřbetě vy-

bledlý anilínový pruh, rejdily vesele kolem nich. Zvláštní

bylo, že všechny myšky z klece B, ať již dostaly injekci či

nikoli, byly zdravé a čile pobíhaly po pultu, hledajíce mlsně

nějaké sousto.

„Jak to, že těmhle myškám se nic nestalo?“ podivovali

se hoši.

Před mnoha lety, v době, kterou zachycoval film, podi-

vovali se tomu stejně největší odborníci, zabývající se vý-

zkumem vzniku rakoviny.

Vysvětlení přišlo o řadu let později, když se podařilo

probádat vlastnosti nejmenších nepřátel člověka, baktérií

nebo mikrobů a ještě , mnohem menších virů.

Baktérie byla živočichem, živočichem podivuhodným,

který se množil neobvyklým způsobem a byl tak malý, že

unikal zraku, ale přece jen to byl živý tvor. Zato virus po

dlouhá staletí byl neviditelným nepřítelem člověka a spo-

lečně s baktériemi ničil jeho zdraví a přiváděl jej předčasně

do hrobu. Byl mnohem menší než baktérie a choval se ne-

smírně záludně. Měl podivuhodnou vlastnost, která dlouho

klamala ty, kdo se zabývali jeho výzkumem. Když se jim

podařilo oddělit ho s nesmírným množstvím jeho druhů od

rostlin, které napadal stejně jako živočichy, počal se tvářit

jako neživá hmota. I v těle žijících tvorů, ať již rostlin nebo

zvířat a lidí, choval se velmi záludně. Byl daleko menší než

buňka, o které se dlouho vědci domnívali, že je nejmenším

útvarem živé hmoty, schopným přijímat zvenčí různé látky

a živit se jimi. To mu umožňovalo žít mezi nimi nepoznán,

„maskován“, jak říkali odborníci. V tomto údobí své exis-

tence byl jen skrytým nepřítelem člověka, nepřítelem, jenž

ještě nezahájil záškodnickou činnost a jen tiše číhal na

vhodnou příležitost.

Pěstitelé tabáku se často setkávali s podivnou chorobou,

ohrožující jejich sklizeň. Na listech tabáku se objevily tem-

ně hnědé skvrny, seřazené do pravidelných útvarů, připo-

mínajících mozaiku, složenou z pestrých kamínků. Nazvali

tuto chorobu mozaikovou nemocí a stáli před ní bezradně

už proto, že neznali jejího původce. Ruský badatel

D. I. Ivanovskij oddělil v roce 1892 po dlouhém úsilí z listů

takto postižených zvláštní látku. Zjistil, že krystalizuje a že

má stejné složení jako bílkoviny. Jeho objev upadl

v zapomenutí a po 43 letech jej znovu učinil Američan

Stanley. Věda zatím už pokročila a Stanleyho práce vzbudi-

la pozornost a byla dále rozvíjena. Po krátkém váhání se

badatelé shodli v tom, že tu jde o podivuhodného neviditel-

ného jedince, který má mimořádné schopnosti: v těle hosti-

telově - jako zde byl tabákový list - se chová jako živý tvor

a mimo ně jako neživá hmota, schopná krystalizovat jako

kterýkoli nerost. Dali mu také jméno, nazvali ho virus, což

znamená v latině jed.

Bylo to správné pojmenování, ačkoli v té době si ještě

nikdo neuvědomil, jakým zhoubným jedem je virus všemu,

co žije, a jaká smrtelná onemocnění způsobuje. Trvalo

dlouho, než se badatelům podařilo virus spatřit. Obyčejný

mikroskop, schopný zvětšit předměty nejvýš dvoutisíckrát,

úplně tu selhal. Potom nahradili fyzikové světelný paprsek

elektrony, velmi rychlými, drobnými, oku neviditelnými

částicemi záporné elektřiny, a pomocí magnetů a elektric-

kých polí je soustředili na pozorovaný předmět. Tak vznikl

elektronový mikroskop, zvětšující desettisíckrát a za zvláště

dobrých poměrů i stotisíckrát.

Elektronkový paprsek odhalil skrytého škůdce, i když

ještě nebyl s to ukázat jej ve všech podrobnostech. Virus

byl až tisíckrát menší než buňky a dovedl se mezi nimi

znamenitě skrývat. Elektronovým mikroskopem byl obje-

ven i v rakovinných nádorech a tehdy poprvé pojali biolo-

gové podezření, že je původcem této zhoubné nemoci.

V polovině dvacátého století vznikl mezi nimi prudký

boj o to, zda je tento názor správný, anebo mají pravdu ti,

kdo tvrdí, že rakovinu vyvolávají vnější vlivy, mezi nimi

určité chemické látky, jako je například uhlovodík

3,4 benzpyren. Stoupenci virové teorie tvrdili, že přítom-

nost takových „rakovinotvorných“ uhlovodíků byla proká-

zána i ve žluči naprosto zdravých lidí, kteří se dožili úcty-

hodného věku a vůbec neonemocněli rakovinou. Odpůrci

virů zase odmítali průkaznost snímků z elektronového mik-

roskopu a na důvodech, které uváděli, bylo mnoho pravdy.

Nebylo možno popřít, že zvětšovací technika elektronového

mikroskopu je velmi primitivní. Mnohý biologický před-

mět, jehož snímek se měl zhotovit, musil být předtím opat-

řen velmi tenkou vrstvou kovu; tehdy byl elektronový pa-

prsek různě pohlcován v různě hutných částech předmětu

a mohl vytvořit na fotografické desce obraz předmětu sklá-

dající se z různě světlých částí.

„Jsou to stínové obrázky umrtvené živé hmoty,“ posmí-

vali se odpůrci virové teorie a měli v podstatě pravdu. Přes-

to prokázal elektronový mikroskop badatelům, zkoumají-

cím nejmenší částice živé i neživé hmoty, cenné služby.

Ukázal jim také poprvé nesmírně zajímavého jedince, kte-

rého věda neznala a který se projevil jako úporný nepřítel

baktérií a nejcennější spojenec člověka v jeho boji s těmito

původci nakažlivých chorob. Dostal jméno bakteriofág,

žrout baktérií, a bylo neobyčejně zajímavé pozorovat jeho

činnost. Ačkoli byl tisíckrát menší než baktérie, přisál se

s nesmírnou energií k tenké blance chránící její tělo, pro-

kousal ji a pronikl do jejího nitra. Tam ji potom začal hltat,

ale dřív než strávil celý její obsah, rozpadl se na veliký ko-

lektiv mnoha set bakteriofágů, kteří vítězně zaujali místo,

kde dříve žila baktérie.

V polovině dvacátého století stáli badatelé, přede všemi

těmito objevy v údivu a celkem bezradně. Vyskytl se názor,

který razil sovětský biolog G. M. Bošjan, že virus, bakterio-

fág i sama baktérie jsou celkem jen různé jevy společné

podstaty a důkazem různých přechodů nebuněčné hmoty

v buněčnou. Bošjan však byl potírán i vlastními krajany.

Trvalo téměř sto let a stálo to práci mnoha set kolektivů

nejschopnějších odborníků, než všechny tyto záhady byly

uspokojivě objasněny a lidé byli zbaveni svých nejmenších,

a přitom nejzhoubnějších nepřátel, virů a baktérií. Dvě

cesty tu vedly k úspěchu: nesmírné zdokonalení protonové-

ho mikroskopu a uplatnění označených atomů při výzkumu

života virů a baktérií. Jak protonový mikroskop, tak atomy

označené atomy stejnorodými, ale radioaktivními, vysílají-

cími neviditelné, dobře zjistitelné záření, byly známy už

v první polovině dvacátého století. V proto novém mikro-

skopu byl elektron nahrazen protonem, velmi rychlým

atomovým jádrem/vodíku. Tím bylo teoreticky možno zvět-

šovat až čtyřmiliónkrát, ale praktické provedení naráželo

na stejné potíže jako u elektronového mikroskopu. V první

polovině dvacátého století nebylo možno prosvětlovat

předměty protonovým zářením jinak, jen když obdržely

tenkou kovovou masku, která pohlcovala protony do té

míry, že na fotografické desce vznikl stínový zvětšený obraz

předmětu. To ovšem znamenalo práci s materiálem mrt-

vým a pokovením i pozměněným, zcela stejně jako u elek-

tronového mikroskopu. Protonový mikroskop sice předmě-

ty dále zvětšil - ve srovnání s mikroskopem elektronovým -,

ale v podstatě na nich neukázal žádné nové podrobnosti.

I s tímto nedokonalým protonovým mikroskopem však

byl učiněn nový objev, o němž se později ukázalo, že má

základní význam pro zachování a prodloužení života. Byl to

objev podivných tělísek tyčkové podoby, která byla ještě

stokrát menší než viry. Zpočátku jim badatelé říkali tyčin-

ky X, později, když byly prozkoumány jejich vlastnosti,

dostaly jméno proto geny, prvotvůrci. Skutečně se ukázalo,

že na jejich přítomnosti a činnosti závisí, zda se z nebuněč-

né hmoty vytvoří virus a jeho dalším vývojem baktérie. Ale

to všechno bylo zjištěno po mnohaleté práci a teprve potom,

když se podařilo zdokonalit protonový mikroskop tak, že

zvětšil živou hmotu věrně do všech podrobností, aniž bylo

potřebí umrtvit a pozměnit ji nánosem kovové vrstvičky.

Použití „radioaktivních zvědů“ neboli „stopovací meto-

dy“ bylo starého data. Už v druhém desítiletí dvacátého

století pokusili se různí badatelé sledovat cesty obyčejných

atomů tím způsobem, že je smíchali s radioaktivními atomy

téhož prvku. Záření těchto atomů jim nejen prozradilo, kde

jsou nezářící atomy, ale i kolik jich je, ježto pokaždé, když

si část nezářících atomů vybrala určitou cestu, dala se tou-

též cestou i stejná část atomů zářících. Zpočátku se tato

velmi důmyslná stopovací metoda, která ušetřila chemikům

nesmírně mnoho práce a často je vyvedla i ze slepé uličky,

omezovala jen na několik málo přírodních radioaktivních

prvků, ale později, když roku 1934 manželé Joliot-Curieovi

objevili umělou radioaktivitu, podařilo se z každého prvku

připravit zářící atomy. To vedlo k neobyčejným pokrokům

v biologii a v biochemii a v první polovině jedenadvacátého

století umožnila stopovací metoda důkladné prozkoumání

vlastností protogenů, virů a baktérií.

Potom se ukázalo, jakou ohromnou úlohu hrají proto-

geny v životě rostlin, zvířat i lidí. Byly nebuněčného původu

stejně jako viry a skládaly se z různých bílkovin právě jako

viry. Měly však podivuhodnou schopnost měnit buněčnou

hmotu v zákeřné viry a spolu s nimi pak vytvářet ještě

zhoubnější baktérie, původce nejrůznějších nakažlivých

chorob. Nebyly přítomny v každém organismu ve stejném

množství a jejich přítomnost v něm závisela velmi zákonitě

na vnějších podmínkách, na prostředí, v němž se vyskyto-

valy. Podobně závisela i jejich činnost na vnějších podmín-

kách, na výživě organismu a na látkách, které mu byly po-

dány. Nyní se objasnila i stoletá „záhada bílých myšek“,

proč myšky z klece B neonemocněly rakovinným nádorem,

ačkoli dostaly injekci 3,4 benzpyrenu odděleného z vý-

fukových plynů, stejně jako myšky z klece A. Jejich tělíčka

nehostila záludné nepřátele, protogeny, kdežto v myškách

A jich byla početná kolonie, která účinkem 3,4 benzpyrenu

v krátké době tak vzrostla, že vytvořila veliké množství vi-

rů, původců rakoviny. Od prozkoumání vlastností protoge-

nů byl už jen krok - třebaže ještě dosti dlouhý - k přesnému

zjištění podmínek jejich vzniku a k jejich odstranění ze

světa v pravém slova smyslu. Nebyl to jen virus rakoviny,

který dovedly vytvářet, byla tu ještě početná řada jiných

virů, původců jiných rozšířených chorob, od nepříjemné, i

když málo nebezpečné a velmi rozšířené chřipky až po

mozkovou obrnu. Soucit, který pocítili hoši při pohledu na

myšky, postižené ohyzdnými nádory, ještě vzrostl, když

spatřili hošíka s ochrnutýma nohama, jak pracně a pomalu

kráčí za pomoci zvláštního strojku. Byl kdysi napaden vi-

rem mozkové obrny, nepřítelem, který měřil jen jednu de-

setitisícinu milimetru, a toto byly dlouhodobé následky jeho

zákeřného útoku.

„Jsem velmi rád, že tyhlety nejmenší potvory, jako jsou

protogeny, viry a baktérie, dnes už neexistují,“ prohlásil

s uspokojením Petr a otřel si oči, které mu zvlhly při pohle-

du na hošíka s obrnou. Jeho kamarádi s ním souhlasili. Boj

s nejmenšími nepřáteli života je zaujal tak, že následující

část filmu, předvádějící úžasné pokroky chirurgie, sledovali

trochu přezíravě. Snad tu působila i skutečnost, že šlo

o věci běžné a známé. Vítězství nad viry a baktériemi patři-

lo dávné minulosti a dýchla z něho romantika boje s nevidi-

telným nepřítelem.

Veliký rozmach chirurgie se datoval od úspěšného do-

končení výzkumu ústřední nervové soustavy, k němuž po-

ložil pevné základy slavný ruský fyziolog I. P. Pavlov. Když

se do všech podrobností objasnila neobyčejná úloha, kterou

hraje ústřední nervová soustava ve všech životních pocho-

dech, dověděl se teprve chirurg, čeho všeho se smí odvážit,

chce-li operativně zhojit porušený orgán anebo jej úplně

nahradit orgánem zdravým, přeneseným z těla jiného, stej-

ně anebo podobně utvářeného živočicha. Po odstranění virů

a baktérií zůstala sice úloha chirurgova omezena téměř

výhradně na úrazy, ale i tu nalézal široké pole působnosti.

Velký rozvoj jiných vědních oborů umožnil vypracování

nových operačních technik a takové zákroky, o nichž chi-

rurgové z poloviny dvacátého století mohli jen snít.

Jestliže se tehdy podle vzoru ruského chirurga Filatova

nahrazovala vadná oční rohovka zdravou, přenesenou

z oka právě zemřelých osob, nyní se vyměňovala i sítnice, a

nejen sítnice, dokonce i celé oko. Používalo se k tomu očí

některých velkých opic, o nichž se zjistilo, že jejich způsob

vidění je přesně stejný jako u člověka. Opice byly k tomu

účelu chovány ve velkých přírodních rezervacích, v krajích,

kde byly zvyklé žít, a rychlá letadla je odtamtud dopravo-

vala v několika hodinách na nejvzdálenější místa, kde se

prováděla operace.

Nepoužívalo se jen očí těchto velikých savců, chirurgové

dovedli jakýkoli jiný jejich vnitřní orgán s neklamnou

zručností přemístit transplantovat, jak se říkalo odborně -

do člověka. Srdce nečinilo výjimku a chirurg nemusil se

svou prací nijak spěchat. Po celou dobu operace rozvádělo

umělé srdce krev do žil a tepen se stejným tlakem a výko-

nem jako přirozené srdce živé. Jen jeden orgán nebylo

možno tímto způsobem nahradit: mozek člověka s jeho vy-

spělou ústřední nervovou soustavou, ovládající všechny

životní pochody, od zpracování potravy až po myšlení a vy-

tváření nových hodnot.

PRÁZDNINOVÉ DOBRODRUŽSTVÍ

Skutečnost, že transplantace mozku je v roce 2200 ještě

neřešitelným úkolem, dala podnět k horlivé výměně názorů

mezi Janovými hosty. Podivovali se nad tím, že se nikdo

nepokusil ani o podobnou operaci u zvířat a Jan, jenž zpo-

čátku tiše naslouchal debatě, nakonec se do ní vmísil. Jako

syn známého chirurga vědělo těchto problémech o něco více

než ostatní hoši, ačkoli se jeho zájmy nesly jiným směrem.

„Na tom přece není nic divného, že to nikdo nezkusil,

vždyť. to ani zkusit nejde,“ prohlásil.

„Rád bych věděl proč?“ řekl pohrdlivě Petr, který měl

neomezenou důvěru v současnou vědu a techniku. „Mozek

přece není nic tak neobyčejného.“

„Snad tvůj,“ škádlil ho jeden z hochů a bystře uhnul

před jeho pěstí.

„To je přece jasné,“ tvrdil Jan. „Mozek se svým ústře-

dím nervové soustavy je nejvyšším řídícím orgánem celého

těla. I když pacient je v narkóze, vykonává mozek svou

práci a kontroluje všechny životní pochody pacientova těla,

třebaže jsou narkózou utlumeny. Kdybys třeba jen na oka-

mžik jeho činnost přerušil - a to bys musil, když ho chceš

nahradit jiným mozkem -, je po pacientovi. Bylo by potřebí

udržovat po tu dobu v činnosti nějaký umělý mozek, jako

se to děje při transplantaci srdce, kde zatím pracuje umělé

srdce, ale umělý mozek se dosud nezdařilo sestrojit.“ Za-

tímco hoši víceméně žertem uvažovali o tom, jaká by to by-

la výhoda, kdyby ti, kdo jsou špatní počtáři, mohli získat

umělý mozek s velkými matematickými schopnostmi

a znamenitou pamětí, přešel film k další etapě Vítězného

pochodu. Jmenovala se Svět bez hladu a líčila úžasné po-

kroky v produkci rostlinné a živočišné. Bylo jich vskutku

zapotřebí i potom, kdy vysušením oceánů a zúrodněním

tropických i polárních pustin získali lidé nové ohromné

plochy obdělávatelné půdy. Po vítězství nad nejmenšími

nepřáteli množil se počet obyvatel Země velmi rychle a bylo

nutno opatřit dostatek potravy pro všechna nová ústa.

Nebylo již možno přenechávat osud žní rozmarům po-

časí a velikým úkolem první poloviny dvaadvacátého století

bylo vyřešení problému světového řízení počasí. Byl to těž-

ký úkol, protože bylo nutno vzít v úvahu různé důležité

činitele, které spolupůsobí při vytváření počasÍ. Je to pře-

devším nakloněná poloha zemské osy, která způsobuje, že

stejně veliké plochy zemského povrchu přijímají od slunce

různá množství tepla, podle toho, pod jakým úhlem na ně

dopadají jeho paprsky. Čím je tento úhel menší, tím méně

tepla dostane, a proto polární končiny, kam slunce svítí

vždy jen pod malým úhlem - na pólech činí největší výška

slunce nad obzorem jen 23 stupně -, jsou na tom nejhůře.

Různé zahřívání zemského povrchu a otáčení Země ko-

lem osy vede k promíchávání různě teplých vzdušných vrs-

tev, které se prostírají nad rovníkovými a polárními ob-

lastmi. Tak vznikají pravidelné pasátní větry, které vanou

následkem zemského otáčení na severní polokouli od seve-

rovýchodu a na jižní od jihovýchodu. Severně a jižně od

konečné hranice jejich dosahu táhne se pásmo západních

větrů a nad ním potom, v oblasti severního a jižního pólu,

převládaly východní větry polární fronty. Polární fronta

s velmi ostrými teplotními rozdíly často nevítaně zasahova-

la daleko na jih - nebo na sever, šlo-li o polární frontu jižní

točny - a působila zemědělským závodům největší mrzutos-

ti.

Proudící vzdušné masy měly různý stupeň vlhkosti.

V oblasti vysokého vzdušného tlaku, kde šlo zpravidla

o sestupné vzdušné proudy, byl vzduch suchý a počasí krás-

né; to byla takzvaná anticyklóna. Jejím protějškem byla

cyklóna, oblast s nízkým tlakem vzduchu a se vzestupnými

vlhkými vzdušnými proudy, vytvářejícími dešťové mraky

a špatné počasí. Pojem „špatný“ byl ovšem poněkud ne-

správný, pro rolníka, čekajícího na vláhu, bylo takové špat-

né počasí největším dobrodiním.

Protějškem pasátů byly monzuny, vznikající obrovským

promícháním vzdušných mas různých tlaků. Nejvýznam-

nější z nich byly monzuny Indického oceánu, které vyrov-

návaly rozdíly vzdušného tlaku mezi jižní Afrikou a Přední

Asií. V létě vanuly od jihozápadu a přinášely indickým rol-

níkům vytoužený déšť a vysokým horám himálajským

spousty sněhu; v zimě byl jejich směr opačný. Rozdílné

oteplování vzdušných vrstev nad mořem, kde bylo pomalé,

ježto voda odváděla přijaté sluneční teplo do hloubky, a

nad pevninou, kde se vzduch rychle ohříval, způsobovalo

ostré rozdíly mezi drsným podnebím vnitrozemským a

mírným podnebím oceánským. Nadto se ještě vytvářely

mocné mořské proudy teplé i studené vody, zasahující da-

leko do míst největšího ohřívání moře a ovlivňující velmi

význačně podnebí blízkých pobřeží. Teplý Golfský proud,

čerpající nejteplejší vody z Mexického zálivu a z takzvané-

ho pasátového příhonu, který mu přiváděl vody od západ-

ního pobřeží Afriky, byl z nich nejznámější. Protékal od

Mexického zálivu - po němž měl jméno - na severovýchod,

omýval západní břehy Skandinávie a zasahoval vysoko nad

severní polární kruh, až ke Špicberkům. Jeho zásluhou by-

la průměrná zimní teplota severního Norska značně vyšší

než zimní teplota Čech, ačkoli Čechy leží téměř o dvacet

stupňů blíže k rovníku než tyto severonorské kraje. Vysu-

nul také hranici plovoucího ledu u západních Špicberků

vysoko na sever a umožňoval k nim po pět měsíců v roce

volný přístup lodím. Ke grónským břehům, ležícím ve stej-

né zeměpisné šířce, mohly se lodi přiblížit jen po několik

týdnů, a ještě s nebezpečím, poněvadž led tu byl v ustavič-

ném pohybu. Protějškem Golfského proudu, působícího v

severním Atlantiku, byl teplý proud Kurošio, tekoucí v Ti-

chém oceáně od Filipínského souostroví na severovýchod

podle východních břehů japonských.

Přetvoření zemského povrchu, způsobené vysušením

velkých ploch moře, způsobilo tu pronikavé změny. Kuro-

šio byl postižen celkem nepatrně, zato Golfský proud se

neobyčejně zmenšil. Nová pevnina, která se vynořila upro-

střed Atlantiku, odřízla téměř úplně pasátový příhon tep-

lých vod od afrických břehů. Souvislý pás země, který vy-

vstal na severu mezi Skandinávií a Grónskem, zahradil

Golfskému proudu cestu do polárního moře. Golfský proud

se tříštil o jeho jižní břehy, které získaly tímto způsobem

mírné podnebí, ale zato jeho severní část měla podnebí

velmi drsné. To trvalo tak dlouho, než dostatečná síť ener-

getických vrtů proteplila široké oblasti půdy. Od nich se

potom ohřívaly vzdušné vrstvy a tak vznikla nová soustava

pravidelných větrů, které účinně promíchaly vzduch nad

novou pevninou a náležitě zmírnily její podnebí.

Pomocí energetických vrtů se podařilo upravit podnebí

i jiných oblastí starých a nových dílů světa. Dalším velmi

účinným pomocníkem při světové úpravě počasí se staly

velmi výkonné tepelné rakety.

Začaly se vyrábět od té doby, kdy se podařilo získat

energii z lehkých atomových jader způsobem, který nevedl

k nebezpečným radioaktivním odpadům. Tepelné rakety

rozháněly dešťové mraky tam, kde nebyly vítány, oteplova-

ly rozsáhlé vzdušné vrstvy v libovolné výšce, jak toho bylo

zapotřebí, a měnily podle přání svislý směr vzdušných

proudů. Tím byl umožněn zásah do pohybu anticyklón

a cyklón, to jest tlakových výší a níží, a do řízení počasí.

Jestliže v některých oblastech bylo potřebí zvýšeného

množství vláhy, vzlétla ohromná tisícitunová cisternová

letadla a zavlažila pole a zahrady podle libosti umělým deš-

těm.

Všechny tyto pokroky umožnila hustá síť meteorologic-

kých satelitů. Začaly se používat už v druhé polovině

20. století a umožnily přesnou předpověď počasí na řadu

dní.

Je samozřejmé, že souběžně s těmito pracemi pokračo-

val vývoj zemědělství. Dvojí žně za rok bylo dosaženo

i v krajích ležících velmi daleko od rovníku. Počet zrn

v obilných a rýžových klasech byl značně zvýšen a také

veškeré plodiny dosáhly několikanásobné velikosti.

Doba zrání klesla na polovinu a výnosy se zvýšily mno-

honásobně.

Obilná zrna dosahovala velikosti hrachu a jablka

a hrušky velikosti melounů při stejném poměrném obsahu

živných látek, jaký měly dříve. Konečným výsledkem všech

těchto dlouhodobých výzkumů bylo, že zmnohonásobením

úrody se ze sluneční energie dopadající na zemi zužitkovalo

pětadvacet procent, kdežto dvacáté století jen ve výjimeč-

ných případech bylo s to využívat z ní pět procent a v prů-

měru jen dvě procenta.

Rostlinné potravy byl zatím nadbytek, ale stejně po-

třebná byla i strava živočišná. Už dvacáté století znalo

přesné složení potravy, které je pro člověka nejvýhodnější,

a v dvaadvacátém století bylo možno všechny tyto látky

vyrobit uměle v laboratořích a továrnách. Přesto však ni-

kdo nepomýšlel na umělou potravu, ježto by byla přišla

nadmíru draho. Bylo by bývalo velmi nehospodárné uchy-

lovat se k ní, když rostliny jsou s to načerpat všechnu po-

třebnou energii k výrobě základních živin zdarma z energie

sluneční a když živočichové dovedou potom přeměnit rost-

linné živiny na živočišné bílkoviny, které jsou nezbytnou

součástí správně volené lidské výživy.

V druhé polovině dvaadvacátého století se začala značně

uplatňovat snaha rozhojnit dosavadní živočichy, dodávající

potravu člověku - ryby, drůbež, skot a brav - o nové druhy.

Nešlo tu snad o křížení druhů již existujících, ale

o vytvoření zcela nových jedinců, kteří by rychle a účinně

přetvářeli rostlinnou potravu v živočišné látky, potřebné

k výživě člověka. Badatelé vycházeli od samých základů

života. Jejich cílem při tom bylo vytvoření umělého živoči-

cha.

O tom snili již středověcí alchymisté, když zakopávali

pod šibenicí kořen tajemné rostliny mandragory očekávají-

ce, že se promění v malého lidského tvora, homunkula.

V polovině dvacátého století zaútočili vědci na problém

umělého živočicha znovu. Rus Oparin a Američan Muller

vyšli při tom z nejzákladnějších útvarů, skládajících živou

hmotu, jako jsou aminokyseliny a bílkoviny. Muller vyrobil

aminokyselinu z jejích nejjednodušších součástí a Oparin

pokročil ještě dále, v složitých přístrojích a s použitím tlaku

několika tisíc atmosfér připravil polypeptidy, látky, které

se svým složením už velmi těsně blíží bílkovinám.

I když tehdy neuspěli ještě v přípravě bílkovin, které

jsou základním stavebním kamenem živé hmoty, podařilo

se přece jen Oparinovi a jeho spolupracovníkům uměle

vyvolat v neživé hmotě první základní projevy života.

Vhodným smícháním různých bílkovinových roztoků obdr-

želi zvláštní útvar, který nazvali koacervát. Byl to shluk

bílkovin, který přijímal látky ze svého okolí - tak jako živo-

čichové potravu -, rostl a dělil se jako buňky živé hmoty.

Přestože šlo o útvar ještě neumělý a všechny vylíčené po-

chody v něm probíhaly ještě nepravidelně, byl to nepopíra-

telně prazáklad života.

V jedenadvacátém století pokročilo bádání v tomto smě-

ru značně dále, až k výrobě jednoduchých bezobratlých

červů, jejichž nervová soustava je velice prostá. Snaha o vy-

tvoření vyšších tvorů se složitější nervovou soustavou se

však setkala s naprostým neúspěchem. Biologové nějaký

čas pokračovali v pokusech, ale když výsledkem byli stále

jen beztvární zrůdní zmetkové, upustili vědci prozatím od

pokračování tímto směrem. Bylo jasné, že bude nutno ještě

mnohem důkladněji probádat řídicí činnost ústřední ner-

vové soustavy a rozvést do všech důsledků základní vý-

zkumy Pavlova a jeho žáků, má-li mít věda úspěch i zde.

Pokusy o výrobu živočichů, sledující zvýšení živočišné zá-

kladny lidské stravy, však neustaly. Děly se naopak v mno-

hem větším měřítku, ale veřejnost o nich byla jen nepatrně

informována. To bylo hlavní příčinou podivného prázdni-

nového dobrodružství tří Čechů a tří Srbů ve Slovinském

krasu a film Vítězný pochod o něm přinesl první podrobné

zprávy.

Dosavadní průběh filmu, líčící přetváření přírody ve

velkém měřítku, od světového řízení počasí až po první čer-

vy vyrobené v laboratoři, zajímal hochy jen málo. To byly

věci, kterým se hodně podrobně učili ve škole, a vyjma re-

trospektivní obrazy zhoubných tajfunů, ohromných putují-

cích vzdušných vírů, které ještě v polovině dvacátého století

hubily sta a sta lidí a tisíce jich připravovaly o přístřeší a

úrodu, chyběly tu vzrušující příhody. Obrazy nekonečných

skleníků s nádherným ovocem podnítily chlapcům jen

chuť.

Jan jim rychle vyhověl objednávkou ohromné mísy, na

které bylo nejrůznější a nejkrásnější ovoce od švestek, vel-

kých jako dětská pěst, až po banány a ananasy. Prázdnino-

vý tábor v severní Adrii, který se objevil na promítací stě-

ně, ohlašoval vítanou změnu programu a rázem upoutal

pozornost hochů.

Prázdninový tábor byl založen v rozlehlé nížině s krás-

nými fíkovými a pomerančovými háji, která vznikla jižně

od bývalého Istrijského poloostrova a bývala kdysi dnem

Jaderského moře. Na tři tisíce studentů v něm trávilo

dvouměsíční letní prázdniny nejrůznějším sportem. Jejich

život se neomezoval jen na přímé okolí tábora.

Elektrobusy a letadla byly k dispozici v hojném počtu

a s jejich pomocí bylo možno dosáhnout bližšího i vzdá-

lenějšího okolí ve velmi krátké době. Výlet do apeninských

hor přes San Marino po výborné bezprašné dálnici

z plastické hmoty trval elektrobusem necelé dvě hodiny

a za ještě kratší dobu dorazili letadlem k severním břehům

Jónského moře. Tam se věnovali podle osobní záliby plavá-

ní, jízdě v plachetním nebo elektrickém člunu, popřípadě

i rybolovu.

Malý kroužek tří Čechů a tří Srbů, jehož mlčky uzná-

vaným náčelníkem byl Slavo Dragutin, měl jiné zájmy. Na-

devše milovali horolezectví. Prohlašovali, že je to jediný

„mužný“ sport, před nímž ustupují všechny ostatní sporty

daleko do pozadí. „Takový tenis, hokej, kopaná, a jak tomu

všemu říkáte, to jsou umělosti, které si lidé vymysleli,“ tvr-

dil pokaždé Michal Křížek, ohnivý hlasatel předností horo-

lezectví. „Když zlézáš takový nepřístupný vrch, bojuješ s

přírodou, přemáháš její úklady a pronikáš do jejích tajem-

ství. Kde jsi se svým hokejem?“ dotíral na obránce ledního

sportu, který se těšil ve dvaadvacátém století stejné oblibě

nejširších vrstev jako v polovině dvacátého století. Srbští

členové Dragutinova kroužku hlasitě litovali, že se narodili

tak pozdě, že nejvyšší hory světa, Mount Everestu nyní 11

300 metrů vysokého, počítalo-li se od snížené hladiny moří -

bylo již dávno dobyto a že na hřebenech Himálaje vznikla

základna raketových letů, na kterou vedou dokonalé dálni-

ce.

„Nejste správní horolezci,“ káral je Vašek Přibyl, jiný

člen kroužku, statný rozvážný hoch. „Horolezec se nehoní

za výškovými rekordy, jeho cílem musí být překonat i nej-

nesnadnější terén. Ukázal bych vám u nás v Čechách ně-

které jehly a komíny, které jsou docela nízké, a přesto tam

už po staletí jezdí trénovat horolezci z ciziny!“

„Máš pravdu,“ připojil se k němu Dragutin. „V našem

Krasu jsou podobná místa a na některá z nich se dodnes

nikdo nedostal.“ Tato slova hochy velmi zaujala a návrh

podívat se na ta místa vyšel současně z několika úst.

„To by šlo,“ prohlásil Dragutin po krátkém přemýšlení.

„Můžeme se o to aspoň pokusit. Znám pěknou malou ná-

horní plošinu, která leží nedaleko těch špiček. Dostaneme se

na ni docela dobře vrtulníkem. Jen je otázka, jaké počasí je

naplánováno na nejbližší dny pro tuhletu oblast. Po mok-

rých skálách se dobře lézt nedá.“ Na tuto otázku byla snad-

ná odpověď, stačilo nahlédnout do ročenky, kde bylo

podrobně udáno počasí na celý rok pro všechna místa. Zjis-

tili, že je právě vhodná doba k zamýšlenému výletu, poně-

vadž v severoadriatické oblasti bude v nejbližším týdnu

suché počasí, jak toho vyžadovala místní úroda.

Povolení k výletu dostali od náčelníka tábora bez obtíží,

vrtulník uměl řídit každý z nich - to byla část povinného

školního výcviku - a tak již druhý den časně zrána vyrazili.

Měli zásoby potravin na týden, všechny potřeby k táboření

- o horolezecké výzbroji ani nemluvě - a po letu, který trva-

lo málo déle než hodinu, vznášeli se již nad holými bílými

skálami krasového pohoří. Dragutin, opatřený velmi

podrobnou mapou, dával hochovi u řízení pokyny a po

krátkém bloudění se vrtulník bezvadně snesl na nevelikou

plošinu, nad kterou se příkře zvedaly štíhlé, rozeklané

a oslnivě bílé vrcholky skal.

Bylo to místo jako stvořené k táboření, ačkoli tu nerostl

ani trs travičky. Chladná bystřinka s velmi chutnou vápeni-

tou vodou vinula se stříbrným proužkem po skálách a víc

než vodu si od svého tábora nežádali.

Potravin měli dost a jiřina Marešová, třetí člen české

části kroužku, přívětivá hezká tmavovláska, o jejíž přízeň

zápasil Michal s Petarem Bogunovičem, ujala se vlády nad

zásobami a kuchyní. Přenechali jí pohodlnou kabinu vrtul-

níku a sami se utábořili pod přenosným skládacím stanem

z plastické hmoty. Noci byly v této nadmořské výšce sice

velmi chladné, ale to jim nemohlo vadit. Stan byl teplý,

a navíc měli ještě pohodlné a velmi teplé spací pytle z umělé

tkaniny, takže vůbec nebylo potřebí vytápět stan nebo ka-

binu letadla penitinovými elektrickými kamínky jakmile se

utábořili, podnikli první průzkum terénu a vybrali si jehly,

které budou v příštích dnech zlézat. Podle plánu se vydali

na horolezeckou túru za nejčasnějšího jitra, hned jak slun-

ce ozlatilo nejvyšší hroty skal. Byly to namáhavé výstupy v

terénu naprosto vyprahlém, bez jediného zeleného lístku,

ale přesto byli všichni nadšeni každodenními výlety a Jiřina

nezůstávala za svými přáteli ani o krok pozadu.

„Měl jsem zpočátku strach vzít s sebou ženskou, myslil

jsem, že tě budeme muset všude tahat za sebou na laně, ale

příjemně jsem se zklamal,“ prohlásil upřímně vůdce malé

čety Dragutin na sklonku třetího dne jejich pobytu v ho-

rách.

„Co sis myslil?“ zlobila se Jiřina. „Máš předpotopní ná-

zor na ženy ve sportu! My toho zastaneme víc než muži!“

V jistém směru měla pravdu; večer, když se pořádně uta-

haní vrátili do tábora, projevovala při chystání jídla mno-

hem víc čilosti než její kamarádi, kteří se unaveně natáhli a

„byli líní na krok“, jak o nich opovržlivě prohlašovala.

Bylo jim to málo platné, neslevila jim nic z jejich povin-

ností a dovedla je náležitě zaměstnat. Přesto ji měli všichni

rádi, i když si někdy stěžovali na její umíněnost.

„Nedá se nic dělat,“ říkával odevzdaně rozvážný Vašek.

„Ona za to ani nemůže, všechny Jiřiny jsou umíněné

a svéhlavé. Dejte psovi špatné jméno a můžete ho rovnou

utopit!“ To bývalo podnětem k menší prudké výměně názo-

rů mezi ním a Jiřinou, při které se ostatní dobře bavili.

