František Běhounek:

Případ profesora Hrona

Kdyby nebylo Hirošimy a Nagasaki, pokrčil by čtenář pravděpodobně s úsměvem rameny. Ale to co by před třemi léty bylo čistou utopií a bylo bráno se skepsí, je dnes většinou otázkou času.

Úžasný rozvoj atomového bádání, byť i pečlivě zúčastněnými státy tajený, začíná se jeviti i v časové literární tvorbě.

A tu přichází u nás jeden z nejpovolanějších, aby formou skutečně až nebezpečně napínavou poučil čtenáře o akutním dění.

Málokdo má tak šťastné pero, aby cokoliv počne s úspěchem skončil. Vyjma J. Hiltona je takových autorů málo. Ale Běhounek, ať už psal vědecky, cestopisně či pro mládež, vždy se bezvadně zhostil svého úkolu. A nyní přichází s detektivním románem, který ač značně vědecky zabarvený, upoutá každého bez rozdílu zálib. Maně vzpomínáme na Doyleův „Skvrnitý pás“, neb Wellsův „Pokrm bohů“, když opět před našimi zraky ožívá romantika starých slavných románů, nyní ale na přísném vědeckém podkladě.

Osobou nezaměstnaného doktora Mareše vstupujeme do strachem opředeného zámku geniálního profesora Hrona. A jelikož mezi genialitou a šílenstvím nebyla nikdy mez přesně stanovena, zříme řadu zjevů, jež vyhovují oběma alternativám. Bezlítostně za svým cílem jdoucí inženýr Birsen, krásná neteř profesora Hrona, držená na zámku hrozbou, neznámá nestvůra, vězněná v podkroví, to vše je poutavým pozadím úžasných vynálezů profesora Hrona z oboru atomového bádání. Rozklad kovů v pralátky, objev živého elektronu, pomocí jehož je schopen zpětnou cestou vývoje vrátiti živého tvora do dob prvého života na zemi. Vodíkové dělo – praktické použití rozbití atomu beryllia, které vytvoří prostor nicoty, v kterém se ztratí, rozplynou, letadlo, tank, dělové střely, vojenské jednotky dobývající podle všech pravidel moderního válečnictví osamělý zámek, hájený pouze jedním mužem – to vše se střídá před očima čtenáře v úžasném a nervy rvoucím kaleidoskopu.

Kčs 57. –

Prolog

Dopis z Bogoty.

Několik let před válkou jsem se náhodou sešel na přednášce zahraničního hosta s profesorem S. Býval mým učitelem a měl jsem ho rád jako všichni jeho žáci. Znamenitě přednášel a byl dobrým přítelem studentů. Když mne po přednášce vyzval, abych ho kousek vyprovodil, mám-li čas, ochotně jsem uposlechl. Chvíli jsme rozmlouvali o přednášce, kterou jsme právě vyslechli, a potom profesor pojednou odbočil.

„Znal jste Mareše?“ tázal se.

Znal jsem několik lidí toho jména, ale teprve s profesorovou pomocí jsem se rozpomenul na kolegu, jenž byl o několik let mladší, než já. Stýkali jsme se jen velmi zřídka na studentských schůzích, a proto chvíli trvalo, než se mi vybavil úplný jeho obraz, štíhlého, vysokého, světlovlasého hocha, mírného a málomluvného, ale vždy zdvořilého. Nebylo na něm nic zvláštního a vzpomínky na takové nenápadné lidi vyblednou nejdříve.

„Co je s ním, pane profesore?“ nadhodil jsem.

„Psal mi nedávno z Bogoty.“

„Z Bogoty?“ Měl jsem nejasný dojem, že je to‘ někde v Jižní Americe, ale nebyl jsem si tím jist. Tato pevnina, strakatící se na mapě četnými republikami, nikdy nenáležela k mým oblíbeným místům.

„Je to v Kolumbii,“ pokračoval profesor S. tónem člověka, jenž mluví sám k sobě. „Mareš je tam fysikem v nějaké továrně na slaboproudové přístroje.“

„Vida, kde se nenajdou Češi,“ poznamenal jsem jen tak ze zdvořilosti, poněvadž mne osud málo známého spolužáka zajímal velmi střídmě.

„V tom Marešově dopisu bylo jen pár řádek, ale zato k němu přidal celý hustě popsaný sešit, svůj deník.“

„Deník?“ Otřásl jsem se odporem, jaký ve mně vždy deníky vzbuzují. Profesor se zastavil pod bledožlutým plamenem plynové lampy. Tvářil se ustaraně a díval se na mne tak podivně, že jsem měl dojem, že mne vůbec nevidí.

„Byl bych rád, kdybyste si to přečetl,“ pravil. „Je to neobyčejná věc a Mareš tam mluví o podivných objevech z oboru, který je vám značně bližší než mně. Celé je to takové neuvěřitelné, příšerné, že nevím – hm.“ Zabručel svým oblíbeným způsobem, který jsme tak často po jeho přednáškách napodobovali.

Deník, příšerný a neuvěřitelný! Trojnásobný důvod, aby člověk odmítl takovou věc číst – ale kdo dokázal něco odmítnout profesoru S.?

Ujistil jsem ho, že si deník velmi rád přečtu a podám mu zprávu, co si o tom všem myslím. O několik dní později mi jej poslal. Otevřel jsem tlustý sešit, přečetl nadpis: „Případ profesora Hrona“ a několik řádek úvodu, a potom jsem deník pečlivě uložil do zásuvky, do které chodívám nanejvýš jednou za rok něco hledat. Profesoru S. jsem se potom provinile vyhýbal, což ani nebylo tak těžké, poněvadž jsme působili v různých ústavech. Svému osudu jsem však neušel. Profesor se asi za půl roku rozpomenul a zavolal mne telefonem. Po prvé jsem mu unikl výmluvou a slibem do brzké budoucnosti, ale po druhé už jsem nabyl dojem, že jsem ho rozmrzel, a to jsem nechtěl. Když jsem potom přišel domů, vytáhl jsem s velkým odporem Marešův deník a dal jsem se do čtení. Nejprve jsem v něm jen listoval, abych povšechně věděl, oč jde – to mohlo pro referát profesoru S. stačit; ale po několika stránkách mne Marešův podivuhodný příběh v „domě hrůzy“ zaujal tak, že jsem se vrátil na začátek a poctivě jsem četl řádku po řádce. Potom jsem se už nedovedl odloučit od „Případu profesora Hrona“ dokud jsem jej nepřečetl celý za jediný večer. Zapůsobil na mne hluboce a v prvé chvíli jsem byl ochoten věřit každé jeho řádce. Za chvíli se ovšem přihlásila pochybovačnost a přiměla mne k tomu, že jsem si vyhledal některá místa v deníku a znovu jsem si je důkladně pročetl.

Ten báječný přístroj profesora Hrona byl zřejmě cyklotron, „rozbíječ atomů“, vynález profesora Lawrence na berkeleyské universitě v Kalifornii. Lawrence, muž zvučných křestních jmen Ernest Orlando, za něj dostal později Nobelovu cenu. Deník líčil ovšem události z roku 1930 a Lawrence ohlásil svůj přístroj teprve roku 1932. Potom by byl podivný profesor Hron vlastně vynálezcem cyklotronu! Ale kde jsem měl záruku, že Mareš skutečně popisoval příhody z roku 1930? Profesor S. dostal jeho deník až mnohem později, v době, kdy se už o Lawrencově cyklotronu dávno vědělo.

Jděme dále, řekl jsem si. Mareš tu píše o elektromagnetech s dvoumetrovým a čtyřmetrovým průměrem pólů. A při tom největší magnet světa, ten který s takovým nákladem postavili Francouzi v Bellevue, má póly s pětašedesáticentimetrovým průměrem! Chvíli jsem nad tím dumal a potom jsem připustil, že lze postavit i takový mamutí magnet, jak jej líčí Mareš. Ale k čemu by to bylo? Sotva týden předtím jsem četl v americkém vědeckém časopise velmi důkladnou studii znamenitého theoretického fysika, jenž došel k závěru, že Lawrencův cyklotron se dostal na hranice možností. Dokázal nezvratně krásnými rovnicemi, že další zvětšování magnetických pólů nad dosavadní půl metru nemá smysl, poněvadž by umělé paprsky, vyrobené cyklotronem, dalším urychlováním získaly takovou energii, že už by se ani sebevětším magnetem nedaly řídit. Chladná věda theoretiků tu promluvila poslední slovo a v jeho ostrém světle byl Marešův deník smyšlenkou. Zajímavou a napínavou, ale přece jen smyšlenkou. A v tom směru jsem také profesoru S. referoval a celý případ byl tím pro mne vyřízen.

O několik let později, už v dusné atmosféře druhé republiky, plné předzvěstí příštích bouří, jsem se v jednom z posledních čísel amerického vědeckého časopisu, které se k nám ještě dostalo, dočetl, že v Berkeley zahájili stavbu obřího cyklotronu s elektromagnetem, jehož pól má průměr 180 palců. Zběžně jsem si to v hlavě převedl na metrickou soustavu – bylo to skoro čtyři a tři čtvrtě metru 1 Kdesi v podvědomí se mi vybavila vzpomínka, že už jsem někde o čtyřmetrovém magnetickém pólu četl. Kde to bylo? Na Marešův deník jsem už zatím zapomněl. Nenamáhal jsem se dlouhým vzpomínáním, odůvodnění stavby mamutího magnetu mne zaujalo mnohem více. Četl jsem dále, a dověděl jsem se, že theoretikové mají sice pravdu, když kladou meze cyklotronu, ale jen tak dlouho, pokud uvažují dosavadní obvyklou stavbu magnetů. Pozměňme to trochu, dejme magnetickému poli jiné vlastnosti, řekli si praktikové, a půjde to. Šlo to, jak jsme se dověděli ještě za války z německých referátů, závistivě mluvících o americkém přístroji, na jaký se Němci nikdy nezmohli.

To byla první rehabilitace Marešovy věrohodnosti, ale nezůstalo jen při ní. Rok před koncem války jsem se vracel za sychravého letního večera z návštěvy u příbuzných vlakem do Prahy. Den byl chladný a deštivý, vůz nevytopený a neosvětlený a cestujících jen málo. Dvakrát nám zpříjemnili nudu dlouhé jízdy osobním vlakem hloubkoví letci a potom někde za Pardubicemi přistoupili do oddělení, kde jsem seděl dosud sám, dva venkované. Z dlouhé chvíle jsem poslouchal jejich rozhovor o všedních věcech, ale brzy mne přestal zajímat a začal jsem dřímat. Pojednou starší z obou mužů začal mluvit o opuštěném zámku, jejž před několika dny američtí letci vybombardovali, a zaujal tím zase moji pozornost.

„Vlastně ten zámek nebyl tak docela opuštěn,“ rozpomínal se. „Němci ho obsadili, hned jak nás přepadli patnáctého března.“

„Ti se roztahujou všude a vybírají si jen to nejlepší. To věřím, zámek“ prohodil druhý muž.

„Oni tam vlastně nebydleli, měli tam jen silnou hlídku, bůh ví proč, vždyť ten zámek je na takové samotě.“

„Třeba tam dělali granáty nebo něco takového.“

„To sotva, na to jich nebylo dost. Víte, s tím zámkem je to taková divná věc,“ – muž klesl hlasem, že jsem musil napnout sluch, abych mu rozumněl. „Bydlíval tam dávno než přišli Němci takový podivín, starý člověk, se svou neteří a lidi se bávali chodit kolem zámku. Povídali si o tom starém všelijaké věci a on měl také moc zlé psy, vlčáky. Potom najednou zmizel i s tou neteří, ale předtím byl náš okres plný četníků, nikdy v životě jsem jich neviděl tolik pohromadě. Říkalo se, že prý také přijely k tomu zámku kanóny až z Pardubic a těžký tank, ale člověk nemůže všemu věřit.“

To už jsem seděl vzpřímeně a poslouchal oběma ušima. Moje pozornost vzbudila mužovu nedůvěru. Umlkl a když jsem se potom na něj obrátil přímou otázkou, nic už jsem se nedověděl. „Člověk nemůže všemu věřit,“ opakoval zarytě na mé dotazy a nedal se pohnout k dalšímu sdělení. I tak jeho několik poznámek podivuhodně souhlasilo s Marešovým deníkem.

Přišel konec války, kvas porevolučních týdnů a potom z čista jasna, jako blesk z usměvavého nebe, atomová puma, která spadla na Hirošimu. Celý svět se zachvěl vzrušením nad ohromnou zkázou, kterou způsobila, sama jediná. Uvolněné síly atomového jádra, to bylo vše, co se dověděl z dlouhé rozhlasové řeči presidenta Trumana. Pět let usilovné práce mnoha set vědců a techniků a dvě miliardy dolarů, to bylo další skoupé vysvětlení. O několik týdnů později vyšla obšírná odborná zpráva Henryho Dewolífa Smythe, líčící gigantické dílo americké vědy. Vědecká pohádka, řeklo by se, nebýt zdrcujícího důkazu 78.000 mrtvých v Hirošimě, obětí jediné pumy!