Vždy skončila smírně, tím spíše, že Dragutin vzal zpravidla

Jiřinu v ochranu. Nadešla však chvíle, kdy i Dragutin byl

nucen dát Vaškovi za pravdu.

Stalo se to v poslední den jejich pobytu v horách. To už

měli za sebou všechny naplánované túry mimo jedinou. Šlo

o podivně utvářenou jehlu, které pro její oslňující barvu

říkali Bělka. Dragutin ji mnohokrát důkladně studoval

triedrem jak z tábora, tak i z okolních vrcholků, které zlez-

li, a pokaždé dospěl k názoru, že by bylo velmi nebezpečné

pokoušet se o ni. Měla několik převisů, jejichž zdolání by

bylo bývalo nanejvýš svízelné, a třebaže Jiřina - podporo-

vaná Michalem a Petarem - umíněně tvrdila, že tam jsou

zářezy, po nichž lze nejvyšší převisy obejít, Dragutin

s konečnou platností rozhodl, že Bělku nechají na pokoji.

Vašek a třetí Srb, Dragoljub Jovanovič, dali mu za pravdu,

Michal a Petar mlčeli a neodvážili se nahlas odporovat, jen

Jiřina ještě delší chvíli protestovala. Ale nakonec zmlkla

i ona a Dragutin měl za to, že se dala přesvědčit.

Den odletu se přiblížil. Bylo rozhodnuto, že se ráno bu-

de spát déle než jindy, potom že podniknou krátký výlet do

nedaleké jeskyně.

Bylo v ní velké množství zkamenělin z křídové doby,

kdy krasové pohoří vzniklo z mohutných nánosů bahna na

dně tehdejších moří.

Potom poobědvají, zruší tábor a odletí do prázdninové

osady. Zprávu o tomto programu odeslal také Dragutin

rádiem veliteli prázdninového tábora. Ale události se utvá-

řely zcela jinak a pozměnily od základu jejich plán. Když se

ráno onoho dne, který měl být posledním dnem jejich poby-

tu v horách, Dragutin probudil, shledal nejprve, že už je

hodně pozdě - schylovalo se k deváté -, a potom, že Michal

a Petar nejsou ve stanu. Vašek a Dragoljub ještě blaženě

spali. Nepřítomnost dvou druhů zpočátku Dragutina nijak

nezneklidnila. Byl ještě ponořen do příjemného polospán-

ku, který předchází stavu úplné bdělosti, a řekl si, že jsou

patrně zaměstnáni s Jiřinou chystáním snídaně. Ale ne-

zvyklé ticho, které vládlo kolem stanu, záhy ho vyburcovalo

k čilosti. Rychle vylézt ze spacího pytle a ze stanu, několika

cviky na čerstvém vzduchu rozehnal krev do ztuhlých údů

a potom se začal rozhlížet po zmizelých druzích. Náhorní

plošinku přehlédl snadno, nebyla veliká. Ani na ní, ani v

kabině vrtulníku, kam hned nato nahlédl, nenašel živé du-

še. Pryč byli nejen Petar s Michalem, ale i Jiřina.

Po tomto objevu zburcoval Vaška a Dragoljuba. Byli

okamžitě na nohou a společně s ním podrobili okolí dů-

kladnější prohlídce, ale i tato námaha zůstala bez výsledku.

„Snad šli napřed pro zkameněliny,“ mínil Vašek. Ale

zachmuřený Dragutin byl jiného názoru; usoudil, že mají

v úmyslu pokusit se o zakázaný výstup na Bělku. Krátká

prohlídka tábora mu dala za pravdu. Chyběla jejich horo-

lezecká výzbroj, kterou k výletu do jeskyně zkamenělin

vůbec nepotřebovali. Dragutin ještě dříve než vyřkl své

podezření, propátral triedrem ty svahy jehly, které byly

viditelné z tábora, ale nikoho nespatřil. To celkem nic ne-

znamenalo, poněvadž tři uprchlíci mohli mít buď už tyto

svahy za sebou, jestliže si náležitě přivstali, anebo se poku-

sili o výstup na straně odvrácené od tábora.

Dragutin byl pohněván a velmi zneklidněn a Vašek mu

marně domlouval, aby si z toho nic nedělal, že ti tři jsou

dobří lezci a že se zcela jistě vrátí do tábora ještě před obě-

dem, až nahlédnou, že jejich úsilí o zdolání Bělky je marné.

Neklidně se procházel po plošině a jeho obavy ještě vzrost-

ly, když objevili při důkladné prohlídce kabiny vrtulníku,

podniknuté po rychlé snídani, že si ti tři s sebou nevzali

kapesní vysílačku.

„Odešli asi příliš nakvap,“ usuzoval Vašek, ale Dragutin

se velmi rozzlobil. „Taková neopatrnost, to už přestává

všechno! Kdybych byl věděl, že je mezi vámi tak malá spor-

tovní kázeň, nikdy bych se nebyl s vámi vydal do hor!“

Marně ho rozvážný Vašek uklidňoval, Dragutin neměl stání

a rozhodl, že se ještě před obědem vydají za uprchlíky.

Vzali jídlo s sebou a po stručném hlášení do tábora, že jsou

nuceni se zdržet o den a z jakého důvodu - Dragutin se ne-

dal přemluvit, aby sečkal do odpoledne a ušetřil tři druhy

případného trestu -, vydali se na cestu. Za půl hodiny do-

sáhli úpatí Bělky a začali ji opatrně obcházet, když se před-

tím připoutali lanem k sobě. Brzy zjistili, že Dragutinovo

podezření bylo správné, když spatřili na příkrém úbočí

skoby, které jejich druhové zarazili do skály při lezení.

Pustili se po jejich stopách, a poněvadž už měli cestu

upravenou, vystupovali poměrně rychle. U prvního převisu

shledali, že Jiřina měla přece jen pravdu, když tvrdila, že je

tu zářez, po němž lze s náležitou opatrností nepřístupné

místo obejít. Učinili tak a brzy nato za pomoci skob svých

druhů dorazili k druhému převisu.

Ten byl mnohem horší, a aby ho obešli, nezbývalo než se

spustit po svislé stěně šikmo dolů, cestou hodně nebezpeč-

nou. Třebaže jim stopy tří druhů usnadňovaly postup, dalo

jim hodně práce, než stanuli na vrcholu jehly.

Sotvaže vydechli, začali se rozhlížet na všechny strany.

Shledali především, že Bělka ve skutečnosti není jehla, že

jen tak vyhlížela při pohledu z tábora a z níže položených

vrcholků. Na druhé straně po krátkém prudkém poklesu se

skála rozšiřovala v malou terasu.

A jak se zdálo, potom stupňovitě klesala do velmi hlu-

bokého údolí.

Ale po třech druzích nebylo ani vidu, i skoby, které až

dosud zaráželi na nejhorších místech do skály, přestávaly

úplně.

„Co teď?“ pravil bezradně Dragoljub. Sundal brýle

proti slunci a utíral si zpocený obličej.

„Babo raď!“ zabručel Vašek, který se už začal také zlo-

bit. Dragutin byl naopak nyní už docela klidný, jako vůdce

malé čety nesměl ztratit hlavu. Beze slova prohlížel tried-

rem okolí, potom zarazil důkladně skobu do skály, připou-

tal na ni lano, zakončil je pevnými smyčkami, které provlé-

kl pod pažemi, a požádal druhy, aby ho spustili přes okraj

první terasy. Učinili podle jeho přání a záhy jej ztratili

z dohledu. O několik minut později na ně zavolal, že vystu-

puje zase nahoru, aby pomalu lano přitahovali.

„Myslím, že je to takhle,“ začal, když opět stanul mezi

nimi. „Pod touhle terasou je jiná a z ní vede poměrně po-

hodlná cesta. Zdá se, že obtáčí hřebínek, z něhož ční Bělka,

a že se vrací někam pod náš tábor. Mám za to, že ti tři se po

ní spustili, já aspoň bych si ji zcela určitě vybral k návra-

tu.“ „Třeba jsou už zpátky u letadla?“ mínil nadějně Dra-

goljub. „Zkusme se s nimi spojit!“ Ale volání kapesní vysí-

lačky zůstalo bez odpovědi, a tak se po krátkém odpočinku,

při němž se občerstvili několika sousty, jež zapili z polní

láhve, pustili cestou, kterou naznačil Dragutin. Jen její po-

čátek byl nesnadný, potom se svah zmírnil a úzký zářez do

skály se rozšířil v pohodlnou, ne příliš prudce klesající

stezku. Už neztráceli čas rozhlížením se po uprchlících,

ostatně bílá skalní stěna omezovala značně jejich obzor.

Sestupovali poměrně rychle do neširokého údolí, ale kráčeli

sotva půl hodiny, když se Dragutin, jenž šel v čele ostatních,

zastavil před úzkým temným otvorem.

„Vypadá to jako vchod do nějaké jeskyně,“ řekl. „Také

že to je jeskyně,“ mínil Vašek, „a vane z ní nějaký podivný

teplý a vlhký vzduch.“

„Myslím, že bychom se tam měli podívat, co když ti tři

sedí klidně uvnitř?“ soudil Dragoljub. Dragutin po krát-

kém váhání svolil, a sehnut skoro až k zemi, vplížil se do

těsného otvoru. Byla tam úplná tma a Dragutin stiskl vypí-

nač malé, ale velmi silné elektrické svítilny, jakou měl kaž-

dý z nich. Osvětlil těsnou nízkou chodbu.

Z bílých stěn stékaly krůpěje vody a hromadily se v úz-

kou stružku, odtékající bez hluku do nitra skal. Vlhký teplý

a jako plísní prosycený vzduch jim vál do obličeje.

„Je tu divný vzduch,“ poznamenal Dragutin k druhům,

kteří kráčeli za ním, „něco takového jsem nikdy v našich

jeskyních nenašel, zpravidla je v nich hodně chladno.“ Dali

mu za pravdu a tento objev podnítil jejich zvědavost. „Snad

je tu nějaký podzemní teplý pramen, řekl Dragoljub. Po-

kračovali v cestě chodbou, která prudce klesala a byla stále

stejně nepohodlná, až došli k místu, kde se rozšiřovala

a měnila v rozlehlou krápníkovou jeskyni. V ostrém světle

elektrické lampy vrhaly dlouhé krápníky různých tvarů

a barev strašidelné stíny do všech koutů. Ale hoši se nezdr-

žovali tímto pohledem. Občerstvili se studenou vodou ze

stružky a začali potom pátrat po stopách svých druhů. Ob-

cházeli pomalu podzemní slují, ale nenašli je. Bylo také těž-

ko očekávat, že tvrdá skála přijme otisky jejich kroků. Spo-

léhali jedině na Míšu, který byl posedlý vášní rýt své jméno

na všechny skalní stěny, jichž dosáhli. Ale nebylo tu nej-

menších známek Michalovy činnosti, zato však shledali, že z

jeskyně vede nejméně pět chodeb dále.

Stanuli bezradně, když skončili svou prohlídku. „Kudy

teď, a má to vůbec smysl, pouštět se ještě dál?“ tázal se

Dragutin druhů. „Je už dosti pozdě, a nevíme, jak dlouho

nám to bude ještě trvat do tábora!“ Pohrával si roztržitě

s vypínačem svítilny. Vypínač náhle s cvaknutím zaskočil

a vzdoroval všemu úsilí znovu rozsvítit. Na okamžik se roz-

hostila kolem nich hluboká tma. Vašek a Dragoljub hrabali

ve svých vacích, hledajíce svítilny.

„Už ji mám,“ zvolal Vašek, ale Dragutin ho zadržel.

„Počkej okamžik, mám dojem, že vidím nějaké světlo!“

„To bude z chodby, kterou jsme přišli,“ mínil Dra-

goljub.

„Těžko,“ odporoval Vašek. „Zatáčela se několikrát

a kromě toho ji máme za zády. Vidím také slabou záři pří-

mo před námi, přichází z některé levé chodby.“

„Půjdeme za ní,“ rozhodl Dragutin, „ale pozor, cesta je

velmi nerovná a kluzká!“ Drželi se za ruce a postupovali

opatrně k místu, kde viděli velmi slabý a neurčitý přísvit.

„Vede tu patrně cesta ven a bude jistě kratší než štola,

kterou jsme přišli,“ mínil Dragutin. Pohroužili se do chod-

by, kde byla záře už silnější, a pomalu postupovali kupře-

du. Chodba byla úzká, ale tak vysoká, že mohli jít vzpří-

meně, musili se však ubírat korytem mělké bystřiny, na

jejímž hladkém dnu noha stále sjížděla. Chodba ustavičně

klesala, jako by vedla do nitra skal, ale světlo přesto stále

sílilo, což je velmi udivovalo. Mělo podivnou namodralou

barvu a nijak se nepodobalo slunečním paprskům, odraže-

ným od bílých vápencových skalních stěn, teplota stále rost-

la, vzduch byl velmi vlhký, obtížně se jim dýchalo, ačkoli

pochod nebyl příliš namáhavý.

„Připadá mi to jako vzduch ve skleníku, prosycený kys-

ličníkem uhličitým, který vydechují rostliny,“ poznamenal

Vašek. „Kde jen se tu takový vzduch bere?“ Nedočkal se

odpovědi. Zatím dorazili na konec chodby a to, co spatřili

před sebou, vypadalo tak neskutečně, že zpočátku nikdo

z nich nebyl schopen slova.

„To je nějaká čarodějná říše?“ vydechl Dragoljub, když

se vzpamatovali z prvního údivu. Prostor před nimi se neo-

byčejně rozšířil, skalní stěny ustoupily tak daleko, že je ani

neviděli, a strop sluje se klenul vysoko nad nimi. To však

nebylo příčinou jejich úžasu. Ve světle dopadajícím

z ohromných zářivek, které se táhly v dlouhých. obloucích

po stropě, viděli před sebou celý prales podivných vysokých

rostlin a stromů, jaké dosud nikdo z nich nespatřil. Vašek,

jenž se rozpomenul na barevné obrazy z učebnice paleonto-

logie, určil je první z nich.

„To jsou stromové kapradiny, plavuně a přesličky

z třetihorní doby,“ řekl rozčileně. „Člověk by myslil, že se

mu to jen zdá! Kde se tu berou?“

„Jistě tu nezůstaly z třetihorní doby,“ smál se Dra-

goljub, „tehdy neexistovaly zářivky, ba ani lidé, kteří by je

mohli vyrobit.“

Dragutin byl zneklidněn. „Jsme v nějakém ohromném

podzemním skleníku, o tom není pochyb,“ pravil. „To svět-

lo se mi nelíbí, budou v něm jistě ultrafialové paprsky.

Snad by bylo nejlepší jít zpátky!“ Ale narazil na odpor

obou druhů. Dragoljuba lákala podzemní neskutečná, fan-

tastická rostlinná říše a praktický. Vašek měl za to, že

v takovém skleníku budou jistě lidé, od nichž se dovědí

o nejkratší cestě do tábora. Oba naléhali na Dragutina, aby

šli po široké cestě, která se vinula vysokou hustou trávou.

„Dobrá,“ svolil váhavě Dragutin, „ale pak si musíme

vzít rukavice, brýle a šátky na obličej, aby ani kousek kůže

nezůstal obnažen!“

„A k čemu to?“ ošíval se Dragoljub. „Bude nám v tom

pekelné horko, už teď se mi špatně dýchá!“

„Poněvadž v tom světle jsou zcela jistě ultrafialové pa-

prsky, které snad náramně svědčí tady všem těm rostlinám

a stromům, ale nám by nebyly zdrávy. Ostatně až přijdeme

do stínu, můžeme to zase všechno odložit.“ Váhavě vykroči-

li po široké cestě, na které byla tráva tak udupaná, že půda

byla tvrdá jako mlat. Ačkoli cesta byla pohodlná, nedošli

daleko. Záhy byli tak unaveni, že Dragutin musil nařídit

odpočinek.

Dýchalo se jim obtížně a po zahaleném obličeji jim sté-

kal pot v ručejích. Odbočili od cesty a po úzké pěšince zašli

do hustého stínu stromů, kde mohli odložit všechny přeby-

tečné části oděvu.

„Teď se mi lépe dýchá,“ prohlásil s uspokojením Dra-

goljub, nabíraje dech z plných plic. Oba jeho druzi s ním

souhlasili, ale přesto se nikomu nechtělo pokračovat v cestě.

Unaveni usedli u úzkého potůčku, který tiše šuměl trávou, a

Vašek začal chystat občerstvenÍ. Zatímco Dragoljub se zá-

jmem přihlížel, jak staví kávu na malý elektrický penitino-

vý vařič, Dragutin popošel několik kroků dále po pěšině.

Rozšiřovala se záhy v široký průklest v podivném lese

ohromných plavuní, přesliček a kapradin. Obdivoval se jak

neobvyklému vzhledu stromů, které vymizely už před

mnoha milióny let, tak i nezvyklým rozměrům jeskyně. Vě-

děl, že ve vápencovém krasu nechybějí velké podzemní du-

tiny s ponornými řekami, jejichž dávno známou ukázkou je

i moravská Punkva, ale tato jeskyně přesahovala svými

rozměry vše, co znal. Usoudil, že ji pomáhaly zvětšit patrně

lidské ruce a pomalu se vrátil k druhům.

S malou chutí snědli několik soust masové konzervy

a vypili horký nápoj. Neobčerstvil je a marně bojovali proti

únavě.

„Je přece jen velmi brzy na to, jít spát, není ještě pět

hodin,“ podivoval se Dragoljub.

„Jedno je jisté, že kamarádi tudy nešli, jinak bychom už

byli dávno padli na jejich stopy,“ mínil Vašek, zakrývaje si

rukou zívající ústa.

Natáhl se vedle Dragoljuba do měkké trávy a podložil si

hlavu tlumokem. „Zdřímneme si trochu, Dragutine,“ na-

bádal kamaráda.

„Tady na tom nezáleží, budeme-li pokračovat v pocho-

du za dne nebo za noci, jeskyně má zcela jistě umělé osvět-

lení ve všech svých částech!“ Dragutin po krátkém váhání

ulehl vedle nich. Zpočátku se bránil spánku, nepřál si, aby

se jejich zastávka příliš prodloužila, ale nakonec neodolal.

Usnul, sotva zavřel oči. Nevěděl, jak dlouho spal, když náh-

le procitl. Uvědomil si, že ho probudilo temné dunění ne

nepodobné hřmění bouře. Tato myšlenka vzbudila jeho

úsměv. Neznámí vládci podzemí jistě nehnali napodobení

podnebí tak daleko, aby vyráběli umělou bouři! Ale ohrom-

né dunění se ozvalo znovu a zvuk přicházel od místa, kde

široký průklest protínal pravěký les.

S námahou se vztyčil. Jeho druzi spali hlubokým a těž-

kým spánkem. Oddechovali hlučně a s námahou a na čele

se jim perlily krůpěje potu. Okamžik nad nimi postál v za-

myšlení a potom vykročil po pěšině tím směrem, odkud

stále zněly temné zvuky. Dospěl sotva k místu, kde se pěšina

měnila v průklest, když stanul úžasem jako vbitý do země a

třeštil oči na něco, co vypadalo jako chorobná představa z

horečnatého snu. Ohromný tvor se pohyboval zvolna

a velmi nemotorně hustou trávou a každé dopadnutí jeho

čtyř nohou, přesahujících výšku člověka a připomínajících

svým objemem betonové mostní pilíře, bylo příčinou hro-

mového zvuku, který probudil Dragutina ze sna. Příšernost

obludného tvora však nebyla v jeho pohybu a hluku, který

vzbuzoval, ale v naprostém nepoměru různých částí jeho

těla. Sloupům podobné nohy nesly mohutný zavalitý trup,

jehož síla přesahovala výšku dospělého muže a délka jistě

nebyla menší než deset metrů. Trup končil na jedné straně

předlouhým holým, stále se zužujícím ocasem, který se vi-

nul trávou za zvířetem jako had, a vpředu z něho čněl do

výše silný ohebný krk, podobný ohromnému slonímu cho-

botu. Končil směšně malou, do tupého čenichu protaženou

tlamou, kterou netvor pomalu spásal listy z vějířovité ko-

runy pravěké stromové přesličky.

Dragutin stál a těžce oddechoval neschopen pohybu

a jen upřeně zíral na obludu, která se k němu pomalu blíži-

la. S napětím veškeré vůle odvrátil na okamžik pohled od ní

do průlomu, který byl téměř celý vyplněn jejím obrovským

tělem. Zdálo se mu, že kus dále za ní se pohybuje jiný tako-

vý tvor a že stranou pod ochranou stromů a hodně již vza-

du spatřuje lidskou postavu. Ale byl to jen prchavý dojem,

který dlouho netrval. Dech, obtížný již od chvíle, kdy vkro-

čili do skleníkového ovzduší ohromné podzemní prostory,

byl čím dále tím nesnadnější. Dragutin lapal po vzduchu a

křeč mu stáhla srdce.

Před očima mu zatančily černé protáhlé skvrny, které se

slily v jedinou temnou clonu. Zahalila vše a ukryla jeho

zraku neskutečný fantastický les i s jeho příšernými obyva-

teli. Pozbyl vědomí a bez jediného výkřiku se zhroutil do

měkké trávy.

„Myslím, že má už dost kyslíku, Ivo můžete přístroj za-

stavit!“ To byla první slova, která dolehla do Dragutinovy

mysli, ještě než otevřel oči. Potom spatřil skvěle osvětlenou

místnost s narůžovělým stropem z plastické hmoty, na jaký

byl zvyklý z domova, a pohnul hlavou. Na jeho známku

života reagoval spokojeným výkřikem kdosi stojící za jeho

hlavou, takže ho neviděl. Potom se do Dragutinova zorného

pole dostaly najednou dvě lidské bytosti, jeden starší a je-

den zcela mladý muž, oba odění bílými laboratorními pláš-

ti.

„To jsem rád, že už jste v pořádku, kamaráde,“ zahovo-

řil starší muž. „Vaši dva druhové už sedí vedle v jídelně

a vesele se živí!“ V tu chvíli pocítil Dragutin obrovský hlad,

jako by ho přivolala slova vlídného cizince. Bez pomoci se-

skočil z úzkého vyšetřovacího lůžka a s úsměvem podával

mužům ruku. „Nemusíte se nám představovat, vím, kdo

jste, od vašich kamarádů,“ pravil přívětivě starší muž. „To

je sice pravda,“ přidal se mladší, „zato my se musíme před-

stavit a povědět hostovi, kde vlastně je. Ale to můžeme stej-

ně dobře učinit vedle, u jídla. Je čas na večeři.“ Když zased-

li k bohatě prostřenému stolu, vyslechli tři mladí horolezci s

velkým

napětím

vyprávění

staršího

muže,

lékaře

z kolektivu profesora Miljutina. Jeho obsah se dal povědět

stručně několika větami. Miljutinův kolektiv založil v pod-

zemních jeskyních - které byly ještě uměle rozšířeny - na

ploše mnoha set hektarů pravěký les, vypěstovaný ze spor,

výtrusů tajnosnubných rostlin, které našla Miljutinova vý-

prava do Střední Asie v třetihorním útvaru. Ačkoli spóry

byly staré sto miliónů let, podařilo se je po četných nesná-

zích a nezdarech přimět k vyklíčení. K zdárnému rozvoji

a vzrůstu však potřebovaly ovzduší prosycené kysličníkem

uhličitým a zároveň bohatší na kyslík, než je obyčejný

vzduch. Proto si právě zvolili k svým pokusům podzemní

jeskyni, jejíž ovzduší si mohli snadno upravovat. Účelem

tohoto velmi nákladného a pracného zařízení bylo poskyt-

nout přirozené životní podmínky pravěkým ještěrům, kteří

patřili do čeledi brontosaurů.

Vejce těchto obrovských tvorů z křídového útvaru byla

objevena v Mongolsku už v devatenáctém století. Byla však

naprosto zkamenělá a tehdejšími vědeckými prostředky se

nezdařilo prozkoumat jejich přesné složení. I Miljutinova

výprava do pouště Gobi, která bývala dnem křídového mo-

ře, měla jen částečný úspěch. Podařilo se jí objevit vejce

brontosaurů, poměrně velmi dobře zachovaná, a analyzo-

vala jejich obsah, ale všechny pokusy o jejich vylíhnutí

skončily nezdarem. To, co spatřil Dragutin, dříve než

omdlel, nebyl však přelud, byli to ohromní ještěři z masa a

krve, ale vznikli umělou cestou.

„Skočili jsme rázem od červů uměle vyrobených

k ohromným brontosaurům, z nichž každý když doroste, je

s to poskytnout dvě stě metrických centů nejchutnějšího

masa,“ pravil s úsměvem mladý muž.

„Brrr! Maso z brontosaura!“ ošíval se Dragoljub. Oba

jejich hostitelé vypukli ve smích. „Právě jste měl z něho

smažené řízky, a nemýlím-li se, bral jste si dvakrát!“ pravil

zlomyslně Ivo, mladší z obou.

Vašek a Slavo se připojili k jejich smíchu a Dragoljub si

po krátkém váhání položil na talíř třetí řízek. Když se

smích utišil, vyptávali se Dragutin a Vašek, jak se podařilo

uměle vyrobit tak ohromného tvora, jako je brontosaurus,

a jaké cíle tím Miljutinův kolektiv sledoval.

„Zvířata, která jste viděli, jsou teprve desetiletá a

nejsou ještě úplně dorostlá, brontosaurus se může snadno

dožít věku dvou set let.

Čím větší tvor, tím déle žije, ačkoli to pravidlo neplatí

tak všeobecně.

Ale víte, že i velryba - která váhou ještě předčí veleještě-

ry, bohužel však nemá tak chutné maso jako tito býložravci

- dožívá se úctyhodného věku. Že se podařilo brontosaura

vyrobit, není nic tak zvlášť divného, uvážíte-li, že přes svou

ohromnost má velmi primitivní a jednoduchou nervovou

soustavu. Viděli jste, jak malá je jeho hlava.

Má v ní malý nevyvinutý mozek, druhý, větší, na zá-

dech, v místech, kde jsou křížové obratle. Není vlastně

správné říkat tomu mozek, je to jen zduření míchy a funkce

tohoto útvaru je nesmírně jednoduchá, omezuje se jen na

ovládání pohybových orgánů zvířete. Konečný účel pěsto-

vání brontosaurů je velmi jasný: chceme jejich chutným

masem opatřit lidem víc živočišné potravy,“ vysvětloval

Ivo.

„Ale nenajdete pro ně dost velkých jeskyň, kde byste

jim mohli připravit pravěké lesy s vhodným ovzduším!“

namítl Vašek.

„Toho také nebude zapotřebí,“ usmál se Ivo. „Zvykne-

me ještěry poznenáhlu na travnaté močálové lesy a stepi,

které se už zakládají právě v oblastech bývalých pouští, kde

před milióny let brontosauři žili, v Gobi, v kalaharské

poušti jižní Afriky a ve střední Austrálii.“

Takže za nějakých deset nebo dvacet let se tam budou

pást stáda brontosaurů, kterých jsme se k smrti polekali,“

prohodil Vašek.

„Zcela zbytečně, jsou naprosto neškodní, touží jen po

trávě a jiných zeleninách,“ řekl s úsměvem Ivo.

„Přišli jste právě včas k naší záchraně,“ pravil Slavo

a začal jim děkovat.

„Ovšem neohrožovali vás veleještěři, ale ovzduší bohaté

na kysličník uhličitý,“ podotkl lékař. „My nosíme vždy čás-

tečnou dýchací masku, v které je chemická látka pohlcující

kysličník uhličitý a nadbytečný kyslík.“ Dragutin se roz-

pomněl na své povinnosti. Co je s třemi druhy?

Jen nazdařbůh se pokusil navázat styk s opuštěným vr-

tulníkem pomocí kapesního rádia a byl radostně překva-

pen, když uslyšel provinilý hlas Michalův. „Necháme si to

na později!“ zarazil Dragutin tok jeho výmluvnosti. Dal mu

přesné pokyny, kde je malé letiště skalní laboratoře, a na-

řídil mu, aby bez prodlení zrušili tábor a přiletěli pro ně.

část druhá

NA PRAHU VESMÍRU

VELIKÝ PLÁN

První díl filmu Vítězný pochod skončil prázdninovým

dobrodružstvím tří Čechů a tří Srbů. Janovi hosté se potom

rozešli a Petr se vracel domů. Bydlel v 6. bloku Nové Prahy

a cesta elektrobusovou linkou A - nejpomalejší, mající

rychlost jen 60 kilometrů za hodinu - trvala mu necelých

pět minut. Cestou uvažoval, najde-li už otce doma. Akade-

mik Dostál, Petrův otec, geofyzik světové vědecké pověsti,

účastnil se ten den zasedání Světové vědecké a technické

rady. Konala se v Atlantiku, velkoměstě, které vzniklo před

padesáti lety na nové atlantské pevnině. Program zasedání

byl velmi důležitý. Šlo o plánování světové výživy na nej-

bližších pět set let.

Porada trvala vlastně již týden, ale Petrův otec odletěl

teprve na poslední den porady, vyhrazený různým ná-

vrhům. Připravoval se na něj dlouho a ani členům své ro-

diny nesdělil, jaký návrh hodlá na poradě přednést. Petr

jen tušil, že jde o něco velikého, a z náhodných otcových

poznámek usoudil, že jeho návrh podnítí bojovnou diskusi.

Byl právem napjat a s netrpělivostí čekal, až ho dopraví

pohyblivý chodník chodby ke dveřím jejich bytu.

Otec byl již doma a celá rodina s matkou, mladší sestrou

a starším bratrem architektem dlela s ním v jídelně. Petr si

ulehčeně oddechl, když zjistil podle stavu stolu, že právě

skončili večeři. Znal otce velmi dobře a věděl, že při jídle

zásadně nehovoří. Nemá tedy nic zmeškáno. Netrpělivě

odmítl matčinu nabídku, že mu objedná večeři. Řekl, že

jedl u Jana, a rovnou zaútočil na otce dotazem. Otec se

usmál, rozvážně zasadil cigaretu do jantarové špičky, ne-

konečně pomalu tak se aspoň zdálo Petrovi - si ji zapaloval

elektrickou hubkou, kterou mu podal Jiří, architekt, vy-

foukl pravidelné modré kolečko kouře k bílému stropu a

potom uvedl Petra do čirého zoufalství lhostejnou otázkou:

„A co si vlastně přeješ vědět?“ Petr zalomil rukama, ale

pod přísným pohledem. matčiným se okamžitě vzpamato-

val a zcela krotce odpověděl: „No, přece to, co jsi navrhl

oběma radám při dnešním závěrečném zasedání!“

„Ah tak!“ usmál se otec nepřítomně. Oklepl popel

z cigarety do velké onyxové misky a po krátkém rozmýšlení

začal vyprávět.

Poslední den byl v podstatě vyhrazen už jen volným ná-

vrhům, protože hlavní rozhodnutí o plánu zabezpečení vý-

živy zeměkoule na příštích pět set let už vlastně padlo. Byl

přijat - dosti malou většinou - velmi pracný plán Worsleyo-

va kolektivu na etážová pole.

Znamenalo to něco podobného, jako bývaly před tisíci

lety visuté zahrady Semiramidiny, jen s tím rozdílem, že se

budou obdělávat obě plochy ležící nad sebou. Ploše dolní,

zastíněné proti slunci, dodají všechno světlo potřebné

k fotosyntéze, to jest k výrobě složitých živných látek

z kysličníku uhličitého a z vody, penitinové zářivky, ploše

horní, nesené pilíři, přímo slunce. Očekává se, že se tím

světová úroda zvýší asi o tři čtvrtiny, a poněvadž zbývá

dosud polovina nevyužité půdy, která bude teprve obdělá-

na, počítá se, že bude výživa zeměkoule na příštích pět set

let zajištěna.

„A co potom?“ přerušil Dostála starší syn.

„Nehledě k tomu, že počet obyvatel na Zemi může být

za pět set let vyšší, než se dnes počítá. Vždyť to je víc než tři

lidské věky!“ podotkla matka. Petr také hořel s dotazem,

ale ukrotil svou netrpělivost.

„To byly také námitky mnohých členů obou rad a nej-

působivější argument pro můj návrh,“ pravil Dostál. Petr

se už neudržel. „A co jsi jim vlastně navrhl?“ vybuchl. Otec

se usmál. „Kolonizaci sluneční soustavy. Počátkem bude

Měsíc, naše Luna, a můj plán, který byl po dlouhé diskusi

přijat jako dodatek k plánu Worsleyovu, obdržel jméno

Akce L.“ Zatímco Petr, jenž se necítil radostí, provozoval

po místnosti jakýsi podivný starobylý indiánský tanec, Jiří

a matka se zatvářili velmi rozpačitě. „Stojí to za tu náma-

hu? Kolik orné půdy se na takové Luně vlastně získá, je-li

tam vůbec nějaká?“ pravil povážlivě Jiří.

„A co vzduch a voda? Bez nich je rostlinný život přece

nemyslitelný,“ nadhodila matka.

„Život vůbec,“ dodal Jiří. „Pak ty hrozné rozdíly tepel-

né! V poledne je slunce přímo nad hlavou, je tam žár 110

stupňů nad nulou, a o půlnoci na témže místě hrozný mráz

160 stupňů pod nulou.“ Petr přerušil svůj oslavný tanec

a zaraženě naslouchal. Otec zachoval naprostý klid.

„Je vidět, že člověk není prorokem ani ve vlastní rodině,

natožpak ve své vlasti, nebo dokonce ve Spojených státech

světových,“ pravil s úsměvem. „To chilský delegát Fagare-

na dokazoval velmi názorně, že zisk bude pranepatrný,

i když se připustí, že lze povrch Luny zúrodnit. Předvedl

pohotově mapu, na které byl zakreslen pravoúhlý průmět

Luny do střední Asie. Zabíral plochu, která byla sotva dva-

krát větší než Přední Indie. Měl úspěch právě jen půl minu-

ty, potom se shromáždění dalo do smíchu a bylo ochotno

vzít jeho námitku jako dobrý žert.“

„A žert to také jistě byl,“ řekl Jiří, když se dostatečně

vysmál.

„Vždyť předvedl pouhý řez měsíční koulí, kdežto po-

vrch Luny je čtyřikrát větší!“

„A potom - v kolonizaci Luny není těžiště mého návrhu.

Luna má být jen odrazovým můstkem pro zalidnění slu-

neční soustavy.

Tam je úniková rychlost, potřebná k překonání měsíční

přitažlivosti, jen dva tisíce čtyři sta metrů za vteřinu, kdež-

to k odletu ze Země do vesmíru musí raketa získat skoro

pětkrát větší rychlost, jedenáct tisíc dvě stě metrů za vteři-

nu. Považte jen, co pohonných látek se ušetří a kolik to bu-

de znamenat při letech do vesmíru, jichž bude v dalších

stoletích ustavičně přibývat! Luna bude základní výchozí

stanicí těchto letů a už z tohoto důvodu je nutno ji osídlit

a založit tam všechen průmysl potřebný pro meziplanetární

dopravu.“

„Ale co tedy s atmosférou, vzduch se na Měsíci neudr-

ží,“ umíněně opakoval Jiří.

„Jak to, že ne?“ svraštil otec obočí. „Víš, kolik činí

průměrná rychlost molekul kyslíku při nulové teplotě?“

„Na to je jednoduchý vzorec,“ vmísil se Petr dychtivě do

rozmluvy.

„A ještě kratší je najít si to v tabulkách,“ usmál se Jiří

a vytáhl bez dlouhého hledání z otcovy knihovny příslušnou

příručku. Po krátkém listování našel tabulku. „Podívejme

se!“ mračil se. „Jen 461 metrů za vteřinu, nebyl bych věřil,

že je to tak málo!“ „A je známo, že planeta nebo jakýkoli

hmotný útvar podrží svou atmosféru tehdy, je-li tepelná

rychlost molekul, z nichž se tato atmosféra skládá, rovna

nejvýš pětině únikové rychlosti, to jest pětině rychlosti, při

které těleso překoná přitažlivost útvaru a uniká do vesmí-

ru. Těch 461 metrů je méně než pětina lunární únikové

rychlosti, nemůže nám tedy kyslík z Luny utéci, až jej tam

dáme!“

„Dobrá, ale to je rychlost při nulové teplotě a ta rychlost

roste s teplotou,“ nevzdal se Jiří.

„Jen s její odmocninou,“ vpadl mu rychle do řeči Petr.

Dostál přikývl na souhlas. „Pravda. Podívej se do tabu-

lek, kolik je ta rychlost při sto stupních nad nulou,

a shledáš, že stále ještě nedosahuje jedné čtvrtiny únikové

rychlosti. I kdyby jí dosáhla, pozbyla by Luna poloviny

svého ovzduší teprve za padesát tisíc let a to už by se vypla-

tilo!“

„A proč tedy nemá Luna vzduch jako Země?“ zajímala

se Dostálová. „Podle toho, co říkáš, tam podmínky pro udr-

žení ovzduší jsou!“

„Dnes!“ odvětil Dostál. „Kdysi asi nebyly, v době, kdy

Luna měla možnost kyslík získat. Snad byla její teplota

tehdy tak vysoká, že její nízká přitažlivost nestačila vzduš-

né molekuly udržet. Stoupne-li rychlost tepelného pohybu

molekul na třetinu rychlosti únikové, pak se všechna atmo-

sféra ztratí do vesmíru za několik měsíců. Ostatně Luna

není zcela bez ovzduší. To se vědělo už v polovině dvacáté-

ho století. Francouzský hvězdář P. P. Bourge upozornil už v

roce 1948 na skutečnost, že Luna může čerpat vzduch

z plynového chvostu, který se táhne za Zemí a sahá až za

dráhu měsíční. Ruský badatel V. G. Fesenkov dokázal už

dříve, že tento plynový chvost skutečně vzniká při stálém

úniku molekul z nejhořejších vrstev zemského ovzduší,

a dokonce se projevuje slabým přísvitem na jasné noční

obloze. Jeho krajan J. N. Lipskij potom vypočetl, že hustota

lunárního ovzduší je při povrchu Luny asi jedna desetitisí-

cina hustoty zemského ovzduší při staré hladině moře, a že

tedy vzduch na Luně má tlak asi osm setin milimetru

sloupce rtuti. Jak byl jeho výpočet přesný, dokázala naše

první lunární stanice, která naměřila osm a půl setiny.

„To je ale nesmírně málo, k dýchání to nestačí,“ namítl

Jiří.

„Nestačí,“ souhlasil otec, „ale díky za to málo. Nebýt to-

hoto nesmírně řídkého vzdušného pláště, nikdy bychom se

nebyli mohli na Luně usadit, meteority by nás byly ubily.

Ten řiďounký plášť ovzduší, jaký má Luna, stačí, aby se

meteority třením o jeho částice zahřály natolik, že se pro-

mění většinou v prach dříve než dopadnou na měsíční po-

vrch. Ba zaněcují se dokonce ve stejné výšce nad povrchem

měsíčním jako nad zemským, protože následkem menší

měsíční přitažlivosti ubývá tlaku v jeho ovzduší s výškou

mnohem pomaleji než nad Zemí. Ve výšce devadesáti kilo-

metrů nad povrchem Luny je stejný tlak jako ve stejné výš-

ce nad Zemí, ačkoli těsně při povrchu Luny je tlak vzduchu

desettisíckrát menší než při povrchu zemském.

A v té výšce devadesáti kilometrů už hoří většina meteo-

ritů.“

„Dobrá,“ připustil Jiří, „nemusíme se tedy bát, že nás

ubije nebeské dělostřelectvo, až tam budeme stavět domy.

Ale jak tam budeme dýchat, to věru nevím. Nepočítáš pře-

ce, že by tam lidé trvale mohli žít v dýchacích skafan-

drech?“

„Nepočítám, to je jen prozatímní východisko z nouze

pro první kolonisty,“ odpověděl otec. „jednoduše Luně at-

mosféru vyrobíme!“ Petr spustil vítězný pokřik, ale Jiří se

zatvářil velmi povážlivě.

„To by skutečně šlo a koneckonců máme kyslíku dost

z vysušování oceánů,“ připustil. „Možná že by stačil, ale

jeho doprava na Lunu by byla tak nesmírně nákladná a

pomalá, že věru nevím, kolika desítek let a jaké ohromné

energie by bylo k tomu zapotřebí a jsme-li s to v rámci svě-

tového hospodářství vůbec tolik energie na to obětovat.“

Dostál se usmál.

„Těší mě opravdu, že to rozebíráš všechno tak důklad-

ně,“ řekl.

„Tvoje námitky jsou správné, pokud bychom museli po-

čítat se zdroji, které uvádíš. Za prvé nikde není psáno, že

musíme na Luně vyrobit atmosféru téhož tlaku, v jakém

žijeme na Zemi. Nezapomeň, že většinu tohoto tlaku zem-

ského ovzduší obstarává dusík, jehož k dýchání vůbec není

potřebí. Kyslík sám, jak jej vdechujeme, má tlak jen nece-

lých šestnácti centimetrů rtuťového sloupce, tedy jen jednu

pětinu normálního vzdušného tlaku. Upravíme Luně tako-

vou atmosféru, aby v ní byl jen kyslík s tlakem patnácti

nebo šestnácti centimetrů sloupce rtuti, to úplně postačí.“

„Nebudou mít lidé zdravotní potíže z tak nízkého tla-

ku?“ tázala se Dostálová. „Pamatuji se, že jsem četla, jak

zdolávali ve dvacátém století nejvyšší horu světa Mount

Everest, který měl tehdy nadmořskou výšku 8888 metrů.

Prý velmi trpěli následkem nízkého tlaku vzduchu!“

„To je správné,“ přisvědčil Dostál, „ale proč trpěli? Po-

něvadž chtěli mermomocí vystačit bez dýchacích přístrojů

a rychle se přizpůsobit okolnímu nízkému tlaku vzduchu.

To ovšem nešlo. Hubli, rychle se unavovali, nebyli schopni

větší tělesné námahy a pozbývali chuti k jídlu. U pokusných

zvířat, chovaných ve vzduchu se sníženým tlakem, zjistily

se vážné změny na játrech. Všechny ty potíže však rázem

odstranily kyslíkové dýchací přístroje s uzavřeným okru-

hem. Horolezec z nich dostával nejvýš tolik kyslíku jako při

normálním dýchání v malých výškách a dařilo se mu skvě-

le. Snížený tlak vzduchu, kterým byl obklopen, mu vůbec

nevadil. A konečně, vždyť na nižší tlak vzduchu po snížení

hladiny oceánů si lidstvo také dobře zvyklo. Totéž bude na

Luně. Vystačíme tam s ovzduším z čistého kyslíku, jež bude

mít tlak jen jedné pětiny atmosféry, pětkrát nižší, než nás

obklopuje zde, v této místnosti.“

„Pořád mi však není jasné, jak takové ovzduší vyrobíš.

I při těch snížených požadavcích to bude znamenat bilióny

tun kyslíku a možná víc,“ namítl Jiří.

„Určitě víc, ačkoli je povrch Luny téměř čtrnáctkrát

menší než povrch Země. Ale materiálu obsahujícího kyslík

budeme mít na Luně nadbytek. Její geologické poměry zna-

li přibližně už badatelé dvacátého století, ačkoli odhadovali

jen povahu jejich povrchových hornin podle způsobu, ja-

kým odrážejí světlo. Věděli, že tam jsou vyvřelé horniny,

čediče, tufy, porfyry, žuly a ruly. Ve všech těch horninách

je kysličník křemičitý, a tedy hojnost kyslíku. Stačí uvolnit

z nich kyslík...“

„Klouzalovými rezonátory!“ zvolal vítězně Petr. Nezdr-

žel se a vyprávěl veselý záběr z filmu Vítězný pochod, poří-

zený v laboratoři, kde Klouzal přišel na svůj objev.

„Filmaři si to jistě trochu upravili a přibarvili podle

svého, ačkoli se v podstatě drželi pravdy,“ poznamenal

otec.

„Stejně to byl hezký projev mezinárodní spolupráce vě-

dy, že ocenili prvotní objev českého fyzika a nazvali ten

báječný přístroj podle něho. Mohli jej právě tak dobře po-

jmenovat rezonátor Voroncovův, La Bruyérův, Wilkinso-

nův, Šikitavův a kdovíjak ještě, poněvadž teprve práce

těchto dalších vědců učinila z něho to, čím je dnes, totiž

skvělý prostředek k přetváření hmoty.“

„Dobrá, vzduch budeme tedy mít, ale jak to dopadne

s vodou? Bez té je život na Luně nemyslitelný!“ nechtěl se

stále ještě vzdát Jiří.

„Získáme ji z hornin právě tak jako kyslík. Obsahují

kyselé soli, v kterých je vodík, a máme-li vodík a kyslík, je

příprava vody velmi jednoduchá. K sloučení obou těchto

prvků na vodu stačí obyčejná elektrická jiskra, to dělali

fyzikové už v devatenáctém století. Ostatně nedávno hlásila

naše lunární stanice, že našli na Luně i hojnost nerostů

s krystalickou vodou. Bude snadné vodu z nich uvolnit.

Hlásili dokonce ještě i něco jiného, co vás bude jistě zají-

mat.“ Nedbaje netrpělivosti svých posluchačů, zapálil si

rozvážně novou cigaretu, a teprve když se řádně rozhořela,

začal vyprávět:

„Astronomové, kteří soustavně pozorovali Lunu, zají-

mali se vždy neobyčejně o změny na jejím povrchu. Sku-

tečně také to byla nejnapínavější část lunárního výzkumu.

Náš Měsíc platil dlouho za mrtvé těleso, kde se odpradávna

už nic neděje, a proto každá sebemenší změna na jeho po-

vrchu připoutala mimořádný zájem astronomů.

Její výklad vedl bez výjimky k vášnivým polemikám,

při nichž se pokaždé jedna strana snažila podrýt a z kořene

vyvrátit všechny důvody stran ostatních.

Přesto tu byla zjištěna nepopíratelná fakta. Už v roce

1866 upozornil hvězdář Schmidt, že malý kráter Linné,

který leží ve východní části Mare Serenitatis neboli Moře

jasu, vypadá zcela jinak, než jak jej popsali v roce 1823

Lohrman a Madler. Schmidtovi se jevil v dobrém daleko-

hledu jen jako bělavá skvrna, uprostřed málo prohloubená,

kdežto oni viděli na jeho místě hluboký kráter, vrhající v

šikmých slunečních paprscích na okolí ostré stíny. Schmidt

si to vysvětloval novým výbuchem kráteru. Láva jej z valné

části vyplnila a přelila se přes jeho okraje i do okolí, které

rovněž vyrovnala.

Takových změn bylo na kráterech nebo valech pozoro-

váno více.

V Mare Crisium, Moři zvratů - případné pojmenování,

které dali této části Luny staří astronomové - objevily se

nejen nové krátery, ale i podivné mlžné útvary. Velmi za-

jímavé věci pozoroval slavný astronom W. H. Pickering

v rozlehlém kráteru Eratosthenes, východně od středního

kopce kráteru ležela ohromná bělavá skvrna, která měřila

od severu k jihu asi 24 kilometrů a od východu k západu

13 kilometrů v době, kdy měla největší rozsah. Jakmile za-

čalo do kráteru svítit slunce, začala se skvrna zmenšovat.

Za úplňku, kdy měl kráter Eratosthenes poledne, zmizela

úplně, ale už druhý den se znovu objevila a rostla postupně

do původní velikosti.“

„A jak to všechno vyložili?“ nezdržel se Petr a skočil ot-

ci do řeči.

Dostál se usmál. „Nejprve se to snažili všechno popřít

a tvrdili, že šlo o špatné pozorování. Ovšem v některých

případech, jako byl například objev Pickeringův, tu byl

nepopíratelný důkaz fotografický. Potom obrátili a tvrdili,

že jde prostě o hru světla a stínu, která je zaviněna různou

výškou slunce nad pozorovaným místem.“

„A jaký je správný výklad? Dnešní vědci z lunární sta-

nice už to jistě rozluštili?“ tázal se s napětím Jiří.

„Rozluštil to vlastně už sám Pickering, který tvrdil, že

tu jde o bělavou jinovatku. Je-li kráter ve stínu, klesne tep-

lota uvnitř až na 160 stupňů pod nulou, má-li poledne,

stoupne nad teplotu varu vody. Za nízké teploty se objeví

bělavá jinovatka, za vysoké se vypaří.“

„Takže by na Luně byla voda?“ zatvářil se nedůvěřivě

Jiří.

„Nemusí jít o vodní jinovatku, může to být ztuhlý kys-

ličník uhličitý. Ten vzniká i sopečnou činností, jak to doká-

zal v roce 1958 sovětský astronom Kozyrev pozorováním

kráteru Alphonsu.

Naši vědci z lunární stanice hlásili, že v četných kráte-

rech jsou obě sloučeniny, jak kysličník uhličitý, tak i vodní

pára. Molekuly kysličníku uhličitého jsou těžší než moleku-

ly kyslíku, a nemají tedy nejmenší naději, že by se vymanily

z pout lunární přitažlivosti. Možná že ani nebude potřebí

dodávat Luně příliš mnoho vody. Snad postačí zásoba ledu,

která je v kráterech. Jakmile dostane Luna ovzduší a rota-

ci, začne se voda, dnes trvale zmrzlá ve věčném stínu kráte-

rů, vypařovat jako na zemi, začne pršet, vzniknou životo-

dárné řeky. Postačí jen vhodně upravit jejich koryta...“

„Luna dostane rotaci!“ Petr se nezdržel a vpadl otci

užasle do řeči.

„To se bude točit jednou za čtyřiadvacet hodin kolem

nějaké osy jako naše Země a přestane nám ukazovat pořád

stejnou tvář? Jak by toho bylo možno dosáhnout?“ Stejný

údiv, jaký projevoval Petr, bylo znát i na tváři Jiřího a paní

Dostálové.

„Nejzávažnější námitkou proti mému plánu osídlení

Luny byla právě skutečnost, že se Luna otočí kolem své osy

jen jednou za tu dobu, za kterou oběhne Zemi, to jest za

27 a 1/3 dne,“ začal pomalu vysvětlovat Dostál. „Proto se ve

většině míst lunárního povrchu střídají dlouhotrvající ved-

ra s krutými a stejně dlouhotrvajícími mrazy.

Za těchto poměrů by tu rostliny nemohly existovat

a vyvíjet se a nesporně i lidé by tím trpěli, nehledě ani

k tomu, že by všechnu svou výživu musili dovážet ze Země.

Bude-li mít Luna ovzduší, pominou tyto velké tepelné roz-

díly, poněvadž vzduch, správněji řečeno kyslíkový obal Lu-

ny, stejnoměrně rozvede pohlcené teplo slunečních pa-

prsků. Ale stále bude den dlouhý téměř dva týdny a stejně

dlouhá bude i noc pro každé místo měsíčního povrchu. Není

nejmenší pochyby, že by se po delší době podařilo vypěsto-

vat rostliny, které by byly schopny existovat i za takových

podmínek, ale to by trvalo dlouho a my nemáme čas čekat.

Nezbývá tedy nic jiného než přimět Lunu k tomu, aby se

otáčela kolem své osy rychleji, za 24 hodin jako Země ane-

bo za nějakou jinou rozumnou a přijatelnou dobu. A to

není neřešitelné.“

„Aha, já vím jak!“ vpadl mu Petr vítězně do řeči. „Pou-

žije se principu akce a reakce. Vypálíš na Luně prostě ně-

jaké dělo s ohromným nábojem, jeho hlaveň sebou trhne

zpátky, šťouchne přitom do Luny a ta se roztočí!“

Smích, který následoval, Petra rozladil.

„Počkej, nemusíš se zlobit,“ chlácholil ho otec. „Před-

stava je to správná a před lety by byl tvůj nápad postačil

Juliu Vernovi k fantastickému románu. Ale dáš-li si trochu

práce a spočítáš si, jak veliký náboj bys musil vypálit a ja-

kou rychlostí, aby Luna získala potřebný otáčivý pohyb,

poznáš, že to je mimo dosah techniky třiadvacátého století.

Můj plán je mnohem prostší a obě rady jej přijaly bez ná-

mitek. Zakládá se na skutečnosti, že otáčení těles kolem

volné osy a jejich magnetismus jsou dva jevy spolu neroz-

lučně spojené.

Už v roce 1914 zjistil Barnett, že kolem železného válce,

který se rychle otáčí okolo své osy, vznikne magnetické po-

le. Slavný teoretik fyziky Albert Einstein společně

s de Haasem o rok později provedli opačný pokus. Magne-

tické pole, které vzbudili v nitru cívky, jíž protékal elek-

trický proud, stočilo železnou tyčinku visící na tenkém

vlákně v dutině cívky. V roce 1947 dokázal anglický fyzik

Blackett, že otáčivost Země, Slunce a hvězd je v zákonitém

poměru k síle jejich magnetických polí. Stačí tedy zmagne-

tovat nitro Luny - a že tam jsou zmagnetizovatelné hmoty,

tomu nasvědčuje už přítomnost čediče, i když nepočítáme

s větším množstvím silně magnetických látek, jako jsou

železo, nikl a kobalt - a Luna se sama roztočí.“

„A proč by tam nemohly být tyto kovy ve větším množ-

ství?“ přerušil ho Jiří, zatímco matka kárala Petra, který

tančil kolem stolu a povykoval: „Roztočíme Měsíc!“

„Poněvadž hustota Luny je malá proti hustotě Země.

Jeden krychlový centimetr průměrné lunární hmoty je jen

3,3krát těžší než jeden krychlový centimetr vody, kdežto

průměrná zemská hmota je 5,52krát těžší. Má se dokonce

za to, že Luně vůbec chybí železoniklové jádro, jako má

naše Země. To však nemůže vadit. Jsem přesvědčen, že se

můj plán na roztočení Měsíce, jak tomu říká Petr, jistě po-

daří.“

„To bude nádhera tati, já bych chtěl být při tom!“ pra-

vil toužebně Petr, který zatím už skončil svůj tanec na osla-

vu otcova znamenitého nápadu.

„Mohl by ses zúčastnit s tím svým nerozlučným příte-

lem Janem měsíční brigády,“ podotkla matka s úsměvem.

Jiří se poťouchle usmál: „Máš-li na mysli nějakou bri-

gádu, která by trvala měsíc, pak můžeš mít pravdu, máti,

ačkoli není snadné dostat se na jakoukoli brigádu. S lunár-

ní brigádou to bude ještě horší. Představ si, co tu bude zá-

jemců! To se skutečně vyberou jen nejlepší z nejlepších!

A kolik těch míst vlastně bude? Na Lunu nevede ještě

pravidelná dopravní linka, ubytovací možnosti jsou mizivě

nepatrné a musí být vyhrazeny především kvalifikovaným

pracovníkům, jichž je nezbytně zapotřebí. Pro hochy Pet-

rova věku je věru málo naděje, i když to jsou hoši se zna-

menitým prospěchem.“ Petr zesmutněl. Obvykle nemíval

nouzi o odpověď, ale tentokrát se neozval. Uznával plně

závažnost bratrových vývodů. Mlčky poodešel k oknu

a toužebně se zahleděl na zlatý měsíční srpek, který pomalu

klesal k obzoru. Co by za to dal, kdyby mohl být mezi těmi,

kdo budou pracovat na velkém díle, na Akci L!

Otci se ho zželelo. „Snad bys nevěsil hlavu, Petře!“ řekl

povzbudivě. „Máš naději jako každý jiný hoch ze Světové-

ho svazu republik. Ba máš dokonce větší naději než hoši

jiných národností. Je přece ustáleným zvykem, že krajané

navrhovatele nějakého díla získávají dvojnásobný počet

míst na příslušné brigádě.“ Petrova tvář se rázem rozjasni-

la. Hbitě vytáhl z kapsy skládací logaritmické pravítko

a začal rychle počítat. „Dejme tomu, že bude sto brigádnic-

kých míst. Svět má deset miliard obyvatel, Čechů je pade-

sát miliónů...“ Přemýšlel nahlas a rychle přitom otáčel po-

hyblivým kotoučem pravítka. Hluboce zarmoucen zjistil, že

na Čechy by připadla jen polovina jediného brigádníka.

„Ale to je přece nesmysl, jak to počítáš!“ ozval se Jiří.

„Nemůžeš brát v úvahu všechno obyvatelstvo zeměkoule,

jen hochy a děvčata ve věku od 16 do 18 let. Pak ti vyjde

mnohem příznivější poměr.

A brigádníků bude jistě několik set, budou se střídat.

Najdi si ve statistické ročence, kolik je na světě lidí v uve-

deném věku!“ Petr se pustil znovu do svých výpočtů. Bratr

a rodiče ho pozorovali s tichým úsměvem.

CESTA NA LUNU

Letadlo spělo k cíli rychlostí dvou tisíc kilometrů za ho-

dinu.

V prostorné kabině bylo slyšet jen mírný svist žhoucího

kyslíku, opouštějícího vysokou rychlostí úzké trysky. Chvě-

ní stěn a podlahy bylo téměř neznatelné. U podlouhlého

okna seděli proti sobě v pohodlných měkkých křeslech Petr

a Jan a nestačili se dívat na obrazy, které se pod nimi rych-

le střídaly. Černé moře přeletěli v celé jeho délce - zmenše-

né vysušením o čtvrtinu - za půl hodiny. Kavkaz a íránské

velehory za hodinu. Stonásobně zvětšující malý Petrův

triedr vypátral už na východním obzoru tenounkou stužku

mohutné řeky Indu.

„Za půldruhé hodiny jsme u cíle,“ pravil Petr spokoje-

ně, pokládaje triedr na stolek u okna. „Není to báječné?

V deset jsme vyletěli z Prahy a před třetí přistaneme na

raketovém letišti ve východním Himálaji.

Ale o čem pořád přemýšlíš, Jendo? Ty jsi zábavný spo-

lečník! Mlčíš jako kapr!“

Jan se vytrhl ze svého zadumání. „Myslím právě na to,

co jsi řekl.

Při staneme na hoře Everestu, na raketovém letišti,

v nadmořské výšce, která je dnes přes jedenáct kilometrů.

A bude to spojeno s menší námahou než cesta z Prahy do

Bratislavy, podniknutá v roce 1950, před dvěma sty padesá-

ti lety, přeplněným rychlíkem, kde se lidé tísnili po celých

osm hodin na chodbičce a nesedli si ani na minutu.“ Petr

pokrčil rameny. „Jsi nenapravitelný snílek!“ řekl káravě.

„Na co všechno ty nemyslíš! Nějaký pokrok přece musí být

za těch dvě stě padesát let! Snad bys nechtěl jet do Himála-

je rychlíkem?“ „A když člověk uváží, že třicet let se horo-

lezci snažili zdolat horu Everest, až se to nakonec po ne-

smírných útrapách a ztrátách životů podařilo dvěma

mužům v roce 1953,“ pokračoval Jan ve svých úvahách,

nedbaje přítelova pokárání.

„Novozélanďanu Hillarymu a Nepálci Tenzingovi, čest

jejich úsilí a památce!“ přerušil ho Petr. „Ale to přece není

důvod k tomu, aby ses rmoutil nad tím, že se dnes dostaneš

s veškerým pohodlím z Prahy na Mount Everest za pět ho-

din?“ „Připadá mi to jako znesvěcení, že ta největší meta

horolezců, Everestova hora, byla zbavena nejvyšších vrcho-

lů a proměněna v obyčejné letiště,“ přiznal se Jan.

„Ne právě příliš obyčejné - v letiště pro vesmír,“ opravil

ho Petr.

„Na tom není nic divného, že se startuje z nejvyšších

míst zeměkoule!

Na hoře Everestu je vzduch skoro čtyřikrát řidší než při

mořské hladině. Raketa startuje s mnohem menším odpo-

rem vzduchu, spotřebuje méně pohonných látek při startu,

méně se zahřívá třením o vzduch a tak dále.“

„To všechno vím, ale přesto mě přeměna Mount Everes-

tu mrzí,“ pravil Jan s povzdechem. Díval se na barevnou

fotografii visící na stěně kabiny. Zachycovala majestátní

a tak dlouho nepokořenou horu v celé její původní divoké

kráse příkrých hlubokých strží, sněhem pokrytých morén

a mocných ledovců, připomínajících zmrzlé vodopády. Nic

z toho všeho už nespatřili, když za hodinu sestoupil jejich

letoun z výšky 25 kilometrů, předepsané pro rychlejší

vzdušnou dopravu, do úrovně přistávací plochy. Nebyl tu

ani led, ani sníh, Everestova hora byla srovnána s okolními

vrcholky do jednotné výšky. Vznikla tak horská plošina

přes dvacet kilometrů dlouhá a deset kilometrů široká, na

které se tyčily šedozelené vysoké hangáry rychlých letadel

a vesmírných raket.

Vzduchotěsně uzavřená vrata vstupní haly se před nimi

neslyšně otevřela a stroj vjel zvolna dovnitř. Vrata se za

ním opět uzavřela a samočinný upravovač podnebí obnovil

v hale za několik vteřin normální tlak vzduchu s teplotou

dvaceti stupňů. Teď mohli vystoupit cestující že vzducho-

těsně uzavřené kabiny s umělým podnebím.

Bylo jich rovných sto, devadesát mužů a žen a deset ho-

chů a děvčat ve stáří Petrově a Janově. Rozsadili se do dvou

elektrobusů, které je měly dopravit z letadlového hangáru

do raketového. Obě stavby spojovala chodba dlouhá pat-

náct kilometrů a cesta z jedné do druhé trvala jen deset

minut.

Při krátké jízdě oba hoši mlčeli. Myšlenky každého

z nich se braly jiným směrem. Jan vzpomínal na statečné

horolezce dvacátého století, jak pracně vystupovali v třice-

tistupňovém mrazu na nejvyšší horu světa s těžkým kyslí-

kovým přístrojem na zádech. Technika přetvořila přírodu.

Místo zasněžených vrcholů, ovívaných ledovým vichrem,

jehož zředěný kyslík nestačil lidským plícím, tyčily se tu

mohutné stavby z plastických hmot, vzduchotěsně uzavře-

né, v jejichž nitru dýchali lidé stejný vzduch jako na jaře

v Praze.

Petr přemýšlelo tom, jaká je to báječná věc, že právě oni

dva budou přítomni závěru velikého díla. Od večerní roz-

mluvy, kterou měli doma, když se vrátil od Jana z promítá-

ní filmu Vítězný pochod, uplynul právě rok. Akce L se již

rozvinula a byla nyní v plném proudu.

Víc než tři sta raket bez posádky, řízených ze Země

a z Luny, dopravilo na Lunu potřebné stroje a materiál.

V rozlehlém kráteru Plato, který leží nepříliš daleko od

severního pólu Luny a téměř uprostřed horského pásu na-

zvaného podle zemských Alp, vznikla již celá osada

s několika sty obyvateli. Je většinou ukryta pod zemí v

hloubce deseti až dvaceti metrů, kde je stálá teplota několik

stupňů nad nulou. Úprava umělého podnebí s dvacetistup-

ňovou teplotou vyžaduje mnoho energie, která je na Luně

ještě vzácná. První vrty hlubinných studní byly zahájeny

teprve nedávno, když předběžné sondy dokázaly, že přírůs-

tek teploty s hloubkou je na Luně jen o málo nižší než na

Zemi.

Zájemců o lunární brigádu bylo ovšem mnohonásobně

více než míst. Byli vybráni jen nejschopnější a los rozhodlo

jejich pořadí.

Janovi náhoda přála, měl letět v prvním termínu. Petr

však by byl musil rok čekat. To bylo veliké zklamání. Zna-

menalo to nejen ztratit společnost nejlepšího přítele, ale

i promeškat nejvýznamnější chvíli v osídlování Luny, chví-

li, kdy se Luna roztočí. Petr zaútočil na otce, aby svou

přímluvou dosáhl pořadí v jeho prospěch, avšak otec roz-

hodně odmítl: „Jak bych mohl? Na to ani nemysli! Protek-

cionářství už dávno vyhynulo. Jak by k tomu přišli jiní hoši

a děvčata?“ Nakonec sáhl Petr k svépomoci. Pro první sled

brigády byli v Čechách vylosováni tři hoši a dvě děvčata.

Jediný z nich, Jan bydlil v Praze, ostatní čtyři byli roztrou-

šeni po celé vlasti. Petr je objel jednoho po druhém. Hned

první návštěva v Brně mu vzala skoro všechnu odvahu. Šlo

o dívku, která rozhodně odmítla o něčem takovém jednat.

„Těším se na to už léta, a teď bych měla čekat?“ prohlá-

sila rozhodně.

„Jsi sobecká!“ vytkl jí.

„A co jsi ty?“ smála se. Rozmluva s dalšími brigádníky

hochy, byla sice klidnější, ale stejně bezúspěšná. Do posled-

ní návštěvy se mu ani nechtělo. Bylo to opět děvče, Sloven-

ka z Bratislavy. „Děvčata jsou tvrdá, nemá smysl pokoušet

se o to,“ říkal si v duchu, když se nakonec přece jen rozhodl

do Bratislavy zajet.

„A proč si tolik přeješ jet v prvním sledu, nemůžeš po-

čkat?“ tázala se ho, když jí přednesl dosti mrzutě svou žá-

dost. Tu otázku slyšel už třikrát a pokaždé na ni odpověděl

stejně, že by rád byl přítomen závěru díla, k němuž dal

podnět jeho otec. Mrzelo ho už opakovat stejný důvod po-

čtvrté. Chvilku mlčel a dívka, hezká tmavovláska, klidně

čekala. Její pohled byl zcela přátelský a to snad bylo příči-

nou, že Petrova odpověď dopadla zcela jinak než v přede-

šlých třech případech. „V tom prvním sledu jede můj nej-

lepší přítel...,“ začal rozpačitě, poslušen náhlého vnuknutí.

„A ty bys ho nerad opustil,“ přerušila ho s milým úsmě-

vem. Petr mlčky přikývl. Dívka chvilku uvažovala. „Dobrá,

vyměním si to s tebou,“ a podala mu ruku na dotvrzení sli-

bu.

„Bezvadné děvče, ta Márijka, pošlu jí radiogram

z Luny, hned jak dorazíme,“ vzpomínal na milou Slovenku

cestou do raketového hangáru. Neměl čas dlouho u ní pro-

dlévat v myšlenkách, elektrobus právě dorazil k cíli. Vy-

stoupili a po skupinách vyjeli zdviží do pátého patra, odkud

vedla dlouhá chodba do raketové haly. Prošli dveřmi a sta-

nuli na okružní galerii. Mohutný stříbrný trup rakety se

tyčil před nimi ve středu obrovské kruhové prostory, jejíž

posuvná střecha se klenula vysoko nad hrotem rakety. Hoši

znali dobře lunární rakety z filmů a televize, ale skutečnost

byla přece jen daleko působivější. S obdivem patřili na

ohromné těleso, oslnivě odrážející sluneční paprsky, které

pronikaly do haly, ztlumeny šedozelenou barvou průsvit-

ných stěn. Mohutné vřetenovité těleso směřovalo hrotem

přímo k obloze. Asi v polovině jeho délky čněly z trupu tři

pneumatické pružné vzpěry, jimiž se opíralo o kruhovou

plošinu, která je obklopovala. Raketa byla osmdesát metrů

dlouhá a v největší své šířce dosahovala jí v první třetině

délky, počítáno od hrotu - měřila dvacet metrů. V dolní

zúžené polovině obepínalo trup deset věnců s nastavitelný-

mi tryskami, jiné dva věnce byly v neveliké vzdálenosti od

hrotu. Z ocasu rakety vybíhaly sklopné stabilizační plochy,

kterých se používalo jen při startu ze Země. Hoši neměli

čas dlouho se raketě obdivovat, vedoucí cestujících vyvolá-

val jména a dělil je ve dvě skupiny. První měla startovat

s raketou R-505, kterou si právě obdivně prohlíželi, druhá

odešla protějším vchodem okružní galerie do vedlejší haly.

Tam byla připravena raketa R-506, která měla odletět

o hodinu později. Hoši přešli s ostatními po úzké lávce na

kruhovou plošinu a nízkými neširokými dvířky pronikli do

nitra rakety.

Krátká těsná chodba vedla k výtahu, který se pohyboval

vose rakety. Dopravil je ve skupinách po pěti do kabiny,

umístěné v nejširší části rakety. Hoši znali z plánů do-

podrobna zařízení lunární rakety pro cestující, a proto je

neudivily poměrně malé rozměry kabiny.

Byla nízká, kruhová, s průměrem necelých osm metrů,

bez oken, s umělým osvětlením. Tři řady křesel s připoutá-

vacími popruhy, jakých se kdysi používalo v letadlech, byly

rozestaveny v kruhu jedna těsně vedle druhé. Střed kabiny

zaujímala malá kruhová kabinka, podobná širokému slou-

pu, kuchyňka a příslušenství.

„V letadle to bylo pohodlnější,“ podotkl Petr.

„Snad to těch deset hodin vydržíš, nemyslíš?“ řekl

usměvavý mladý mechanik, také Čech, který měl v novém

sídlišti doplnit technickou posádku. Toto sídliště se budova-

lo několik set kilometrů od jižního pólu, na odvrácené stra-

ně Luny, neviditelné ze Země, v mohutném valovém kráte-

ru, který byl nazván podle slavného teoretika fyziky dvacá-

tého století Einsteina. „Víš vůbec, proč je kabina tak ma-

lá?“ zkoušel Petra, sedaje si na volné křeslo vedle něho.

„Abych nevěděl! Mohl bych ti namalovat celý plán ra-

kety zpaměti,“ chvástal se Petr.

„A se zavázanýma očima!“ smál se mechanik a pověděl

hochům své jméno, a odkud je Michal Žďárský, z Jihlavy?

„Kabina tvoří vrchlík koule, která se bude s námi otá-

čet, aby vzniklo umělé gravitační pole, umělá přitažlivost.

Nad námi je menší kabina, řídicí, kde je radar, rádio a

všechno ostatní,“ odříkával hbitě Petr. „A na stropních ob-

razovkách uvidíme, co je venku,“ ukázal na dvě kruhové

plochy. Měly v průměru metr a svými okraji se dotýkaly.

„Levá je pro ocasní směr rakety, pravá pro hrotový, na levé

uvidíme, co je pod námi, na pravé, co máme před sebou.“

„Popřípadě i po stranách,“ doplňoval mechanik Michal.

„Vidím, že znáš raketu opravdu zpaměti. To už se tě ani

nebudu vyptávat, čím a jak se pohání,“ dodal s úsměvem.

Petr se mu zalíbil na první ráz a uzavřeli mlčky spolu

přátelství, které se brzy osvědčilo ve chvíli pro hochy velmi

osudné. Ačkoli se nevyptával na pohon rakety, točil se ho-

vor po větší část cesty kolem raketového spojení s vesmírem

a kolem osudu prvních průkopníků.

Přestože myšlenka raketového pohonu byla stará, bylo

třeba urazit velmi dlouhou a nebezpečnou cestu od prvních

raket ke kosmickým korábům. Už v roce 1849 ruský vojen-

ský inženýr Tretěskij navrhoval reaktivní pohon letadel

lehčích než vzduch. Jeho krajan Ciolkovskij propočítalo

sedmdesát let později deset typů meziplanetárních raket,

poháněných kapalným kyslíkem. Od něho pochází také

návrh „raketového vlaku“, složené rakety, která by se po-

stupně zbavovala prázdných nádrží od pohonných látek.

Jeho krajanům zůstala také vyhrazena nepominutelná slá-

va, že byli první, kdo dali Zemi umělý Měsíc - Sputník,

první, kdo vyslali do vesmíru raketu s kosmickou rychlostí

- luník, první, jejichž raketa bez posádky dosáhla Luny s

výsostnými znaky Svazu sovětských socialistických repub-

lik a jimž se podařilo ofotografovat neznámou, stále odvrá-

cenou tvář Luny.

Všechny tyto neobyčejné úspěchy byly umožněny nejen

velkými pokroky v konstrukci raket samotných, ale i v kon-

strukci automatických počítacích strojů, které propočetly

předem do nejmenších podrobností dráhu raket a všechny

časové údaje potřebné k odpálení jejich jednotlivých stup-

ňů.

Tyto úspěchy sovětské vědy a techniky šly neobyčejně

rychle za sebou. Sputnik I byl uveden na svou oběžnou

dráhu kolem Země s rychlostí 8 kilometrů za vteřinu 4. říj-

na 1957 a přesně za dva roky již fotografoval Lunik III,

obíhající rychlostí 11,2 km za vteřinu mezi Zemí a Lunou,

neznámou polovinu Luny. Svět žasl nad těmito výsledky

a také nad vysokou váhou sputníků a luníků, činící kolem

půldruhé tuny, které se podařilo Rusům hned zpočátku

dosáhnout.

Američané byli ve vývoji raket velmi pozadu a vysílali

do světového prostoru satelity, jejichž váha dlouho nepře-

sáhla jedno sto kilogramů. Tehdy byl svět ještě rozdělen

a vývoj ves mírových raket v dožívajícím kapitalismu byl

převážně záležitostí vojenskou. Rakety byly tehdy velice

drahé a náklad na vyslání umělého satelitu Země se odha-

doval na tolik, kolik bylo potřebí k vybudování města pro

10 000 obyvatel.

Sovětské sputníky a luníky vzbudily všude nesmírné

nadšení a veliký optimismus. Většina lidí sdílela názor, že

let člověka na Lunu je otázkou několika nejbližších let. Od-

borníci zachovávali však klid a rozumovou střízlivost. Vě-

děli dobře, že nejprve je potřebí vyšetřit, jak bude svědčit

živým tvorům pobyt v satelitech. Dvojí nebezpečí je tu

ohrožovalo, v prvé řadě velké tíhové urychlení na počátku

letu a stejně velké tíhové zpoždění na jeho konci. A tak bylo

provedeno velmi mnoho pokusů s raketami, vystřelovanými

až do výše 500 km a zase se vracejícími zpět na zemský po-

vrch s pomocí padáků. Nesly v sobě různé živočichy, od

much a myšek až po opice.