Dostal se mi do rukou jeden z prvých výtisků Smythovy zprávy, který došel do nové republiky. Když jsem jej dočetl, pozbyl jsem posledního zbytku nedůvěry k Marešovu „Příběhu profesora Hrona.“ Ať už to učinil jakkoliv, pekelnou výhní hirošimské a nagasacké atomové pumy, anebo „prostorem nicoty“ profesora Hrona – stejně tu uvolnil člověk nerozvážně nesmírné síly, které moudrá příroda uzavřela do nitra neviditelného atomového jádra a pro větší bezpečnost ještě obehnala mocnou elektrickou hradbou. V obou případech použil těchto sil ke zkáze, neuvěřitelné jako hrůzný sen, z něhož se marně snažíme procitnout.

Březen 1947.                                               F. B.

Vidím se svého skládacího křesla šedý proužek na obzoru. Jsou to Kapverdské ostrovy, které jsme ráno opustili. Dlouhá rýha vody, rozčeřené šroubem parníku, zdá se sahati až k nim. Nad ní poletují řvoucí rackové a sluneční záře z nich činí oslnivé bílé šipky. Vzduch je čistý a jasný, ranní slunce z něho vyssálo všechny výpary.

Stejně jasno je nyní i v mém mozku. Podivné přízraky, které se mi míhaly na bílých zdech sanatorního pokoje, zmizely nadobro. Mohu zase přemýšlet a logicky uvažovat, ale není mi lépe. Z jednoho pekla jsem vyšel, a jiné otevřelo do široka přede mnou svou bránu. Nebylo vyhnutí, musil jsem vstoupit, a brána se za mnou uzavřela. Nyní jsem vězněm svých vzpomínek, jejichž pevný kruh se otevře teprve mou smrtí. Jsem si toho jasně vědom, ačkoliv moje žena se mnou nesouhlasí. Je přesvědčena, že se zdi mého vězení zhroutí, když napíšu všechno, co jsem prožil. Jako by se člověk mohl navždy zbavit svých vzpomínek tím, že je přenese na papír!

Proč bych jí nevyhověl, vždyť jí vděčím za všechno. Bez ní bych byl doživotním hostem blázince, nebo novou „železnou maskou“. Svět se konečně doví, jak to bylo s případem profesora Hrona, ačkoliv pochybuji, že se najde nakladatel dosti odvážný, aby můj deník uveřejnil. Ale konečně na tom nezáleží. Stane-li se tak přece, nechť mi čtenář věří od prvního slova do posledního. Jsem naprosto upřímný a nesnažím se vylíčit sám sebe jako hrdinu, jímž nejsem. Jedině jména některých osob jsem nemohl uvésti v plném znění, poněvadž ještě žijí.

Čtenář musí omluvit můj sloh. Neumím psát. Jsem doktorem přírodních věd a podstatou mého vzdělání je stručnost a přesnost matematických rovnic.

Začínám.

I.

Vyčíhal jsem si okamžik, kdy za mou bytnou zaklaply dveře předsíně. Necítil jsem nejmenší touhy se s ní dnes setkat. Když jsem ležel v poledne na pohovce, pokoušeje se marně o zužitkování francouzského přísloví „kdo spí, obědvá“, slyšel jsem z kuchyně rány nádobím. Byly neklamným důkazem špatné nálady paní Kučerové. Uznával jsem, že k ní má všechnu příčinu. Dluhoval jsem jí už dva měsíce za pokoj a nebylo žádné vyhlídky, že se moje finanční poměry v dohledné době změní. Úsporná opatření vlády, diktovaná světovou krisí, postihla i vysoké školy. Jednoho dne jsem se octl na ulici, jako tisíce jiných.

Profesor Š., u něhož jsem byl tři roky asistentem, mi dal skvělá doporučení na kapitány našeho průmyslu. Ale jak dostat místo v továrně, jejíž komíny přestaly kouřit? Moje všechny zimní věci jsou už delší dobu v zastavárně, ale na štěstí je výjimečně teplý prosinec.

Podíval jsem se z okna na Jindřišskou věž: pět hodin. S potěšením zjišťuji, že široká záda paní Kučerové mizí v průchodu pod věží a že venku padá teplý déšť. Před domem jsem vrazil do obtloustlého elegána, který se na mne hněvivě podíval, ale pak zvedl ruku ke klobouku. Poznání bylo vzájemné, inženýr H., s kterým jsem studoval na gymnasiu. Bylo to veliké pokušení k „vypumpování“ aspoň stovky, spojené s představou celé serie obědů v akademické mense, ale v poslední chvíli jsem si to rozmyslil. Výsledek měl jen dvě alternativy a obě se mi zdály příliš čítankové. Anebo můj hlad nebyl ještě dosti veliký. Když jsem přešel Václavské náměstí, začal foukati sychravý vítr a upozornil mne, že nepromokavý plášť není vhodným oblekem na prosinec. Měl jsem v kapse korunu sedmdesát haléřů, přesně spočítaných. Na kavárnu nebylo ani pomyšlení. Mohl bych jít na nádraží sednout si do čekárny, ale pohled na lidi, kteří mají kam odjíždět, mne nikterak nelákal. Náhle jsem si vzpomněl, že je pondělí, den, kdy se konají ve fysikálním ústavu veřejně přístupné přednášky. Rozhodl jsem se, že tam půjdu: byla to ruka Osudu, která mne tímto okamžikem uchopila…

II.

V přednáškovém sále bylo příjemné teplo a obvyklé publikum. V předních lavicích profesoři, za nimi několik dědoušků, středoškolských pensistů, jejichž zájem o fysiku neutuchl s odchodem na odpočinek. V posledních lavicích studenti a studentky, ti nejmladší zcela vzadu. Někteří si čtli romány, jiní upřímně zívali, jedna studentka psala dopis. Byl jsem zajedno se zívajícími. U tabule stál mladý docent, a vykládal pozoruhodně nezáživně o své práci v oboru röntgenových spekter, která byla sama o sobě velmi dobrá. Neuměl přednášet a jeho jednotvárný hlas spolu s příjemným teplem mne brzy ukolébal v dřímotu. Probudil mne povinný potlesk, který následoval po skončení přednášky. Ve dveřích sálu jsem téměř narazil na profesora S., u kterého jsem před léty poslouchal teoretickou fysiku.

Pozdravil jsem ho s upřímnou radostí a bez postranních úmyslů; býval to náš nejoblíbenější učitel. Chvilku byl na rozpacích, ale pak mne poznal a řekl srdečně: „Vida, pan kolega Mareš! Jak se máte a co pořád děláte u profesora Š.? Neviděli jsme se už hezkých pár let!“ Řekl jsem mu několika slovy, co je se mnou, a jeho dobromyslný, červený obličej se zachmuřil. „Jestli máte čas, pojďte na chvíli ke mně,“ řekl, „jdu ještě do svého kabinetu.“

„Čas je to jediné, čeho mám dost, pane profesore,“ ujistil jsem ho. V kabinetu bylo příjemné teplo. Skrčil jsem se v plyšovém křesle vedle profesorova stolu tak, abych co nejvíce zmačkl žaludek a potlačil jeho příliš hlasité, hladové zvuky. Ale mám dojem, že profesor je slyšel velmi dobře a nebyl na pochybách o jejich původu.

Po krátkém váhání začal mluvit. „Věděl bych o něčem pro vás, ale nechci vás do toho přemlouvat. Není s tím spojena žádná budoucnost, a zaměstnavatel je veliký podivín. Znáte profesora Hrona?“ Jméno mi připadalo známé, ale nemohl jsem je ztotožnit. „Nepůsobil na vysoké škole,“ pomáhal profesor S. mé paměti. „Učil jen krátký čas fysiku a chemii na jednom venkovském gymnasiu, pak zdědil veliké peníze po nějakém vzdáleném strýci a vzdal se služby. Zařídil si v Křemšíně u P. soukromou laboratoř a začal se zabývati elektřinou.“

Teď mi svitlo. „Už vím, o koho jde! Hron měl v Praze několik přednášek, které svého času vzbudily dosti značnou pozornost i v tisku, že ano? Byl jsem na jedné z nich…“

„Redaktoři houby rozumí fysice!“ přerušil mne rozzlobeně profesor. „Takový nesmysl, jaký tvrdil Hron, že elektrony, vyloučené z živé hmoty, jsou jiné, než elektrony z hmoty neživé, může se líbit právě jen novinářům,“ řekl pohrdavě. Jeho hněv ale netrval dlouho. „Hron má ostatně velmi krásně zařízenou laboratoř, a to není žádný div. Je mnohonásobným milionářem, a může si všechno dovolit. Já dostávám od státu pět tisíc ročně na celý ústav. Hron má aparáty, jaké najdete jen v Anglii nebo v Americe, zemi mecenášů. Ale to je konečně vedlejší.“ Podíval se na mne pátravě a pokračoval. „Hron je můj spolužák z university. Před časem jsem mu na jeho žádost doporučil jednoho svého posluchače, doktora Vančuru. Byl mladší, než vy. Znal jste ho?“ Znal jsem ho velmi dobře z vysokoškolského sportu ze Strakovky. Byl to velký, hezký brunet a výborný matematik, koleják jako já. „Pan Vančura mi neřekl, že místo opustil,“ poznamenal profesor s jistou nelibostí, „ale právě včera jsem dostal od Hrona lístek, že místo je volné, abych mu co nejdříve někoho poslal. Proč pan Vančura od něho odešel mi neudal, ale konečně na tom nezáleží. Chcete-li se o místo ucházet, napíši vám milerád doporučení. Vaše praxe u profesora Š. bude jistě Hronovi velmi vítaná, má prý ve svém domě hotovou elektrárnu. Nevím, sám jsem tam nikdy nebyl – hm.“

Zakončil větu svým charakteristickým zabručením, které napodobovali všichni jeho posluchači. Ujistil jsem ho překotně, že se mi místo neobyčejně hodí. Přisunul si list čistého papíru a vzal pero do ruky, ale ještě váhal. „Vynasnažím se, aby byl se mnou profesor Hron všestranně spokojen,“ začal jsem jej chvatně přemlouvat, ale zarazil mne odmítavým posunkem.

„Kdybych nevěděl, co umíte, nebyl bych vás k sobě zval,“ řekl se svou obvyklou otevřeností. „O to se nejedná! Ale musím vás upozornit, že se o Hronovi mluví všelicos, a víte, že není šprochu, aby nebylo pravdy trochu!“

„Není snad normální?“ ptal jsem se zvědavě. „Tak zlé to snad není, ale podle všeho je to naprosto bezohledný podivín. Má prý u sebe neteř, kterou vězní jako v klášteře, a nepřijímá vůbec žádných návštěv. Pracuje bez ohledu nato, je-li den nebo noc, ale platí dobře. Konečně uvidíte sám.“

„Nebudu to zalepovat,“ pravil, vkládaje list do obálky. „A teď jak jste na tom s penězi?“ Můj hlad se zvětšil úměrně s vyhlídkou na místo. Řekl jsem profesorovi upřímně, jaký je stav mých financí a přijal jsem jeho peníze bez velkých potíží. Konec konců – půjčka nás může mrzeti jen tehdy, když nemáme vyhlídku na její zaplacení.

III.

Bylo teprve pět hodin odpoledne, ale přesto již dokonalá tma, když jsem vystoupil na křižovatce okresní silnice s polní cestou do Křemšína. Průvodčí autobusu znal dům profesora Hrona – zdá se, že je profesor znám v celém okrese – a tvrdil, že tam dojdu za dvacet minut. „Polní cesta vede přímo k domu, nemůžete zabloudit,“ řekl a podíval se na můj kufřík. „Zůstanete tam delší dobu?“ ptal se zvědavě. „Nevím ještě, snad,“ odpověděl jsem vyhýbavě a muž se podivně zatvářil. Zdálo se, že chce něco říci, ale patrně se rozmyslil a opakoval pouze své tvrzení, že je to jen dvacet minut cesty. „Není to přímo v Křemšíně,“ dodal, „městys je asi o tři kilometry dále a my jím projíždíme, ale odtud je to k profesoru Hronovi nejblíž.“ Rozmluva se konala vedle autobusu a netrpělivé zvuky šoférova klaxonu ji rázně ukončily. Průvodčí naskočil do vozu se slovy: „Přeji vám mnoho štěstí“ a autobus se rozjel. Díval jsem se za ním, a viděl jsem, že i průvodčí mne pozoruje, ale vůz se brzy zmenšil a pak zmizelo i jeho červené zadní světlo v záhybu cesty.