Výsledky byly uspokojivé, ale teprve Sputnik II s živým

psem Lajkou podal závažnou odpověď na otázku, jaký vliv

má na živý organismus dlouhotrvající stav beztíže. Lajka

snesla let velmi dobře. Při startu, kdy ji velké zrychlení tíže

tisklo k podlaze kabiny, dýchala rychleji a také její tep se

zrychlil. Když potom sputník dosáhl své konečné rychlosti

8 km za vteřinu a dostal se do beztížného stavu, psův dech

se zpomalil, jeho tep se vyrovnal a jeho omezené pohyby -

byl připoután - se děly bez nesnází a zcela rovnoměrně.

O všem tom podávaly samočinné přístroje na rádiových

vlnách zprávu na Zemi, takže badatelé byli dokonale in-

formováni o každém sebemenším Lajčině hnutí a jejím ži-

votním projevu. Pes, který se tolik proslavil v dějinách vý-

voje techniky, snášel let kolem zeměkoule, kterou obletěl

vždy za půldruhé hodiny celou, bez jakýchkoli potíží po

celých pět dní. Potom nadešla neodvratná smrt udušením,

ježto zásoby elektrické energie pečující o obnovování vzdu-

chu v kabině došly.

Tím byl vyřešen jeden velký problém. Bylo jasné, že co

snese pes, snese i člověk. Nikdo však nemohl obětovat člo-

věka, bylo třeba zajistit mu bezpečný návrat na Zemi. Nej-

prve ovšem zase ze Sputníka, ze zemského satelitu, pak se

teprve mohlo pomýšlet na návrat z vesmíru, jehož řešení

bude daleko obtížnější.

Zde zase sovětská věda a technika šly příkladem na-

před. V roce 1960 byl vystřelen mohutný satelit, který ob-

držel od novinářů poněkud přehnaný název „kosmický ko-

ráb“. Byl to spíše jen „ionosférický člun“, kroužil kolem

Země ve výšce 320 km a vážil čtyři a půl tuny.

V něm byla uzavřena vzduchotěsná kabina, která sama

vážila dvě a půl tuny. Obsahovala všechna zařízení potřeb-

ná k tomu, aby člověk v ní mohl pobývat, a zvláštní přístro-

je hlásily opět na Zemi, jak tato zařízení pracují za letu

korábu.

Po čtyři dny obíhal koráb kolem Země a potom byl dán

rádiovým signálem ze Země povel k oddělení kabiny od

korábu. Kabina přesně uposlechla, oddělila se od korábu

a začala se snášet spirálou k Zemi.

Nedospěla až k jejímu povrchu, podle plánu shořela už

vysoko nad ním. Její tření o vzduch vyvinulo vysokou teplo-

tu, která ji vznítila a proměnila v prach a kouř. Všechna

zařízení v kabině pracovala bezvadně a první nejdůležitější

krok v problému návratu rakety k Zemi byl zásluhou so-

větské vědy vyřešeno o rok později, 12. dubna 1961, letí už

člověk v raketě na oběžné dráze kolem Země. Je to Rus

Jurij A. Gagarin. První kosmonaut, první člověk, jenž se

odpoutal od zemské tíže, pronikl několik set kilometrů do

vesmíru a živa zdráv se vrátil podle dráhy předem přesně

vypočtené do kosmodromu v Bajkonuru.

Potom následoval překotný vývoj. Spojené státy ame-

rické se snažily dohonit co nejdříve velký sovětský předstih.

Vedly je k tomu důvody jak prestižní, tak zejména vojen-

ské. Sjednotily svůj roztříštěný letecký průmysl, vytvořily

jednotné středisko pro výzkum vesmíru NASA - a pověřily

hlavním vedením všech projektů zkušeného odborníka. Byl

to německý emigrant Wernher von Braun. Měl za sebou

dlouhou praxi v raketovém výzkumu. V nacistickém Ně-

mecku vedl jako technický ředitel raketové středisko v Pe-

enemunde, na břehu Baltského moře.

V následujících letech vyslaly SSSR a USA do vesmíru

blízkého i vzdálenějšího několik tisíc sond bez posádky. Ty

prozkoumaly okolí Země, Luny, Venuše a Marsu. Mnohé

z nich také měkce přistály na povrchu nebeských těles. Rá-

diové signály přenášely výsledky jejich výzkumu přímo na

Zemi, kde je zachycovala a soustřeďovala zvláštní obří zr-

cadla. Elektronkové přístroje převáděly potom signály na

obrazy a čísla. Lidé se tak dověděli, jak zkoumané místo

vypadá, jakou má teplotu, jaký je tam tlak atmosféry

a z čeho ta atmosféra sestává, jak silné je tam magnetické

pole a kosmické záření. Vědci užasli nad zjištěním, že po-

vrch Marsu se podobá mnohem spíše povrchu Luny než

povrchu zemskému, jak měli dosud za to. Už první sondy,

jež obletěly Mars, vyfotografovaly na jeho povrchu podob-

né krátery, jako má Luna. Jak je to možné, ptali se. Vždyť

Mars má velmi podobné podmínky ke vzniku života jako

Země! Dostává sice od Slunce méně. tepla než Země, ale

rozdíl není tak velký, aby na něm nemohl život existovat.

I jeho přitažlivost je tak velká, že stačí, aby si udržel atmo-

sféru podobnou zemské. Teprve mnohem později, když

první lidé přistáli s raketou na Marsu, dostala věda odpo-

věď na své dotazy. Přímý výzkum Marsu dokázal, že tu

byla kdysi, velmi dávno, bohatá kultura a vysoká osídle-

nost. To všechno však zaniklo v neočekávané katastrofě, jež

zachvátila celou planetu. Podzemní oheň, týž, který kdysi

ohrožoval Zemi, zničil všechen život na Marsu a od základů

změnil jeho povrch i jeho ovzduší. To ovšem v první etapě

kosmického věku, kdy lidé začali teprve nesměle pronikat

do blízkého vesmíru, nikdo netušil:

Američané nelitovali peněz ani práce, aby první stanuli

na Luně.

Vypracovali rozsáhlý program nazvaný Apollo a roz-

počtený na 20 letů do vesmíru. Měli úspěch už při 11. letu.

Dne 21. července 1969 stanuli první pozemšťané na naší

družici. Byli to Neil Armstrong a Edwin Aldrin. Projekt

Apollo pohltil miliardy dolarů a v dobách jeho největšího

rozpětí na něm pracovalo v USA na 400 000 osob.

Od okamžiku, kdy sovětští vědci vyslali do vesmíru

první družici bez posádky, až do přistání lidí na Luně neu-

plynulo ani celých 12 let!

Teď zavládl na Zemi nespoutaný optimismus. Lidé za-

čali snít o raketách pohodlných jako tryskové letadlo, jež

v nejbližší době nahradí těsné kabiny, v nichž má kosmo-

naut daleko méně pohodlí než králík ve své kleci. V USA se

už nadšenci předpláceli k cestám na Lunu, aby měli před-

nostní pořadí. Nechyběli ani lidé, kteří se zajímali o nákup

pozemků na Luně. K vyplnění těchto snů bylo však ještě

daleko.

Teprve když lidé přešli na jaderný pohon raket, podaři-

lo se od základů změnit konstrukci celé rakety a učinit z ní

místo pohodlného pobytu.

Tím však problém dobývání vzdáleného vesmíru zdale-

ka ještě nebyl vyřešen. Dvojí nebezpečí číhalo ve světovém

prostoru na posádku rakety. Byly to meteority a elektrické

záření, jež Slunce chrlí při výbuchu své žhavé hmoty v mo-

hutných proudech daleko do vesmíru. Z meteoritů měli

vědci strach ještě dřív, než vyslali své první sondy bez po-

sádky do prostoru. Pak se ukázalo, že poměrně malé sondy

i první kabiny s kosmonauty se setkají jen velmi zřídka

s meteority, jež by byly s to prorazit jejich stěnu. Zavládl

optimismus, který se však zase pomalu ztrácel, jakmile

kosmické lodi dosáhly velkých rozměrů. Potom se pravdě-

podobnost srážky s meteoritem neobyčejně zvýšila a poku-

sy dokázaly, že meteorit s průměrem 1 cm, jenž je s to do-

sáhnout rychlosti 40 km za vteřinu, dokáže prorazit hliní-

kovou desku 12 cm silnou! Jak před nimi chránit kosmic-

kou loď? Nebylo přece možné obklopit ji pancéřem tak

silným, jak jej mívaly kdysi válečné lodi! Znamenalo by to

neúměrně vysoké dodatečné zatížení na úkor její užitečné

váhy. Takové, jaké nebyla s to unést. Objev české chemičky

Vlasty Červenkové znamenal vyřešení problému. Ukázal,

že pružný a velmi lehký obal rakety, zhotovený z neo-

byčejně tenkých křemenných vláken, je s to odolat

i meteoritům o průměru několika centimetrů. Mladá bada-

telka obdržela za svoji práci výroční cenu Světové vědecké

a technické rady.

Jeden problém byl zdolán, druhý však ještě čekal na své

řešení.

Jak čelit neočekávaným záplavám elektrického záření

slunečních výbuchů? I tu nebylo možno použít náležitě těž-

kých pancéřů rakety ze stejných důvodů jako u meteoritů.

A kdyby se nakrásně podařilo ochránit těžkým pláštěm

raketu co se skafandry? Kosmonaut by neunesl pancéř ně-

kolik set kilo těžký, i kdyby se pohyboval v prostředí

s menší tíží, než je na Zemi!

A každá vyšší dávka záření znamenala neodvratnou

smrt za několik dní nebo týdnů. Takovou smrt ze záření,

jaké podlehly tisíce obyvatel japonských měst, Hirošimy

a Nagasaki, když na ně Američané svrhli v 2. světové válce

atomové pumy.

Astrofyzikové hledali nejprve metody, jež by jim po-

mohly předpovědět dopředu sluneční výbuchy. Kdy nasta-

nou a jak silné bude asi elektrické záření, jež vrhnou do

vesmíru. Tento výzkum trval řadu let, měl však nakonec

úspěch. Podařilo se na několik týdnů dopředu určit oka-

mžik výbuchu a intenzitu elektrického záření - elektronů a

protonů, jež ho bude doprovázet. Podle předpovědi byl po-

tom plánován „jízdní řád“ raket s posádkou. To stačilo

ovšem jen pro tak blízký cíl, jako je Luna. Už při cestě na

Mars, kde se raketa pohybovala ve vesmíru po několik týd-

nů, nastávaly potíže. Tu přišli na pomoc biologové a bio-

chemici. Už dvacáté století znalo léky, jež pomáhaly zvyšo-

vat odolnost organismu proti ionizujícímu zářenÍ.

Měly vesměs jednu vadu - člověk je musel požít dřív,

než byl ozářen! Šlo o to, zvýšit jejich účinnost a najít takové

léky, které by účinkovaly i po ozáření. Kosmonaut se mohl

dostat do situace, kde ho ohrozí nenadále záření z jiného

zdroje, než je sluneční výbuch, předem předpověděný. Po-

čítač elektrických paprsků, jenž se stal nezbytnou součástí

každého skafandru, zaznamená dávku záření, kterou obdr-

žel. Vhodný lék, požitý dodatečně, musí napravit všechny

škody, způsobené zářením v jeho těle. Vyřešení tohoto pro-

blému trvalo nejdéle. Ještě první pionýři letů na Mars žád-

ný takový prostředek neznali. Nakonec se podařilo najít po

dlouhé a úmorné práci mnoha vědeckých týmů vhodné

chemické látky. Působily, i když byly podány několik dní

po ozáření a i když dávka záření, kterou člověk obdržel,

byla desetkrát vyšší než dávka smrtelná.

Pro kolonizaci těles ve vesmíru odtud vyplynul důležitý

závěr. Nestačí opatřit těleso jen dýchatelnou atmosférou, na

jakou je člověk zvyklý na Zemi. Musí obdržet také ochranu

proti elektrickému záření z vesmíru. V prvé řadě ochranu

proti elektronům a protonům, metaným slunečními vý-

buchy do světového prostoru. Je jen jedna účinná ochrana:

magnetické pole, takové, jaké obklopuje Zemi. To odvrátí

elektrické paprsky zpět do vesmíru. Nedopustí, aby do-

padly na povrch planety a ničily tam život. Země má takové

magnetické pole od dob svého vzniku. Kdyby je neměla,

život by se na ní nemohl vyvinout. Jiná nebeská tělesa jsou

na tom hůře. Už výzkumy, provedené kosmickými sondami

bez posádek, ukázaly, že Marsovo magnetické pole je slabé

a že ještě mnohem slabší je to, jež obklopuje Lunu.

Nebylo možno tato tělesa osídlit, dokud člověk jejich

magnetická pole nezesílil na přiměřenou hodnotu. Pro Lu-

nu to mělo ještě další veliký význam. Teprve magnetické

pole ji mohlo přimět k rotaci kolem její osy, „roztočit Měsí-

ček“, jak prohlásil nadšeně Petr, když se dověděl od otce

o Akci L.

„Je šestnáct hodin nula nula minut. Pozor, startujeme!

Zapněte ochranné pásy!“ ozval se v kabině R-505 hlas re-

produktoru.

„To je raketový průvodčí, sedí v pilotské kabině,“ po-

znamenal Michal, který se účastnil už dvou letů na Lunu.

„Ale ty pásy nebudeme vlastně dlouho potřebovat.“

„Proč ne?“ zajímal se Petr. „Protože tíhové pole se ještě

dlouho nebude měnit. Používá se jich při zmenšené tíži, aby

někdo náhodou nevyskočil ze sedadla a nevlítl hlavou do

stropu,“ vysvětloval Michal.

Hoši ani nezpozorovali, že R-505 opustila svůj velehor-

ský hangár, vznáší se nad Himálajem a vzdaluje se ustavič-

ně od Země. Náhlé vzplanutí obrazovek je na to upozornilo.

Na levé viděli temné horské hřbety s nepatrnou, stále se

zmenšující stavbou hangárů na Mount Everestu. Na pravé

obrazovce se objevilo bezmračné, sytě modré nebe se slun-

cem, spějícím k západu. Barvy na obou obrazovkách se

postupně měnily. Na levé přibylo zelených ploch luk a žluté

barvy pouští, jak se obzor pod raketou postupně rozšiřoval

a zabíral do obrazu stále vzdálenější a vzdálenější zemské

oblasti. Modrá barva pravé obrazovky temněla a slunce

dostávalo určitější ohraničení, nevymizelo z ní ani tehdy,

když řidnoucí vzduch propustil světlo hvězd a na sametově

temnícím se pozadí vyskočily stříbrné body.

„To je krásné,“ obdivoval se Jan.

„Pohled na oblohu je na Luně ještě hezčí!“ ujišťoval ho

Michal.

Dříve ještě, než obraz Země, vyplňující stále celou levou

obrazovku, nabyl podivné miskovité podoby a poslední

podrobnost velehorského letiště z něho zmizela, zaujala

Petrovu pozornost oslnivě bílá tečka velikosti špendlíkové

hlavičky, zářící v místě, kde byla nejvyšší hora světa.

„To je radarový maják na Mount Everestu, bude řídit

náš let po většinu cesty R-505,“ vysvětloval Michal. „Není

jediný, protože poměrně rychlý otáčivý pohyb Země jej

zanese pod obzor, dříve než skončí jeho úloha pro nás. Po-

dobné majáky jsou ještě v Alpách, na hoře svatého Eliáše

na Aljašce a v Kordillerách v Jižní Americe.“ Neobvyklý

pocit prázdnoty v žaludku upozornil Petra na zuřivý hlad,

který se ho zmocnil. Jeho druhové souhlasili, že by byl čas

něco pojíst, a Michal prohlásil, že je to obvyklý pocit cestu-

jících ve vysoké stratosféře. Sotva skončili tuto výměnu

názorů, otevřely se dveře střední kabiny a z nich vyšla

usměvavá stevardka s ohromným podnosem.

„To si dám líbit!“ pravil pochvalně Petr, když stavěl na

opěradla svého sedadla podnos z temně zelené plastické

hmoty, stál na něm šálek horké polévky s vejcem, chutně

vonící, a vedle něho ležely obložené chlebíčky a tabulky

mléčné čokolády. Hoši jedli s hladem, jemuž se sami podivi-

li při vzpomínce na nedávný bohatý oběd, který měli v le-

tadle.

„Tady nahoře chutná!“ smál se Michal, když za malou

chvilku vraceli prázdný podnos stevardce. „Ostatně nám

dali jídlo právě včas, brzy budeme měnit polohu.“ Došlo

k tomu, sotva domluvil, a dříve ještě než hoši měli čas otá-

zat se ho, co tím míní. Náhlý pohyb kabiny zvrátil Jana

k stěně a Petr se naklonil stejným směrem. Michal vyrov-

nával polohu jako motocyklista v zatáčce, vykláněje se na

opačnou stranu. Na okamžik ucítili hoši, jak se nadzvedá-

vají na sedadle a napínají zabezpečovací pás, který měli

natažený nad klínem od jednoho opěradla k druhému, ale

tento pohyb rychle pominul.

Sklesli zpět na sedadlo a podivná síla je začala k němu

tlačit. „Změnili jsme polohu,“ vysvětloval Michal. „Navigá-

tor přesunul těžiště na opačnou stranu. Naklonil kouli, na

které je namontována naše a pilotní kabina, ve směru letu

tak, že nyní směřujeme hlavou k Luně a zády k Zemi.“

„Takže vlastně ležíme na zádech, správněji řečeno - se-

díme na zádech,“ smál se Petr. „Ale od toho přece není ten

pocit tíže, který nás tlačí k sedadlu?“

„Není!“ souhlasil Michal. „Ten je od postupného urych-

lování, které nyní dostáváme daleko prudčeji než po startu.

Je to stejný pocit, jaký máte ve zdviži, když se začne pohy-

bovat směrem vzhůru. Překročili jsme už výšku pěti set

kilometrů. Jakmile se dostaneme 1000 kilometrů od Země,

vyskočí číslice na levé obrazovce a tak bude hlášeno kaž-

dých nových tisíc kilometrů.“ První tisícovka naskočila br-

zy a další následovaly v přestávkách, které se postupně krá-

tily.

Pocit tíže, tlačící tělo k sedadlu, neustával, ale hoši si na

něj záhy zvykli. Pohled na obrazovky je plně zaujal. Na levé

se počala rýsovat veliká plastická mapa celé zemské polo-

koule a všichni tři se předstihovali v určování jednotlivých

míst. Pravá obrazovka byla nyní sytě černá, zářivý sluneční

kotouč, ostře ohraničený, posunul se až k jejímu kraji a

hvězdy svítily stále jasněji.

„Slunce nám brzy z téhle obrazovky zmizí nadobro a už

je nespatříme, protože zrušíme vliv zemské rotace na rake-

tu. Poletíme přímo k Luně, která se brzy objeví na obra-

zovce,“ upozorňoval Michal.

Hoši určovali jednotlivá souhvězdí a okamžik se přeli

o nejjasnější hvězdu, která svítila nedaleko slunečního kru-

hu. „To je přece Merkur nebo Venuše,“ mínil Petr.

„Spíše Venuše. Merkura asi zakrývá Slunce, jinak by-

chom musili vidět obě planety pohromadě,“ rozhodl Mi-

chal.

Let trval již více než hodinu a číslice na obrazovce hlási-

la, že jsou 12000 kilometrů od zemského povrchu. Se Zemí

se zatím stala podivuhodná změna. Její obraz nabyl tvaru

půlměsíce s neurčitými šedomodrými okraji. Pevniny na

něm vystupovaly jasněji žlutošedou barvou, čapka polární-

ho ledu svítila ostře bíle, moře ztemněla do šedomodra. Na

druhé obrazovce se objevila Luna v první čtvrti jako drob-

ný zlatý půlkruh, postavený obráceně než mnohem větší

půlkruh zemský. Pouhým okem bylo na něm vidět každou

podrobnost. „Tu je máme, Mare Imbrium, Moře dešťů,

kde vůbec neprší, Alpy a kráter Plato, kam letíme,“ pravil

spokojeně Petr, který znal měsíční mapu zpaměti. U horní-

ho kraje půlměsíce, nedaleko čáry dělící světlo od stínu,

zřetelně se rýsovala temná oválná skvrna Moře dešťů,

ohraničená nahoře světlejším obloukem rozptýlených hor-

ských vrchů Alp. V jeho středu se černal malý bod, valový

kráter Plato. Dívali se na něj právě všichni tři, když náhle

obrazovka ztemněla. Trvalo to necelou vteřinu a potom se

na ní objevil opět původní obraz Luny a souhvězdí s plane-

tami.

„Nějaká porucha,“ soudil Petr.

„Vůbec ne,“ odvětil Michal s úsměvem. „To nám šel

přes cestu druhý zemský průvodce, Luna číslo dvě.“

„Pravda, jak jsem na to mohl zapomenout,“ divil se Pe-

tr. „Vždyť jsem na ni myslel, hned jak se obrazovky rozsví-

tily. Ze Země ji není vůbec vidět, má jen padesát metrů

v průměru.“

„Chtěli na ní kdysi založit mezistanici pro planetární le-

ty, je v docela dobré vzdálenosti 16 000 kilometrů od Země,

ale je příliš malá,“ podotkl Michal.

„Je zajímavé, že ji hledali už astronomové dvacátého

století,“ ozval se Jan. „Znamenitý americký astronom Pic-

kering se o to pokoušel už počátkem toho století, ze svých

výpočtů soudil, že by tu měla být taková druhá družice

Země. Padesát let později se o to snažil Tombough, který

objevil planetu Pluta, ale také neměl úspěch.“

„Ani my nemůžeme hovořit o nějakém velkém úspě-

chu,“ řekl Petr.

„Narazili jsme na ni tak říkajíc nosem, několik pokus-

ných raket se na ní rozbilo, jak aspoň se zdá podle času,

kdy vyhasly jejich signály.

Později se s ní naneštěstí srazilo i R-15 s posádkou desíti

mužů a roztříštila se patrně na kusy. To bylo před dočas-

ným zastavením letů na Lunu. Dnes známe dráhu Luny

číslo dvě do podrobností a dovedeme se jí vyhnout.“

„Pozor, zkontrolujte pásy, zda jsou dobře zapjaty!“

ozval se hlas z reproduktoru.

„K čemu to?“ tázali se hoši Michala.

„Přestaneme urychlovat, protože už dosáhneme přede-

psané cestovní rychlosti patnáct kilometrů za vteřinu. Tím

okamžikem by pro nás zmizelo tíhové pole,“ vysvětloval

Michal.

„To by bylo báječné, mohli bychom poletovat po kabi-

ně,“ liboval si Petr.

„Tak moc báječné by to nebylo,“ soudil Michal.

„Za chvilku by nás bylo všech padesát v jednom chumlu

a nikdo by nevěděl, kde má hlavu a kde nohy. Tíže je ná-

ramně užitečná věc. A aby k tomu zmatku nedošlo, zavede

pilot umělou tíži odstředivým zrychlením.

Kabina se bude s námi otáčet, zpočátku rychle, jednou

za šest vteřin, abychom měli stejné tíhové zrychlení, na jaké

jsme zvyklí na Zemi, potom čím dále tím pomaleji, až na-

konec bude jedna otočka trvat sedmatřicet vteřin. To je

proto, abychom si postupně zvykli na tíhové zrychlení na

Luně. Je tam asi šestkrát menší než na Zemi.“ Okamžik,

kdy urychlování skončilo, splynul tak přesně s počátkem

otáčení kabiny, že pocit neobyčejné lehkosti netrval ani

vteřinu.

„Teď je mi zase docela dobře u žaludku,“ přiznal pocti-

vě Petr. „Měl jsem ho přece jen těžký po celou tu půlhodi-

nu, co trvalo stálé urychlování.“

Michal s úsměvem řekl: „Připrav se na to znovu, až za-

čneme přibrzďovat během přistávání. Bude to trvat stejně

dlouho a je to zrovna tak nepříjemné jako urychlování.

Ostatně raketová nemoc postihuje hodně lidí a mnoho si

nezadá s mořskou nemocí. Divím se, že v téhle raketě nebyl

žádný vážnější případ.“ Petr se zasmál. „Vybraní lidé, Mi-

chale,“ pravil. „Veteráni jako ty, nebo nadšení brigádníci

jako já a Jenda.“ Chvíli ještě hovořili, ale potom hochy

přemohl pocit neodolatelné ospalosti. Usnuli uprostřed řeči.

Michal je chvíli s úsměvem pozoroval, ale potom se pohodl-

ně natáhl ve svém křesle a usnul také.

Tíživý pocit v žaludku probudil Petra o hezkých pár

hodin později. „Co se děje?“ ptal se ospale.

Protřel si oči a podíval se na své druhy. Oba klidně spa-

li. „Aha, brzdíme, přistáváme,“ rozpomenul se Petr na to,

co říkal Michal.

Pohlédl na obrazovku a užasl. Zemský půlměsíc se

scvrkl. na průměr sotva čtyřikrát větší, než je průměr Luny

v první čtvrti, pozorované ze Země. Obklopovala jej zářivá

souhvězdí. Celou druhou obrazovku vyplňovala šedožlutá

lunární krajina, jak ji Petr znal z fotografií.

Nesouvislý, rozeklaný, dosti nízký val obklopoval

v kruhu krajinu divoce rozbrázděnou a rozrytou četnými

krátery, z které tu a tam čněly kuželovité kopce.

Jedno místo upoutalo svou pravidelností pozornost. By-

la to širá okrouhlá rovná plocha, která měla nejméně dva-

cet kilometrů v průměru. Rozkládala se nedaleko malého

okrouhlého kráteru a brzy na ní rozeznal temné tečky, pra-

videlně rozseté. Zvětšovaly se vůčihledě a měnily se

v drobné obrazy raket, spočívajících na startovacích ploši-

nách. Neměl čas dlouho si je prohlížet. Mlha zastřela náhle

celý obraz, potom pocítil prudký náraz, takže by byl jistě

vylétl ze sedadla, nebýt zabezpečovacího pásu. Náraz se

opakoval, ale byl již ztlumen. Potom raketa nehybně spoči-

nula na přistávací plošině.

„R-505 právě dorazila k cíli, račte vstávat!“ pravil Petr

vesele k oběma druhům, kteří nárazy procitli a udiveně se

rozhlíželi.

KRÁTER MARCONI

První týden svého lunárního pobytu strávili Petr a Jan

v osadě kráteru Plato. Seznamovali se s lunární krajinou

a se způsobem života v novém prostředí. Byl hodně odlišný

od toho, na nějž byli zvyklí.

Malá tíže a nedostatek vzduchu byly dva základní čini-

tele určující způsob života na Luně. Ačkoli hoši hned

v prvních dnech absolvovali zvláštní tělocvičné hodiny

s výcvikem zpomaleného pohybu, prováděli každou chvíli

neočekávané skoky a kotrmelce, jakmile na okamžik zapo-

mněli, že žijí v prostředí, kde pozemský kilogram váží nece-

lých osmnáct dekagramů. Poněvadž místnosti i chodby

podzemního města byly nízké, utržili mnoho boulí na hlavě,

přestože stále nosili čepice s měkkou gumovou výplní.

Rozvážnější a pomalejší Jan byl na tom o něco lépe než

prudký Petr, ale ani on se nevyhnul nepříjemnému vlivu

malé tíže. „To je všechno moc hezké, že si má člověk usta-

vičně dávat pozor, ale až se to nejkrásněji naučíme, zakrně-

jí nám svaly, a až se vrátíme na Zemi, budeme se ploužit

jako želvy,“ stěžoval si Petr.

„Tak zlé to nebude,“ smál se Jan. „Až se vrátíme, bu-

deme zase první týden cvičit pohyby na Zemi, jako to dělají

jiní lidé, kteří se vrátili z Luny. A aby svaly nezakrněly, na

to je jednoduchý prostředek: cvič denně ruce i nohy s pruž-

nými spirálami, zařízení tu na to je!“ Volně se mohli pohy-

bovat jen uvnitř podzemního města. Bylo vzduchotěsně

uzavřeno a stroje v něm udržovaly kyslíkovou atmosféru

stejného tlaku, jaký je na Zemi, a se stálou teplotou osm-

nácti stupňů. Jakmile chtěli vyjít ven, musili si obléci ska-

fandr anebo použít zvláštního vozidla, pro něž se ujal název

lunobus. Volný pohyb venku byl omezen jen na několik

hodin. Na delší dobu jednak nestačily zásoby energie, upra-

vující teplotu uvnitř lehkého skafandru z plastické hmoty, a

zásoba kyslíku, jednak - a to byla hlavní příčina - při del-

ším pobytu v beztlakovém prostředí dostavovala se těžká

únava, končící většinou mdlobami. Zotavení z tohoto stavu

vyžadovalo pak nejméně čtyřiadvacet hodin naprostého

klidu na lůžku.

V první den pobytu na Luně byla vycházka pro nové

příchozí omezena na jedinou hodinu. Všichni po ní velmi

toužili, a když se před nimi otevřela vzduchotěsná vrata

přechodové komory, kde si oblékli skafandry, pozdravili

tento okamžik radostnými výkřiky. Poněvadž tu bylo pade-

sát osob, z nichž každá měla v kukle skafandru laryngofon

na dorozumívání s ostatními, způsobil tento dobře míněný

projev radosti ohlušující hřmot, při němž každému zalehly

uši.

„Mluvte jen tiše a pohybujte se opatrně a pomalu! Držte

se za mnou!“ ozvalo se napomenutí vedoucího. Podpírajíce

se o ocelové hole s ostrými hroty, vystoupili bez námahy po

vysokém schodišti, vytesaném do příkrých stěn kráteru H,

v němž bylo podzemní město. Jejich oděv s dýchacím pří-

strojem a s upravovatelem teploty vážil sice padesát pozem-

ských kilogramů, ale to bylo na Luně jen malé zatížení. Po

upravené rovné a široké cestě, mírně klesající, sestoupili

z okraje kráteru H do širokého prostoru valového kráteru

Plato. Po několika minutách chůze se zastavili a rozhlíželi

se kolem sebe.

V prvé chvíli je plně zaujal pohled na oblohu. Byla tem-

ně černá, posetá hvězdami, které se družily do známých

skupin souhvězdí. Nepříliš vysoko nad jihovýchodním ob-

zorem se vznášel žhavý sluneční kotouč, ostře ohraničený,

a nedaleko něho, posunuta blíže k obzoru, svítila matně

několikrát větší Země. Byla v poslední čtvrti, ale přesto

mohli slabě vidět i tu část jejího povrchu, která neležela

v přímých paprscích slunečních.

Petr stál těsně vedle Jana. Šťouchl do něho loktem

a ukázal na bledou Zemi. „Řekl bys, že jsme tam ještě vče-

ra touhle dobou byli?“ zašeptal.

„Ba neřekl,“ odpověděl tiše Jenda. „Je ti také takové

horko?“ Sluneční paprsky sice zasahovaly jen šikmo dno

kráteru, ale přesto již stačily nepříjemně vyhřát bělošedý

kámen, který je tak vydatně odrážel na všechny strany, že

bylo nutno chránit zrak šedými brýlemi.

„Je, ale to je snadná pomoc, uprav si teplotu na rozdě-

lovači,“ radil Petr. Na levé ruce měli na náramku malý pří-

stroj tvaru hodinek, který řídil úpravu teploty elektrickým

proudem. Jiným přístrojkem podobného tvaru, umístěným

na ruce nad ním, bylo možno řídit výdej kyslíku. Jan poši-

nul ručičku upravovatele teploty směrem k nižšímu číslu

a obtížný pocit horka záhy zmizel. Rozhlížel se kolem sebe

a velmi se podivil, že okolí nijak nepřipomíná kráter Plato

z jeho představ. Viděl kamenné brázdy jednu vedle druhé,

ojedinělé kopce kuželovitého tvaru a mírně se zvedající

vnější svahy několika menších kráterů podobných rozmě-

rů, jako měl kráter H, v němž bylo vybudováno podzemní

město. Po souvislém kruhovém valu, obklopujícím kráter

Plato, nebylo ani stopy. Jen osamělé šedobílé kopce, zbráz-

děné četnými stržemi a rýhami, připomínající holé vápen-

cové skály Slovinského krasu, uzavíraly obzor na východě

a na západě, na obou ostatních světových stranách se táhly

rovnoběžné nevysoké kamenné hřebínky brázd až k černé

obloze. Jediným přerušením tohoto jednotvárného obrazu

byla několik kilometrů vzdálená plocha, upravená pro start

raket. Montážní haly, vypadající na tuto vzdálenost jako

domečky z dětské hry, obklopovaly je velikým půlkruhem.

Jako by vytušil Janův údiv, zahájil vedoucí skupiny svůj

výklad popisem valového kráteru Plato. Řekl, že tento krá-

ter má sice průměr 98 kilometrů, ale že jeho val jen ojedi-

něle dosahuje výšky 2260 metrů, jinak je všude nižší

a v průměru nepřevyšuje 1000 metrů. Ani na Zemi, kde

člověk přehlédne dvakrát větší obzor než na Luně, poně-

vadž povrch Země je méně zakřiven, nemohli by spatřit

Platonův okrajový val z místa, kde nyní jsou. Kopce, které

je vidět na východním a západním obzoru, patří k Alpám,

jež ohraničují Moře dešťů na jeho severní straně. Jak je

patrno, mají lunární Alpy zcela jiný tvar než pozemské. Na

Zemi jsou to opravdové horské řetězy s dlouhými hřebeny,

zde na Luně jen řada víceméně nesouvislých hor. Jsou nižší

než pozemské Alpy, jejichž nejvyšší vrchol Mont Blanc měl

před snížením hladiny oceánů nadmořskou výšku 4810 me-

trů, kdežto nejvyšší štít lunárních Alp strmí nad střední

úroveň dna Moře dešťů jen do výše 4200 metrů. Uvážíme-li

však, že průměr Luny je jen 3476 kilometrů, tedy víc než

třikrát menší než průměr Země, který měří 12 748 kilomet-

rů, vidíme, že lunární vrcholy jsou poměrně třikrát vyšší

než hory pozemské.

Příčiny jsou dvě. Jednak tu působily mohutnější vnitřní

síly sopečné a tektonické než na Zemi, jednak tu není ruši-

vý vliv vody a větrů, které se snaží na Zemi srovnat vrcholy

s údolími. Veliké vnitřní síly tvárlivé lunární hmoty

s povrchem dosud neustáleným vrhly kdysi, před mnoha

milióny let, celé pohoří Alp o osmdesát kilometrů dále na

severozápad. Přitom se od nich odtrhly ojedinělé vrcholy,

které zůstaly v Moři dešťů i potom, když mocné podzemní

síly pozvedly tvárlivé dno „moře“ a přelily je přes osamo-

cené hory.

Horniny na povrchu Luny jsou sopečného původu.

Zvláštní žlutočervená až skořicově hnědá barva dna růz-

ných „moří“ - která ostatně nikdy moři nebyla a získala

toto jméno od prvních astronomů, protože pozorovali Lunu

nedokonalými dalekohledy, pochází od zvláštního druhu

čediče. Ale na Luně nejsou jen horniny vyvřelé, přetavené

v jejím vnitřním ohni, byla tu zjištěna i celá pásma hornin

usazených, jako je vápenec. Jejich původ nebyl dosud

uspokojivě objasněn. Tato pásma tvoří známé světelné pru-

hy, táhnoucí se paprskovitě od různých kráterů, jako je

například kráter Tycho na jižní polokouli, a jsou hlavním

zdrojem pro výrobu vody. Našly se tu mnohé nerosty, na-

příklad síra nebo zelená skalice. Ta tvoří celé pole právě

v kráteru Plato a kdysi zavinila četné spory mezi astrono-

my.

„Je tu také penitin?“ tázal se Petr.

„Je,“ přisvědčil vedoucí. „Navrtali jsme ho v hloubce

dvaceti kilometrů jak zde, v kráteru Plato, tak i na druhé

straně Luny, v kráteru Einstein.“

„A je Luna opravdu mrtvé těleso, jak se říkalo?“ dota-

zoval se jeden ze starších účastníků.

„Není a naprosto být nemůže, vždyť má své vnitřní tep-

lo stejně jako Země. Podobně jako na Zemi je i tady pod-

zemní teplo radioaktivního původu. Je tu tedy možnost roz-

tavit horniny v nevelikých hloubkách pod lunárním po-

vrchem a vytvořit lávu. A láva si najde někudy cestu ven.

Přišli jsme na stopy nedávné sopečné činnosti.

Luna zdaleka není mrtvým tělesem, i když má málo

vzduchu a téměř žádnou vodu.“ „Dobrá, ale tvrdí se, že

zdejší krátery vznikly účinkem dopadu obrovských meteo-

ritů. Na Zemi také máme podobné meteorické krátery, ač-

koli jich je méně. V Arizoně je jeden, v Kanadě ještě větší,“

ozval se předchozí tazatel.