Rozmluva s mužem z autobusu na mne učinila jistý dojem a stál jsem chvíli nehybně na křižovatce než jsem se dal na cestu. Byla to bídná, vozová cesta, která záhy přešla v hluboký úvoz mezi pustými poli. Tma byla úplná a šel jsem jen po paměti. Záhy jsem byl zablácen až po kolena a noha mi často ujela v hlubokém bahně. Moje zavazadlo nebylo na štěstí těžké, trochu prádla a dva pracovní pláště. Peníze profesora S. stačily právě tak na vyrovnání pohledávek paní Kučerové a cestu, v případě nezdaru jsem ani neměl na zpáteční jízdu do Prahy.

Po době, která se mi zdála o hodně delší, než jak tvrdil můj informátor, octl jsem se před vysokou zdí, do které jsem málem v panující tmě vletěl. Byla vyšší než já, a marně jsem se namáhal spatřiti za ní něco, podobného domu, nebo aspoň světlo. Tápal jsem po ní rukama a nahmatal jsem chladný kov brány. Současně se uvnitř ozvalo zuřivé štěkání a psi, kteří mne zvětřili, přiběhli k bráně a počali na ni dorážeti. Po delším hledání jsem našel tlačítko zvonku a stiskl je. Musil jsem čekati velmi dlouho v dešti, který neustal od té chvíle, kdy jsem vystoupil v P. z vlaku. Náhle mne zalilo tak ostré světlo, že jsem byl nucen zavříti na okamžik oči. Slyšel jsem cvaknutí a mužský hlas, který se ptal, co si přeji. „Přicházím s doporučením profesora S. ucházeti se o místo asistenta u pana profesora Hrona“. Nastalo ticho, přerušované jen stálým štěkáním psů, a trvalo tak dlouho, že jsem už měl dojem, že muž od dveří odešel. Zatím si moje oči na světlo zvykly, a byl jsem s to se rozhlédnout. Vpravo i vlevo se táhla do tmy vysoká, kamenná zeď a přede mnou byla brána, jejíž těžké mříže pokrýval silný plech, takže nebylo viděti, co je za ní. Uprostřed, ve výši oka, zel malý čtvercový otvor, kterým patrně na mne muž mluvil, ale i za tímto otvorem byla hustá tma. Konečně se ozvalo rachocení řetězu a klíče a v bráně se otevřela nízká dvířka. Současně se ozval znovu mužský hlas, okřikující důrazně psy. Vkročil jsem váhavě dovnitř a branka za mnou zapadla. Muž rozsvítil jinou lampu, zavěšenou na vysokém stožáru uvnitř. Viděl jsem před sebou stromořadí vysokých kaštanů, jehož druhý konec se ztrácel ve tmě, a vpravo u brány nízký, malý domek, jehož okno bylo slabě osvětleno. Muž vysoké, štíhlé postavy a tmavé pleti držel za obojky dva statné vlčáky, kteří neustále vrčeli. „Promiňte, že vás takto přijímám“, řekl mi dosti příjemným hlasem, „ale jsme zde na úplné samotě a musíme být opatrní. Náš zahradník je hluchoněmý a proto se neobejdeme bez psů.“ Otevřel dveře domku a zdvořile mne pouštěl napřed. Při mém vstupu do místnosti, zařízené jen nejnutnějším nábytkem, zvedl se od stolu starší muž malé postavy, ale širokých ramen. Odložil pilku, kterou něco vyřezával ze dřeva, a podíval se tázavě na mého průvodce, jenž pravil: „To je náš zahradník Bárta, neumí ani číst, ani psát, a baví se vyřezáváním.“ Zdálo se mi, že položil důraz na sdělení o mužově negramotnosti, ale možná, že jsem se mýlil. Měl jsem trochu předrážděné nervy únavou a hladem a okolí nebylo nikterak povzbuzující.

Můj průvodce řekl něco hluchoněmému v posunkové řeči a ten přikývl. Nato se obrátil ke mně. „Musíte chvíli počkat, optám se profesora, jestli vás přijme. Posaďte se prosím!“ Vyšel ven a okřikoval znovu vlčáky, kteří se zase divoce rozštěkali. Mluvil na ně řečí, které jsem nerozuměl a ani dobře neslyšel. Psi se ztišili, ale patrně se natáhli před dveřmi, neslyšel jsem je odbíhat. Byla to ponurá společnost, uvnitř hluchoněmý, jenž se dal znovu do svého vyřezávání a dva nezkrotní psi za dveřmi! Zachvěl jsem se zimou a přistoupil jsem k železným kamnům, v nichž hučel oheň. Minuty, odměřované kyvadlem zašlých, nástěnných hodin, míjely jedna za druhou. Muž u stolu zdvihal občas hlavu k desce, připevněné na stěně, na které byla sada různobarevných žárovek. Když už mně čekání připadalo nesnesitelně dlouhé, zaplála na desce žlutá žárovka přerušovaným světlem. Hluchoněmý se zdvihl, odložil pilku, a vzal mne za rukáv. Sebral jsem svoje zavazadlo a šel jsem s ním. Za dveřmi se na mne sápali vlčáci, ale muž je rozehnal několika kopanci. Patrně jim však nedůvěřoval – anebo mně – protože mne vedl dlouhou, a nyní jasně osvětlenou alejí kaštanů až ke dveřím velké, bíle natřené budovy. Stiskl tlačítko vedle dveří, a teprve když se tyto samy otevřely, pustil můj rukáv a odešel. Stál jsem v malé předsíni, ze které jsem vešel do dlouhé chodby, táhnoucí se v právo i vlevo. Domovní dveře se za mnou zase samy uzavřely. Proti mně byly široké schody se zábradlím barokního tvaru a muž, který mně předtím otvíral venkovskou bránu, právě po nich scházel dolů. Měl jsem více času si ho prohlédnout, protože chodba v těchto místech byla jasně ozářena stropní lampou. Byl bezvousý, s nápadně tmavou pletí, a modravě černé vlasy měl hladce přičísnuty. Rysy jeho obličeje byly zcela pravidelné a nedalo se jim nic vytknouti, přesto však ve svém celku působily spíše odpudivě. Hádal jsem, že je asi stejně stár, jako já, sotva třicet let. „Jsem inženýr Birsen“, řekl, podávaje mi nápadně úzkou ruku s dlouhými prsty. „Vy nejste Čech, že ano?“ ptal jsem se zvědavě. „Litevec po otci, Maďar po matce,“ odpověděl stručně. „Profesor na vás čeká v knihovně,“ dodal, a vedl mne vlevo, téměř na konec chodby. Otevřel tiše vysoké, bílé dveře, a stejně nehlučně je za mnou zavřel.

IV.

Byl jsem v dlouhém pokoji, jasně ozářeném nepřímým světlem neviditelných lamp. Kolem všech čtyř stěn se táhla jednotvárná řada skříní s knihami, jinak byla většina místnosti vyplněna dlouhým stolem, stojícím uprostřed a posetým časopisy v – obálkách nejrůznějších barev. Od konce stolu se zdvihl muž šedých vlasů, postavou pravý obr. Jsem sám hodně veliký, ale na profesora Hrona jsem se vždy díval zdola nahoru a to mne jistým způsobem skličovalo. Pozdravil jsem, a pokročil jsem k němu. Kývl jen hlavou, a natáhl ruku. „Dopis!“ řekl velitelským hlasem, a když jsem hned nepochopil, zvýšil hněvivě hlas: „Dopis od profesora S., anebo jej nemáte?“ Podal jsem mlčky profesorovo doporučení, a na vyzvání posunkem jsem usedl do židle proti němu. Přečetl dopis velmi rychle, a pak se na mne pátravě zadíval. Měl jsem dosti času si jej prohlédnout, protože to trvalo chvíli, než promluvil. Měl bílé vlasy, a silně prokvetlý, dlouhý plnovous. Pod mohutným čelem vypadal malý, dětský nosík téměř směšně, ale když jsem se podíval do očí, přešla mne chuť k smíchu. Měly studený, ocelový lesk, a chvílemi se v nich zažíhal podivný plamínek. Klenutý, mohutný hrudní koš a svalnaté ruce svědčily o zdraví a neobyčejné síle. Prohlížel si mne tak zkoumavě, že jsem měl pocit nevolnosti a odvrátil jsem zrak.

„Přijmu vás,“ vybuchl náhle a než jsem mohl poděkovati, rychle pokračoval. „Plat dva tisíce, celé zaopatření, pracovní čas jak kdy určím. Neděle volná, žádné návštěvy, dopisy přijímám já a kontroluji, vaše odpovědi také. V případě úrazu nemáte vůči mně žádných pohledávek. Výpověď týdenní s obou stran. Tady je smlouva,“ hodil mi list papíru, „prohlídněte si ji, máte čtvrt hodiny času.“ Obrátil se ke mně zády, vzal do ruky silný sešit se zelenou obálkou a pohroužil se v četbu.

Byl jsem velmi zaražen jeho příkrým způsobem řeči. Ve smlouvě, kterou jsem pozorně pročetl, bylo jen trochu obšírněji obsaženo to, co mi již řekl. Byl jsem s jejím čtením záhy hotov, ale váhal jsem s odpovědí. Podmínky byly tak neobvyklé a přímo tyranské, že mne jen vzpomínka na předcházejících několik měsíců zdržela od rázné kritiky, zakončené naprostým odmítnutím.

Kontrola mé korespondence mi připadala jako neslýchané omezování osobní svobody, ačkoliv jsem si po krátkém přemýšlení uvědomil, že vlastně nemám ani komu bych psal. Práce jsem se nebál, ani libovolně dlouhé pracovní doby. Kdo byl někdy vysokoškolským asistentem, ví dobře, že dvanáctihodinová pracovní doba není žádnou plantážnickou báchorkou.

Váhavě jsem vzal pero a podepsal. Profesor smlouvu nedbale složil a strčil do kapsy. Po jeho zazvonění přišel Birsen a profesor řekl, ukazuje na mne: „To je nový asistent, pan Mareš. Zaveďte ho do jeho pokoje!“

„Do pokoje v prvním patře?“ tázal se Birsen se zvláštním přízvukem. Po tváři Hronově přeběhla prchavá červeň. „Kam jinam?“ zlostně odsekl. Obrátil se k nám zády a dal se znovu do četby svého časopisu. Birsen pokrčil rameny a vyzval mne, abych ho následoval.

V.

Sotva jsem se ve svém pokoji, který byl přívětivější, než jsem očekával, trochu upravil, zaznělo znamení gongu k večeři. Birsen mi řekl, že večeře je jediným společným jídlem, jinak že každý snídá a obědvá kdy má čas. Sešli jsme se v malé čtvercové místnosti, příjemně vyhřáté kachlovými, barokními kamny. Visací lampa s hustým stínidlem osvětlovala téměř jen ubrus na stole. Už osoby, sedící kolem stolu, byly v polostínu a zbytek pokoje byl utopen v naprosté tmě, ze které se občas téměř strašidelně vynořovala postava staré nevrlé kuchařky Marty, nosící jídla na stůl.

Měl jsem příležitost poznati posledního – a nejpříjemnějšího – člena této podivné domácnosti. Když jsem vstoupil do jídelny, stál Birsen u kamen, zabrán do hovoru s vysokou, štíhlou dívkou dokonalé postavy a zlatých vlasů. „To je slečna Klára, neteř profesora Hrona,“ představoval. S pocitem úlevy, že nacházím v tomto bizarrním domě něco tak lidského, jako je mladá hezká dívka, jsem se chopil malé její ruky, a snad jsem ji držel ve své trochu déle, než bylo vhodné. I přes panující šero v místnosti jsem zachytil ostrý pohled, kterým po mně Birsen mrštil a téměř polekaně jsem pustil dívčinu ruku.

Klára seděla při večeři vlevo ode mne a kdykoliv jsem mohl, zadíval jsem se na ni. Měla na sobě černé šaty bez jakékoliv ozdoby, kromě tenkého zlatého řetízku s madonkou kolem krku. Když jsem náhodou zachytil její pohled, viděl jsem modré oči, přeplněné smutkem, a krásná ústa s pokleslými koutky rtů. Měla atlasově hebkou pleť, tak jemnou, že z ní prosvítaly modravé žilky, ale v měkkých rysech její tváře bylo něco, nad čím se mi svíralo srdce.

Rozmluva kolem stolu vázla. Hron jedl hlučně a bez řeči, Klára odpovídala jen když byla tázána a jediný Birsen občas pronesl nějakou poznámku. Pokusil jsem se oživiti hovor. „Znal jsem dobře doktora Vančuru, pane profesore, který byl přede mnou vaším asistentem. Byl to jeden z nejlepších matematiků, kteří vyšli z naší fakulty.“ Odpovědělo mi zazvonění vidličky, jež vypadla profesorovi z ruky na talíř. Udiveně jsem zdvihl oči od jídla a zadíval se na svůj protějšek.

Hron měl vytřeštěné oči člověka, který spatřil přízrak, a obličej podlitý krví. Obrátil jsem se ke Kláře a hleděl jsem do mrtvolně bledé tváře stažené hrůzou. Napadla mne podivná myšlenka na lady Macbeth pozorující svou ruku, zrudlou Duncanovou krví. Měl jsem pocit čehosi tragického, co se vznášelo nad námi, a byl jsem vděčen Birsenovi, jehož klidný a ironický hlas zlomil kouzlo přízraků a obnovil rovnováhu. „Doktor Vančura byl matematický fenomén,“ prohlásil, nabíraje si klidnou rukou kompot z mísy na stole, „a pravý mistr v oboru maticového počtu a vektorové analysy. Ale pro experiment měl malé porozumění.“ Na Birsenově tváři se objevil pošklebek, který mu dal na okamžik podivuhodnou podobu s krásnými ďábly, jak je maloval Doré. Díval se při tom upřeně na Hrona, jenž sklopil zrak.

„Je to dlouho, co doktor Vančura odešel?“ ptal jsem se pokud možno lhostejným hlasem. „Asi dva měsíce,“ odpověděl Birsen, „nesnášel dobře úmornou práci v laboratoři a naše klausura mu šla na nervy. Bydlil v témže pokoji, kde jste nyní vy.“ Hron odložil příbor, zabručel něco na pozdrav a odcházel, následován dívkou. Klára se u dveří zapotácela a já jsem spěchal ji podepříti, ale silná ruka profesorova ji zachytila a doslova vyvlekla ze dveří. Usedli jsme s Birsenem zase ke stolu. Celý výjev na mne učinil podivný dojem, a ačkoliv mne cosi v duchu varovalo, abych o něm raději nemluvil, nemohl jsem si odepřít otázku. „Proč byl profesor s neteří tak rozrušen, když jsem se zmínil o Vančurovi?“ Birsen místo odpovědi přistoupil ke kredenci, otevřel ji a postavil na stůl láhev s koňakem a dva pohárky. Láhev byla z polovice plná. Birsen nalil do pohárků, pozdvihl svůj proti lampě, a pátravě jej prohlížel. Než se napil, přivoněl k nápoji. „Raději piju z lahví, které ještě nebyly otevřeny,“ řekl, „ale konečně zrak a čich jsou dva užitečné smysly. Na zdraví!“ Vypil do dna a postavil pohárek na podnos.

„Co jste se to ptal?“ předstíral, že se rozpomíná. „Aha, proč se Hron a slečna tak divně chovali! Pouhá náhoda,“ řekl lehce. „Hron je starý pán s vysokým krevním tlakem a mívá občas návaly krve do hlavy. Slečně Kláře zemřela matka teprve před půl rokem, otce nemá už dlouho. Všiml jste si jistě, že nosí smutek. Často si připomene svou ztrátu a pozbude nálady.“ Uznal jsem za vhodné zdržet se dalších otázek. Birsen si zapálil cigaretu. „Hrajete šachy?“ tázal se. „Mohli bychom si dát partii.“ Byl jsem opravdu unaven a omluvil jsem se. Birsen mi přál dobré noci a nalil si další koňak.

VI.

Ačkoliv jsem se cítil velmi unaven, nedala mi celá řada nových dojmů usnout. Veliká kachlová kamna, vytápěná z chodby, sálala takovým teplem, že jsem odhodil krátkou peřinu a pokoušel jsem se usnout jen pod lehkou pokrývkou, ale marně. Slyšel jsem sloupkové hodiny v pokoji odbíjet třikrát po sobě jediným úderem, takže musilo být víc jak půldruhé, když jsem začal dřímat. Tiché zvuky hudby se začaly mísit do mého usínání. Z počátku jsem měl dojem, že je to součást počínajícího snu, ale potom jsem si uvědomil, že bdím a dívám se otevřenýma očima do tmy. Slyšel jsem zřetelně tiché zvuky klavíru, do nichž se mísil lkavý hlas houslí. Ale oba hráči hráli něco jiného a zvuky přicházely z různých míst domu. Klavír zněl těžkomyslnou ukolébavkou Mozartovou, kdežto houslista dohrál bravurně Lisztovu rhapsodii a přešel do teskné melodie, připomínající beťárské písně. Zvuk houslí se ozýval zdola; usoudil jsem, že na ně hraje Birsen, jenž bydlel vedle jídelny a tedy asi právě pod mým pokojem. Tóny klavíru zněly z mojí chodby. Ještě jsem o tom přemýšlel, když jsem zaslechl tiché kroky někoho, kdo přecházel kolem mých dveří. Měl jsem nadobro po spánku, cítil jsem se podivuhodně bdělým. Vstal jsem, natáhl pracovní plášť přes pyjama, a odemkl dveře. Chodba se ztrácela v tmě, jen místo mezi oběma schodišti bylo matně osvětleno pableskem, padajícím tam ze starobylé lampy, zavěšené dole nad širokými schody z přízemí. Zdálo se mi, že jsem zahlédl temný stín vysoké postavy na druhém konci chodby, ale nebyl jsem si tím jist. Chodba byla příliš dlouhá a tma téměř úplná. Zamkl jsem zase dveře a klíč jsem nechal v zámku. Chvíli jsem se pokoušel dívat se z okna, ale v slabém pruhu světla, padajícího ven z pokoje pode mnou, nebylo nic vidět. Právě jsem se snažil znova usnout, když jsem zaslechl onen zvuk. Zařízl se mi doslova do mozku a vehnal mi srdce až do hrdla. Slyšel jsem jej později ještě několikrát, ale tento první dojem byl nejsilnější. Kdybych žil sto let, nezapomenu na hrůzu, která se mne zmocnila. Nebyl to článkovaný zvuk, znělo to jako výkřik mučené bytosti, vyražený v nejvyšším paroxysmu bolesti. Dlouhé ááá začínající střední toninou, stupňující se o celou oktávu a klesající pak hluboko pod počáteční tón. Hlas neměl v sobě nic lidského a také žádný nástroj na světě by jej nedovedl napodobit, ale ležela v něm tak příšerná škála bolesti, že jsem se zhroutil na lůžko. Trvalo dlouho, než se mé myšlenky ujasnily. Sebral jsem všechnu odvahu a otočil klíčem – dveře byly zamčeny! Lomcoval jsem klikou a bušil na dveře. Klavír ztichl, ale housle zněly dále. Rány na dveře musily se rozléhat v tiché chodbě, ale nikdo nepřicházel.

Chtěl jsem křičeti, ale v poslední chvíli jsem se rozmyslel. Vrátila se mi rozvaha a řekl jsem si, že by moje počínání vypadalo směšně. Patrně nešlo o nic podivného, když oba hudebníci na to nereagovali, a nebylo důvodu, abych vzbouřil celý dům. Ale proč tedy byly moje dveře zamčeny?

Cítil jsem, že se mi myšlenky matou, a dopotácel jsem se k lůžku. Jak jsem usnul, nevím. Když jsem otevřel oči, padalo do pokoje kalné světlo deštivého jitra a zaplašilo všechny noční přízraky. Rychle jsem vstal, ale cítil jsem velikou slabost a nohy pode mnou povolovaly. Opanoval jsem se s napětím všech sil a v koupelně spojené s mým pokojem jsem se postavil pod studenou sprchu. Teprve když jsem se už třásl zimou, začaly se moje myšlenky vyjasňovati. Jedno bylo jisté: onen zvuk nebyl snem. Ale když jsem otočil klíčem a vzal za kliku, dveře mého pokoje se bez námahy otevřely.

VII.

Když jsem vyšel na chodbu, zaslechl jsem zvuk zavíraných dveří. Můj pokoj ležel téměř na konci chodby, vlevo od levého schodiště. Všiml jsem si minulého dne, že jsou vedle něho ještě dvoje dveře, a pak na samém konci chodby úzké, točité schody, které vedly patrně někam nahoru. Podobné schody byly i na druhém konci chodby. Pokoj, který sousedil s mým, nebyl patrně obydlen, kdežto poslední pokoj vlevo patřil nepochybně slečně Kláře. Zavírala právě dveře, a počkal jsem na ni. Přál jsem jí dobrého jitra, a všiml jsem si, že má oči zrudlé pláčem nebo nevyspáním. Dojalo mne to, stejně jako přízvuk jejího hlasu, kterým mně děkovala za pozdrav. „Trápí vás něco, slečno? Mohl bych vám nějak pomoci?“ ptal jsem se tiše, ačkoliv jsem si byl dobře vědom nevhodnosti svého dotazu vzhledem k naší krátké známosti. Zavrtěla mlčky hlavou, ale pak ke mně přistoupila a naklonila hlavu tak těsně k mé tváři, že jsem cítil její dech. „Chraňte se – – –“ zašeptala důrazně, ale náhle ode mne odstoupila a seběhla rychle po schodech, k nimž jsem stál obrácen zády. Prudce jsem se otočil a téměř jsem vrazil do usměvavého Birsena, který přišel zcela nehlučně po druhém schodišti.

„Dobré jitro, doktore, doufám že jste dobře spal. Gumové podrážky,“ odpovídal na nevyslovenou otázku, kterou vyčetl z mého udiveného obličeje. „Ani nevíte, jaká je to dobrá věc, když se pracuje s proudem o vysokém napětí.“

„Rád věřím“ – zapomněl jsem se ovládat – „a dobře se hodí, když chceme někoho překvapiti!“

„Ale jděte“, divil se sarkasticky, „opravdu jsem vás při něčem překvapil?“ Tentokrát jsem byl na stráži a převedl jsem hovor na jiné thema. Nad hlavními schody byla zašlá nástropní malba. Rokokový motiv á la Watteau, amorek kradoucí růži ze živůtku pastýřky. Z amorka zbývala jen hlava s ručkou a pastýřce scházela polovina velkého klobouku s celým obličejem. Ukázal jsem na malbu. „Mělo by se to obnoviti, zdá se to míti cenu.“

„Máte pravdu,“ souhlasil lhostejně, „ale profesor nemá pro umění žádný zájem. Takových poškozených maleb tu najdete více.“

„Je to patrně barokní zámeček?“

„Ano, pozdně tereziánská stavba, ale dosud v dobrém stavu – až na ty malby. Patřilo to hraběti K.,“ jmenoval starý šlechtický český rod. „Profesor to koupil za pozemkové reformy. Má to veliký park, stojí to o samotě a jsou tu jedinečné sklepy.“

„Sklepy?“ ptal jsem se udiveně. „Ovšem, sklepy – kam byste jinak postavil tak těžké přístroje, jako zde máme? Kdysi v těchto podzemních místnostech dozrávala ušlechtilá réva, a dnes v nich zrají veliké myšlenky – je to aforismus vlastní výroby, ale přenechám vám jej.“ Rozmluva s ním nepostrádala nikdy zajímavosti, ale jeho protáhlý maďarský přízvuk měl v sobě cosi protivného a v očích pod dlouhými brvami byl vždy číhavý pohled, odrážející každý pokus o sblížení.

Snídali jsme v jídelně sami. „Dříve se snídalo v pokojích,“ podotkl Birsen, „ale od té doby, co jsme odkázáni jen na vlastní lidi, obsluha značně vázne. Marta a Bárta na všechno nestačí.“

„Ale proč se nenajme někdo z Křemšína na denní práci?“ ptal jsem se udiveně. „Nikdo z městečka sem nevkročí, kdybyste mu dával stovku denně,“ zasmál se inženýr. „Říkají tomu tady strašidelný zámek. Radši by šli o půlnoci kolem hřbitova, než v poledne kolem zámku.“ To vysvětlovalo chování průvodčího z autobusu. „A mají jejich obavy nějaký podklad?“ – nedovedl jsem si odepříti otázku. „Samozřejmě že ne,“ řekl opovržlivě, zamačkávaje zbytek cigarety na popelníku, „jsou to stroje, co jim nahání hrůzu. Zahradník měl na vybranou mezi ústavem pro hluchoněmé a žebrotou, rozhodl se pro nás. Kuchařka sloužila ještě bývalé vrchnosti a sotva by si jinde zvykla.“ Mezi řečí vstal. Zdržel jsem jej dalším dotazem. „A jak se zásobujete?“

„Dovážejí nám všechno z městečka a kuchařka to přijímá u brány,“ řekl netrpělivě. „Ale pojďte už do laboratoře, profesor dnes před polednem nevstane, šel spát až v šest ráno. Musím vám zatím všechno ukázat, kdoví, co si bude odpoledne od vás přáti.“

VIII.