„Částečně se tu jistě meteority při tvorbě kráterů uplat-

nily, ale většina jich je vnitřního sopečného původu, o tom

dnes není sporu,“ pravil vedoucí. „Ještě po návratu prvních

kosmonautů z Luny v roce 1969 sváděli učenci o tuto otáz-

ku vášnivé debaty, přestože už měli v rukou vzorky měsíč-

ních hornin.“ Zakončil tím svůj stručný výklad a vedl je

potom na krátkou procházku, při které se učili chodit po

rozbrázděném lunárním povrchu. Šlo to velmi těžce a ve-

doucí stále nabádal k pomalému tempu a k veliké opatrnos-

ti. Třebaže měli podrážky z pružné, pilníkově rýhované

oceli, smekaly se na hladkém kameni nohy a chodec si mu-

sil pomáhat holí, aby neupadl. Na jiných místech se zase

hluboce bořili do měsíčního prachu. Lidé nezvyklí malé tíži

často zapomněli, že nejsou na Zemi, a místo kroku učinili

veliký skok, který je zaneslo hodně dále, než zamýšleli, a na

nečekaná místa. Nechyběly ani pády, ale naštěstí se vesměs

obešly bez následků.

Petr byl mezi těmi, kteří nejčastěji pozbyli rovnováhy,

ačkoli ho rozvážnější Jan brzdil, jak mohl. Byl ze srdce rád,

když vedoucí nařídil návrat a když se zase octli na rovné

upravené cestě, která je záhy přivedla do podzemního měs-

ta.

„Jsem celý otlučený!“ stěžoval si Petr, když svlékl

v předsíni skafandr.

„Poněvadž jsi moc ukvapený a zapomínáš mírnit své

pohyby,“ vytýkal mu Jan. Později, když seděli vedle sebe

u oběda, jemuž se oba věnovali s náležitou chutí, nestačil

přítele napomínat. Petr ustavičně zapomínal, že není na

Zemi, a většina jeho pohybů u jídla vedla k tak velikým

rozmachům, že si oba jeho sousedé od něho jak náleží od-

sedli, aby jim nevypíchl vidličkou oko nebo neusekl nožem

kus nosu.

„Dáme ti dřevěné příbory, jaké v dávných dobách do-

stávali vězňové,“ prohlásil Jan.

„Jen když nebudeš chtít, abych jedl rukama!“ smál se

Petr a snažil se krotit své pohyby. Jan se ostatně tajně ob-

divoval jeho poctivému úsilí přizpůsobit se nepříjemným

podmínkám lunárního života. Petr byl živý hoch, nadšený

sportovec a nedostatek pohybu těžce nesl.

Podzemní sídlo v kráteru H bylo provizorní, a proto

prostorově velmi omezené. Příležitostí k pěstování lehké

atletiky tu bylo pramálo a pohyb venku nemohli ani usedlí-

ci, zvyklí na zvláštní podmínky lunárního prostředí, pro-

dlužovat na víc než na tři až čtyři hodiny.

Proto uvítali hoši počátkem druhého týdne sdělení ve-

doucího brigády, že bude uspořádána výprava na druhou

stranu „Luny. Nešlo o výlet pro zábavu, výprava měla za

úkol podrobně zmapovat určitý úsek lunárního povrchu.

Bylo třeba zpřesnit mapy, pořízené raketami bez posádek,

a zhotovit tak pro lunární dopravu podrobné mapy, jakých

používají automobilisté na Zemi. To znamenalo velikou

práci, kterou bylo nutno vykonat především na odvrácené

straně Luny.

Zúčastnilo se jí celkem dvacet osob, mezi nimi tři děvča-

ta z brigády a Petr a Jan. Byli rozděleni po dvou do deseti

lunobusů, vzduchotěsně uzavřených vozů s šestnácti velmi

nízkými koly na osmi osách, které umožňovaly i nejprudší

zatáčky a pohyb na zbrázděném, nesmírně nerovném

lunárním terénu. Vozy byly zvlášť přizpůsobeny nejpřík-

řejšímu stoupání a měly velmi nízké těžiště, které se samo-

činně pohybovalo a zastavovalo podle sklonu cesty. Pohon

obstarávaly silné penitinové elektromotory, v příznivém

terénu dosahoval vůz rychlosti až sto kilometrů za hodinu.

S takovou rychlostí mohli ovšem počítat jen ve výjimečných

případech, protože silné nánosy lunárního prachu ztěžovaly

pohyb i tam, kde to rovný povrch připouštěl. Ovládání

a řízení vozu bylo velmi snadné a hoši se mu naučili po ně-

kolikahodinové instruktáži dokonale.

Kráter H opustili v době, kdy už sluneční paprsky do-

padaly do roviny kráteru Plato pod velmi nízkým úhlem.

Den končil pro tu polokouli Luny, kterou je vidět ze Země,

zato pro polokouli druhou, od Země odvrácenou, mělo brzy

nastat poledne druhého lunárního dne, trvajícího čtrnáct

dní pozemských. Mělkým průsmykem s příkrými úbočími

překročila výprava severní val kráteru Plato. Vedoucí vůz

uhnul k severovýchodu a záhy začal mizet v hluboké rokli,

vedoucí přímo k severnímu pólu. Panovalo zde takové šero,

že bylo nutno zapnout světla. Prachu bylo v rokli jen málo,

a tak vozy postupovaly rychlostí třicet až padesát kilomet-

rů, přestože dno rokle bylo místy velmi nerovné.

„Až se bude Luna točit a bude mít vzduch, nalijeme na

dno této rokliny vozovkovou hmotu a získáme dokonalou

silnici,“ oznamoval z mikrofonu hlas vedoucího. Vytrhl

Jana z jeho snění. Hoch pohlížel na veliký pestrý terč Země,

vcházející do úplňku. Zářila nevysoko nad okrajem skalní-

ho kaňonu a Jan hledal na jejím zamženém povrchu polohu

Prahy. Nedařilo se mu to, oblaka řízeného počasí procháze-

la právě střední Evropou a zastírala pohled na ni. Zato At-

lantský oceán s jeho novou pevninou bylo vidět velmi ostře,

temnější červenohnědá pevnina se výrazně odrážela na še-

domodrém pozadí moře.

Jan odložil triedr. „Rád bych si už natrhal na Luně ně-

jaké květiny,“ poznamenal na slova vedoucího o budování

vozovek.

„A to si ještě počkáš,“ smál se Petr, který řídil vůz.

„Vzpomeň si, co říkal včera instruktor o vzduchu pro Lunu

a jaká s tím bude práce. Zatím je v činnosti jen dvacet sta-

nic na výrobu kyslíku, patnáct u nás a pět na druhé straně

Luny, kam jedeme, v kráteru Einstein. Dodávají většinou

kyslík stanicím, vozům, skafandrům a raketám. Jen pře-

bytky se pouštějí do prostoru, a těch je tak málo, že se až

dosud tlak vzduchu na Luně zvýšil jen asi o desítinu mili-

metru rtuťového sloupce. Tisíc stanic bude musit pracovat

nejméně deset let, aby Luna obdržela tolik kyslíku, kolik ho

potřebujeme k dýchání.“

„Nebo deset tisíc stanic rok, popřípadě sto dvacet tisíc

stanic měsíc,“ přerušil Jan se smíchem jeho výklad. Petr se

také zasmál. „To by tak bylo, kdyby to šlo hezky podle

trojčlenky,“ řekl. Cesta jim za takové zábavy rychle ubíha-

la, a nebýt pocitu hladu a údaje na časoměru, nebyli by si

ani povšimli, že jedou už pět hodin. Vedoucí výpravy dal

povel k zastávce a k obědu. Lunobusy se seskupily do kru-

hu a v každém z nich se dvoučlenná posádka pustila do

přípravy oběda. Měli s sebou zásoby na 14 dní a podle po-

kynů vedoucího z nich rychle vybrali očíslované konzervy.

Petr je otvíral. „Drůbeží polévka s masovými knedlíčky,

kuře s rýží - jablkový závin Jendo.

Pomeranče a půl litru čaje na osobu. Vedoucí je chlapík,

zrovna tak bych to vybral i já!“

„Ty jsi ale mlsný!“ káral ho Jan. S jídlem byli rychle

hotovi, měli oba řádný hlad. Poněvadž jedli přímo z ple-

chovek a každá konzerva měla svůj příbor, odpadlo tento-

krát mytí nádobí. Prázdné plechovky vložili do odpadu

a vzduchem je vytlačili ven. Potom si na povel vedoucího

oblékli skafandry a opustili lunobusy, aby se trochu prošli.

Hodinová procházka se omezila na nerovné dno malého

kráteru, v němž zastavili. Trhlina, kterou sem dorazili, pro-

tínala v přímém směru jeho nevysoké okraje. Vystoupili na

ně takřka bez námahy a na okamžik se zastavili. „Vidíte

tamty dva vrchy?“ tázal se vedoucí a ukazoval holí k seve-

ru. Jejich svahy mizely v hlubokých černých stínech a jen

vrcholy zářily ve vodorovných slunečních paprscích. „Ast-

ronomové je už před několika sty lety označili podle písmen

řecké abecedy, vrch Delta a vrch Gama. První je vyšší, má

2525 metrů, druhý nižší, měří 2140 metrů. Mezi nimi leží

severní pól Luny. Za dvě hodiny ho překročíme!“ Přesně

tak se stalo. Projeli mezi oběma horami a Země, zářící čtr-

náctkrát jasněji než Luna v úplňku, zmizela jim pod obzo-

rem. Jana to na okamžik rozesmutnilo; zdálo se mu, že tím

bylo přetrženo neviditelné pouto, které ho dosud spojovalo

s domovem. Praktický Petr v tom viděl jen ztrátu dosti

dobrého osvětlení krajiny. Pohybovali se stále roklinou, do

které vjeli z roviny kráteru Plato, a tma byla nyní úplná.

Ostré kužele elektrického světla ukazovaly i na dálku kaž-

dou nejmenší nerovnost terénu. Petr vystřídal přítele u ří-

zení a Jan se rozhlédl po sametově černém nebi, posetém

hvězdami. Zatajil dech při pohledu na malý bílý bod v sou-

hvězdí Velkého vozu. Pohyboval se pomalu, ale zřetelně

mezi hvězdami. Jan jej spatřil již mnohokrát za ten týden

pobytu na Luně, avšak pohled na něj ho vždy stejně dojí-

mal.

„Tam jsou, Petře!“ pravil tiše. Petr spustil na okamžik

ruku z řídicí páky a pozvedl ji k pozdravu. Vždy zdravili

tento jasně zářící bod, kdykoli se objevil nad obzorem. Byla

to raketa R-66 s dvanácti muži posádky. Vyletěla přede

dvěma lety z himálajské stanice a nikdy nedorazila k cíli.

Posádka byla ve spojení se Zemí a s Lunou až do poslední

části letu, do chvíle, kdy výška rakety nad Lunou činila jen

112 kilometrů. V tom okamžiku rádio rakety utichlo a ni-

kdy více se neozvalo. Odborníci se mohli o příčinách kata-

strofy jen dohadovat. Shodli se nakonec v tom, že z nezná-

mých příčin selhalo řízení rakety a že při tom došlo k náhlé

katastrofě, která v jediném okamžiku zahubila celou po-

sádku. Nikdo však nedovedl říci, jakým způsobem se to

stalo. Meteorit nemohl být příčinou katastrofy, protože R-

66 měla již ochranný obal ze skleněných vláken. Snad došlo

náhle k neřízenému slučování atomových jader pohonné

směsi, která z neznámých příčin zaplavila vnitřek kabiny

a v milióntině vteřiny usmrtila vše, co v ní žilo. Luna strhla

raketu do oblasti své přitažlivosti a udělala z ní svou oběž-

nici. R-66 kroužila od té chvíle kolem Luny ve vzdálenosti

112 kilometrů od jejího povrchu. K poctě mrtvých hrdinů

vesmíru rozhodl světový parlament neodstraňovat raketu,

ačkoliv její přítomnost do jisté míry ztěžovala provoz mezi

Zemí a Lunou. Bude ponechána, aby navždy připomínala

památku posádky.

„Krásný náhrobek!“ pravil tiše Jan. Petr beze slova

přikývl. Byl cele zaujat řízením vozu a mohl jen na oka-

mžik pohlédnout k zářící tečce, ale Jan ji nepřestal sledovat

pohledem, dokud mu nezmizela za vysokým rozervaným

štítem Nansenovy hory. To se už pohybovali po odvrácené

části Luny a nepotřebovali světla. Ostré sluneční paprsky

tak zaplavovaly mrtvou krajinu před nimi, že Petr sklopil

ochranný šedozelený filtr před okno lunobusu. Vozy se-

stoupily po příkrém svahu do prolákliny s poměrně rovným

dnem. Byla v každém směru podobna „mořím“ viditelné

polokoule Luny a z tradice byla také nazvána Mare Amici-

tiae - Mořem přátelství. Jejich první cíl, rozsáhlý valový

kráter pojmenovaný podle Marconiho, nebyl již daleko.

Ležel na vrcholu rovnoramenného trojúhelníku se stranami

dlouhými sto kilometrů, jehož další dva vrcholy tvořily krá-

tery Popov a Branly. Dorazili k němu po dvanácti hodinách

čistého času jízdy, počítáno od chvíle, kdy opustili kráter

Plato. Vedoucí nařídil večeři a noční odpočinek.

„Jakápak noc, když slunce pere do skla, divže člověka

neuvaří,“ bručel Petr, který se cítil velmi unaven. „Pořídí-

me ji snadno, stačí stáhnout černé filtry přes okna!“ namítl

Jan, chystající večeři. Z neznámé příčiny byl mnohem méně

unaven než jeho přítel a po večeři mu dlouho trvalo, než

usnul. Sklopením zadních opěradel se jejich křesla promě-

nila v měkká lůžka a Petr usnul, sotva položil hlavu na gu-

mový polštář. Jan naslouchal jeho klidnému oddechová ní

a vzpomínal na události posledních čtrnácti dnů. Jeho myš-

lenky se stočily k osudu nešťastné posádky R-66. Na oka-

mžik pocítil touhu zvednout černý příklop okna a podívat

se, je-li nad obzorem, ale obava, že by ostré sluneční světlo

probudilo Petra, mu v tom bránila. Petrovo klidné odde-

chování se mísilo v jednotvárný uspávací souzvuk s tichým

cvakáním ventilů u přístrojů, které upravovaly vzduch

v lunobusu. Dal se tímto zvukem ukolébat a začal usínat,

když ho probudil otřes vozu. Polekán se vztyčil na sedadle a

napínal sluch do tmy. Byl hluboký klid, rušený jen tichými

zvuky, které ho uspaly. Vůz stál nehnutě. „Asi se mi něco

zdálo,“ řekl sám k sobě. Znovu ulehl a po malé chvíli usnul

stejně tvrdě jako Petr.

Hlas vedoucího je ráno probudil. Zněl z mikrofonu, při-

pevněného na panelu s přístroji, a nařizoval, aby se nasní-

dali a shromáždili se pak u jeho lunobusu. Rychle se najed-

li, navlékli skafandry, zkontrolovali správný chod kyslíko-

vého přístroje a upravovatele teploty a úzkými postranními

dvířky vystoupili z vozu. Na povel vedoucího zlezli kuželo-

vitý vrch, pod jehož úpatím včera stanuli. Z jeho vrcholu

byl dobrý přehled po rovině kráteru. Marconi se ve svém

vzhledu velmi podobal kráteru Plato, který již všichni

dobře znali. Jan si při pohledu na své okolí v duchu řekl, že

povrch Luny je zoufale jednotvárný a že se každý z jeho

40 000 kráterů navlas podobá druhému, jen velikostí se od

sebe liší. Bude nejvýš záslužné pozměnit lidskou prací tvář

zemské oběžnice. Zatím si nedovedl dobře. představit, jak

bude Luna vypadat, až ji bude pokrývat zeleň luk a polí

a až budou řeky a potoky protékat jejími hlubokými trhli-

nami, které se táhnou do délky mnoha set kilometrů. Úpra-

va terénu dá mnohem méně práce. Ultrarezonátory snadno

srovnají vyvýšeniny a buldozery, jež dovedou budovat širo-

kou vozovku tempem jednoho metru za vteřinu, omezeným

jen rychlostí tuhnutí plastické hmoty, záhy obepnou povrch

Luny hustou sítí silnic.

„Nezůstaneme všichni v kráteru Marconi,“ oznamoval

vedoucí výpravy. „Rozdělíme se na dvě stejné skupiny,

z nich první zmapuje kráter Marconi a všechny větší kráte-

ry Moře přátelství. Druhá vyrazí hned teď dále na jih do

Mare Consolationis, Moře útěchy, a tam bude mapovat.“

Pokračoval pak ještě v instrukcích a určil skupinu, která

zůstane, a jejího vedoucího. Vrchol, na němž stáli, bude

referenčním bodem, k němuž se budou vztahovat všechny

snímky. Vztyčili nad ním vysokou lehkou pyramidu z plas-

tické hmoty rudě natřené, takže byla viditelná z dálky. Je-

den vůz bude pracovat přímo v jejím přímém okolí, ostatní

čtyři se rozjedou na hlavní světové strany. Za hodinu bu-

dou s kráterem Marconi hotovi a odjedou do kráteru Po-

pov, kde provedou stejnou práci. Pohovor nezabral ani

čtvrt hodiny. Jakmile skončil, odebrali se k svým vozům.

Polovina výpravy odjela k jihu, ostatní vozy se rozptýlily.

Lunobus hochů měl mapovat na západní straně. Vzdáli-

li se na třicet kilometrů od vrcholu s pyramidou - který

označili číslem 1 a zahájili bez prodlení práci. Horním pří-

klopem vysunuli trubici, na jejímž konci byla vzduchotěsně

přimontovaná stereoskopická fotografická komora. Od

trubice odbočovalo sklopné rameno, otáčivé kolem její osy,

v němž byl dalekohled. Soustavou hranolů a čoček se obraz

v dalekohledu periskopicky promítal dovnitř vozu na kru-

hovou desku, na jejímž obvodě bylo vyznačeno dělení na

stupně a minuty. Když zatemnili vnitřek vozu, jako to děla-

li na noc, a zaostřili dalekohled, objevil se na desce jasný

obraz krajiny. Otočili dalekohled tak, aby dostali do zorné-

ho pole pyramidu na hoře č. 1.

Hrot pyramidy se dotkl děleného kruhu a Jan odečetl

jeho polohu vzhledem k ose kruhu, rovnoběžné s osou foto-

grafické komory. Zapsal číslo do deníku a zatím Petr,

stisknuv spoušť komory, zhotovil snímek a dálkovým ovlá-

dačem posunul film v komoře.

Minuty rychle ubíhaly v pilné práci, při které jim ne-

zbývá ani čas na hovor. Popojeli lunobusem do poslední

polohy a začali s poslední sérií snímků. Jan právě zapisoval

polohu pyramidy na děleném kruhu, když se celý vůz moc-

ně otřásl. „Co se děje? Nesáhl jsi na páku?“ zeptal se přes

rameno Petra. Petr neměl čas odpovědět. Podlaha vozu se

jim roztřásla pod nohama, a sotva se polekaně zvedli, na-

hnul se vůz na bok a stále rostoucí rychlostí klouzal po str-

mém svahu, ačkoli všechny jeho brzdy byly utaženy. Nový

mocný otřes a podlaha se nahnula ve směru pohybu pod

takovým úhlem, že Jan, s hrdlem staženým děsem, čekal, že

se v příští vteřině překotí. Ale pohyblivé těžiště neselhalo,

vůz se zase napřímil. V tom okamžiku se ozval tupý náraz

nad jejich hlavami. Nějaké těleso prolétlo nad vozem a ura-

zilo konec trubice s komorou. Na okamžik ostře zasyčel

vzduch unikající z vozu do bezvzdušného prostoru a tíživý

pocit dušení sevřel hochům hrudník. Petr se zoufale snažil

upevnit zajišťovací uzávěr na vnitřní straně trubice a Jan

strhoval z oken zatemnění. Černé mžitky poletovaly Petrovi

před očima a plíce mu hrozily prasknutím, když dotáhl po-

slední zajišťovací šroub. Měl ještě tolik síly, že posunul pá-

ku na zvýšený výdej kyslíku, a potom se v bezvědomí

zhroutil na sedadlo.

Poslední vzpomínka, která mu utkvěla v mysli, byl po-

hled na Jana, jenž ležel bezvládně na podlaze vozu.

TROSEČNÍCI LUNÁRNÍHO MOŘE

Petr procitl z mdloby s pocitem tupé bolesti v hlavě.

Chvíli trvalo, než si začal uvědomovat své okolí. Tichý syči-

vý zvuk upoutal jeho pozornost. Pohlédl ve směru, odkud

zněl, a uvědomil si, že ovládač kyslíku je posunut až

k červené značce maximálního přítoku.

Každý pohyb mu působil bolesti v hrudníku, a když vy-

dechl zhluboka, ucítil ostré bodání na pravé straně. Nalo-

mené žebro, ale od čeho?

Podivně zkřivená páka ovládající pohyb vozu poskytla

odpověď. Musil se namáhat, aby se jí vyhnul, když vstával

ze sedadla.

První jasná myšlenka platila kamarádovi. Jenda, kde

je? Vyjeli přece spolu z kráteru Plato. Rozhlédl se úzkou

prostorou vozu, kde panovalo podivné přítmí, ačkoli za-

temnění z oken zmizelo. Jan ležel nehybně v ostrém úhlu

nakloněné podlahy a boční stěny. Petrovi se rázem rozjas-

nilo v hlavě. S výkřikem úzkosti sklouzl po nakloněné pod-

laze ke kamarádovi. Ležel s obličejem přitisknutým k pod-

laze a s rukou vztyčenou nad hlavu jako na obranu proti

neznámému nebezpečí. S námahou ho Petr obrátil naznak,

každý pohyb mu způsoboval nesnesitelnou bolest pod žeb-

ry. Hrdlo se mu stáhlo úzkostí, když spatřil Janovu pro-

modralou tvář. Jenda je mrtev, udušen!

Zhroutil se vedle něho a chvíli nebyl schopen ani pohy-

bu, ani myšlenky. Pocit nesmírné lítosti ho cele ovládl. Jen-

da, jeho nejlepší kamarád, je mrtev. Dlouho seděl vedle

nehybného těla v tíživém hlubokém tichu. Nevnímal okolí

a ani si neuvědomil, že zmlklo cvakání ventilů upravovače

vzduchu a že tento životně důležitý přístroj nefunguje. Po-

divný zvuk přerušil mrtvé ticho. Ozval se jednou, podruhé,

ale teprve když zazněl potřetí, upoutal Petrovu pozornost.

Petr zvedl prudce hlavu a naslouchal. Janova ústa se za-

chvěla novým stenem.

„Jenda žije! Hurá!“ křičel Petr v divoké radosti. Podsu-

nul ruku pod kamarádovo tělo, nadzvedl je a držel druhou

rukou hlavu. Jan otevřel oči a prudce zamrkal. Jeho bezvý-

razný pohled utkvěl okamžik na přítelově rozradostněném

obličeji a potom v něm svitl zákmit poznání. Vzpřímil hlavu

a snažil se povstat.

„Sláva ti, Jendo, už jsem myslel, že je po tobě!“ zvolal

nadšeně Petr. „Počkej, nevstávej, já tě zvednu sám!“ Ne-

dbaje ostré bolesti v hrudi, pozvedl přítele a po několike-

rém marném úsilí, při němž opětovně klouzali po šikmé

podlaze ke stěně vozu, podařilo se mu posadit Jana do křes-

la. Hoch se v něm bezvládně zhroutil. Snažil se promluvit,

ale nepodařilo se mu vyrazit hlásku.

Petr zatím z veliké radosti zcela ožil. „Počkej, nemluv,

dám ti pro posilnění doušek koňaku z lékárny, jen co se

k ní dostanu,“ hovořil rychle. Lékárna byla ve schránce na

zadní šikmé stěně vozu, ale teď, při takové podivné poloze

lunobusu, bylo umění k ní proniknout.

Petrovi se to přece jen podařilo a zaradoval se, když na-

šel její obsah v úplném pořádku. Každá věc tam měla svou

přihrádku, která byla vycpána buničinou, takže ani největ-

ší otřesy nebyly s to je přemístit.

Nadto ještě všechny láhve ve voze byly z nerozbitné leh-

ké plastické hmoty a jen nárazy těžkých předmětů je mohly

porušit.

„Dokonalé balení, to je moje!“ pochvaloval si radostně

Petr, když otvíral láhev s koňakem. Jan se vůčihledě vzpa-

matovával. Úsměv přelétl jeho tvář při Petrových slovech.

Dech se mu zatajil, když spolkl nápoj, na nějž nebyl zvyklý,

ale potom se mu rozlil v těle příjemný pocit tepla a v hlavě

se mu rozjasnilo.

„Počkej, vezmeme si něco řádnějšího, tady jsou prášky

pro takové případy,“ prohlásil Petr, když sám spolkl dou-

šek z láhve. „A voda je tady, všechno v nejlepším pořádku,

napij se!“

„Sotva v nejlepším,“ ozval se tiše Jan. Mírná červeň

zbarvila jeho tváře, vzpamatoval se již úplně a začal si

ohmatávat hlavu. „Co se stalo?“

Petr zvážněl. Opřel se o sedadlo a pohlédl ven oknem

v nakloněné stěně. Předním oknem bylo vidět v hustém po-

lošeru příkré úbočí nějaké hory, vystupující v malé vzdále-

nosti od lunobusu. Pohled bočním oknem byl stejný, jen

skála tu poněkud ustupovala od vozu.

„Co se stalo?“ tázal se znovu Jan. Jenom s námahou

sbíral myšlenky dohromady a rozpomínal se na události,

které předcházely okamžiku, kdy pozbyl vědomí.

„Vypadá to, jako kdybychom byli spadli na dno nějaké

propasti,“ řekl váhavě Petr.

„Propasti?“ opáčil nedůvěřivě Jan. „Ale jak bychom se

do ní byli dostali?“ Náhle, dříve než mohl Petr odpovědět,

vybavilo se mu všechno v mysli s překvapující jasností. Po-

hyb vozu, otřesy půdy, mocný sloup černého kouře, který

spatřil nad kráterem, ležícím na východ od nich. Zemětře-

sení a výbuch sopky! To balvan, vyvržený s hroznou silou

z jejího nitra, urazil fotografickou komoru a málem způso-

bil jejich smrt, když vzduch náhle unikl z nitra vozu. Po-

jednou se ulekaně vztyčil. Teprve v tomto okamžiku si uvě-

domil ticho, které je obklopovalo. Obvyklý cvakot ventilů

upravovače vzduchu nezněl.

Pocit chladu, který měl od té chvíle, co nabyl vědomí,

byl mu teď jasný. Spočívali na dně nějaké úzké propasti,

kam nepronikalo přímé světlo slunce, jen jeho odražené

paprsky. Jistě je v něm mráz pod nulou. Až se teplo na-

hromaděné ve voze pomalu vytratí do okolí, zmrznou, ne-

zadusí-li se předtím zkaženým vzduchem. Násilím se ovládl.

„Zemětřesení, říkáš? Spíš lunotřesení!“ pokoušel se Petr

o vtip, ačkoli mu nebylo do smíchu. Stejně jako jeho přítel

si uvědomil jejich zoufalé postavení a stejně se to snažil

před Janem skrýt. „Dobrá. Seď tiše, jsi invalida a musíš se

nejprve pořádně vzpamatovat,“ řekl. „Já mám sice nalo-

mené žebro, jak se zdá, ale to není pro mne nic nového, na-

lomil jsem si je na lyžích kolikrát. Ohřeju trochu pořádné

polévky a nějaké maso a vystrojíme si hostinu.“ Přezkoušeli

vysílačku. Fungovala. Zkusili podat zprávu ještě dříve, než

Petr otevřel konzervy. V pořádku byl také i přijímač radio-

fonu, ale na jejich volání se nikdo neozval. „A přitom máme

tolik energie, že bychom se mohli bavit i se Zemí,“ pozna-

menal Petr. Odložil mrzutě laryngofon.

„Moudřejší bude, když se nejdřív jaksepatří najíme!“

To také udělali a teplé jídlo je dokonale postavilo na nohy,

jak spokojeně prohlásil Petr.

„Potřebovali bychom také postavit náš vůz na nohy,“

pokoušel se Jan o žert.

„S tím to bude kapánek horší, bojím se, že mu nějaké ty

nohy chybějí,“ odpověděl Petr. Dokud nevyšli ven, nemohli

odhadnout škodu, kterou zemětřesení na voze způsobilo,

ale ohnutá páka řízení byla sama důkazem, že Petrův do-

had je správný. Ostatně i kdyby bylo soukolí vozu v pořád-

ku, jeho poloha byla taková, že by se bez cizí pomoci nebyli

mohli rozjet. Bylo pravým divem a dokladem velmi dů-

kladné práce podniku, který lunobus vyrobil, že při pádu

vozu na bok stěna odolala a neutrpěla nejmenší trhlinu, jak

dokazoval tlakoměr s ručičkou nehybně tkvící na červené

značce.

„Upravovač vzduchu nefunguje, ale to se spraví!“ pro-

hlásil s důvěrou Petr. „Hned se mu podívám do bříška!“

Odmítl Janovu pomoc a dal se energicky do práce. Ještě

před odletem ze Země prošli lunární brigádníci velmi dů-

kladným kursem, aby se do všech podrobností seznámili se

všemi přístroji, s nimiž přijdou na Luně do styku. Naučili

se nejen přístroje rozebrat a vyčistit, ale i opravovat všech-

ny jejich součásti. Každý lunobus vezl s sebou náhradní

části všech přístrojů, jimiž byl vybaven. Upravovač vzdu-

chu byl srdcem vozidla, stejně důležitým jako jeho pohybo-

vé motory, ne-li ještě důležitějším.

Zvenčí dělal dojem malé skříně, vybavené různými mě-

řicími přístroji, jako voltmetr, ampérmetr, měřič rychlosti

proudění kyslíku, měřič obsahu kysličníku uhličitého atd.

Když Petr odmontoval jeho přední stěnu, objevil se celý

složitý vnitřek s motorkem, elektrickými ohřívači a ochla-

zovači kyslíku, pohlcovač kysličníku uhličitého a řada ven-

tilů a trysek se samočinně fungujícími uzávěry.

„Napoprvé má člověk dojem, že se dívá do vosího hníz-

da,“ bručel Petr, když vstrčil hlavu dovnitř do upravovače.

Zkoušel jednu součást po druhé a záhy objevil závadu -

nakřivenou osičku u samočinného relé ovládajícího prů-

chod plynu hlavním ventilem. „No jo, to ovšem nemohlo

běhat!“ prohlásil velmi spokojeně. Vyměnil vadnou sou-

částku a na zkoušku zapojil hlavní klíč upravovače, který

předtím z opatrnosti vypjal. V přístroji to zažbluňkalo,

okamžik zněl nepravidelný rachot ventilů, avšak potom se

obnovil starý známý rytmický zvuk cvakajících uzávěrů.

Petrova tvář se rozzářila radostí. „Ještě ho trošku promáz-

nu a poběží jako na másle!“ řekl a také to hned udělal.

Jan neskrblil chválou nad jeho výkonem, který ji sice

tolik nezasluhoval - jak Petr podle pravdy přiznal -, ale měl

pro ně velké důsledky. Bez upravovače by byla jejich spo-

třeba kyslíku nejméně dvojnásobná, poněvadž by byli nu-

ceni bez užitku vypouštět ven kyslík smíšený s kysličníkem

uhličitým a vodní párou, které vznikly dýcháním.

V upravovači se kyslík, který prošel plícemi, čistil od kys-

ličníku uhličitého a vodní pára se srážela na vodu, kterou

mohli znovu pít nebo jí použít k přípravě čaje a kávy. Hos-

podaření s vodou bylo stejně důležité jako hospodaření

s kyslíkem. Protože jim upravovatel kyslíku podstatnou

část spotřebované vody zase vracel, nemusili s sebou vozit

nadměrnou zásobu této důležité tekutiny.

„A myslím, že bude čas jít na kutě!“ oznámil Petr Jano-

vi, když dokončil svou práci u upravovače. „Začíná tu zase

být hezké teplo, jen ta křesla se mi nelíbí, to by se nám

špatně spalo!“ Jan, napolo ještě omámený, spíše po lehkém

otřesu mozku, který utrpěl, než přechodným nedostatkem

kyslíku, malátně povstal a Petr se dobrou hodinu hmoždil,

aby dal sedadlům trochu vodorovnější polohu.

Jakžtakž se mu to podařilo. Zkontroloval ještě tlako-

měr, zda kryt lunobusu dobře těsní, a uspokojen se natáhl s

přáním dobré noci vedle Jana, který začal dřímat, sotva

položil hlavu.

Důkladný spánek občerstvil Jana lépe než jakékoli léky.

Probudil se s pocitem člověka, který si řádně odpočinul

a má hlavu dokonale svěží. Zůstal ještě okamžik ležet

a naslouchal klidnému Petrovu oddechování a pravidelné-

mu tichému cvakání ventilů v upravovači kyslíku. Všechny

události se mu jasně vybavily v mysli jedna za druhou. Co

se stalo s ostatními lunobusy? Včera v omámení na to ne-

myslil a nevzpomněl si na druhy ani on, ani Petr, plně za-

městnaný jejich vlastním osudem. Druhá část výpravy snad

měla čas vzdálit se od ohniska zemětřesení a zachránila se.

Jaký však byl osud ostatních čtyř vozů, které zůstaly v krá-

teru Marconi? Vůz vedoucího skupiny se pohyboval těsně

vedle sopky, která náhle procitla k nové činnosti.

O smutném osudu těchto kamarádů nemohlo být po-

chyby. Janovi se na okamžik sevřelo žalem srdce při vzpo-

mínce na dva mladé muže, v jejichž společnosti ještě ne-

dávno dlel. Ostatní tři vozy se pohybovaly na okrajích roz-

lehlého kráteru Marconi. Bylo pravděpodobné, že unikly

proudům lávy a že musily čelit jen otřesům půdy a náhlým

změnám v poloze dna kráteru. Snad se zachránily a přine-

sou záchranu i jim.

Ale na to nemohli spoléhat. Musili se snažit o záchranu

vlastní silou. Rádio sice zmlklo - a důvod jeho nečinnosti

byl zatím nejasný -, jinak bylo vše v pořádku, vyjma to, že

lunobus nebyl schopen pohybu. To však ještě neznamenalo,

že nemohou nic podniknout.

Skafandry byly jistě v pořádku, uložili je řádně do

schránek po návratu z ranního pracovního pohovoru. Vy-

stoupí z lunobusu a přenesou vysílačku na jiné místo.

V kráteru Einstein je malá osada, vypravená vším potřeb-

ným. I když se jim nepodaří navázat styk s Platonovou sta-

nicí, ležící na druhé straně Luny, ani se Zemí, která zmizela

pod obzorem, s Einsteinovou stanicí to půjde lehce, je vzdá-

lena jen několik set kilometrů. Pohlédl ven předním

i bočním oknem do hustého šera skalní trhliny, do které se

zřítil jejich vůz. Neviděl nic, jen blízkou skálu šedobílé bar-

vy.

Teď už neměl stání a rychle vstal. Začal chystat snídani.

Malý hluk, jemuž se při tom neubránil, probudil Petra,

který stejně už jen dospával. „Dobré jitro přejeme, snídaně

je na stole, vzácný příteli!“ volal na něj vesele Jan. Opatrně

stavěl na šikmý stolek velké šálky kouřícího kakaa, a když

se mu to podařilo, začal mazat suchary máslem. Petr straš-

livě zazíval a protíral si oči. Prudce se vztyčil na sedadle

a zaúpěl, jak se nalomené žebro přihlásilo bodavou bolestí.

„To jsem rád, že už jsi zase docela v pořádku, Jendo!“ řekl

srdečně a dal se s velkou chutí do jídla. Při snídani mu Jan

pověděl o svých úvahách a Petr se zasmušil, když kamarád

mluvil o pravděpodobném osudu ostatních vozů. Jeho

smutná nálada dlouho netrvala. „Já jsem vždycky optimis-

ta a doufám do poslední chvíle,“ prohlásil důvěřivě. „Do-

kud se nepřesvědčím, že zahynuli, nebudu tomu věřit! Po-

dívej se, o nás si ti ostatní také třeba myslí, že je s námi ko-

nec, a zatím si vesele žijeme dále!“ „Zatím!“ zdůraznil Jan,

který zdaleka nebyl tak klidný jako jeho přítel.

„Dobrá, postaráme se hned, aby to »zatím« mělo trvalé

pokračování,“ řekl Petr rázně. Postavil prázdný šálek na

stolek a opatrně se vztyčil. „Myslíš, že budeš moci chodit

s tím nalomeným žebrem?“ ptal se Jan starostlivě. „To

bych řekl, že myslím, nalomené žebro je pro každého spor-

tovce zcela běžná událost,“ odpověděl Petr. Rozdělili si prá-

ci, a zatímco Petr myl nádobí, Jan kontroloval skafandry.

Petr byl se svou prací hotov mnohem dříve. Vložil šálky

a příbory z umělé hmoty do zvláštní uzavřené nádoby, do

které potom vehnal pod tlakem pomocí elektromotorku

proud velmi jemného písku. Písková zrnka strhla

i sebemenší částice nečistoty, a když Petr vypustil použitý

písek odpadním ventilem, vyňal z nádoby šálky a příbory,

zářící čistotou. Pomohl Janovi dokončit kontrolu skafan-

drů, oblékli se, zastavili upravovač kyslíku a opatrně ote-

vřeli dvířka ve volné stěně vozu.

Jan si spokojeně oddechl, když uvolnili poslední šroub

a dvířka se bez námahy otevřela. Měl jisté obavy, než se to

podařilo. Stačilo malé pokřivení stěny vozu v místech, kde

přiléhal vzduchotěsný uzávěr dvířek, a byli navždy uvězně-

ni v lunobusu!

„Tak zlé by to nebylo,“ mínil Petr, když mu Jan už

s přilbou na hlavě povědělo svých obavách. „Byli bychom si

prostě pomohli stejným způsobem, jakým kdysi lupiči otví-

rali nedobytnou pokladnu!“

„To je sice pravda, ale vůz by se pak stal neobyvatel-

ným!“ smál se Jan. To už stál na šikmé stěně lunobusu

a pomáhal kamarádovi ven.

Opatrně se spustili na zem vedle vozu a začali se rozhlí-

žet. Už první zběžný pohled nebyl nijak povzbudivý. Stáli

na dně hluboké skalní trhliny a vysoko nad jejich hlavou

zářily hvězdy na kusu nebe, lemovaném nepravidelnými

okraji skály, částečně osvětlené slunečními paprsky. Jen

trochu rozptýleného slunečního světla dopadalo na dno

trhliny, takže okolí lunobusu to nulo v hlubokém šeru.

„Nevypadá to moc hezky, ale snad bude skutečnost lep-

ší, než se to v té tmě zdá,“ řekl Jan stísněně. „Počkej, přine-

su z vozu svítilnu!“

Vlezl rychle do lunobusu a za malou chvíli se vrátil

s jedním reflektorem, který se dal snadno odmontovat. Ma-

lá čtvercová krabička s penitinovou baterií poskytla dosta-

tečné množství energie a v okamžiku silný proud světla

ozářil ponuré skalní stěny. Obcházeli pomalu lunobus, leží-

cí na levém boku, a Jan při tom osvětloval dno i stěny trhli-

ny. Byli se svou prohlídkou brzy hotovi a její výsledek je

nijak nepotěšil. Nebyla to v pravém slova smyslu trhlina, do

které se při otřesu půdy zřítili. Nacházeli se na dně skalní

propasti, ze všech stran uzavřené stěnami tak příkrými, že

bylo málo naděje na jejich zlezení. Dno propasti mělo tvar

nepravidelného lichoběžníku, jehož nejdelší hrana měřila

sotva víc než dvacet metrů. Horní okraj propasti se zdál být

ve výšce nejméně padesáti metrů, ale hoši si byli vědomi, že

při nejistém světle lampy je jejich odhad výšky málo spo-

lehlivý.

„Divím se, že jsme mohli spadnout na dno takové pro-

pasti a že jsme se přitom nerozbili na kusy!“ pravil Petr.

„To se dá snadno vysvětlit. Když jsme se řítili po naklo-

něném svahu, propast ještě neexistovala v té podobě, jakou

má teď. Pohyb půdy stále ještě pokračoval, a teprve když

náš lunobus dokončil svou pouť, nadzvedly se boční svahy

a vznikla propast,“ soudil Jan.

„Tak nějak to asi bylo“, souhlasil Petr. „Teď je jasné,

proč je naše vysílačka němá, nebo správněji řečeno, proč

na její hlas nikdo neodpovídá a proč není ani v přijímači

nic slyšet. Z téhle skalní díry prostě rádiové vlny nemohou

ven, leda v jediném směru, ve směru její osy. Co teď?“ Po-

sadili se na kámen a rokovali o své situaci. S Janovým ná-

vrhem, aby se pokusili o výstup po nejméně příkré stěně,

Petr okamžitě souhlasil, ale rozhodně se ohradil proti Jen-

dovu úmyslu, že to podnikne bez otálení sám. „K tomu ni-

kdy nesvolím, Jendo, to je proti všem sportovním pravi-

dlům, o přátelství ani nemluvě. Já s tím nalomeným žebrem

jsem na pár dní vyřazen, ale nic nevadí, jestliže několik dní

počkáme. Co bys také nakonec nahoře sám dělal?“ Jan ho

ještě chvíli přemlouval a posléze ustoupil. „Dobrá, myslím,

že můžeme počkat,“ řekl. „Projděme se ještě trochu kolem

našeho nešťastného vozíku, ať nám nezakrnějí svaly, a po-

tom se vrátíme dovnitř, stejně budeme venku o hodně déle

než hodinu.“ Když vlezli zpátky do lunobusu a pečlivě uza-

vřeli dveře, setrvali ještě několik minut ve skafandrech, než

upravovač kyslíku obnovil uvnitř vozu dýchatelnou atmo-

sféru a teplotu 20 stupňů. Za tu dobu, co dleli venku,

vnitřek vozu hodně prochladl, přestože jeho stěny byly

z umělé hmoty, která dobře izolovala teplo. Nebylo to nic

divného, na dně propasti byl mráz 25 stupňů pod nulou.

„A bude tam čím dále tím chladněji, slunce už prošlo

středním poledníkem odvrácené části Luny a ta jde do po-

slední čtvrti,“ poznamenal Petr, když rokovali o tom, že

žádná izolační hmota není dokonalá. Poobědvali a potom

začali zjišťovat všechny zásoby. „Jak se sluší a patří na po-

řádné robinzony,“ smál se Jan.

„Ba věru, jsme robinzoni lunárního moře“, přisvědčil

Petr.

Někde v myšlenkách obou hochů se občas ozvala ponurá

připomínka, že jejich existence může být jen dočasná, ne-

zdaří-li se jim přivolat pomoc, ale oba se svědomitě snažili

nedbat toho a počínat si tak, jako by šlo o zcela normální

situaci.

„Začneme s energií,“ navrhl Petr a začal kontrolovat

zásobu penitinových baterií. Když zjistil, že jsou vesměs

v pořádku, s obaly neporušenými, rozšířila se jeho tvář ra-

dostným úsměvem. Denní spotřebu energie znal zcela přes-

ně, a proto okamžitě prohlásil, že penitin vydrží nejméně

měsíc, i když za nastávající noci bude spotřeba větší.

„Myslím, že to vydrží ještě déle,“ poznamenal mírně

Jan. Petr se už chtěl zatvářit dotčeně, že někdo pochybuje

o správnosti jeho výpočtu, i když ten někdo je jeho nejlepší

přítel, ale v tu chvíli se rozpomněl a uhodil se do čela. „Sa-

mozřejmě, máš pravdu! Zapomněl jsem odečíst energii na

pohon vozu. S tím už nehneme. Všiml sis, že má uraženy

přední dva páry kol?“ Jan přikývl. Petr opravil svůj výpo-

čet energie na 2 měsíce. „To už je něco!“ pochvaloval si.

„Ale stejně bys tu asi nechtěl zůstat dva měsíce?“ škádlil

ho Jan.

„To jistě ne,“ vrtěl rázně hlavou Petr. „Ostatně co by

tomu řekly zásoby kyslíku, jídla a vody?“

Jan právě dokončil kontrolu potravin a nápojů. „Ome-

zíme-li trochu jídlo a pití, vydržíme se zásobami také dva

měsíce,“ prohlásil.

Petr, který rád jedl dobře a hodně, se ušklíbl. „To bu-

dou ale trosečnické dávky, viď Jendo, jako mají námořníci

v člunu, když opustili potápějící se loď?“ Jan se usmál

a chvíli ještě kontroloval své výpočty. „Není to tak zlé, jak

myslíš. Znamená to půl kila pevné stravy a půl litru nápojů

na osobu a na den.“ Petr vyrážel výkřiky nesouhlasu a Jan

ho musil mírnit.

„Vzpomínám si, že když v roce 1928 ztroskotal italský

generál Nobile při návratu od severního pólu se svou vzdu-

cholodí na zamrzlém polárním moři, měli trosečníci denní

dávku potravin jen kolem 200 gramů!“

„Chudáci!“ politoval Petr upřímně trosečníky polárního

moře. Jan se smál. „A přestože tak jedli celých sedm týdnů,

nikdo z nich nezahynul hlady a byli v dobrém stavu, když

je zachránil ruský ledoborec Krasin!“

„No, velkou radost ze života v těch sedmi týdnech asi

neměli,“ mínil Petr.

„Snad,“ připouštěl Jan. „Ale nezapomeň, že my budeme

mít dvaapůlkrát větší dávku.“

„Dobrá.“ řekl Petr s těžkým povzdechem. „Podívejme

se radši, jak to vypadá s kyslíkem! Nemělo by valnou cenu

napolo hladovět a udusit se s pohledem na plnou špižírnu.“

Zásobám kyslíku, stlačeného pod tlakem pěti set atmosfér

do desíti schránek, věnovali oba největší pozornost. Upra-

vovač kyslíku umožňoval nejdokonalejší využití kyslíkové

zásoby. Uplatnil se ovšem, jen pokud dleli uvnitř vozu. Mi-

mo lunobus pracoval dýchací přístroj skafandru, který byl

méně úsporný. Nejmenší spotřebu kyslíku měli při spánku,

tu postačilo půldruhého litru za minutu každému, pro oba

tedy tři litry za minutu. Jakmile bděli a něco dělali, vzrostla

ihned spotřeba na dvojnásobek a při namáhavém pohybu

venku na čtyřnásobek. Výsledek složitých výpočtů dokázal,

že nebudou-li často dlít mimo vůz, vystačí s kyslíkem zcela

dobře po celé dva měsíce.

„Takže jíst se bude málo!“ pravil spokojeně Jan. Ale Pe-

tr jej přesto přemluvil, aby začali až zítra, přičemž zítřek

by! míněn ve smyslu pozemského dělení času na den se čty-

řiadvaceti hodinami. A tak večeře, která záhy nato násle-

dovala, byla ještě normální.

Trvalo tři dny, než se Petrovi žebro spravilo natolik, že

ho přestalo bolet při každém prudším pohybu. Tyto tři dny

strávili v celkem dobré náladě v lunobusu a podnikali den-

ně dvě procházky po dně svého skalního vězení. Petr sice

huboval, že si připadá jako dávní vězňové, kteří chodili

dokolečka po dvoře trestnice, ale přesto by nebyl zanic na

světě procházku vynechal, i když si pokaždé stěžoval, že má

člověk potom tím větší hlad.

Horolezeckou výzbrojí byl opatřen každý vůz, a tak jim

nic nechybělo, když v pátý den svého zajetí provedli první

pokus o zlezení skalní stěny. Z pěti nebo šesti stěn, které je

obklopovaly, zvolili si tu, která se jim zdála nejpřístupnější.

Prvních dvacet metrů to šlo dosti dobře. Potom začali sko-

bovat a po dalších patnácti metrech, na něž potřebovali

téměř hodinu, se bezradně zastavili. Skála tu čněla převi-

sem, který nemohli nijak obejít. Nezbylo než se vzdát a vrá-

tit se do lunobusu. Beztak již dleli ve vzduchoprázdnu déle

než dvě hodiny a namáhali se tolik, že oba pociťovali nepří-

jemné hučení v hlavě.

Jan se tvářil vážně, když svlékal skafandr, ale Petr pro-

hlásil, že to nic nevadí, že mají ještě pět jiných stěn a že by

v tom byla zatracená smůla, aby se jim to na jedné z nich

nepodařilo. Jan mlčky souhlasil.

V příštích třech dnech opakovali svůj pokus ještě pět-

krát. Skončil pokaždé nezdarem. Od nejvyššího bodu, kam

se jim podařilo po velkých svízelích vystoupit, zbývalo jim

k ústí propasti stále ještě víc než třicet metrů, jak oba od-

hadovali.

Po posledním výstupu se vrátili ve velmi skleslé náladě.

Petr byl daleko zklamanější než Jan a podlehl tupé bezna-

ději. Nemluvil na přítele a ten se marně snažil vyburcovat

ho z jeho hluboké sklíčenosti. Devátý den jejich zajetí Petr

dokonce odmítl vyjít ven po snídani.

Po marném přemlouvání vystoupil Jan z vozu sám.

Chvíli zarmouceně obcházel lunobus a potom se zastavil

a zahleděl se vzhůru, k nedostižnému okraji skalního věze-

ní. Slunce už zmizelo z obzoru kráteru Marconi a jen výsek

ve hvězdném nebi označoval okraje propasti. Jan usilovně

lovil v paměti vzpomínku na něco, co ho zaujalo při pohle-

du na okraje skal, dokud je ještě osvětlovaly sluneční pa-

prsky. Nevzpomněl si. Po marné námaze se vrátil do luno-

busu pro velkou svítilnu. Z úsporných důvodů užíval při

své procházce jen malé kapesní lampy, která svítila jen na

nevelkou vzdálenost. Petr, ležící na lůžku, na něj tupě po-

hlédl, ale neprojevil žádný zájem o to, k čemu potřebuje

silný reflektor.

Jan nechal bloudit světelný kužel po okraji skal. Měly

jasně bílou barvu a skládaly se z podivného nerostu, který

mineralogové nazvali selenit. Byla to směs různých látek,

s jakou se nesetkáváme na Zemi, a převládal v ní kysličník

vápenatý, jenž dodával skálám jasně bílé barvy. Jan shle-

dal, že jeho první dojem byl správný. Na jednom místě pře-

čnívala skála o hodně ostatní stěny, zdi jejich vězení. Od-

had byl nejistý, ale přesto se Jan mnoho nemýlil, když

usoudil, že skála je asi o patnáct metrů vyšší než její okolí.

Ačkoli přečnívající místo bylo nejméně osmdesát metrů

daleko, zářilo dosti jasně ve světle lunobusového reflektoru.

Jan pojal zcela určitý plán. Neprodleně se vrátil do vozu.

„Na něco jsem přišel, Petře,“ pravil, sotva svlékl skafandr.

„Ale nejdřív vyklouzni z toho svého obalu!“ Ačkoli Petr

se nezúčastnil vycházky, byl nucen natáhnout si skafandr,

aby mohl Jan opustit vůz. Každé otevření dvířek bylo spo-

jeno s okamžitou ztrátou kyslíku, který unikl z vozu do

venkovního vzduchoprázdného prostoru. Teprve na Janovo

velmi důrazné naléhání se Petr odhodlal k tomuto ústupku,

a bylo potřebí nového ostrého vybídnutí, aby nyní ze ska-

fandru vyklouzl. Prvním Janovým slovům naslouchal zcela

netečně a bez zájmu, ale po několika větách se prudce po-

sadil a začal se o jeho návrh živě zajímat.

Jan ho nejprve důkladně vyplísnil za jeho netečnost

a potom prohlásil, že dostal nápad, jak upozornit na jejich

přítomnost ve skalní propasti. Bylo to velmi prosté. „Celá

naše strana Luny je teď ve tmě a budeme mít ještě hezkých

pár dní noc. Osvětlíme-li zespoda pře, čnívající část skály,

bude zářit jasně do okolí. Takové světlo na naprosto tma-

vém pozadí bude vidět nejméně na sto kilometrů. Kdo si ho

povšimne, začne okamžitě pátrat po jeho původu, i kdyby

nešlo o kráter Marconi, o němž již jistě. všechny lunární

stanice a celá zeměkoule vědí, že v něm došlo k neštěstí,

k zemětřesení - mají přece seizmografy i v kráteru Einstein.

Že nás doposud nikdo neobjevil, není nic divného. Trysko-

vá helikoptéra jistě přiletěla a pátrala nad kráterem, ale my

jsme ji nemohli slyšet, poněvadž tu není vůbec vzduch, kte-

rý by přenášel zvuk.

A její rádiové signály se mohly ozvat v našem mikrofo-

nu jen na zlomek vteřiny, když letěla přes propast. Bývalý

kráter Marconi měl před zemětřesením rozlohu asi osm

tisíc čtverečních kilometrů, a ústí naší propasti odhaduji

nejvýš na dvě stě čtverečních metrů. To je jen několik sto-

milióntin z celé rozlohy kráteru. A stejná pravděpodobnost,

asi tři k jednomu stu miliónů, tu je, že helikoptéra přeletí

nad propastí, když neupoutá někdo pozornost její posádky

k tomuto zatracenému místu!“

Petr všecek ožil. „Báječný nápad, Jendo!“ zvolal. „A do

smrti se budu stydět za to, že jsi na něj přišel ty, kterému

všichni kamarádi říkají, že je nepraktický snílek

a knihomol. Pořídíme maják, a bezvadný maják, uvidíš!

Dáme ho co nejblíže k ústí propasti, protože intenzity osvět-

lení ubývá se čtvercem vzdálenosti a zbytečně bychom ztrá-

celi na světle, kdybychom ozařovali skálu až ze dna. Počkej,

hned to propočítám, kolik baterií musíme mít, aby náš ma-

ják zářil nepřetržitě aspoň týden. A použijeme obou reflek-

torů lunobusu, tady nám stejně nejsou k ničemu platné.“

Byl náhle pln energie a Jan mu s úsměvem naslouchal. Ne-

byl by si ani popřál čas k jídlu a Jan byl nucen důrazně

zakročit. Po obědě se dal ihned do díla a velmi obratně se-

strojil malou zásobní energetickou stanici pro maják. Nalé-

hal, aby se ihned vydali ven namontovat ji, a Jan mu po

jistém váhání vyhověl. Měli štěstí, že právě proti přečníva-

jící skále byla stěna přístupná do největší výšky a že převis,

který bránil v dalším jejich zlézání, netvořil překážku pro

oba mohutné světelné kužele. Pomocí skob a ocelového lan-

ka připevnili světelné zdroje s bateriemi na skalní výstupek

a potom opatrně slezli na dno propasti. Petr se radostí roz-

tančil, když spatřili jasně planoucí vrchol skály. Světlo, kte-

ré skála odrážela, bylo tak silné, že malá část pronikla až k

nim a ozářila okolí lunobusu, napříště nebudou aspoň po-

třebovat baterky na zdravotních procházkách.

Jan se obával, že kamarádovo nadšení nebude mít dlou-

hé trvání, avšak k svému podivu se zmýlil. Petr nejenže byl

i po dalších dvou dnech pln důvěry, ale navíc ještě začal

konstruovat malý samočinný přístrojek, který ve spojení

s jejich vysílačkou odťukával každou minutu třikrát po

sobě morseovkou signál SOS. Když se Jan trochu podivil, k

čemu to potřebuje, zahleděl se na něj se soucitným výra-

zem, jako by ho litoval, že nechápe tak samozřejmou věc.

„No, přece až někdo spatří zářící vrchol a dorazí k okraji

propasti, musí se také dovědět, že na jejím dně čekají lidé

na pomoc a že to není žádná nová sopka, která svítí do oko-

lí!“ Při zmínce o sopce se Jan na okamžik zarazil. Už otví-

ral ústa, aby řekl Petrovi, že jim sopka, která procitla k

činnosti při zemětřesení, může udělat důkladný škrt přes

rozpočet, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a mlčel. Sku-

tečně, je-li sopka stále v činnosti, potom její oheň mnohoná-

sobně přezáří jejich maják a je jen mizivá naděje, že si ho

někdo povšimne. Proč to Petrovi říkat a kalit jeho náladu?

A tak Petr spokojeně dokončil svého telegrafického ro-

bota a s velkým zadostiučiněním naslouchal jeho značkám

v mikrofonu.

„Ze začátku nám to půjde trochu na nervy, to stálé opa-

kování tří krátkých a tří dlouhých značek, a snad nás to

bude rušit trochu ve spaní, ale brzy si na to zvykneme,“

prohlásil na přítelovu poznámku, že to je nevítaný přínos

ke všem dosavadním zvukům, které ustavičně poslouchali.

„Buď rád, že kolem nás něco zní, vždyť jinak je Luna

stále ještě mrtvou pouští!“ V dalších dnech neopomněli čas-

tokrát vyhlédnout ven, zda je jejich maják v pořádku. Ji-

nak byla v lunobusu nyní spokojenější nálada. Jan vzpomí-

nal s jistým nepokojem na svou rodinu, jaký má asi žal nad

jeho zmizením, ale Petr si nepřipouštěl valných starostí

a těšil kamaráda. „To už brzy pomine,“ ujišťoval. „Otec je

v kráteru Einstein, řídí odtamtud kladení vodičů na odvrá-

cené straně Luny.

Ten se jistě jen tak nevzdá a nepřestane se zajímat o ten

náš prokletý a nešťastný kráter, uvidíš!“ ujišťoval Jana.

„Jen když tu je teď vůbec možnost najít nás podle majá-

ku!“ Jan s jistým neklidem počítal, jak dlouho ještě zůstane

tato část Luny ve tmě, za které jedině se mohl jejich maják

uplatnit. Z desíti dnů, které mu vyšly, uběhl již týden, když

je časně zrána vyburcoval silný hlas, jenž náhle zazněl

v mikrofonu: „Halo, halo, je tu někdo?“

Vyletěli z lůžek rovnýma nohama a dvojhlasně hulákali:

„Petr a Jan, účastníci mapovací výpravy, tady jsme!“

LOĎ Z VESMÍRU

Nikdy ještě nenavlékli hoši skafandry s takovou rychlos-

tí jako nyní. Hlas v mikrofonu zatím pokračoval. Přede-

vším se dověděli, že to mluví jejich přítel z cesty na Lunu,

mechanik Michal. Byl členem posádky tryskové helikoptéry

HLS-11, která se vracela ze služebního letu. Než skončili

krátký rozhovor, začali již jeho druhové chystat záchranné

prostředky. Byly v podstatě prosté: přenosný rumpál, po-

háněný elektromotorem, který přistavili ke kraji skalní

propasti.

Když jej náležitě upevnili, spustili na dno propasti krát-

kou pevnou tyč, visící ve vodorovné poloze na dvou tenkých

ocelových lanech.

Petr usedl na tuto hrazdu první a rumpál jej velmi opa-

trně vyzvedl ze skalního vězení. Jan následoval za ním. Vr-

hl poslední pohled na ztroskotaný lunobus, z něhož neodná-

šeli nic, než co měli na sobě, a vydal se potom na svou

vzdušnou pouť. Oběma rukama se přidržoval tenkých lan

a dával pozor, aby cestou vzhůru nenarazil na některý

z četných výstupků skalních stěn. S pocitem vděku míjel

záchranný maják, oba silné reflektory lunobusu, které

ustavičně ozařovaly skalní štít. Byl přesvědčen, že mu vděčí

za přílet helikoptéry, a Michal mu brzy jeho domněnku

potvrdil.

Rozradostněn podával ruku zachráncům a děkoval jim.

„Není to naše zásluha,“ odmítal jeho díky šéfpilot letadla,

který řídil záchrannou akci. „Přiznávám se upřímně, že by

mě nebylo napadlo letět nad kráter Marconi, leží hodně

stranou od našeho předepsaného kursu.

Ale tady Michal na mne naléhal. Dožadoval se aspoň

malé odchylky od naší přímé cesty. Nu, a jakmile jsme jed-

nou tuto odchylku udělali, vyvíjelo se všechno další samo.

Náš pozorovatel Ben Said,“ ukázal na vysokého štíhlého

Araba, který s Michalem a druhým pilotem skládal rumpál

s jeho součástmi k přenosu do helikoptéry, spatřil v dálce

světlý bod na černém pozadí. Má báječný zrak, jako nikdo

z nás. Vzali jsme na pomoc triedry a poznali jsme, že se

nemýlí.

Podle mapy ležel zářící bod na okraji kráteru Marconi,

v místě, kde došlo k zemětřesení. Pak už na nás nemusil

Michal naléhat, abychom odbočili. Podařilo se nám přistát

nedaleko zářící skalní stěny. Že je osvětlena uměle, to jsme

vytušili, jakmile jsme nad ní opsali jediný kruh. A další už

víte!“ Za jeho řeči se Jan rozhlédl kolem sebe. Neviděl toho

mnoho.

Ozářený skalní štít vrhal trochu světla do nejbližšího

okolí, kus dále pak svítily dva silné reflektory helikoptéry.

Za tímto světlým kruhem byla černá neproniknutelná tma.

To, co mohl vidět, nijak se nelišilo od ostatní lunární kraji-

ny, jen obvyklé mělké brázdy tu chyběly. Rozlomené povr-

chové skalní kry se nakupily v různých útvarech, omeze-

ných plochými stěnami s ostrými hranami. Na jedné takové

mírně nakloněné ploše nevelkého rozsahu přistála helikop-

téra. Dostali se k ní po krátkém pochodu, Michal jako po-

slední zavřel a upevnil její vzduchotěsné dveře, a když za

malou chvíli ručička tlakoměru a zvukový signál oznámily

současně, že v kabině je dýchatelné ovzduší, svlékli všichni

skafandry.

Šéfpilot, Řek Manitis, dal povel k odletu a druhý pilot,

Ital Vallini, uvedl do chodu startovací trysky. Trup letadla

se začal mírně otřásat, helikoptéra poskočila na pružných

vzpěrách, zakončených nízkými koly, a potom se pomalu

vznesla. Vystoupila do výšky dvou tisíc metrů a druhý me-

chanik, Estonec Karen, zapjal proud do silného spodního

majáku letounu. Ohromný kužel oslnivého ostrého světla

zaplavil pustý kraj v okruhu mnoha kilometrů. Hoši se zvě-

davě tísnili u vypouklého okna letounu, jímž bylo dobře

vidět přímo dolů.

Letecký snímek kráteru Marconi znali velmi dobře, teď

by však podle něho nebyli poznali krajinu rozkládající se

pod nimi. Kuželovité kopce, jichž byla dlouhá řada, se ně-

kam propadly a místo nich se tyčily v pustém chaosu naku-

pené šedobílé skalní kry s ostrými hranami, zrýhované čet-

nými hlubokými vráskami. Některé malé krátery zmizely,

jiné se prohloubily a rozšířily. Jeden kráter slabě žhnul a

na jeho okraji v paprscích reflektoru mdle zasvitl žlutý sir-

ný květ.

Podle mapy byla tato činná sopka kráterem, od něhož se

rozjely lunobusy. Že ostatní čtyři vozy, mapující kráter

Marconi, zmizely, dověděli se hoši hned, jak se setkali se

svými zachránci, byla to první věc, na kterou se ptali. Po-

sádka helikoptéry, podnícena neočekávaným úspěchem při

záchraně Petra a Jana, pokoušela se nalézt aspoň nějakou

stopu po zmizelých lunobusech. Plné dvě hodiny kroužila

HLS-11 nad kráterem Marconi. Kromě Valliniho, který byl

zaměstnán řízením, všichni ostatní, vyzbrojeni triedry, pát-

rali v ozářené krajině. Jejich úsilí bylo marné.

„A není divu,“ podotkl Manitis a odložil triedr. „Dva-

cetkrát tu pátraly helikoptéry v prvním týdnu po katastro-

fě, tří letů se zúčastnil i tvůj otec,“ obrátil se k Petrovi, „ač-

koli je toho času nejzaměstnanějším mužem na celé Luně.

Všechno pátrání bylo marné!“ Přistoupil k mikrofonu a dal

povel do řídící kabiny k přímému letu do kráteru Einstein.

Dorozuměli se s tamější stanicí hned po startu a na dlou-

hých vlnách, které byly s to oběhnout zakřivený povrch

Luny, dali zprávu i na druhou polokouli, do kráteru Plato.

Hoši vyslechli srdečné pozdravy z obou míst, a sotva skončil

tento rozhovor, ozval se Petrův otec. Dlel s malou výpravou

u jižního pólu na odvrácené polokouli, kde dokončovali

spoj ohromného kabelu, obepínajícího celou Lunu. Z jeho

hlasu zněla veliká radost nad záchranou hochů.

Řekl jim také, že Platonova stanice právě odesílá zprávu

na Zemi o jejich záchraně. Zármutek obou rodin vystřídala

nesmírná radost a hoši vyslechli pozdravy svých matek

a sourozenců ještě dříve, než HLS-11 opustila smutné místo

katastrofy.

„Měl bych návrh, šéfpilote,“ přihlásil se Michal, když le-

toun, řízený radarem z Einsteinovy stanice, opouštěl kráter

Marconi.

„A ten zní?“

„Abychom nechali osvětlovací maják v činnosti tak

dlouho, dokud poletíme v nočním pásmu.“ Za tmy se stroje

směrově řídily radarem z některé stanice - právě tak jako

za dne - a svoji výšku udržovaly samočinně pomocí odrazu

krátkovlnných signálů od lunárního povrchu.

Manitis svraštil čelo. „K čemu to? Není to zbytečné

plýtvání elektrickou energií? Stále jí ještě nemáme na Luně

tolik, kolik bychom potřebovali, to dobře víš!“ „Myslím si,

že to stojí za pokus,“ pravil Michal. „Co když se některý

z pohřešovaných vozů dostal mimo okruh zemětřesení

a potom mu z nějaké příčiny selhalo řízení a sdělovací pří-

stroje? Posádka vozu může být ještě naživu a čeká na zá-

chranu!“

Šéfpilotovi svitlo v očích. „Jako tady Petr a Jan, myslíš?

Je tu sice pravděpodobnost jedna k miliónu a snad ještě

menší, ale budiž!“ Spodní maják zůstal v činnosti a dva

pozorovatelé zaujali místa na obou stranách kabiny

u vyhlídkových oken. Manitis dokonce nařídil, aby v okolí

kráteru Marconi postupovala helikoptéra jen rychlostí dva-

ceti kilometrů za hodinu, aby rozhled byl účinnější. Uběhla

první hodina, i druhá a třetí se chýlila ke konci. Dvojice

pozorovatelů se střídala každou půlhodinu. Okraj stínu byl

již nedaleko a slunce se mělo brzy vynořit nad obzor.

V lunární krajině s nesmírně řídkým vzduchem nepřed-

cházelo východu slunce žádné svítání. V hornatém terénu

s vysokými vrchy vzplanula jen temena hor o něco dříve,

než se žhavá sluneční koule vyhoupla nad obzor.

Třetí hodina dobíhala a Manitis se již chystal dát povel

ke zvýšení rychlosti a vypnutí majáku, když se ozval Ben

Said, který byl právě u levého výhledu. Díval se bez triedru,

přehlédl tak mnohem větší část krajiny a tvrdil, že vidí

stejně jako s čočkami. „Nějaká věc na tribordu, azimut tři-

cet stupňů!“ hlásil klidně. Všichni se shlukli u oken na pra-

vém boku kabiny a pátrali triedry ve směru, který označil

Arab.

„Vidím to!“ vzkřikl Manitis a hnal se do pilotské kabi-

ny. Odstrčil Valliniho od pák a sám se ujal řízení. „Něco je

pod námi!“ vysvětloval chvatně udivenému pilotovi. Seškr-

til pohon a uvedl do chodu vznášecí trysky. HLS-11 začala

opisovat malé kruhy a brzy se zastavila nad jedním místem.

„To není lunobus!“ řekl vzrušeně Petr Janovi. „Je to

mnohem větší!“

„Máš pravdu, Petře,“ souhlasil Michal, který stál za ním

a díval se přes jeho hlavu. Pod nimi mírně stoupala skalní

terasa, vnější okraj kráterového valu, a na ní se v záři svět-

lometu rýsovalo podivné dlouhé těleso. Leželo nehybně

a jeho mdle narůžovělý povrch se ostře odrážel od žlutoše-

dého kamene. V tu chvíli stanula helikoptéra přímo nad

oním místem a pozvolna snižovala výšku. Michal a hoši se

překvapeně podívali na sebe.

„Ale vždyť to je raketa!“ vykřikl Petr.

„Vypadá to tak, ale je to mnohem delší. A potom - žád-

ná raketa nemá tuto barvu, skleněný obal je šedobílý,“ pro-

nášel pomalu Michal. Stroj stanul ve výšce necelých dvou

set metrů nad podivným předmětem. „Říkej si co chceš, je

to raketa!“ zvolal rozčileně Petr.

„Nevidíš tryskové věnce na přídi i na zádi, kde jsou také

malé stabilizační plochy?“

„Dobrá, snad máš pravdu,“ odpověděl Michal a jeho

hlas se lehce třásl vzrušením. „Ale je-li to raketa, nepochází

ze Země, na to dám krk a mám jen jeden! A poněvadž na

Luně nikdo nežije, je to raketa z jiné planety!“ Na helikop-

téře zavládlo všeobecné vzrušení. Všichni došli současně

k témuž závěru jako Michal. V pilotské kabině vzrušeně

debatovali telegrafista s druhým pilotem, ve velké kabině

sděloval druhý mechanik rozčileně své dojmy Ben Saidovi,

který mu naslouchal s orientálním klidem. Hoši mluvili

jeden přes druhého a mechanik Michal nezůstával za nimi

nijak pozadu. Manitis se rozhodl přistát. „Pošli telegram do

Einsteinovy stanice, že jsme našli cizí raketu na úseku N-55

mapa číslo 3 a že přistaneme a podáme další zprávy,“ naří-

dil radiotelegrafistovi a rozhlédl se po vhodném místě

k přistání. Na panelu s palubními přístroji byl umělý obzor,

který zachycoval ve zmenšeném měřítku přesný obraz te-

rénu přímo pod letounem. Velmi dobré místo k přistání

bylo na téže skalní terase, na které ležela raketa, a to ve

vzdálenosti několik desítek metrů od ní. Manitis zeslabil

světlo spodního majáku a zapojil přistávací osvětlení. Za

několik vteřin se kola pružných vzpěr podvozku dotkla ská-

ly, letadlo poskočilo a mírně zakolísalo, následoval tlume-

nější náraz a otřes a potom stanula helikoptéra nehybně.

Manitis utáhl brzdy a opustil pilotskou kabinu. Když

vstoupil do společné kabiny, neubránil se úsměvu. Všichni

už měli na sobě skafandry, jen Ben Said čekal trpělivě na

rozkaz.

„Navlékni si také oblek a pojď s námi, Bene, zůstane tu

jen telegrafista, aby podával zprávy stanici,“ pravil přívěti-

vě a znovu se usmál při pohledu na prodlouženou tvář

zklamaného muže u rádia.

„Nejde to jinak, Migueli, jsme ještě příliš daleko od sta-

nice a skafandrovým rádiem se s ní nedomluvíme,“ konejšil

ho. Muž to uznal a beze slova přikývl. Odešel zpátky do

pilotské kabiny, jejíž vzduchotěsná dvířka pečlivě uzavřel,

a všichni ostatní jeden za druhým potom opustili letadlo.

Manitis vedl malý průvod. Nikdo z nich nebyl ozbrojen, na

Luně nebylo zbraní zapotřebí, velitel letounu se rozhodl k

bližší prohlídce rakety bez dalších opatření jen proto, že

činila dojem naprosto opuštěného tělesa. Skutečně se v je-

jich přijímačích neozvalo nejmenší znamení, jež by bylo

možno připsat posádce rakety. V okolí rakety také nebylo

stopy po živém tvoru. Spočívala před nimi tiše a nehybně,

mírně. nakloněna, na třech párech mohutných vzpěr, kon-

čících pneumatickými nárazníky. Byla velmi dlouhá, jistě

dvě stě metrů, a snad i více, a pozemské rakety přesahovala

svými rozměry nejméně dvakrát. Byla také mnohem štíh-

lejší a Manitis odhadoval její poměr největší šířky k délce

na jedna ku desíti. Nosnost rakety byla jistě deset tisíc tun,

ne-li více.

Vzdálenost mezi malým hloučkem a raketou se zkrátila

na pouhých deset metrů, když Manitis velel zastavit. Hochy

to velmi udivilo, ale Michal pochopil smysl rozkazu. „Veli-

tel má nějaké obavy,“ řekl si, ale poněvadž to nemohl rádi-

em sdělit hochům tak, aby jeho výklad neslyšeli všichni,

ponechal si svou úvahu pro, sebe. Manitis byl skutečně na

rozpacích. O sebe se nebál, ale lidé svěření jeho velení mu

leželi na srdci. Jejich životy nemohl vystavit nebezpečí.

Nemělo smyslu učinit výzvu k dobrovolníkům, poně-

vadž by se přihlásili všichni. „Dobrá, přenesu odpovědnost

na někoho jiného,“ řekl si, ačkoli nenáviděl takové řešení.

„Čelem vzad a pochodem vchod!“ nařídil a usmál se, když

v jeho přilbovém mikrofonu zazněla mnohonásobná ozvěna

hlasů, prozrazujících hluboké zklamání. „Obejdeme raketu

v širším kruhu,“ těšil své druhy. Hned nato diktoval poma-

lu Miguelovi zprávu pro Einsteinovu stanici a radiotelegra-

fista ji slovo za slovem opakoval do mikrofonu palubního

vysílače. Popisoval vzhled rakety, naprostý nedostatek ja-

kýchkoli známek života na její palubě a žádalo instrukce.