Sklepy byly vysoké, klenuté a dokonale suché. Ventilaci měly jistě velmi dobrou, a patrně nynější majitel zámku dal obložiti stěny bílými kachlíky. Byl jsem nerad, že Birsen přerušil rozmluvu u snídaně tak náhle; chtěl jsem zavésti hovor na noční výkřik. Nyní jsem na to při pohledu na stroje zapomněl. Kdysi jsem viděl v naší opeře představení, které se tuším jmenovalo „Strojník Hopkins.“ Jméno autora si nepamatuji, ale zůstal mi dojem, že se chtěl pokusiti o jakousi symfonii strojů a práce s použitím výtvarných prostředků divadla. Samozřejmě, že věc propadla na celé čáře, protože s lepenkou a plátnem se dá vytvořiti jen karikatura strojů. Byli by to musili hrát v Poldině huti, aby učinili na diváka správný dojem. Zde byla jedinečná kulisa k oné hře. Stálo zde několik elektromagnetů takových rozměrů, o jakých jsem dosud ani neměl pojem. Nosná žebra magnetických pólů tvořila ohromné, litinové oblouky, pod kterými mohl projeti naložený povoz. Každý elektromagnet stál na plošině, která se dala elektromotorem posunovati všemi směry. Stačilo stisknouti příslušný vypínač na ohromné, mramorové rozvodné desce, sahající od země až k počátkům klenbových oblouků.

„Největší elektromagnet má póly o průměru dvou metrů, ale stavíme ještě větší, s dvojnásobným průměrem,“ vykládal Birsen. Pokynul ke dveřím na konci dlouhé místnosti. „Do týdne budeme hotovi. Zdrželi jsme se zednickou prací. Je to mamut, ten náš magnet se čtyřmetrovými póly, musili jsme k vůli němu zvýšit stropy a to dalo velkou práci. Tohle jste asi také neviděl v takových rozměrech?“ Ukazoval na zvýšenou otáčivou plošinu s dvěma velikými souběžnými koly, mezi nimiž stál nízký zasklený válec. Měl asi půldruhého metru v průměru a naše postavy se odrážely v jeho zrcadlovém skle. Kola byla ovinuta neobyčejně silným isolovaným drátem – zřejmě elektromagnetické cívky velkých rozměrů. Nad zaskleným válcem jsem okamžik přemýšlel. Viděl jsem častokrát obrázek něčeho podobného, ale v daleko skromnějších rozměrech

„Wilsonova mlžná komora?“ nadhodil jsem nejisté. Birsen s úsměvem přikývl. Zmocnil se mne úžas, snadno pochopitelný každému odborníkovi. Wilsonova mlžná komora je krásným vynálezem anglického fysika, jemuž se podařilo zviditelnit neviditelnou stopu každého elektrického paprsku. V jeho komoře – která je v podstatě velmi prostá, jako všechny veliké vynálezy – se rozpíná vlhký vzduch, a sráží se v drobounké kapičky mlhy právě v těch místech, kudy prošel elektrický paprsek. Ve světle silné elektrické lampy se objeví stříbrná stopa, jako přelud, ihned zase mizící, neboť mlha se zase v několika setinách vteřiny vypaří a vzduch v komoře se vyčistí. Dosud se nikomu nepodařilo sestrojit takovou komoru v rozměrech větších jak několik decimetrů, ježto utěsnění jejího pohyblivého pístu působilo nepřekonatelné potíže.

Vyjádřil jsem nahlas svůj obdiv, ale Birsen neodpověděl. Otevřel zásuvku dlouhého stolu a vyňal z ní stříbrný plíšek, na jedné straně zčernalý. Na můj dotaz neochotně odpovídal, že na plíšku je neviditelný povlak radioaktivních atomů, vyzařujících všechny tři druhy radioaktivních paprsků. Položil plíšek na tenké hliníkové okénko ve stěně válcové komory a zapjal vypínač na rozvodné desce. Ozvalo se jednotvárné bzučení elektromotoru a šplýchavé zvuky oleje.

„Vývěva?“ tázal jsem se. Přisvědčil a ukázal na mlžnou komoru. „Dávejte pozor!“ Za sklem se objevila lehká mlha, jež se za okamžik vyjasnila, a potom prolétly komorou ostré bílé čáry, stopy paprsků alfa, mezi nimiž se klikatily potácivé elektrony paprsků beta, vyznačené velkými kapkami mlhy, řídce rozsetými jako zrnka růžence. Takové obrazy jsem už viděl, třebaže v menším měřítku, ale co mne naplňovalo úžasem bylo to, že v této komoře dráhy nemizely a neobjevovaly se zase znovu po určité přestávce, jako ve všech komorách jiných. Konce ostrých čar sice trochu plápolaly, a také klikaté čáry se chvěly, ale to bylo způsobeno nepravidelným vybuchováním radioaktivních atomů. Jinak ale byla komora vyplněna stále paprsky, které ustavičně vy šleho valy z plíšku, jeden za druhým, v překotném sledu. Byl bych je mohl pohodlně kreslit libovolně dlouhou dobu.

„Ale u všech všudy,“ zvolal jsem udiveně, „jak můžete přimět ty stopy drah, aby vám zůstaly v komoře jak dlouho se vám líbí?“

„Nepracujeme s kovovým pístem,“ vysvětloval Birsen, „plníme komoru zvláštním plynem a snižujeme jeho tlak velmi rychle vývěvou, anebo jej zvyšujeme kompresorem. Výsledek je týž, jako by se uvnitř komory pohyboval píst. A to, že vidíte dráhy paprsků pořád, je prostě optický klam, jako v kinu. Ve skutečnosti všechny dráhy mizí a objevují se osmnáctkrát za vteřinu, stejně jako vám v biografu přeběhne za vteřinu osmnáct obrázků po plátně. Oko se nedovede tak rychle přizpůsobit, a má dojem, že obrázek nikdy s plátna nezmizel.“ „Ale pak musíte osmnáctkrát za vteřinu vystřídat expansi a kompresi plynu v komoře!“ řekl jsem s údivem. „Ovšem,“ odpověděl lhostejně Birsen, „a v tom je celý vtip.“ Na okamžik jsem na něj pohlédl s úctou, protože tato věc, o které mluvil tak lhostejně, byla ve skutečnosti malým technickým divem, který byl odborníkům zcela neznámý, o tom jsem byl pevně přesvědčen.

Birsen se obrátil k jednomu elektromagnetu se slovy: „Tady máme přístroj na výrobu umělého radia!“ Rozevřel jsem nedůvěřivě oči, ale inženýr zapjal vypínač a oba póly magnetu, dosud téměř úplně sevřené, se počaly od sebe oddalovati. Viděl jsem, že je mezi nimi plochý, měděný válec, připomínající krabici na oplatky. Vybíhalo z něho několik silných, dobře isolovaných drátů, a na jednom místě obruby bylo připevněno okénko z matného kovu, který jsem považoval za hliník. Dosti široká trubice spojovala válec s vývěvou a jiná, užší, se zvláštním skleněným přístrojem. Birsen uvedl póly magnetu do zpětného pohybu, až se vrátily na původní místo a měděná krabice mezi nimi zmizela. Bylo viděti jen dráty, vybíhající z její obruby. Inženýr ukázal na jeden z nich a vysvětloval: „Tímhle drátem se vede žhavící proud do wolframové spirály, která je uvnitř a ze spirály se začnou pravidelně vypařovat elektrony, jako v elektronové lampě rozhlasového přístroje. Tak dostanu paprsky beta. Proti okénku je stěna válce vyložena platinou, a když na ni elektrony narazí, vyloučí z ní záření elektromagnetické, s mnohem kratší vlnou než mají Röntgenovy paprsky, a to je záření gamma. Konečně z tamtoho skleněného přístroje zavedu dovnitř helium, a vývěvou je náležitě zředím, a mám paprsky alfa. Tak si připravím všechny tři druhy radioaktivních paprsků, že ano? Paprsky alfa jsou přece helium – nemám pravdu?“ „To je všechno hezké, ale jak dáte těm svým paprskům alfa a beta takovou rychlost, s jakou letí z radioaktivních atomů, s tím si marně lámu hlavu,“ namítl jsem nedůvěřivě. „Na tom není žádný zázrak, dovedeme jim dát dokonce i mnohem větší rychlosti, takže celé slavné radium je proti tomu nedochůdčetem. Podívejte se!“ Oddálil opět od sebe póly magnetu a po delší námaze uvolnil šroubovákem svorky, které přidržovaly horní základnu měděného válce k obrubě. Zadíval jsem se zvědavě dovnitř krabice, ale mnoho jsem toho neuviděl. Uprostřed byla wolframová spirála a vyústění úzké trubičky. Obojí bylo v dlouhé štěrbině, kterou tvořily dvě polokruhové desky, vzdálené od sebe několik milimetrů. „Ty dvě polokruhové desky jsou horní základny druhého válce, který je uvnitř válce měděného. Je rozříznut na dvě půlky a obě jsou od sebe trochu vzdáleny. To je ta štěrbina, kterou vidíte. Z každé půlky válce jde ven isolovaný drát do jednoho pólu střídavého napětí sto tisíc voltů. Náboje na obou deskách se mění tisíckrát za vteřinu. Kdykoliv se nějaký elektron nebo atom helia octne ve štěrbině, je odpuzen deskou, která má stejný elektrický náboj. Elektron je tedy odpuzen deskou záporně nabitou a atom helia deskou kladně nabitou. To je jasné, že ano?“ Přikývl jsem a začínalo mi svítat. „Stejně jasné je,“ pokračoval Birsen, „že tím odpuzením získá elektron nebo atom už určitou rychlost. Vletí dovnitř druhé půlky válce, která má opačný náboj, než on sám a proto jej přitáhne. To je jednoduchý přírodní zákon, který zná každý sekundán: dvě opačné elektřiny se přitahují, dvě souhlasné se odpuzují.“ „To je všechno hezké,“ namítl jsem podrážděn jeho ironií, „ale co potom? Elektron nebo atom helia vám prostě vletí do druhé půlky válce, kde už na něj elektrické pole nepůsobí a tam si klidně sedne na stěnu. A ani moc při tom nepospíchá, protože těch vašich sto tisíc voltů mu dá tak asi rychlost venkovské lokálky.“ „Kdybyste mne byl nechal domluvit, byl bych přišel o váš dobrý vtip,“ řekl Birsen kousavě. „Samozřejmě, že by se to stalo asi tak, jak jste bystře vylíčil, ale my nedáme oněm malým poutníkům čas, aby šli svojí cestou. Prostě je přinutíme, aby se zase vrátili a prošli znovu a znovu štěrbinou, a to tolikrát, kolikrát se nám líbí! A při každém průchodu štěrbinou je vždy trochu popoženeme elektřinou, a když je tamtudy necháme projiti stokrát, dostanou takovou konečnou rychlost, jako bychom na ně působili napětím desíti milionů voltů, které, jak mi jistě dáte za pravdu, dosud nikdo na světě nedovede vyrobit!“

„To by bylo sice na papíře správné,“ přiznal jsem, „ale jak ty částice chcete přinutit, aby se vám vrátily, kam se vám líbí?“ Pochopil jsem to, ještě než jsem domluvil a předem jsem se začervenal, protože jsem zbytečně poskytl Birsenovi příležitost k nové kousavé poznámce. „Magnetem, prosím.

Již starý Ampère věděl, že vychýlíme magnetku z její polohy, když nad ni položíme drát, kterým teče elektrický proud. Také věděl, že nápodobně lze pohybovat volně zavěšeným drátem, kterým jde proud, když se k němu přiblížíme jedním pólem magnetu.“ Recitování terciánské fysiky mne sice velmi dopalovalo, ale chránil jsem se Birsena přerušit. „Proud záporně nabitých elektronů nebo kladně nabitých heliových atomů je konec konců také takovým drátem s elektrickým proudem. A magnet tu máme pořádný, sám jste se mu podivoval, a měděná krabice je jeho póly dokonale sevřena. No a když zavedu do cívek elektromagnetu proud, jeho póly se zmagnetují a uvnitř krabice se začne‘ proud elektronů a heliových atomů poslušně stáčet do kruhů, které stále rostou, jak roste rychlost elektronů a atomů. Vznikne vlastně dvojí spirála, elektronová a heliová a v posledním závitu mají heliové atomy už rychlost sto tisíc kilometrů za vteřinu a elektrony rychlost, která se liší od světelné jen o pár centimetrů.“

„Ale pak by musily mít elektrony podle Einsteina ohromnou energii,“ řekl jsem nedůvěřivě. „To také mají,“ přisvědčil, „sám uvidíte. Celý přístroj je tedy vybudován na podivuhodně jednoduchých zákonech přírodních. Jedinou práci dá synchronisování střídavého náboje desek s magnetickým polem. Když se elektron nebo atom vynořuje z jedné půlky vnitřního válce, musí protilehlá druhá půlka míti právě opačný náboj, než má částice sama, aby ji k sobě přitáhla a zvýšila tak její rychlost. Protože elektron má opačný náboj než atom helia, točí se obě spirály proti sobě.“

Za řeči zmontoval opět měděnou krabici, semkl póly magnetu a uvedl do chodu vývěvu a přístroj s heliem. Otočil plošinu s celým elektromagnetem tak, že bylo kovové okénko měděného válce obráceno volně do místnosti. Přikročil pak k rozvodné desce a manipuloval tam s několika vypínači. Prohlížel jsem si ještě přístroj, když jsem náhle ucítil na rameni Birsenovou ruku. Srazil mne k zemi silou, kterou bych byl v jeho slabé postavě nikdy nehledal.