Obdržel je za několik minut po odeslání své zprávy. Do-

věděl se, že se má ihned vrátit se všemi lidmi na palubu he-

likoptéry a být ustavičně připraven ke startu. Při sebemen-

ší známce nějakého nepřátelství ze strany posádky rakety

má okamžitě odletět na základnu. Jinak vyčká příletu heli-

koptéry HLS-7, které bude velet Skot Mac Pherson.

HLS-7 dorazí k nim nejdéle za tři hodiny. Mezitím obe-

šli raketu velikým kruhem a zhotovili mnoho snímků. Pro-

hlídka rakety na dálku nepřinesla nic zvláštního. U spořá-

dání tryskových věnců se valně nelišilo od onoho, jaké měly

pozemské rakety. Na zádi rakety se rýsovaly dva vchody,

jeden malý, zřejmě pro posádku, druhý, na opačné straně,

mnohem širší. Zcela obdobný pár vchodů byl i na přídi.

Zatímco Michal uvažoval, z jakého materiálu je asi obal

rakety neznal žádnou plastickou hmotu nebo slitinu, která

by měla takovou charakteristickou růžovou barvu jako

stěny rakety -, sdělovali si hoši tlumenými hlasy své dojmy.

Točily se kolem původu rakety.

Odkud přiletěla? Jan byl přesvědčen, že pochází ze slu-

neční soustavy a že nejpravděpodobněji jde o Marťany.

Petr, náchylnější k fantastickým představám, nevylučoval,

že přiletěla ze vzdálenějšího místa vesmíru, které nepatří

k sluneční soustavě.

„Z nějaké hvězdy nebo její družice?“ smál se Jan. „Ale

to by se byla pořádně nacestovala! Nejbližší hvězda, Pro-

xima z Centaura, je od nás čtyři světelné roky daleko. Byli

by musili letět nejméně čtyři roky a mít přitom rychlost

o málo nižší, než je rychlost světla, tři sta tisíc kilometrů za

vteřinu! Myslíš, že je to možné? My sami jsme zatím s to

dosáhnout u modelových raket bez posádky nejvyšší rych-

losti jednoho sta kilometrů za vteřinu. Sto kilometrů a tři

sta tisíc kilometrů, to je pořádný rozdíl!“

„Mohou být mnohem chytřejší, než jsme my!“ tvrdil Pe-

tr. To byl ovšem důvod, proti němuž rozvážný Jan nehodlal

nic namítat. Většina posádky letadla byla tak netrpělivá, že

ani nepomyslila na jídlo.

Manitis musil rázně nařídit oběd, beztak již hodně

zpožděný. Hoši k němu zasedli s nevalnou chutí, ačkoli od

minulé večeře neměli v ústech - při své záchraně zapomněli

na snídani -, ale ,jakmile se jednou dali do jídla, hlad se

přihlásil a Petr šel ohřát novou dávku konzerv pro oba.

S velkým potěšením vyslechli zprávu, že HLS-7 je už jen

dvě stě kilometrů od nich a žádá o řízení jejich radiogoni-

em.

„Za půl hodiny je tady!“ prohlásil Michal. Ukázalo se,

že se nemýlil. V záři slunce, které se už přes hodinu vznáše-

lo nad obzorem a vrhalo ostré a velmi dlouhé stíny každé

nejmenší nerovnosti půdy, objevila se jasně žlutá tečka,

která se rychle zvětšovala. Za dvě minuty opsala HLS-7

veliký kruh nad skalní terasou a o chvíli později dosedla na

zemi v malé vzdálenosti od nich. Byla značně větší než

HLS-11 a na jeho palubě byl početný štáb odborníků. Mac

Pherson pozval Manitise a jeho zástupce k poradě.

Zahájil ji důtkou. „Nebylo moudré, že jste se odvážili

tak blízko k raketě,“ řekl Manitisovi. „Ty šlépěje jsou

zřejmě od vaší posádky?“ Ukázal oknem na řadu stop vel-

mi zřetelně otištěných v hluboké vrstvě prachu, která po-

krývala celou terasu, prach pocházel ze skály po milióny let

drobené účinkem kosmického a ultrafialového záření.

„Máte pravdu!“ přisvědčoval Řek. „Podlehli jsme zvě-

davosti a to byla chyba.“ Starší muž s prošedivělými vlasy a

vysokým čelem, vynikající ruský astronom Voroncov, se

usmál.

„Myslím Mac Phersone, že tu je celkem malý rozdíl me-

zi tím, jestli kamarádi z HLS-7 zůstali v letadle, nebo vyšli

ven,“ pravil konejšivě. „Bytosti, které dovedou postavit

takovou raketu, mají jistě prostředky, jimiž mohou zničit

na dálku celou helikoptéru se vším, co v ní je. Vzpomeňte

jen na naše ultrarezonátory! Jestliže se nezachovali nepřá-

telsky, může to mít jen dvojí příčinu.“

„Buď že nechovají útočných úmyslů, anebo že raketa je

bez posádky,“ vpadl mu do řeči mladý černovlasý muž,

rumunský inženýr Proca.

„Tak jest,“ přisvědčil astronom.

„V každém případě se musíme pokusit o nějaké doro-

zumění s nimi,“ vpadl do rozhovoru netrpělivě Mac Pher-

son. Voroncov přikývl: „Kloním se sice k názoru, že v rake-

tě nikdo není...“

„A proč?“ přerušil ho horkokrevný Rumun.

Astronom se mírně usmál: „Povšimněte si Proco, že

v tom prachu, který zde na Luně, kde není žádných větrů

a žádných atmosférických srážek, podrží otisky čehokoli

dlouhou dobu, není jiných stop než stopy posádky z HLS-

11. Proč by bytosti z rakety nikdy nevyšly ven?“

„Něco na tom je, co říkáte, profesore,“ přiznal Mac

Pherson. „Ale přestože je to málo pravděpodobné, nelze

obydlenost rakety vyloučit.

A nějak se s lidmi uvnitř musíme domluvit. Přiznávám,

že mi není docela volno.“ Otočil sedadlo tak, že měl raketu

na očích. „Myslím si, že každou chvíli tam odtud může vyle-

tět neviditelný paprsek a v příští vteřině z nás budou mole-

kuly.“

Manitis pocítil prchavý pocit mrazení na páteři, ale Vo-

roncov se jen usmál. „Myslil jsem na nějaké takové doro-

zumění, a zatímco vy jste si chystali různé prostředky zká-

zy, vzal jsem s sebou tohle.“ Otevřel zásuvku stolu a vytáhl

z ní malou čtverhrannou krabičku, opatřenou číselníkem

a zdířkami na připojení elektrických kabelů. Mac Pherso-

novi se při pohledu na ni protáhla zklamaně tvář.

„Ale to je přece praobyčejný gramofon s nahrávkami na

drátech,“ pravil pohrdavě.

„Správně!“ přisvědčil Rus. „Jestliže to jsou bytosti nám

podobné - a nic nenasvědčuje tomu, že by to musely být

nějaké zrůdy podle výmyslů některých spisovatelů fantas-

tických románů, vždyť i rakety stavějí zcela podobně jako

my -, potom bude jejich sluch reagovat na sled různě vyso-

kých tónů stejně jako náš. Tohle se jim bude jistě líbit

a přesvědčí je to o naší přátelské náladě.“ Za řeči připojil

zvukový přístroj k rozhlasovému reproduktoru. Zapojil

proud a z mikrofonu se linuly líbezné zvuky starodávné

melodie, smířlivé a uklidňující.

I muži shromáždění k poradě podlehli jejich účinku.

Seděli tiše a nehnutě, dokud píseň nedozněla.

„Teď by se mělo něco ozvat jako odpověď,“ pravil Pro-

ca. Mluvil tiše, aby nezlomil kouzlo líbezné hudby, která,

jak se zdálo, ještě doznívala ve vzduchu. Čekali dlouhou

dobu, ale mikrofon byl němý.

„Dobrá!“ pravil rázně Mac Pherson a zvedl se od stolu

na znamení, že porada skončila. „Musíme se uchýlit k ji-

ným prostředkům.“ Voroncov mlčky přikývl. Skutečně

nezbývalo nic jiného než pokusit se o násilný vstup do rake-

ty. Byl přesvědčen, že to nemůže být na škodu, protože ra-

keta je zřejmě opuštěná. Kam se však uchýlila její posád-

ka?

Nevrátí se, zatímco budou násilně vnikat do jejího ma-

jetku, a nepokusí se o odvetu?

Zákaz opustit HLS-11 stále trval pro většinu posádky,

k veliké mrzutosti obou hochů a Michaia, jenž byl také jed-

ním z postižených.

Shlukli se všichni tři u okna, z něhož byl nejlepší výhled

na raketu, a napjatě přihlíželi, co se bude dít.

„Myslil jsem si, že na to půjdou ultrarezonátorem,“ po-

znamenal spokojeně Michal, když spatřili velikou třínožku,

spočívající na kolečkách, kterou dva muži postrkovali k ra-

ketě. Na třínožce byl přimontován veliký těžký přístroj,

připomínající teodolit, jehož se kdysi používalo k vyměřo-

vání terénu. Měl velký vodorovný dělený kruh a stejně

rozměrný kruh k němu kolmý, otáčivý ve svislé poloze. Na

tomto druhém kruhu, v jeho ose, otáčela se veliká kuželovi-

tá trubice, jež měla na zúženém konci čtverhrannou skřín-

ku. Zdroje elektrické energie, penitinové články, byly

v dolní části třínožky a kabely je spojovaly se skřínkou,

v které byl umístěn budič kmitů.

Muži dovlekli stroj do vzdálenosti necelých deseti metrů

od dolního menšího vchodu rakety a tam jej pevně zakotvili

pomocí výsuvných bodců zavrtaných do skály. Když se ma-

lý hlouček mužů z obou letounů seskupil opatrně za pří-

strojem, Proca, nakloněn k optickému hledáčku, zaměřoval

trubici ultrarezohátoru přesně na střed dvířek. Byl s tím

záhy hotov a zapojil proud. Potom začal pomalu pohybovat

ladičem ultrarezonátoru z nulové polohy po stupnici frek-

vencí. Na stupnici byly vyznačeny nejen kmitočty moleku-

lárního pohybu, ale i druhy molekul, jimž tyto kmitočty

příslušejí.

Přístroj tak vykonával dvojí funkci, jednak uvolňoval

svazky mezi molekulami a rozkládal tak látku na její jed-

noduché složky, jednak určoval, o jakou látku jde, to jest

analyzoval hmotu.

„Začíná s velkými molekulami bílkovin, které se skláda-

jí z atomů lehkých prvků, vázaných do dlouhých řetězců,“

řekl polohlasně Petr.

Jan mlčel. Přemýšlelo tom, jak strašnou zbraní by se byl

stal ultrarezonátor v době, kdy lidé vedli spolu války. V je-

ho paprscích se rozplývala živá hmota jako sníh tající na

slunci a bylo marné pokoušet se chránit ji nějakým krytem.

Ultrarezonátor rozrušil stejně skálu i kov jako organickou

hmotu. Jaké štěstí, že v tomto případě společenský vývoj

předstihl pokroky vědy a techniky a že ultrarezonátor byl

objeven v době, kdy už všecko lidstvo bylo spojené a na

světě už nedocházelo k válkám.

„Co to?“ pravil udiveně Michal, dívající se triedrem,

aby mu neušla žádná podrobnost. „Inženýr je už v polovině

stupnice, a dvířka se ani nehnou!“

„Překročil obor plastických hmot a je už v kovech!“ žasl

Petr.

Proca a muži tísnící se za ním sdíleli hochův údiv. „To

jsem blázen!“ pravil rozmrzelý inženýr, jenž zatím dojel

s ladičem ke konci stupnice, do oboru nejtěžších prvků.

„Cožpak ten bláznivý stroj nefunguje?“ Přesvědčil se

ihned. Stočil trubici ultrarezonátoru stranou k povrchu

skály, zeslabil přívod proudu a posunoval ladič do oboru

hornin. Skála se okamžitě začala drobit a zplyňovat v mís-

tě, kde ji zasahovaly neviditelné vlny. Proca vypojil proud.

„Jsem v koncích!“ pravil rozmrzele a odstoupil od přístro-

je.

Rozmluva byla tak hlasitá, že ji hoši dobře slyšeli z re-

produktoru v kabině. „To není žádný zázrak, že se nezdaři-

lo dveře odstranit,“ řekl klidně astronom. „Jsou nepochyb-

ně z plastické hmoty. Už v polovině dvacátého století znala

chemie na milión organických sloučenin. Dnes jich známe

deset miliónů. Váš přístroj účinkuje jen na zcela určitý

omezený počet organických látek. Byl by to spíše div, kdy-

by se vám bylo podařilo uhádnout tu, z které je raketa z

jiné planety.“

„Dobrá, profesore, vaše slova jsou moudrá, ale útěcha,

která z nich pro nás vyplývá, je jen mizivá,“ ozval se kou-

savě Rumun. Rus se dobromyslně usmál. „Zkuste to starý-

mi osvědčenými prostředky, vysokou teplotou! Termitovou

dmuchavkou, kterou se kdysi dávno lupiči dobývali do ne-

dobytných pokladen!“ radil. Tak se také stalo.

Za několik minut se začal ostrý plamen termitové lampy

zakusovat do růžové hmoty dvířek. Tála v žáru několika

tisíc stupňů přímo před očima, netrvalo dlouho a celý

vchod byl uvolněn. Roztavená a znovu ztuhlá hmota visela

na okraji nepravidelného čtyřúhelníku v dlouhých podiv-

ných střechýlech.

Počkali, až obal rakety zchladne v dvacetistupňovém

mrazu, a pak se Mac Pherson, ozbrojen silnou svítilnou,

vyšvihl mrštně první do zejícího černého otvoru. „Co bych

za to dal, kdybych mohl jít s nimi!“ řekl Petr vzrušeně.

Tváře mu žhnuly touhou. „Počkáš si ještě chvilku, ka-

maráde,“ usmál se Michal. „Nejdříve to musejí prohléd-

nout náčelníci, je-li tam bezpečno, pak teprve přijde řada

na nás.“ Jan se také díval toužebně k zejícímu otvoru v zádi

rakety, v němž mizel jeden muž za druhým, ale mlčel. Za-

tím se už malý hlouček mužů tísnil v předsíni skrovných

rozměrů, osvětlené jen září jejich kapesních svítilen. Vedly

z ní troje dveře, všechny neprodyšně uzavřené. Jedny

z nich, po levé straně předsíně, měly podivnou nakloněnou

polohu a muži usoudili, že to je vchod do výtahové šachty,

která by jim při skoro vodorovné poloze rakety nebyla nic

platná, i kdyby byli mohli uvést zdviž do pohybu.

Protilehlé dveře byly velmi rozměrné; zaujímaly téměř

celou stěnu předsíně a vedly zřejmě do spodní části nákla-

dového prostoru. Pozdější druhá, podrobnější prohlídka

rakety ukázala, že za nimi byl prostor s letadlem a že jiný

takový prostor s letadlem byl na přídi rakety.

Zvolili si třetí, úzké dveře, ležící mezi oběma předešlý-

mi. Byly rovněž vzduchotěsně uzavřeny, ale závora byla na

obou jejich stranách a hladce fungovala. Když je otevřeli,

osvětlily jejich lampy dlouhou těsnou chodbu, jejíž podlaha

byla složena z úzkých příček.

„Vlastně je to žebřík, když má raketa svislou startovací

polohu, ale nyní jsou jeho příčky sklopeny, takže tvoří

chodník,“ pravil Mac Pherson, když vstoupili opatrně do

chodby. „Táhne se jistě až do přídě rakety.“ V tomto před-

pokladu se také nemýlil. Chodba měřila skutečně téměř dvě

stě metrů. Lemovala pravou stranu výtahové šachty, jejíž

pilíře bylo dobře vidět, a po pravé straně ji přerušovaly

v různých vzdálenostech větší nebo menší otvory obdélní-

kovitého tvaru. Některé z nich byly uzavřeny dveřmi, větši-

nou však byly volné. Viděli jimi do temných vnitřních pro-

storů rakety, a když si do nich posvítili, spatřili sklopné

můstky, vedoucí do nich. Vnitřek rakety měl tvar válce,

který tvořil její podélnou osu. Průměr válce odhadli nejmé-

ně na deset metrů. Usoudili, že obsahuje pohonné ústrojí

rakety a všecky potřebné zásoby, i atomovou pohonnou

látku. Pozdější prohlídka ukázala, že zásoby atomového

paliva byly úplně vyčerpány a že jen jediná komora obsa-

hovala konzervy s jídlem a pitím.

Zatím je tento vnitřní prostor nezajímal. Pokračovali

v cestě a dospěli až na konec chodby, přehrazené příčnou

stěnou. Ve světle lamp spatřili boční dveře, které bylo mož-

no posunovat ve dvou směrech, nahoru nebo do strany.

Pohybovaly se v drážkách tak hladce, jako by byl někdo

teprve včera naolejoval jejich kuličková ložiska.

Odsunuli je stranou a Mac Pherson první vstoupil na

úzký můstek s tenkým zábradlím, který, jak se zdálo, volně

visel nad temnou propastí. Končil v malé vzdálenosti od

široké plošiny. Mac Pherson odhodlaně překročil zející

prostor a stanul na okraji plošiny. „Zůstaňte okamžik ještě

v chodbě!“ žádal své druhy. Jeho svítilna plašila před ním

strašidelné temné stíny různých předmětů podivných tvarů.

Stál na okraji rozlehlé okrouhlé kabiny, jejíž strop byl

tak nízký, že se ho téměř dotýkal hrotem přilby svého ska-

fandru. Stěny ji ohraničovaly na všech stranách kromě mís-

ta, kde končil můstek. Když se Mac Pherson náležitě orien-

toval, shledal, že se kabina skládá ze dvou částí, větší v kte-

ré stál, a menší uzavřené okrouhlou vnitřní stěnou.

Dal znamení druhům, aby přešli přes můstek, a když se

seskupili kolem něho, rozdělil je na dvě části. Jedna z nich

měla za úkol prohlédnout vnitřní uzavřenou prostoru ka-

biny a vystoupit potom po to čitých schodech do místnosti,

která zřejmě byla nad kabinou.

„Shledáte nepochybně, že je to pilotní kabina, jako je

tomu u našich raket,“ pravil Mac Pherson k Procovi, který

vedl tuto druhou skupinu. „Prohlédněte ji zběžně, ale snaž-

te se nic nepoškodit. Sestupte potom zase k nám!“ Sám se

zbylými druhy se dal do prohlídky větší části kabiny. První

krok by ho byl málem připravil o přilbu. „Pozor, shýbněte

se!“ zvolal varovně astronom.

„Trochu pozdě!“ bručel mrzutě Skot. Obrátil světelný

kužel ke stropu, pátraje po překážce, za kterou zachytil.

Spatřil veliký tmavý přístroj, připevněný ke stropu a opat-

řený celým věncem čoček, které připomínaly ohromné muší

oči. „Nějaká filmovací komora, prohlédněte ji, Karene,“

vyzval mechanika z HLS-11. Uznal, že bude nejlépe, když

rozmístí své lampy po stěnách kabiny, aby osvětlily stejno-

měrně její prostory. Nechyběly tu háčky na zavěšení lamp,

ačkoli valnou část stěny zaujímaly skříně, uzavřené pohyb-

livými žaluziemi z ohebného žlutočerveného skla. Když si

jimi posvítili dovnitř, spatřili velké množství přihrádek

pravidelně uspořádaných, vyplněných krabičkami z téže

narůžovělé umělé hmoty, z které byl zbudován obal rakety.

„Nepochybně knihovna a archív posádky,“ hádal astro-

nom a záhy se ukázalo, že se nemýlil. Některé krabičky byly

vyplněny drátky z nějaké slitiny, na nichž byly zvukové

nahrávky, jak zjistili později.

Každý drátek byl pečlivě zabalen v lehké měkké silné

látce, připomínající buničinu. V jiných krabicích byly sta

a tisíce lístků z průhledné hmoty, obdélníky s hranami asi

jeden až dva centimetry. Každý lístek byl pokryt drobno-

hledným písmem, řazeným shora dolů, jako to bylo zvykem

v orientálních jazycích. Účel těchto lístků byl všem jasný,

protože. podobné soustavy se používalo v posledních pade-

sáti letech i na Zemi. Každý lístek byl stránkou knihy

a vážil jen několik miligramů. Lístky se vkládaly do lehké-

ho, ale velmi účinného projekčního přístroje, jehož plocha

měla rozměr stránky někdejších knih. Přístroj byl skládací

a vážil i s penitinovou baterií, poskytující energii na sto

hodin četby, jen sto gramů, váha lístků v rozsahu pěti set

stran nečinila ani dva gramy. Celý přístroj se vešel pohodl-

ně do kapsy a byl lehčí než kniha. Způsobil úplný převrat

v knihovnictví. Celá knihovna se sto tisíci svazky se velmi

pohodlně vešla do jediné skříně.

Několik přístrojů na četbu našli hned v prvé skříni. Je-

jich zdroj energie byl sice vyhaslý, ale mechanici připojili

okamžitě penitinové baterie.

Všichni se zvědavě naklonili nad projekční plochou pří-

stroje. Petr Iljič potřásl starostlivě hlavou při pohledu na

pravidelné geometrické znaky. Byly tu kruhy, půlkružnice,

trojúhelníky a obdélníky různě řazené, krátké úsečky spo-

jované v pravých úhlech a tečky. Napočetli asi třicet růz-

ných znaků.

„Podivné geometrické písmo! Půjde to rozluštit, Petře

Iljiči?“ tázal se Mac Pherson. Mladý kanadský fyzik Leslie

King nečekal, až astronom odpoví. „Proč by to nešlo? Kdy-

si, dokud se vedly války, rozluštila výzvědná služba každé

tajné písmo!“ Voroncov se usmál. „Rozluštili, pokud aspoň

přibližně věděli, oč jde, a pokud se nepřítel držel nějakého

ustáleného způsobu šifrování, kamaráde. Ale za poslední

světové války použilo válečné loďstvo Spojených států mís-

to obvyklých šifer jazyka dávno vyhynulého malého indián-

ského kmene.

A nikdy se Japoncům nepodařilo jejich depeše rozluštit,

ačkoli jich mnoho zachytili bezdrátovou telegrafií. Jsme

přesně v podobné situaci. I kdybychom našli nějaké obrazy,

vysvětlující seskupení některých znaků, to jest některá slo-

va, nebude nám to nic platné. Dovíme se tak jen název ně-

kolika věcí, ale abstraktní pojmy nám budou naprosto chy-

bět. Potřebovali bychom nějaký zázračný umělý mozek.

A sestrojit ho, jak víme, není možné.“ Po této neobvykle

dlouhé řeči opustil přístrojek na čtení a obrátil svou pozor-

nost k dvěma velkým koulím z průsvitné modré hmoty,

které mezitím Leslie King objevil v jedné skříni. Obě byly

otáčivé kolem osy a na obou byly nějaké kresby, dosti špat-

ně viditelné.

„Jsou zařízeny na vnitřní osvětlení, zde máme přívodní

zdířky,“ pravil King. Voroncov přikývl. Sklon jedné z obou

koulí jej zaujal.

Astronom se zvědavě sklonil nad děleným polokruhem.

„Asi čtyřiadvacet stupňů,“ pravil polohlasně. „Myslil

jsem si to.“

„Stejný sklon rotační osy, jako má Země,“ řekl udiveně

Mac Pherson.

„Ano,“ přisvědčil Voroncov, „a poněvadž to zaručeně

nebude glóbus zobrazující povrch naší Země...“

„Je to glóbus Marsu!“ vpadl mu do řeči dychtivě Mani-

tis.

„Podívejte, co jsem objevil!“ volal rozčileně Voroncovův

mladý asistent, jenž zatím neúnavně prohlížel nástěnné

skříně. „Filmy a samé filmy! Jistě na nich bude také zvuko-

vý záznam!“ Shlukli se kolem něho a prohlíželi proti neur-

čitému světlu vzdálených lamp obrázky na drobných políč-

kách filmu. Podrobnější prohlídkou se ukázalo, že raketa

byla vyzbrojena nejen kabinovým filmovým přístrojem -

tím, o nějž by si byl Mac Pherson málem ulomil hrot přilby

-, ale na přídi i na zádi bylo také po dvou přístrojích, které

plynule zachycovaly okolí rakety a daly se ovládat z pilotní

kabiny.

„To je vskutku nejvzácnější nález, jaký jsme mohli uči-

nit, ten vám jistě poví mnoho o příhodách rakety,“ řekl

spokojeně Mac Pherson. „Rakety a její posádky! Nenašli

jsme po ní nikde ani stopy,“ řekl Proca, jenž zatím skončil

prohlídku vnitřní kabiny i kabiny pilotní, jediných obýva-

cích prostor rakety. Hlásil, že vnitřní půlkruhová kabina je

rozdělena na sedm místností bez oken, s umělým osvětle-

ním. Pět z nich zřejmě byly kabiny mužstva, v každé po

dvou lůžkách nad sebou, skříně a umyvadla. Podle délky

lůžka lze soudit na tvory menší postavy. To už ostatně muži

z větší kabiny sami poznali. Jeden z nich se dotkl náhodou

skrytého pera v podlaze a byl téměř poražen stolkem, který

se vynořil z podlahy i s nízkou židlí. Šestá prostora uzavře-

ného půlkruhu byla koupelnou, sedmá zřejmě kuchyní.

Zařízení pilotní kabiny se valně nelišilo od pozemských ra-

ket, ale její přístroje, zejména detektor meteoritů, zdály se

složitější a dokonalejší. Jejich podrobný průzkum byl po-

nechán na pozdější dobu. Byly tu i jiné přístroje, o jejich

účelu nebylo možno rozhodnout při povrchní prohlídce.

Největší opatrnost tu byla na místě, protože se jeden z pří-

strojů nápadně podobal ultrarezonátoru na rozklad hmoty.

Mac Pherson nařídil přenést přístroje do HLS-7 a jejich

prohlídku odsunul do návratu na Einsteinovu stanici.

Zběžný pohled na filmy nepřinesl valný výsledek, neboť

filmový pás byl velmi úzký a obrázky příliš drobné. Ve

skříních našli čtyři promítací přístroje, ale promítnutí fil-

mů bylo rovněž odloženo až do návratu na stanici. Malá

skupina tří mužů se vydala ještě na rychlou prohlídku zbý-

vajících prostorů rakety, pokud byly snadno přístupné,

ostatní shromažďovali přístroje, lístkové knihy, akustické

dráty a filmy, které chtěli vzít s sebou. King mezitím do-

končil připojení osvětlovacích baterií k oběma koulím a

spojil proud. Koule vzplály mírným svitem a všichni, kdo

nebyli právě zaměstnáni jinak, seskupili se zvědavě kolem

nich.

„Tak takhle vypadal Mars!“ pravil polohlasně King.

Padesát stupňů na sever a padesát stupňů na jih podle

rovníku Marsu táhla se souvislá pevnina světle zelené bar-

vy, přerušovaná místy delšími žlutými pruhy pohoří. Se-

verní i jižní vrchlík glóbu zaujímalo modré moře, do něhož

plynula hustá síť řek. V ústích větších řek byly všude pří-

stavy a jejich jméno bylo připsáno drobným geometrickým

písmem. Valná většina měst byla rozložena kolem rovníku

a Manitis nad tím vyslovil svůj podiv.

„To je zcela přirozené,“ prohlásil astronom. „I když

Marťané zcela nepochybně využili vnitřního radioaktivní-

ho tepla své planety, dávali přece jen při budování velkých,

sídlišť přednost rovníkovému pásmu, kde bylo nejteplejší

podnebí. Nesmíte zapomínat na skutečnost, že Mars se vel-

mi podobá Zemi tím, že má téměř stejný sklon rotační osy k

ekliptice a že se otočí kolem své osy jednou za 24 hodin a 37

minut. Je tedy den na Marsu přibližně stejně dlouhý jako

den na Zemi a planeta má také čtvero ročních období jako

my. Na rozdíl od Země však přijímá od Slunce necelou po-

lovinu tepla. Průměrná vzdálenost Země od slunce je 150

miliónů kilometrů, kdežto Mars je od Slunce vzdálen 228

miliónů kilometrů a tepla a světla ubývá s dvojmocí vzdá-

lenosti od jeho zdroje. Dnes byste se mohli ve dne procházet

na rovníku Marsu jen v šatech, a v noci byste unesli dosti

těžký zimník. Kdysi tomu snad bylo trochu jinak, ale stejně

asi byl rovník Marsu mnohem chladnějším místem než

rovník pozemský.“

„Proč tomu bylo jinak?“ tázal se zvědavě Manitis.

„Poněvadž Mars měl nepochybně hustší ovzduší, než má

dnes, a to mírnilo noční ztrátu tepla vyzařováním do pro-

storu.“

„A jak o to ovzduší přišel, vždyť dnes je tam jen asi

dvacetina množství kyslíku, které máme na Zemi. Nedosta-

tek tíže to nemohl způsobit,“ podotkl Voroncovův asistent.

Profesor pokrčil rameny.

„To nevím, Petře Michajloviči, snad nám to filmy pově-

dí. Tíže to nezpůsobila, to máte pravdu. Mars je asi sedm-

krát menší než Země a asi devětkrát lehčí. Náš kilogram by

tam vážil jen 380 gramů, ale i tato přitažlivost bohatě stačí,

aby udržela Marsu kyslíkovou atmosféru. Že ji kdysi měl,

o tom není pochyb. A kdybychom ještě nějaké pochyby mě-

li, zjištění, že Mars obývali tvorové zcela podobní nám,

nadobro by je vyvrátilo.“ Zatímco jeho druhové ještě roko-

vali nad hustou sítí pravidelně se křižujících čar ohromné

pevniny Marsu a přeli se o to, zda to jsou silnice, nebo za-

vodňovací průplavy, prohlížel Voroncov s velkým zájmem

druhý glóbus. Zářil jasně modře a bílé body jeho povrchu

byly zcela nepochybně hvězdy a planety. Seskupení jednot-

livých hvězd astronoma velmi zaujalo. Nadarmo tu hledal

známé tvary souhvězdí, jak je vidíval ze Země. V pásmu

ekliptiky bylo rozptýleno sedm planet, Mars chyběl

a nahrazovala jej mnohem zářivější a jasnější Země.

„To je podivné, člověk se tu marně shání po Velkém

a Malém voze,“ podotkl Mac Pherson, který si rovněž začal

prohlížet glóbus hvězdného nebe. Voroncov se usmál. „Je to

velmi stará mapa. Hvězdy se stále pohybují a jejich rych-

lost činí několik desítek kilometrů za vteřinu. To je ovšem

rychlost průměrná, známe hvězdy mající rychlost až tisíc-

krát větší. Ale i ta průměrná rychlost několika desítek ki-

lometrů za jedinou vteřinu stačí, aby nám za dlouhá léta

rozložila obrazy souhvězdí, jak je známe z vlastního pozo-

rování.“

„Proč však Marťané vozili s sebou starou mapu hvězd-

ného nebe?“ podivoval se MacPherson.

„V jejich době nebyla stará!“ prohlásil Voroncov klid-

ně. Mac Pherson na něj chvilku pohlížel beze slova, než

pochopil náležitě význam jeho odpovědi. „Nechcete tvrdit,

že ta raketa je tu dlouhá léta?“ řekl nedůvěřivě.

Voroncov přikývl. „Právě to tvrdím. Raketa je tu velmi

dlouhá léta. Jak dlouho, řeknu vám přesně, až se vrátíme

na stanici a až budu moci provést své výpočty. Podle zběž-

ného odhadu mám za to, že glóbus znázorňuje stav hvězdné

oblohy, jak se jevil myslícím bytostem asi před sto tisíci

lety.“

„Podle vás zde tedy raketa přistála někdy před sto tisíci

lety?“ tázal se s úžasem Mac Pherson.

Voroncov přisvědčil: „Nejméně před sto tisíci lety.

Z jejich posádky nezbyl ani prach a popel. Jen neživá hmo-

ta se zachovala ve své původní nezměněné podobě.“

OHNIVÁ PLANETA

Od objevu opuštěné rakety Marťanů uplynuly dva týd-

ny. Petr a Jan strávili celou tu dobu ve stanici kráteru Ein-

stein. Jejich lunární brigáda se chýlila ke konci. Za několik

dní opustí Lunu a vrátí se zase na Zemi. Nebyli spokojeni,

rádi by byli ještě zůstali, ale na jejich časovém plánu se ne-

dalo nic měnit. Petr o to marně usiloval u otce, když se na-

krátko setkali týden po jejich zachránění.

„Nedočkáme se ani promítnutí marťanských filmů, ani

tvého velikého pokusu roztočit Lunu!“ stěžoval si mu. Do-

stál nesouhlasil. „Možná se dočkáte obojího, a ne-li, co na

tom? Filmy se budou promítat i na Zemi, zhotovíme řadu

kopií. Spatříš je doma. A z Luny, jak ty říkáš, byste stejně

nic neměli.“

„Ale mohli bychom vždycky tvrdit, že jsme byli při tom,

když se náš starý hezký měsíček začal točit!“ toužil Petr.

Otec se rozesmál.

„Nikdy jsem si nemyslil, že máš takovou dětinskou cti-

žádost,“ huboval ho žertem. O marťanské raketě hoši usta-

vičně debatovali. Petr, jenž rád čítal fantastické romány,

byl zklamán zjištěním, že se Marťané vcelku nijak podstat-

ně nelišili od pozemšťanů. Byl by dával přednost nějakým

neobyčejným tvorům podivných těl a mimořádných schop-

ností.

„Takovým, kteří vidí ve čtyřech rozměrech a vysílají ze

svého těla podivné elektrické vlny,“ škádlíval ho Jan. Sám

toužil spíše po rozluštění marťanských zvukových zázna-

mů. Byl by se rád něco dověděl o způsobu života Marťanů

a o dějinách jejich planety, jak se vyvíjeli společensky, jaké

měli náboženství, zda spolu také vedli války jako kdysi lidé,

jaké měli umění. Voroncov, jenž byl velmi zaměstnán po-

řádáním materiálu nalezeného v raketě, krčíval nad jeho

dotazy rameny. Některé otázky vzbuzovaly jeho dobrosr-

dečný úsměv, ale jiné ho podnítily ke kratší nebo delší od-

povědi.

„Jestli se nám podobali - a o tom není pochyby -, pak

nepochybně prošli stejnými údobími vývoje jako my. Jistě

se vyvinuli z tvorů nízké inteligence, jejichž důvtip se bys-

třil stálým zápasem s nepříznivými silami jejich prostředí

o uhájení a zlepšení životních podmínek. Jistě prošli údo-

bím zápasů a velikých ideových bojů, než dospěli k období

kolektivního soužití, kdy se člověk přestane bát člověka

a národ národa.“

„Škoda že si nevzali s sebou na cestu nějaký historický

film! Něco podobného jako byl Vítězný pochod, který jsme

viděli loni s Petrem!“ litoval Jan.

Voroncov se zarazil. Už měl na rtech odpověď, ale roz-

myslel si to a neřekl nic. Nad Janovým optimistickým názo-

rem, že se někomu přece jen podaří rozluštit marťanské

písmo, pokrčil jen rameny.

Drátky se zvukovými záznamy přehráli hned po návra-

tu. Z reprodukčního přístroje se ozvaly zvuky podivné řeči,

o které lidé ve stanici - směs národů celé zeměkoule - usou-

dili, že se nepodobá žádnému pozemskému jazyku. Byla v

ní oddělena slova krátká i dlouhá a hlásky zčásti podobné

hláskám lidské řeči. Převládaly hlásky ražené a přízvuk byl

na konci slova, podobně jako ve franštině. Vcelku nebyla

řeč nelibozvučná a Jan jí naslouchal s dojetím. Byla to řeč

lidí, kteří žili před sto patnácti tisíci lety - jak přesně vypo-

četl Voroncov. Tehdy se lidé na Zemi snad teprve učili cho-

dit po dvou.

Jaké drsné zvířecí skřeky by asi uslyšel, kdyby byl tehdy

někdo zachytil jejich řeč na zvukový drát?

S filmy došlo k jisté nesnázi. Ukázalo se, že byly chová-

ny v neprodyšných krabicích naplněných vzácným plynem

argonem. Dlouhým uskladněním utrpěly jejich barvy

a velmi nepříznivě se projevil také styk filmů s normálním

vzduchem, obsahujícím kyslík Filmy křehly a lámaly se.

Všichni vědci ve stanici byli nad tím velmi nešťastni, nejví-

ce Voroncov. Při prohlídce rakety se totiž ukázalo, že je

vyzbrojena dvěma páry velmi silných dalekohledů s filmo-

vými komorami.

Astronom usoudil, že Marťané nepochybně provedli

delší průzkum sluneční soustavy a že výsledky svého pozo-

rování zachytili na filmové pásy. Mezi Lunou a všemi vě-

deckými ústavy na Zemi byla vyměněna velká spousta de-

peší, zjišťovaly se názory nejlepších odborníků, co s filmy

podniknout, aby se zabránilo jejich zkáze a oživily jejich

zašlé barvy.