„Co to má znamenat?“ vzkřikl jsem zuřivě, vyskočiv se země a chystaje se mu ránu oplatit. „Jen pomalu I“ pravil klidně, „měl byste mně poděkovat, že jsem vám zachránil ne-li život, tedy při nejmenším jednu ruku. Podívejte se“ Ukázal na okénko přístroje. Strnul jsem údivem. Z okénka šlehal mohutný proud světla, který končil teprve nedaleko protější stěny. Blízko u okénka, do vzdálenosti asi třiceti‘ centimetrů, měl modravou barvu, dále pak byl načervenalý. „To mají být umělé radioaktivní paprsky?“ ptal jsem se nedůvěřivě. „Vždyť ty přece jsou neviditelné a tady je celý ohňostroj!“

„To světélkuje vzduch, který paprsky rozbíjejí. Víte přece, že když se krystalisuje radiová sůl ve velkém množství, vzduch kolem nádobky modře světélkuje. Není to ovšem ani zdaleka tak silné jako zde a světélkování mizí v malé vzdálenosti od misky s radiem. A nevěříte-li, že jsem vám prokázal velmi přátelskou službu, snad vás tohle přesvědčil“ Vzal se stolu kus mosazné tyče, silné jako dětská ruka, podržel ji na jednom konci a druhý vnořil do světelných paprsků. Úžasem se mi zatajil dech. Konec tyče, který byl ve světelném proudu, zmizel v několika vteřinách, jako by jej strávil mohutný plamen, ale na zem při tom nedopadla ani krůpěj roztaveného kovu.

„Pro živého Boha, co se s tím stalo?“ vyrazil jsem ze sebe. „Kov se vypařil,“ odpověděl lakonicky, „anebo, jestli se vám to lépe líbí, proměnil se v pralátky, v elektřinu a vodík.“ Nemohl jsem tomu věřit, a hledal jsem stále na zemi a na stropu aspoň stopy kovového prachu. Birsen se smál a podal mi zbytek tyče. „Nejde o vypaření v běžném slova smyslu, přesvědčte se, že je tyč zcela studená!“ Vzal jsem ji váhavě do ruky. Měla skutečně jen tu teplotu, kterou jí dala Birsenova ruka.

Vzpamatoval jsem se konečně a začal jsem mu děkovati. Ale nepřijal moji nataženou ruku a díky odmítl. „Nemáte zač děkovat, byla to moje nedbalost. Měl jsem vás upozornit, že zavádím do přístroje elektrický proud a vyzvat k opatrnosti.“ Jeho odmítavost mne rozladila. Převedl jsem hovor znovu na neobyčejný zjev s mosaznou tyčí. „To je jen zábavná věda,“ řekl pohrdavě. „Ale nikdo to dosud nepopsali“ namítl jsem. „To je samozřejmé,“ vysvětloval Birsen, „nikdo na světě také nemá prostředky k vyvolání podobného zjevu. Kolik myslíte, že bylo dosud na celém světě vyrobeno radia?“ ptal se. Provedl jsem rychlý odhad. „Sotva víc, jak půl kilogramu.“ „Správně,“ přikývl Birsen, „a co byste řekl o našem umělém radiu, kolik by jej asi bylo, počítáno podle záření?“ Zadíval jsem se na světelný proud, který stále šlehal z kovového okénka, a napadlo mne, že kov, který pokládám za hliník, stěží jím může být vzhledem k tomu, co se stalo s mosaznou tyčí. Krabice, ve které se záření tvořilo, byla nepochybně z mědi, ale té se paprsky nikde nedotýkaly.

„Nejde to dobře porovnávat, protože vaše paprsky mají mnohem větší energii, a pak soudím, že paprsků alfa je asi méně, než paprsků beta; ale bude to jistě daleko víc, než celá světová zásoba radia.“ Birsen přisvědčil, odečetl manometr na přístroji s heliem a napětí na rozvodné desce, pak vytáhl z kapsy svého pláště blok a rychle něco počítal. „Paprsky alfa odpovídají asi metrickému centu radia, ale paprsky beta jsou desetkrát silnější, je to tedy tak, jako bychom tu měli tunu radia,“ řekl, když byl hotov. „A poněvadž stěna, na kterou paprsky dopadají, je přece jenom trochu rozptyluje, nebylo by zdravé pokus příliš prodlužovat.“ S těmi slovy vypnul všechny vypínače. Světelný proud zmizel a Birsen uvedl do chodu silný elektrický ventilátor, aby rozptýlil velmi otravný zápach ozonu, vytvořeného zářením. Zvuk, jenž doprovázel záběr motoru vyvolal ve mně vzpomínku na příšerný hlas v noci.

IX.

„Neslyšel jste nic dnes v noci?“ tázal jsem se. Byli jsme už na odchodu z laboratoře, Birsen bral za kliku dveří a já jsem šel těsně za ním. Při mé otázce se náhle zastavil a poněvadž jsem na to nebyl připraven, vrazil jsem do něho. Učinil jsem při tom neočekávaný objev, který mne tak zaujal, že jsem se zapomněl Birsenovi omluviti. Patrně však to přehlédl, protože opakoval svoji otázku. „A co jsem měl slyšeti?“ Tvářil se klidně, ale za víčky, staženými v úzké štěrbiny, jsem cítil jeho ostrý pohled. Popsal jsem mu noční zvuk jak nejlépe jsem dovedl. „A v kolik hodin to asi bylo?“ „Mohlo býti kolem druhé s půlnoci.“ Zavrtěl hlavou. „Byl jsem sice vzhůru, ale hrál jsem na housle. Mohl jsem to tedy snadno přeslechnout. Ale nepamatuji se, že bych byl zde někdy něco podobného slyšel. Za domem je háj a kus lesa, ve kterém sídlí všelijaká noční havěť – snad to byl nějaký kulich nebo výr.“ „To stěží,“ namítl jsem, „v onom hlase nebylo sice nic lidského, ale pochybuji, že by existovalo nějaké zvíře, které by vydávalo podobné zvuky. Leda nějaký filmový Tarzan podle komposice zvukového režiséra.“ Pokrčil rameny. „A to bylo předmětem vaší ranní rozmluvy se slečnou Klárou?“ ptal se s přízvukem, který mne velmi podráždil.

„Nemluvil jsem se slečnou o ničem, a kdyby, považoval bych takovou rozmluvu za čistě soukromou věc,“ řekl jsem důrazně. „V tomto domě neexistuje nic soukromého,“ odpověděl ironicky, „o tom jste se mohl poučiti hned v první chvíli.“ Vzpomněl jsem si na podmínku o dopisech, a dal jsem mu v duchu za pravdu. „A profesor je velkým nepřítelem soukromých styků mezi svou neteří a svými zaměstnanci.“ Zrudl jsem rozhořčením, ale tento podivný muž mi nedal příležitost k hádce. „Ani nevíte, jak mám na zřeteli váš vlastní zájem, když vás na to upozorňuji,“ dodal tak smířlivým tónem, že jsem spolkl prudkou odpověď, kterou jsem už měl na jazyku. O zamčených dveřích jsem pomlčel.

Chtěl jsem se po obědě trochu projíti kolem domu, a srovnati si myšlenky, které byly ve velikém zmatku, ale profesor mi k tomu nepopřál čas. Ještě jsem pil černou kávu, když na mne zazvonil z knihovny, a poručil mi, abych mu našel v časopisech všechno, co bylo napsáno o ohybu elektronů za poslední tři roky. To byla práce na celé odpoledne, při které zbývalo jen málo času na vlastní úvahy. Pracoval jsem pilně asi hodinu, ale pak jsem se přistihl při tom, že stále odbočuji v myšlenkách k událostem za posledních čtyřiadvacet hodin. Odložil jsem nakonec časopis, který jsem měl právě v ruce, a pokusil jsem se ujasnit si všechny neobvyklé události. V první řadě jakýsi druh vězení, který jsem dobrovolně přijal, pak podivné chování profesorovo a dívčino při zmínce o mém spolužáku, noční výkřik a zamčené dveře mého pokoje. Na laboratoři nebylo nic příšerného. Byla neobvyklá, a ten, kdo ji dal dohromady, byl nepochybně geniální člověk, ale konec konců rozvedl jen dále myšlenky jiných lidí za vydatné pomoci svých peněz. Ve strojích ležely nepochybně těžké miliony a tato okolnost znovu ostře podtrhovala podivínský život, který vládl v tomto domě. Snad bych i byl přijal Birsenovo tvrzení o křiku nočního ptáka, ale kdo tedy měl zájem zamknou ti mne v mém pokoji, a zabrániti mi ve volném pohybu po domě? Jiný cíl tento divný čin nemohl sledovati. A proč jsem nesměl opustiti pokoj, co jsem neměl viděti? Tato myšlenka se mi ustavičně vracela a nemohl jsem ji zapuditi. Zmatek dovršovala ranní výstraha z Klářiných úst. Čeho či koho jsem se měl varovati? Profesor dělal dojem neškodného maniaka, zcela ponořeného do své práce, bez ohledu na lidské zájmy svého okolí. Byla to jistě svého druhu surovost ukládati mladé dívce tak uzavřený způsob života, tolik protichůdný přirozeným tužbám jejího mládí. Ale já pro svoji osobu jsem neměl příčinu ke stížnostem, vzal jsem na sebe závazek dobrovolně a bylo mi za to velmi slušně placeno. Věděl jsem dobře, že v dnešní krisi najde profesor za mne ne jednoho, ale tucet náhradníků, kteří budou celí šťastni, že jsou zbaveni starosti o sehnání místa. Birsen se mi zdál být mnohem větším problémem než profesor. Dělal dojem intrikána, ale snad jsem mu křivdil. Cítil jsem, že jsem proti němu zaujat, ale když jsem se pokusil analysovati své pocity, došel jsem k podivnému výsledku, že jeho hezký zevnějšek je hlavní příčinou mého odporu. Byl jsem tím zmaten, ačkoliv přítomnost mladé a krásné dívky snad celou záhadu lehko objasňovala. Ale to jsem si tehdy ještě neuvědomil. Birsen nepochybně něco věděl – možná, že všecko, při tom se však tvářil, že vše je v nejlepším pořádku. Když tomu tak bylo, proč tedy nosil zbraň? Zjistil jsem to při odchodu z laboratoře. Když se náhle zastavil, takže jsem do něho vrazil, ucítil jsem pistoli v jeho zadní kapse. Čeho se bál Birsen?