„Pošlete nám je sem, máme tu daleko více prostředků

než vy!“ žádala Světová vědecká rada. Tomu se však všich-

ni obyvatelé kráteru Einstein - bylo jich tehdy na pět set -

jednomyslně vzepřeli. Byl to jejich nález, oni mají právo

první zhlédnout tajemné filmy! Nakonec se dohodli se Ze-

mí, že filmy odešlou okamžitě, nezdaří-li se jejich první

pokusy o konzervaci a oživení, podniknuté na malých vzor-

cích. Světová vědecká rada souhlasila, ale odeslala přesto

na Lunu šest nejlepších světových fotochemiků, aby byli

přítomni pokusům.

Dorazili do kráteru Einstein právě ve chvíli, kdy se spo-

jenému úsilí jeho vědeckého štábu podařilo vrátit filmům

jejich původní pružnost a barvy.

V jedné komoře marťanské rakety našli množství po-

travin a nápojů, které odhadli nejméně na sto tun. Zdálo se,

že podstatnou část nákladu rakety tvořily potraviny a ná-

poje. Hlady posádka jistě nezahynula. Marťané patrně po-

čítali, že mohou při cestě vesmírem někde ztroskotat a že

nenajdou potom ve svém okolí prostředky k životu. Zásobi-

li se proto důkladně a odborníci z kráteru Einstein usoudili

podle rozlohy zásobních komor, že musili mít dostatek jídla

a nápojů nejméně na sto let.

Konzervy byly neprodleně důkladně prozkoumány jak

co do výživnosti, tak i chemicky. Ukázalo se, že jde o kaše

nebo tekutiny, obsahující všechny složky normální lidské

potravy. Jediný rozdíl byl v tom, že převládaly rostlinné

bílkoviny a v živočišných bílkovinách byl hojně zastoupen

fosfor. Odborníci soudili, že maso pocházelo většinou z ryb.

Hoši dospěli k ukvapenému názoru, že Marťané měli nepo-

chybně špatné zuby a dávali přednost kaším a tekutinám

před pořádnou pevnou stravou.

„Snad byste nechtěli, aby dávali do konzerv kosti, my to

také neděláme!“ smál se jim Michal. S konzervami, které

už napohled vypadaly zcela čerstvé, byl učiněn pokus na

zvířatech. Dopadl velmi uspokojivě. Požíraly je hltavě myši

i krysy, požírali je i psi, chovaní ve zvěřinci biologického

ústavu ve stanici. Potom je ochutnali dobrovolníci a nako-

nec z nich byla uspořádána večeře pro všechny.

„Báječné,“ liboval si Petr, když usedl s Janem a Micha-

lem k jednomu z velkých společenských stolů. „Máme mar-

ťanskou hostinu z doby před sto patnácti tisíci lety! To nám

budou kamarádi doma závidět!“

„To určitě!“ souhlasil Michal. „I když většinu naleze-

ných marťanských zásob pošleme na Zemi, rozum dá, že by

to nestačilo na vystrojení oběda pro všechny její obyvate-

le.“ V té době už byly přehrány všechny zvukové záznamy

a našlo se v nich mnoho záznamů hudebních. Hudba z

Marsu provázela večeři. Byly v ní zastoupeny výhradně

smyčcové nástroje a v melodiích založených na harmonické

stupnici s četnými půltóny převládaly jednotvárné motivy,

připomínající starodávné pozemské církevní skladby.

„Hudba moc veselá není, ale jídlo neměli špatné,“ pro-

hlásil Petr, když jedli poslední chod. Některá jídla, jako

růžová kaše s masitou příchutí a hustá bílá, nasládlá, pří-

jemně vonící tekutina, byla jednomyslně odměněna pochva-

lou. Po večeři, která se konala ve veliké společné jídelně pro

pět set osob, bylo rychle sklizeno se stolů. Mac Pherson,

toho času náčelník stanice, vyžádal si ticho a potom ozná-

mil, že budou předvedeny některé filmy z Marsu. Odpově-

děly mu spokojené výkřiky všech přítomných, zejména ho-

chů. „Před promítnutím filmů pronese profesor Voroncov

krátký úvodní výklad, a poněvadž zvukový záznam je nám

nesrozumitelný, připojí vysvětlivky všude, kde toho bude

zapotřebí,“ ohlásil ještě a opustil pódium, kde byla hned

vztyčena promítací stěna z plastické hmoty. V neobyčejně

krátké době odklidili přítomní stoly a sestavili židle do řad.

Profesor Voroncov vystoupil na pódium a za napjatého

ticha začal mluvit.

„Všechno nasvědčuje tomu, že raketa z Marsu byla prů-

zkumnou vesmírovou lodí. Jejím úkolem nepochybně bylo

vyšetřit podmínky pro osídlení jiných těles sluneční sousta-

vy Marťany. Obyvatele Marsu tížil patrně stejný problém,

před který budeme záhy postaveni i my, kam s přebytkem

obyvatelstva? A snažili se jej řešit podobným způsobem

jako my. Technicky byli přibližně na stejné výši jako my,

snad ještě o něco dále. Podle toho, co jsme našli v jejich

raketě, je jisté, že dovedli získávat atomovou energii nejen

štěpením atomových jader těžkých prvků, ale i slučováním

atomových jader prvků lehkých, právě tak jako my. Jako

my získávali i oni elektrickou energii z polovodičů. Nepo-

chybně hloubili také energetické studny, aby využili radio-

aktivního tepla hornin. Vzhledem k tomu, že žili v nepříz-

nivějších teplotních podmínkách než my, byli nuceni na-

máhat se více než my, aby uhájili svou existenci. To bylo

zcela nepochybně příčinou jejich rychlejšího vývoje, který

značně předstihl vývoj obyvatelů Země.

Film sám vám nejlépe vylíčí osudy rakety z Marsu,

a proto nebudu předbíhat. Jen ještě několik slov na vysvět-

lenou, jak byli Marťané ve své volbě nových osídlení ome-

zeni. Především byli zvyklí na určité teplotní poměry a to

vylučovalo osídlení takového tělesa sluneční soustavy, kde

byla průměrná teplota značně vyšší. Naopak jim nevadily

nízké teploty, protože pomocí atomové energie měli vždy

možnost tyto teploty přiměřeně zvýšit. Druhým omezením

byla tíže na povrchu nově osídlovaného tělesa. Nevadila jim

celkem tíže menší, jako nevadí nám, zato větší tíže, než na

jakou byli zvyklí, naprosto vylučovala pobyt na takovém

tělese. Všechny biologické pokusy se zvířaty, které jsme my

sami podnikli na Zemi v prostředí, kde byla tíže uměle zvý-

šena, dokázaly, že organismus vyšších savců není s to trvale

se přizpůsobit ani padesáti procentnímu zvýšení tíže nad

hodnotu, na kterou je zvyklý.

Velká tíže vylučovala osídlení Země a Venuše Marťany,

vysoká teplota byla překážkou na Merkuru. Luna jim ne-

mohla valně prospět, je příliš malá. Vlastní dva měsíčky

Marsovy, Fobos a Deimos, jsou pouhé kameny, první má

průměr jen 15 kilometrů, druhý dokonce jen 8 kilometrů.

Nezbývala jim jiná volba než čtyři největší družice Jupite-

rovy. Naši staří astronomové nazvali tyto družice podle

mytologických postav řeckého bájesloví Ió, Európa, Gany-

méd a Kallistó. Jsou slušně veliké, jejich průměr činí 3150

až 6180 kilometrů. Také tíže na jejich povrchu je zhruba

stejná nebo o málo nižší než na povrchu Marsu. Vesmírová

loď Marťanů se tedy vydala k těmto Jupiterovým oběžni-

cím. Nechtěla zbytečně riskovat příliš velkou spotřebu po-

honných hmot, kterou by si byla vyžádala velká přitažlivost

Jupiterova. Proto omezila svůj průzkum na družici od Ju-

pitera nejvzdálenější. Je to Kallistó, největší ze všech čtyř

družic.

Má průměr 6180 kilometrů, tedy jen o málo menší než

Mars, a krouží kolem Jupitera ve vzdálenosti necelých

dvou miliónů kilometrů. Vykonává jeden svůj oběh kolem

něho za 16 dní 17 hodin.“ Na promítací ploše se objevil

plastický obraz rychle letící krajiny pozorované z letounu.

„To je krajina na Marsu!“ zašeptal Petr Janovi. Jan beze

slova přikývl. Pozoroval s velkým zájmem obraz na plátně.

Veliké plochy obdělané země, protkané hustou sítí vodních

průplavů, byly jen zřídkakde přerušeny tenkou nitkou

přímočaré silnice. Sídliště tu byla vzácná, a pokud se uká-

zala, skládala se pokaždé jen z malého počtu mrakodrapů s

četnými křídly. Podobaly se pozemským obytným stavbám

z posledních let, ale zdálo se, že jsou ještě vyšší. Veliké ra-

ketové letiště se objevilo zcela náhle uprostřed ploché kra-

jiny.

„Nestartovali z velehor jako my!“ divil se Petr. „Nepo-

třebovali to, měli menší únikovou rychlost než my, jen pět

kilometrů za vteřinu,“ pravil Michal. „Mohli zvyšovat

rychlost rakety pomaleji než my a neriskovali, že se jim

obal rakety rozžhaví třením o vzduch.“ Další obraz byl zá-

běr z pilotní kabiny před startem. Tři muži, tmavovlasí a

snědých tváří, byli tu zaměstnáni kontrolou palubních pří-

strojů. Hovořili spolu jen málo a několika slovy. Na pokyn

jednoho z nich stiskl muž u rozvodné desky malou páku

směrem dolů. Na panelu se rozzářilo rudé světélko a obraz

krajiny se začal rytmicky chvět. Muži usedli do nízkých

křesel, připevněných před kontrolními přístroji, a zabezpe-

čili svou polohu ochranným pásem. Hned potom se obraz

přenesl ven mimo raketu. Promítací plochu proťaly bělavé

pásy tryskových plynů, na okamžik ji zakryly hustou bílou

mlhou, ale brzy se plocha postupně rozjasnila. Obraz rake-

tového letiště, který se na ní ukázal, vůčihledě se zmenšoval

a lidé pohlížející za raketou proměnili se záhy v nepatrné

tečky.

„Netušili, že vidí raketu naposled, stejně jako posádka

rakety netušila, že se s nimi nikdy už nesetká,“ ozval se

vážný hlas astronomův. Jan zatajil dech. Při pohledu na

posádku rakety, usedající v družném hovoru k společnému

jídlu, ovládl ho pocit lítosti. Záběr z velké kabiny se přesu-

nul od mužů u stolků na obrazovku, umístěnou v šikmé

poloze blízko stropu. Na černém pozadí zářil modrozelený

terč Marsu, zastřený na pravém okraji srpkovitým stínem.

Vlevo od něho, ve vzdálenosti o polovinu větší než jeho

průměr, plála jasná tečka.

„To je Fobós, bližší Marsův měsíček,“ vysvětloval Vo-

roncov. Následující obrazy pocházely z filmových komor

dalekohledů rakety.

Vesmírová loď Marťanů se blížila k Jupiterovi. Malý,

skvěle zářící kotouček této planety, daleko jasnější než

všechny hvězdy obrazu dohromady, rychle se zvětšoval.

Jeho čtyři největší družice bylo již dobře vidět pouhým

okem. Potom začala nejjasnější z nich, Kallistó, růst mno-

hem více než ostatní, protože loď Marťanů zamířila přímo

k ní. Netrvalo dlouho a její obraz vyplnil celou promítací

plochu.

Nepravidelné bělavé plochy mraků většinou zastíraly

pohled na povrch družice. Pokud jej bylo vidět, zdálo se, že

má šedozelenou barvu, místy světlejší a zase temnější, ale

podrobnosti nebylo možno rozeznat.

„Donedávna se mělo za to, že na Jupiterových družicích,

stejně jako na Jupiteru samotném, panuje krutý mráz sto

až dvě stě stupňů pod nulou,“ ozval se astronom. „Soudilo

se tak podle ubývání slunečního tepla s dvojmocí vzdálenos-

ti. Předpokládalo se přitom, že Slunce je jediným zdrojem

tepla jak pro Jupiter, tak i pro jeho družice.

Sice už v polovině dvacátého století vyslovili někteří ast-

ronomové domněnku, že si Jupiter i jeho velké družice

mohly zachovat mnoho své vysoké vnitřní teploty

z radioaktivního záření, ale přímých důkazů pro toto tvr-

zení nebylo. Spektroskop dokázal už tehdy v Jupiterově

atmosféře přítomnost bahenního plynu neboli metanu a

čpavku.

Metan tuhne poměrně těžko a za velmi nízkých teplot.

Čpavek naopak lze velmi snadno zkapalnit a ztužit. Pří-

tomnost plynného čpavku v Jupiterově atmosféře byla už

sama o sobě důkazem vyšší teploty jeho povrchu, než jak se

počítalo. Kupodivu astrofyzikové dvacátého století pone-

chali tuto skutečnost bez povšimnutí. V posledních letech se

nám podařilo jednak pomocí raket bez posádky, jednak

zdokonalenými dalekohledy a termočlánky přesněji promě-

řit teploty povrchu Jupitera a jeho velkých družic. U Jupi-

tera ovšem jen povrch jeho velmi hluboké a husté atmosfé-

ry. Zjištěná čísla byla vesměs značně vyšší než ta, která

plynula z výpočtu teploty dodané jen Sluncem. Domněnka,

že vnitřní teplo planety a jejích družic značně zvyšuje tep-

lotu povrchu těchto těles, byla potvrzena. Uvidíte, že Mar-

ťané došli přímým pozorováním k témuž závěru!“ Promí-

tací plocha na okamžik ztemněla a pak se pomalu rozjasni-

la podivným namodralým příšeřím. Při pohledu na obraz,

který se na ní ustálil, zatajil se hochům úžasem dech. Scéna

připomínala fantastické obrazy z pohádkových knih.

Z nízké skalní terasy nafialovělé barvy se řítil oranžově

světélkující vodopád a rozléval se na úpatí skály v jezírko,

odtékající v pozadí obrazu úzkou bystřinou. Břeh jezírka

vroubil pás žlutých trsovitých rostlin s hustou korunou úz-

kých šavlovitých listů. Dosahovaly stěží výšky pozemských

vrb, rostoucích na okraji vodních toků, a přecházely v hus-

tou louku sytě modré barvy. Tráva nebyla v klidu, vlnila se

jakoby poryvy větru a chvílemi ji rozčeřila úzká klikatá

rýha, prozrazující pohyb neviditelných tvorů.

V pravé části obrazu bylo vidět raketu, spočívající na

přistávacích vzpruhách. Posádka rakety ve skafandrech se

pohybovala pomalu kolem ní a mizela až po ramena v husté

trávě. Obloha nad touto fantastickou neskutečnou krajinou

byla stejně podivná jako kraj pod ní. Měla modrozelenou

barvu a bělavé mraky se po ní přeháněly se značnou rych-

lostí. Kdykoli se na okamžik rozjasnila, objevily se na ní

dva nestejně veliké zářící kotouče s rozplývavými kraji.

Menší z nich plál oslnivě jasně, takže jeho světlo vrhalo

stíny mužů z rakety na louku.

„To je Slunce, ale pětkrát menší, než jak je vidíme my,

poněvadž jupiter je od něho průměrně pětkrát tak daleko

jako Země,“ vysvětloval Voroncov. „Dostává tedy od něho

on i jeho družice pětadvacetkrát méně světla a tepla než my

na Zemi. Druhý, větší kotouč je sám jupiter.“ Největší pla-

neta sluneční soustavy upoutala pozornost hochů více než

jasný sluneční terčík. jupiter se jevil asi šestkrát větší než

Luna v úplňku. jeho žlutobílý až červený povrch byl pro-

tkán nepravidelnými, temnějšími, zhruba rovnoběžnými

pruhy. Na nestejnoměrně tmavém pozadí pruhů se rýsovaly

světlejší oválné skvrny s miskovitě prohloubenými okraji

a světlými zářícími středy.

Voroncov o nich prohlásil, že to jsou různé mrakové

útvary z velmi husté jupiterovy atmosféry. Jejich složení je

značně pestré. Vedle kysličníku uhličitého je v nich zastou-

pen i čpavek, bahenní plyn neboli metan, jistě také kyslík

a dusík, je tu i hojně vodíku, protože velký jupiter, na jehož

povrchu je dvaapůlkrát větší tíže než na povrchu zemském,

je s to připoutat k sobě i tento nejlehčí ze všech plynů.

Hoši poslouchali Voroncovův výklad dosti nepozorně.

Výjevy na promítací stěně byly mnohem zajímavější. Mar-

ťané měřili nejprve tlak ovzduší. Jejich přístroje, které

pracovaly dokonale i po těch mnohých tisíciletích, byly již

dávno zkalibrovány v Einsteinově stanici. Všichni proto

rozuměli značkám jejich číselníků. Podle údajů přístroje,

který držel jeden z Marťanů v ruce, byl tlak dosti značný.

Činil asi dvě třetiny normálního tlaku zemského ovzduší

a Voroncov byl toho názoru, že by byl mohl Marťanům

vyhovovat. Jak nasvědčovalo dělení jejich tlakoměrů, ozna-

čených v těchto místech zvláštní, červenou čárkou, byl to

tlak, na nějž byli zvyklí. Přesto neodkládali skafandry, pa-

trně analýza obsahu vzduchu na různé plyny, kterou mohli

provést velmi rychle zvláštním poloautomatickým přístro-

jem, dokázala, že vzduch na družici Kallistó je pro ně ne-

dýchatelný.

„Obsahoval asi příliš mnoho kysličníku uhličitého,“

soudil Voroncov. Tíže zřejmě nečinila Marťanům žádných

potíží. Pohybovali se velmi lehce, a jak se brzy ukázalo,

bylo jim toho zapotřebí. Kolem nich na všech stranách čí-

hala neznámá nebezpečí. Jeden z mužů náhle zmizel

v trávě, která mu sahala až po ramena. Mezi ostatními za-

vládl na okamžik zmatek. Shlukli se kolem místa, kde zmi-

zel jejich druh. Za malou chvíli se vynořila jeho hlava

v přilbě skafandru. Byl zřejmě poraněn. Shrben a podpírán

dvěma druhy odcházel pomalu do rakety. Dva jiní Marťa-

né s námahou pozvedli z trávy podivného tvora, který na-

padl jejich druha. Podobal se velikému hroznýši, ale jeho

modrozelené, šupinami pokryté tělo neslo na hřbetu hře-

ben, který se skládal z narůžovělých trojúhelníků. Blízko za

trojhrannou, kostěným štítem pokrytou hlavou měl dvě

křidélka, připomínající rybí ploutve.

„Stateční chlapci!“ chválil Michal Marťany. „Zdolali ho

jen nožem, podívejte se, že má hlavu skoro oddělenou od

těla!“

„Ale proč nepoužili ultrarezonátorů?“ podivoval se Pe-

tr. „Mají je, našli jsme je na palubě rakety, a jeden byl do-

konce i uvnitř malého kráteru, na jehož svahu raketa při-

stála.“ „Asi nebyl čas. Nebo se plaz ovinul kolem jejich ka-

maráda a potom ovšem nemohli ultrarezonátoru použít,

byli by zahubili nejen hada, ale i svého druha,“ soudil Jan.

Marťané rychle napravili svou počáteční bezstarostnost.

Jejich velitel dal krátký rozkaz a celá četa - kromě jednoho

muže - ustoupila k raketě. Muž, jenž zůstal sám, byl ozbro-

jen ultrarezonátorem.

Namířil jej na trávu před sebou a chvilku manipuloval

na jeho stupnici. Nastavil vlnu a hned nato začala tráva

před ním mizet. Postupoval pomalu ke břehu jezírka s

hlavní přístroje obrácenou šikmo dolů a za několik minut

prorazil v husté louce širokou cestu. Vše, co v těchto mís-

tech rostlo nebo žilo, zmizelo. Zůstala jen hlína podivné

narůžovělé barvy. Na břehu jezera rozšířil muž holé místo

do kruhu o průměru několika desítek metrů a tam se

všichni utábořili.

Někteří z nich nařezali krátkými širokými velmi ostrými

dýkami žluté trsy, rostoucí na břehu jezírka, a snesli je na

hromadu do tábora. Pokoušeli se je zapálit a po chvilce se

jim to podařilo. Trsy vzplály sytě rudým plamenem

s hustým černým dýmem a při hoření vydávaly ostré pras-

kavé zvuky.

„Kyslíku je na Kallistó zřejmě dost,“ podotkl Petr.

Oheň rychle stravoval dlouhé trsovité listy a Marťané jej

horlivě živili. Dva z nich postavili nad oheň třínožku, na

které visel kotlík, otvírali konzervy a jejich obsah vylévali

do kotlíku.

„Na elektrickém vařiči by si to byli ohřáli mnohem

rychleji a s větším pohodlím,“ poznamenal praktický Petr.

„Ale takhle je to mnohem romantičtější,“ smál se Jan.

„Vždyť i u nás se stále pálí táboráky a připravuje se na

nich po starodávnu jídlo!“ Za chvíli bylo jídlo ohřáto,

Marťané sňali kotlík z ohně, který pomalu skomíral, a se-

sedli se kolem něho. Z přilby skafandru vysunuli dlouhé

ohebné násosky, uzavřené dole pohyblivým pružným venti-

lem, a začali vysávat obsah kotlíku. Podobali se vepříkům

sajícím pokrm ze společného korýtka. Místností zazněl ve-

selý smích diváků, ale pojednou zmlkl a nastala chvíle úz-

kostlivého napětí.

Z hladiny jezírka se znenadání rychle vynořil dlouhý

štíhlý krk vodního tvora. Končil úzkou hlavou, podobnou

hlavě krokodýla, ale mnohem větší. Čelisti se na okamžik

rozevřely a ukázaly dvě řady vysokých, ostrých bílých zu-

bů. Netvor neslyšně protáhl svůj předlouhý krk směrem

k četě mužů, sedících nedaleko břehu, a dříve ještě, než

z rakety, odkud byl celý výjev filmován, zazněl poplašný

zvuk sirény, vyrazil proti muži, který byl u něho nejblíže.

Ostré zuby minuly Marťanův krk jen o vlas. Muž uhnul

v poslední chvíli a v příštím okamžiku byli všichni na no-

hou. Byli to muži velmi stateční, ani jediný z nich nepropa-

dl panice. Ukázněně se shlukli kolem svého velitele a rychle

couvli z nebezpečného místa. Neprchali, ustupovali spořá-

daně k raketě, zatímco se netvor pomalu vynořoval

z jezírka a vystupoval na břeh. Na krátkých silných nohách

podobných sloupům seděl ohromný válcový trup, vybíhající

vpředu v neúměrně štíhlý krk a zakončený vzadu velmi

dlouhým šupinatým ocasem.

Jak tu zvíře stálo na okamžik nerozhodně na břehu, ty-

čila se jeho hlava do výše tří až čtyř pater. Malýma očima

zlobně měřil skupinu mužů, kteří se před ním doslova trati-

li jako skupina loutek. Marťan s ultrarezonátorem chystal

svou zbraň, ale velitel ho posuňkem zarazil.

„Snad nechce jít na toho ještěra s nožem?“ rozčiloval se

Petr.

„Sotva,“ usmál se Michal. „Má něco lepšího, podívej

se!“ Velitel pohotově vytáhl z malé brašny, která mu visela

na opasku po boku, krátkou střelnou zbraň a okamžik mí-

řil na hlavu netvora. Rudý blesk šlehl z hlavně a rány šly

tak rychle po sobě, že splynuly v jediný zvuk. Netvorova

hlava okamžitě klesla k zemi a krk se vlnovitě prohnul a

zhroutil.

„Dobrý střelec!“ chválil Michal. Ale jeho druhové ne-

odpovídali.

V úžasu hleděli na mohutné tělo. Nekleslo k zemi, jak

s určitostí očekávali. Ohromné nízké nohy se pomalu sunu-

ly kupředu. Okamžik stanuly, potom chvíli přešlapovaly na

místě a nakonec se opět daly do pohybu, který směřoval

brzy na tu a brzy na onu stranu. Byl to příšerný pohled na

tvora s prostřeleným mozkem, jehož hlava byla už beztvár-

nou hmotou, a který dále žil a dále se pohyboval.

„Má jistě ještě jedno nervové ústředí jako brontosauři,“

rozpomenul se Jan, když první dojem hrůzy pominul. Veli-

tel Marťanů zřejmě dospěl k stejnému závěru. Snížil hla-

veň samopalu, do něhož vsunul nový zásobník, a začal mo-

hutné tělo provrtávat salvou třaskavých koulí. Neměl hned

úspěch a musil opět vyměnit vystřelené náboje, než se mu

podařilo zasáhnout druhý mozek zvířete, uložený v jeho

zádech. Pak teprve ohromné tělo bezvládně kleslo a země se

otřásla pod jeho váhou.

„To bych rád věděl, proč nepoužili ultrarezonátorů?“

podivoval se Petr.

„Není nic divného, že jich nepoužili,“ mínil Michal. „Za

prvé se nehodí k rychlé obraně, protože nastavení správné

vlny vyžaduje určitého času.“ „A potom to má jednu velkou

nevýhodu, že zasažený předmět nadobro zmizí,“ dokončo-

val za Michala Jan. „Prostě se v molekulách rozplyne do

vzduchu. Marťané zřejmě chtěli zvíře pořádně prostudo-

vat.“ Měl pravdu a příští obrazy to také ukázaly. Muži

z rakety končili svou práci a oddělovali z těla obludy různé

části k pozdějšímu průzkumu v laboratoři rakety. Byli ve

svém díle znovu vyrušeni.

Tentokrát přišli nezvaní hosté ze vzduchu. Obloha nad

nízkým hřebenem, z něhož stékala oranžově světélkující

kaskáda, náhle se zatměla ohromnými šedomodrými křídly

několika létajících ještěrů.

Měli krátké lysé krky, vybíhající v malou kulatou hlavu,

zakončenou dlouhým, ostře zahnutým zobanem. Tentokrát

však byli Marťané připraveni. Ultrarezonátor byl už pře-

dem nastaven na vlnovou délku vibračního pohybu molekul

živočišných bílkovin. Muž, který jej držel, obrátil hlaveň

přístroje proti létajícím drakům. Snášeli se už těžkopádně

nad malou četou, ale náhle se rozplynuli jako přízraky.

Marťané skončili rychle práci a vrátili se do rakety. Brzy

potom se otevřel výjezd spodního letadla, sklopný most do-

padl na zem a z rakety pomalu vyjela helikoptéra. Starto-

vala v příští minutě a v krátké chvíli zmizela za hřebeny

hor, odkud přilétli ještěři. Sjezdový můstek byl vtažen do

rakety, hned jak ji vrtulník opustil, a vchod byl opět ne-

prodyšně uzavřen.

Po tomto výjevu následovala krátká přestávka. Profesor

Voroncov oznámil - k velkému zklamání svých mladých

posluchačů -, že posádka vrtulníku přivezla sice na raketu

neobyčejně zajímavé snímky o životě na družici Kallistó

a o vzhledu jejího povrchu, že však se je dosud nezdařilo

náležitě zabezpečit, takže musí odložit jejich promítnutí na

jinou dobu.

„Všechny zajímavé věci se vždycky odkládají na pozděj-

ší dobu,“ zahučel Petr rozmrzele. Bez velkého zájmu přihlí-

žel dalším obrazům, zachycujícím návrat rakety na Mars.

„Samá pouť vesmírem, to už se člověku přejí,“ huboval, ale

v příštím okamžiku zatajil dech úžasem.

Na obrazovce raketové kabiny se mezitím zvětšil rudý

Marsův terčík natolik, že se objevily podrobnosti jeho po-

vrchu. Ale nebyl to obraz, který hoši spatřili hodinu před-

tím. Zmizela města, zmizela zelená plocha, zmizelo i moře.

Husté černošedé mraky se převalovaly po obrazovce. Jen

chvílemi se roztrhly a otevřely pohled na Marsův povrch.

Byla to jednotvárná rudohnědá poušť, z které na mnoha

místech stoupaly vysoko do vzduchu ohnivé sloupy.

„Co se to stalo?“ vydechl Jan v úžasu. Šum podivu za-

zněl celou místností. Vzrušení, které zavládlo mezi diváky,

nebylo o nic menší než to, jež pocítili Marťané, tísnící se

v jediném hloučku pod obrazovkou.

Vážný hlas Voroncovův přehlušil výkřiky údivu. „Za-

tímco Marťané prováděli výzkum sluneční soustavy

a hledali místo pro příští generace, došlo na jejich vlastní

planetě k ohromné katastrofě nevídaných rozměrů. Za její

příčinu můžeme zcela bezpečně označit podzemní radioak-

tivní oheň, který kdysi ohrožoval i naši Zemi. Proč však

Marťané, kteří zřejmě dosáhli stejného stupně pokroku, na

jakém jsme dnes my, neučinili podobná bezpečnostní opat-

ření jako my, toho se můžeme jen dohadovat. Snad zahájili

zabezpečovací práce pozdě, snad se zmýlili ve svých vý-

počtech, snad pracovali za nepříznivějších podmínek než

my. Nikdy se asi nedopátráme pravdy. (Vysvětlení najde

čtenář v knize Na dvou planetách.). Jistě nikdo z Marťanů

nepřežil katastrofu kromě mužů z rakety, která právě dlela

mimo nešťastnou planetu, odsouzenou ke zkáze.

Stali se z nich tuláci ve vesmíru. Nemohli přistát na

Marsu, poněvadž tu v oné době nebylo žádného viditelného

života. Nesmírná katastrofa zničila lidi, zvířata i rostliny.

Voda se ohromným žárem rozložila na své součásti, kyslík

a vodík. Kyslík, stejně jako většina kyslíku Marsovy atmo-

sféry, sloučil se s horninami, zejména železitými. Odtud

rudá barva Marsu, jak ji vidíme dnes. Je to barva kysliční-

ků železa. Lehký vodík unikl do vesmíru. Vzduch ochuzený

o většinu kyslíku stal se pro Marťany nedýchatelným.

Jistě už měli málo pohonných hmot, aby se mohli vrátit

na družici Kallistó, vzdálenou nejméně pět set miliónů ki-

lometrů. Obletěli několikrát svou zničenou planetu a zamí-

řili potom k Zemi, která se v této době pohybovala ve vzdá-

lenosti šedesáti miliónů kilometrů od Marsu. Zřejmě uva-

žovali o tom, přistát na jejím povrchu. Několikrát ji obletěli

a přiblížili se až na vzdálenost šesti nebo sedmi tisíc kilome-

trů, kde je tíže přibližně stejná jako na Marsu. Následující

snímky dokazují, že podrobně fotografovali různá místa

jejího povrchu.“ V rychlém sledu se objevily obrazy ledov-

ců, rozsáhlých pralesů a stepí, kde zdánlivě nebylo jediné

lidské obydlí. Snímky byly tak podrobné, že ukázaly i malé

stádo mamutů, za nímž se v bezpečné vzdálenosti plížila

tlupa kosmatých polonahých mužů širokých plecí, ozbroje-

ných těžkými kyji. Obraz vystřídal ihned jiný, kde široká

řeka pěnila své peřeje přes černá skaliska a jeskynní lev

žíznivě schyloval ohromnou hlavu s dlouhou hřívou k vodě.

Potom obrazy Země zmizely a objevila se opět hvězdná ob-

loha, na níž rychle rostl srpek Luny.

„Tíže na Zemi, příliš velká pro Marťany, odradila je

nepochybně - od přistání na naší planetě,“ řekl Voroncov.

„Zamířili k Luně. Její přitažlivost, poloviční proti Marsově,

byla jim zcela přijatelná, i když to byl jinak mrtvý svět.

Zásob jídla a nápojů měli dosti. Energie zřejmě tolik, kolik

ještě potřebovali, nakonec ji zcela jistě uvolňovali z malého

zbytku atomových pohonných hmot. Nepřestali toužit po

své rodné planetě. Svědčí o tom stovky velmi dokonalých

snímků, které zhotovili svými znamenitými dalekohledy.

Protože nedostatek Ovzduší nebránil v použití největšího

možného zvětšení, máme nyní podrobné snímky Marsu z té

doby.

Jak žili, ptáte se jistě všichni. Družným způsobem lidí,

odkázaných jen na sebe. Když někdo z nich zemřel, byl

smutek pozůstalých jistě nesmírný.“ Na promítací ploše se

objevil obraz truchlivého průvodu. Dva Marťané nesli na

nosítkách v látku zahalené tělo zesnulého druha.

Pomalu stoupali se svým břemenem po svahu kráteru,

několik druhů šlo za nimi. Sestoupili na dno kráteru

a postavili nosítka na kámen rozpálený žárem slunce. Se-

skupili se kolem nehybného těla a chvíli setrvali v tichém

klidu. Na krátký povel jednoho muže odešli potom pod

převislou skálu, do stínu, kam nikdy nepronikly sluneční

paprsky. Tam se seřadili za ultrarezonátorem, který tu stál

na své třínožce s hlavní namířenou k místu, na němž spočí-

val mrtvý muž.

Velitel skupiny sám stiskl vypínač přístroje. Nosítka i se

zahalenou postavou zmizela.

Při pohledu na smutný výjev napadla všem táž myšlen-

ka. Co se stalo s mužem, který přežil všechny ostatní? Vo-

roncov ji vytušil. Pokrčil rameny. „Nenašli jsme nikoho

uvnitř rakety, nikoho v jejím okolí,“ pravil smutně. „Mů-

žeme se jen dohadovat. Snad ten poslední nebožák, poslední

Marťan na světě, když cítil, že je s ním konec, že jeho hodi-

ny jsou už sečteny, sám se odebral na místo pohřbů. Tam

asi spočinul na balvanu, kde naposled ležela těla jeho dru-

hů. Předtím patrně nařídil časovou spoušť ultrarezonátoru

podle odhadnuté doby, která mu ještě zbývala k životu. A

potom molekuly jeho těla následovaly do vesmíru za mole-

kulami těl jeho druhů!“ Hlučný krok dvou mužů, sestupu-

jících z pozorovací kopule, přerušil hluboké ticho, které

následovalo po posledních slovech Voroncovových. Přichá-

zel King, doprovázený radistou, mladým Italem Marinel-

lim.

„Co tu všichni děláte, lidé, a proč jste tak tiší?“ volal ve-

sele. Otáčeli se k němu s nevolí, ale již jeho další slova roze-

zvučela bouři hlasů.

„Zmeškali jste nejvýznamnější okamžik v dějinách téhle

mrtvé koule.

Před dvěma hodinami bylo dokončeno propojení vodi-

vého kabelu kolem celé Luny a právě před pětašedesáti

minutami byl do něho zaveden proud. Veliký pokus se zda-

řil. Luna má teď magnetické pole, už nemusíme užívat slu-

nečních kompasů. A co je hlavní, točí se!“ Byl zahrnut pří-

valem dotazů, vesměs nedůvěřivých. „Podívejte se sami,

nemusíte ani chodit do kopule!“ Stiskl vypínač motorů,

pohybujících černými clonami, jež zastíraly strop místnosti

z umělého skla.

Ostré sluneční paprsky zalily celou místnost. Nedbali je-

jich oslnivého jasu a zahleděli se všichni k Slunci. Ozvaly se

výkřiky úžasu.

„Nu tak, kde je staré dobré Slunce?“ smál se Leslie

King. „Tamhle nad tou skálou, kde mělo být až zítra! Luna

se točí, a jen o něco pomaleji než Země, jednou za pětadva-

cet hodin, výpočty akademika Dostála byly bezvadné!“ Petr

se začervenal radostí nad chválou svého otce. Potom začal

po svém zvyku dávat radost hlučně najevo.

Pohled na Jana ho zarazil.

Jan stál tiše a díval se zasněn upřeně před sebe. Pro jeho

vnímavou mysl to byl příliš veliký kontrast, ten náhlý pře-

chod od zániku celé jedné planety k úsvitu nového života na

Luně, až dosud mrtvé.

„Nu tak, Jendo, ty se s námi neraduješ?“ řekl Petr vyčí-

tavě.

„Jistěže, Petře!“ odpověděl Jan tiše a pevně stiskl jeho

ruku.

OBSAH

PŘEDMLUVA

Část první: VÍTĚZNÝ POCHOD

ITAL FERMI

ĎÁBLŮV MYS

STROJ ČASU

PŘEDZVĚSTI KATASTROFY

NA DNĚ OCEÁNU PONORKA

PIERRE CURIE

LI WANGŮV ROŽEŇ

NOVÁ ZEMĚ

NEJMENŠÍ NEPŘÁTELÉ

PRÁZDNINOVÉ DOBRODRUŽSTVÍ

Část druhá: NA PRAHU VESMÍRU

VELIKÝ PLÁN

CESTA NA LUNU

KRÁTER MARCONI

TROSEČNÍCI LUNÁRNÍHO MOŘE

LOĎ Z VESMÍRU

OHNIVÁ PLANETA