Byl bych velmi rád s dívkou promluvil, a zeptal se jí, co měla znamenati její výstraha. Doufal jsem, že se objeví v knihovně, ale byl jsem zklamán. Místo ní přišel Birsen. „Budete už brzy hotov?“ ptal se, sedaje si na stůl, se svojí věčnou cigaretou. „Mám toho dobře až do večera, v anglických časopisech je hromada věcí, a v amerických ještě více.“ „To je chyba, profesor bude řádit,“ poznamenal lhostejně. „Je patrně zvyklý mít všechno ihned, že?“ „Je to vůbec podivín,“ odvětil Birsen, jenž byl zřejmě v hovorné náladě. „Všiml jste si už, že vás nikdy neoslovil akademickým titulem?“ „Všiml, ale nedojalo mne to,“ řekl jsem posměšně, „měli jsme na technice starého školníka, který mi říkal také pane Mareš.“ Birsen se zasmál. „U profesora je to důsledné. Propadl totiž při rigorosu a neudělal doktorát. Od té doby neuznává doktoráty jiných lidí. I profesorovi S., který vám dal doporučující dopis, píše jen na adresu Pan S., profesor Karlovy university.“

To mne velmi udivilo. Podle toho, co jsem viděl dopoledne v laboratoři, získal jsem velkou úctu k Hronovým vědomostem. Řekl jsem to také Birsenovi, jenž mi dal za pravdu. „Měl vynikající disertační práci,“ řekl, „která se dodnes cituje v zahraničním vědeckém tisku, ačkoliv ji dělal před třiceti lety, a to už něco znamená, jak sám víte. Hronův zjev, tomu říkají.“ Vzpomněl jsem si na to, byl to zvláštní rozptyl elektronů v katodové trubici, který objevil teprve Hron, ačkoliv se před ním katodovou trubicí zabývalo několik tuctů vynikajících fysiků. „Dělal rigorosům u starého profesora K. a dostal otázku, jaký je fysikální výklad přefouknuté píšťaly jazýčkové. Samozřejmě, že akustiku vůbec nestudoval, když dělal doktorskou práci z elektřiny. Odpověděl poctivě, že neví, a profesor K. prohlásil, že není uspokojen. Děkan i druhý examinátor mu to velmi rozmlouvali, ale K. byl tvrdohlavý jako mezek.“ Dal jsem se do smíchu, ale Birsen se tvářil docela vážně. „Žádná věc na světě není tak směšná, aby se z ní nemohla vyvinouti tragedie,“ řekl aforisticky, „a já jsem přesvědčen, že tímto okamžikem začal podivný duševní vývoj profesora Hrona. Teď se tomu říká komplex, kdysi se to nazývalo podivínstvím, ale obojí značí jedno a totéž. Zrůdnost povahy, která může případně vésti hodně daleko.“ Nenapadlo mi přikládati tomuto výroku nějaký zvláštní význam. Teprve později jsem poznal Birsena jako praktického člověka, který nečinil nic bezdůvodně, a tato rozmluva v knihovně se objevila v docela jiném a ponurém světle. Pro tu chvíli mne zcela zajímala komická stránka zkušebních předpisů, jejichž doslovný výklad může míti tak paradoxní výsledky. Řekl jsem to Birsenovi. „Profesor uvažoval podobně jako vy,“ odpověděl, „a zařekl se, že už k rigorosu nepůjde. Napsal také do novin ostrou kritiku zkušebního řádu, ale tehdy ještě neexistoval bulvární tisk a tak Hronův literární příspěvek, nepochybně velmi zajímavý, putoval do redakčního koše.“ Seskočil se stolu. „Nebudu vás už zdržovat. Víte, že večeříme v sedm. Snad vás ještě bude zajímat, že se slečna Klára stěhuje. Bude teď bydleti dole, mezi jídelnou a profesorovým pokojem. Budete teď v celém patře sám.“ „Nevím, proč by mne to mělo zajímat?“ odsekl jsem podrážděně, a cítil jsem, že jsem se při tom začervenal. Jeho smích mne vyprovokoval k otázce, kterou jsem mu úmyslně dopoledne nepoložil. „Někdo zamkl v noci dveře mého pokoje, inženýre! Nevíte, kdo se tady vyráží takovým způsobem?“ Obrátil se ke mně od dveří, u kterých už stál. „Ale jděte 1“ divil se, protahuje slova svým protivným, zpěvavým přízvukem, „někdo vás zamkl? A proč by to, prosím vás, dělal? Asi jste byl rozespalý, a otočil jste klíčem na druhou stranu. Anebo zapadl zámek, v těchto starých domech se to často děje.“ Pokrčil jsem rameny a obrátil jsem se mlčky ke své práci. Birsen ještě okamžik vyčkával a pak bez pozdravu odešel.

X.

Umínil jsem si, že prozkoumám „záhadu zavřených dveří“ hned po večeři, ale Hron mi k tomu nedal čas. Zlobil se neobyčejně, že jsem nebyl s prací hotov do večeře, a vydráždil mne k výroku, že jsem jen člověk. „Hluchoněmý analfabet Bárta je také člověk,“ odpověděl jízlivě, a nařídil, abych svou práci dokončil po večeři a nechal mu ji na stole v knihovně. Byla jedna hodina, když jsem skončil, a nad poslední knihou se mi už zavíraly oči. Odložil jsem prohlídku dveří na zítřek, a sotva jsem ulehl, usnul jsem těžkým spánkem, který přichází po naprostém duševním vyčerpání. Zvuky z včerejší noci jsem slyšel zase, ale jako z veliké dálky, jak je neodbytný spánek ztlumil. Vzbudil jsem se předčasně, chvěje se zimou. Špatně přivřeným oknem vnikal do pokoje vlhký dech deštivého prosincového jitra. Venku byla ještě úplná tma. Vstal jsem, rozsvítil a zavřel okno. Hodiny ukazovaly teprve deset minut po páté. Spal jsem sice jen necelé čtyři hodiny, ale na další spánek jsem neměl ani pomyšlení, ačkoliv jsem cítil onu zvláštní únavu v kostech, která se vždy ozve po nedostatečném odpočinku. Pojal jsem úmysl vykonati prohlídku dveří, k níž jsem se dříve nedostal. Klíč se otočil v zámku zcela bezvadně, ale to mne nepřekvapilo. Birsenovo tvrzení o selhávajících starých zámcích jsem nebral vážně. Stiskl jsem kliku a dveře se tiše otevřely. Chodba za nimi ležela v úplné tmě, přerušené jen světlem, které na ni dopadalo z mého pokoje. Prohlížel jsem nejdříve zámek, pokud to bylo bez rozebrání možno, ale nenašel jsem nic zvláštního. Také v západkách, které přidržovaly pevné křídlo dveří k pažení a prahu, nebylo nic nápadného. Zadíval jsem se potom na horní rám dveří. Na první pohled nebylo na něm nic viděti, byl nalakován bíle, jako celé dveře. Protože stropní lustr visel příliš vysoko, byl rám dveří už v polostínu. Přistavil jsem si tedy židli a vystoupil na ni. Nyní jsem viděl malý, čtvercový zářez, který byl v místech, pod nějž přišlo pohyblivé křídlo dveří, když bylo zavřeno. Kdo se na něj díval stoje na podlaze pokoje, musil jej snadno přehlédnouti i ve dne. Sáhl jsem prstem do středu zářezu, a cítil jsem, že pod ním povoluje, ale když jsem dal prst pryč, vrátila se výplň zářezu zpět na své místo, a rám dveří jevil zase neporušenou, hladkou plochu. Něco mne již napadlo, ale chtěl jsem míti úplnou jistotu. Vsunul jsem nehet palce a ukazováku do štěrbiny zářezu, snaže se uchopiti jeho pohyblivou výplň. Odřel jsem si při tom sice nehty, ale zdařilo se to. S jistým úsilím jsem vysunul výplň o malý kousek ven ze zářezu. Ukázalo se, že je to čtvercový roubík kovu, na pobočních plochách narezavělý. Byl nepochybně ze železa, a v dutině uvnitř rámu dveří jej zřejmě přidržovala spirála. Věděl jsem už docela přesně, k čemu slouží. Prohlédl jsem nyní horní okraj pohyblivé výplně dveří, a jak jsem očekával, našel jsem v něm čtvercovou dutinu týchž rozměrů, jako byl zářez do rámu, ale prázdnou. Způsob, jakým se dveře daly na dálku zamknouti, mi byl nyní úplně jasný. Uvnitř rámu byla zamontována elektromagnetická cívka, jejíž přívodní dráty byly asi zasekány do zdi, jako u světelného vedení, a proto nebyly viděti. V dutině cívky visel na spirále železný roubík, jehož spodní kraj byl nalakován stejně jako dveře a nerušil plochu dveřního rámu. Jakmile byl do cívky vpuštěn elektrický proud, zmagnetoval se její vnitřek a stáhl železné jádro dolů, takže zapadlo do dutiny v pohyblivém křídle dveří. To pak bylo roubíkem připevněno k rámu a nikdo jím nemohl pohnout, leda by železný roubík přelomil. Bylo to jednoduché a důmyslné. Dalo se to ovládat na dálku a stavělo to obyvatele pokoje před naprostou záhadu, jak mohl být zamčen zvenku, když klíč trčel v zámku zevnitř a když se nikdo z chodby k dveřím nepřiblíži!

Přiznávám, že mne při tomto objevu na okamžik zamrazilo. Bylo v tom něco skličujícího, když jsem si uvědomil, že mne může neviditelný nepřítel omezit v mé osobní svobodě pouhým stisknutím tlačítka. Toto vědomí bylo jako trvalý pocit nesnesitelné, a proto jsem hledal ihned možnost, jak elektrický uzávěr svých dveří překazit. Nejjednodušší bylo nechat v noci pootevřené dveře, ale myšlenka, že bych měl spáti v tomto divném domě s otevřenými dveřmi, byla stejně nesnesitelná. Mohl jsem také vysunouti železný roubík trochu víc a pokusit se ukroutit jeho spirálu. Pak by ale zůstal po něm prázdný otvor v rámu, a ten, kdo měl na zavírání dveří zájem, by to při náhodné prohlídce ihned spatřil. Také se dala dutina ve dveřích vyplnit něčím tak, aby do ní železo nemohlo zapadnouti, ale ani to mne neuspokojilo. Dalo se to snadno zjistit hmatem, pouhým natažením ruky a ohledáním horního kraje dveří. Nakonec jsem zvolil způsob, který se mi zdál nejjistějším. Rozlámal jsem škatulku od sirek a plochými dřívky, která jsem vsunul do zářezu, jsem upevnil železné jádro v jeho dutině tak, že jím nemohl pohnouti ani hodně silný elektrický proud. Olámal jsem přečnívající kousky dřívek, aby nebylo nic viděti a spokojeně jsem si oddechl. Byl jsem nyní jist, že jsem aspoň pánem svých pohybů uvnitř domu. Tato úvaha mi vrátila trochu sebevědomí, jehož jsem v poslední době hodně pozbyl. Rozhodl jsem se, že se poohlédnu po této horní části domu, kde jsem po Klářině přestěhování bydlel nyní zcela sám.

XI.

Elektrickou lampičku jsem neměl a také jsem nevěděl, kde je vypínač stropního světla nad schody, které jakž takž stačilo osvětlit větší část chodby. Vedle sloupkových hodin stály dva masivní stříbrné svícny, a v jednom z nich byl ještě slušný kus zažloutlé voskovice. Zapálil jsem ji, přehodil přes pyjama černý pracovní plášť a po krátkém váhání jsem vyšel na chodbu. Když jsem zavřel dveře svého pokoje, osvětlil míhavý plamínek svíce chodbu jen do vzdálenosti několika metrů. Za slábnoucím svitem se tlačily husté stíny, které vypadaly málo povzbudivě. Obrátil jsem se nejdříve vlevo, do kratší části chodby. Přešel jsem kolem dveří neobydleného pokoje a kolem dveří pokoje, kde dříve bydlila slečna Klára. Zkoušel jsem kliky obou, dveře byly zamčeny. O něco dále začínaly úzké, točité schody, které vedly k mansardě a k půdě, protože zámeček měl jen jedno patro. Byla na nich vrstva prachu ničím nepřerušená, a stejně vysoká prachová pokrývka ležela i na kamenném zábradlí. Po krátkém výstupu jsem se octl na plošině, kde se povalovaly zbytky beden, kameny různé velikosti i cihly. Prošel jsem touto hromadou rumu a narazil jsem na zeď, která uzavírala cestu úplně. To se mi zdálo být divné, protože schody svědčily o tom, že vedou na chodbu, probíhající celou touto podstřešní částí zámku, zcela podobně, jako chodba v dolním patře a v přízemí. Natáhl jsem ruku, aby matné světlo svíčky ozářilo zeď co nejvíce. I při tomto špatném osvětlení bylo znáti, že část zdi v pravém rohu je nového původu. Byla zde vybudována nová zeď, která uzavírala chodbu úplně.

Měl jsem o čem přemýšlet. Kdo se snažil zamezit přístup do podkroví a z jaké příčiny? Uvažuje o tom, sestoupil jsem se schodů, a umínil jsem si, že nyní prozkoumám zbytek chodby. Přešel jsem kolem svých dveří a bral jsem za kliky všech pokojů, které ležely vpravo od mého. Bylo jich celkem pět a byly všechny uzamčeny. Pohyboval jsem se úplně tiše, a věděl jsem proto ihned, že šramot, který jsem zaslechl, když jsem stál před posledními dveřmi, nepocházel ode mne. Na okamžik mne zachvátil strach, a okolí tento pocit zcela odůvodňovalo. Všechna okna chodby, z nichž zela tma, byla zasazena do hlubokých výklenků, tvořených zdí, která zde měla přes metr síly. Mohl se v nich snadno někdo skrýt, a já jsem neměl žádné zbraně, vyjma svícen, který jsem držel. Musil jsem napnouti celou svou vůli, abych se přinutil k prohledání okenních výklenků. Učinil jsem to přece a prohlídka netrvala dlouho, ježto okna byla jen čtyři. Výklenky byly prázdné a také na schodech jsem nenašel nikoho. Vrátil jsem se zase na druhý konec chodby, a váhavě jsem začal vystupovati po zcela stejných, točitých schodech, jaké byly na opačném konci chodby. Na posledním schodu jsem se zastavil a díval jsem se s úžasem na těžkou, železnou mříž, která přehražovala celou plošinu od podlahy až k nízkému stropu!

Něco mi v duchu říkalo, abych toho nechal a vrátil se do svého pokoje. Byl jsem už na odchodu, ale naprosté ticho mne nepochybně povzbudilo k poslednímu pokusu. Natáhl jsem ruku, abych se přesvědčil, jestli není mříž náhodou jen přivřena.

Bylo nepochybně mým štěstím, že jsem neuchopil mříž do dlaně, ale dotkl se jí jen prsty. Tělem mi projela ochromující rána a v bezvědomí jsem se zhroutil na zem.

XII.

Probral jsem se k vědomí s tupou hlavou. Trvalo chvíli, než jsem si spořádal myšlenky, a uvědomil si, kde jsem a co se se mnou stalo. Namáhavě jsem se zdvihl a tichý hlas, který za mnou zazněl, na mne působil jako rána bičem. Zachvěl jsem se celým tělem a s nenávistí jsem se díval do klidné tváře Birsenovy, stažené v ironickém úsměvu. „Bud jste náměsíčný anebo vyvoláváte duchy. Obojí je stejně zábavné, ale k náměsíčním procházkám je dnešní noc málo vhodná,“ prohlásil klidně, zapaluje si cigaretu. „Nemohl jsem spát, a šel jsem se trochu projít na chodbu,“ namítl jsem hlasem, kterému jsem se marně snažil dáti lhostejný přízvuk. „A proč si k tomu svítíte starou voskovicí?“ ptal se posměšně, „když tu máme docela moderní osvětlení.“ Sáhl na zeď a otočil vypínačem, který jsem sice přehlédl, ale jehož bych nebyl stejně užil, aby světlo neupoutalo něčí pozornost. „Ostatně jsou tyto schody k procházce naprosto nezpůsobilé, nikam nevedou,“ doložil Birsen. Stáli jsme dosud před kovovou mříží. Birsen mezi řečí natáhl ruku a nedbale se jí zachytil. Díval jsem se na něho s úžasem, jak stál, drže se mříže jednou rukou, jako by nebyla nabita elektřinou! Pak můj pohled sklouzl k jeho střevícům s gumovými podrážkami a pochopil jsem. Když jsem se mu pak podíval do očí, viděl jsem v nich zásvit porozumění. Zhasl rychle světlo a rozsvítil kapesní elektrickou lampičkou. „Půjdeme raději někam, kde je vhodnější místo k hovoru,“ pravil, a nechal mne sestoupit napřed. Ještě než zhasl světlo, povšiml jsem si, že na rozdíl od druhé plošiny tato byla čistě umetena. „A jak vy jste přišel na myšlenku projiti se v těchto místech?“ obrátil jsem proti Birsenovi jeho vlastní otázku. „Šel jsem právě do knihovny, když jsem zaslechl shora něco padat. Znělo to jako kovový předmět, který padá po schodech, a jak jsem poznal, když jsem přišel nahoru, byl to váš stříbrný svícen. Našel jsem jej právě zde.“ Ukazoval na poslední schod, u kterého jsme se zastavili. Svícen se zhaslou svíčkou ležel pod ním. To znělo docela pravděpodobně. Prohlásil jsem, že se půjdu obléknout a Birsen na to nic neřekl. Když jsem se ale obrátil s krátkým pozdravem k svému pokojí, zastavil mne poslední poznámkou. „Být vámi, neříkal bych profesorovi nic o elektrické mříži ani o zazděné chodbě.“ Bez pohnutí jsem se díval za ním, až pohyblivý vějíř světla jeho lampičky zmizel v přízemí. Vytápal jsem si cestu k svému pokoji a s pocitem úlevy jsem otočil klíčem v zámku a rozsvítil všechna světla, která byla v místnosti i v přilehlé koupelně. Snažil jsem s námahou sebrati svoje rozptýlené dojmy a zdařilo se mi to teprve po delší době. Cítil jsem se ještě trochu ochromen po ráně, kterou jsem dostal u mříže. Jedno bylo jasné, a to, že podstřešní část zámku skrývá něco, co nemá nikdo nezasvěcený vidět. Ale ta elektrická mříž do toho nezapadala. Stačily přece obyčejné, zamčené dveře, tím spíše, že do zámku neměl nikdo cizí přístup a kdo byl uvnitř, mohl být docela jednoduše upozorněn na to, že se nahoru nesmí chodit. Výmluva by se byla snadno našla, a ostatně jsem Hrona poznal už do té míry, že jsem byl přesvědčen, že by si byl výmluvou nelámal hlavu. Mříž měla zcela jistě ještě nějaký jiný účel, ale jaký? Marně jsem tím týral svůj unavený mozek a nakonec jsem se vzdal další námahy. Ustrojil jsem se a sešel jsem k snídani.

XIII.

Přes svůj počáteční odpor jsem se s Birsenem sblížil. Je to zcela přirozené. Dumasův Dantés mluvil na žalářníka, který mu nikdy neodpovídal. A jakýsi dvořan Ludvíka XIV. si ochočil ve vězení pavouka, a plakal, když mu ho zlomyslný guvernér zašlápl. Zdejší dům byl trochu více než klášter a o něco méně než vězeni. Kláru jsem vídal jen u večeře, za celý týden jsem ji potkal na chodbě jen několikrát. Děkovala plaše za můj pozdrav a zrychlila krok, když jsem ji míjel, zřejmě, aby se vyhnula rozhovoru mezi čtyřma očima. S profesorem jsem promluvil sotva tři věty za den. U večeře byl vždy mlčenlivý. Nemluvilo se při ní téměř vůbec, a každý spěchal, aby se co nejrychleji dostal ze společnosti ostatních. U Hrona a Kláry to bylo očividné, a já s Birsenem jsme se přizpůsobili. Nakonec zbyl jen tento divný kříženec Litevce s Maďarkou, jako jediná lidská bytost ochotná k odpovědi, když jsem na ni promluvil.

Proti mému očekávání jsem za celý týden ani jednou do laboratoře v podzemí nevstoupil. Hron mi dal spoustu snímků radioaktivních paprsků s rozkazem proměřit jejich zakřivené dráhy. Seděl jsem u stereoskopu a měřil, až mne oči bolely. Pracoval jsem v jednom přízemním pokoji, který byl zařízen jako laboratoř. Kromě mého stolu byly zde jiné s drobnohledy a pomůckami k fysiologickým pokusům. Byl jsem zde téměř stále sám. Práce byla zcela mechanická a myšlenky měly při ní volný běh. Ale nevedlo to nikam a točil jsem se stále v kruhu. Napadlo mne, že v mansardách je snad vězněn můj bývalý spolužák, doktor Vančura, ale bylo to k smíchu. Jaký zájem mohl mít boháč jako Hron, na uvěznění chudého člověka, jakým byl Vančura? Snad zde šlo o prozrazení velkých objevů, které Hron nechtěl nikomu svěřiti. Ale i to vypadalo nepravděpodobně. Dnes je doba alchymických záhad, kdy každá laboratoř měla svoje žárlivě střežená tajemství, dávno ta tam. Lidstvo se dostalo do opačného extremu, s každým nedonošeným objevem se pospíchá ihned do vědeckého časopisu jako s „předběžnou zprávou“. Redaktoři jsou povinni k tomu připojit přesné datum, aby byla autorovi pojištěna priorita. A pak máme patentní úřady. Nikdo se s ničím netají, naopak. A takový redaktor vědeckého časopisu nebo patentní referent má více práce, než berní úředník. Většinou práce jalové, ze tří čtvrtin jsou to mrtvě zrozená dítka. Ale dnes to nevadí. Profesor N. si na nich vybudoval světovou slávu, která přežila jeho smrt sotva o poloviční termín vdovského smutku.

Koncem týdne bych byl mluvil i na hluchoněmého zahradníka, ale ten chlapík se v domě skoro nikdy neukázal. Patrně vyřezával dále ve svém brlohu. Bylo v tom něco groteskně idylického a dýchalo to Šimáčkovým „Šťastným domovem“. Birsen se ukázal v laboratoři sotva jednou denně a ihned zase odcházel. Snažil jsem se jej zapříst do hovoru, ale nezabral. Tvrdil, že dokončuje konstrukci velkého elektromagnetu a že nemá čas. Klára nepřišla nikdy a to bylo velmi divné. Vracel jsem se v mysli stále k její výstraze, ze které jsem znal jen jedno slovo. Proč nepřišla někdy a nedokončila své varování? Příležitosti k tomu měla dosti, profesor do laboratoře vůbec nechodil a zdálo se, že pro něho v domě ani neexistuji.

Seděl jsem právě nad jednou fotografií, která mně připadala velmi podivná. Na všech dosavadních byly jen stopy elektronových drah v podobě jemných bílých obloučků, zakřivených magnetem vždy doleva. Měl jsem proměřovací přístroj nastaven trvale s této strany stereoskopu. Tato ale byla zcela jiná. Dráhy paprsků tvořily místy úplné prstýnky, které se proplétaly, jinde zas to byly vidličky, připomínající kamzičí růžky, a jedna dráha elektronu se stáčela doleva, jako obvykle, ale druhá ku podivu doprava, a obě vycházely z téhož místa. Nevěděl jsem co s tím. Vrznutí dveří mne vyrušilo z myšlenek. Vcházel Birsen se skleněnou mísou v ruce, na které ležel rudý, chvějící se cár masa v narůžovělé tekutině. Odložil mísu na velký stůl u druhého okna a přistoupil ke mně.

Zapálil si cigaretu a vtáhnul do sebe dlouze kouř. „Ti nekuřáci jsou vesměs podivíni, ještě jste si toho nevšiml, Mareši?“ Říkali jsme si na jeho vyzvání jen jménem. Věděl jsem, že je vášnivý kuřák a profesor stejně vášnivý nepřítel kouření. Ve sklepních laboratořích se kouřiti vůbec nesmělo. „Stále ještě měříte?“ ptal se, zřejmě nakloněn k hovoru. Přisvědčil jsem a odsunul jsem si židli od stolu, abych se mohl k němu obrátit. Sedl si na roh mého stolu a zamyšleně se díval do modrého kouře. „Nenapadlo vás při těhle fotografiích, že je v tom kus moderní pohádky?“ „To mne nenapadlo,“ odpověděl jsem, „spíše si myslím, že při tom zhloupnu úplně, budu-li to dělati ještě týden. Já v tom žádnou romantiku nevidím.“ „A přece,“ pokračoval zamyšleně. „Vzpomeňte si na Jeníčka, kterého tatík vedl do lesa, kde ho chtěl náhodou zapomenout. Chytrý kluk si značil cestu hrachem, nebo něčím takovým, a ptáci mu jej sezobali. A na těch vašich fotografiích si chytrý Angličan označil cestu paprsků vodními kapičkami. Byl jen o něco chytřejší než Jeníček z pohádky, a než mu teplo vysušilo kapičky, zachytil je na fotografii. Jak se vám to líbí?“ dokončil s obvyklým úsměvem, na jehož protivnost jsem si už zvykl. „Nejsem nadšen,“ odpověděl jsem podle pravdy. „Ale když už o tom mluvíte, povězte mi, prosím vás, co je tohle za podivný snímek?“ Byl jsem překvapen, jak na mou žádost reagoval. Úsměv rázem zmizel, seskočil kvapně se stolu a odstrčil mne skoro hrubě od stereoskopu. Podíval se do přístroje, a napjaté rysy v jeho tváři se rázem uvolnily. „Aha tohle!“ řekl lhostejně, „kladný elektron, kamaráde. Myslil jsem, bůh ví co jste neobjevili“ „Ale volná elektřina kladná přece neexistuje!“ namítl jsem udiveně, „kladný elektron byl marně hledán, vždycky se na konec zjistilo, že kladná elektřina je nerozlučně vázána na hmotu.“ „Pracovali s malou energií při vylučování elektřiny, proto se jim to nepovedlo,“ vysvětloval nedbale, odstupuje k druhému stolu. „My jsme našli kladný elektron hned, jak jsme dali do chodu náš přístroj na výrobu umělých radioaktivních paprsků.“

„Říkáte náš přístroj,“ ptal jsem se zvědavě, „byl to váš nápad nebo profesorův?“ „Můj i jeho,“ odpověděl vyhýbavě a odbočil, jak měl ve zvyku, když mu otázka nebyla pohodlná. „Hron byl celý šťastný, když jsme kladný elektron našli, ale ukázalo se, že to nemá cenu. Je to jepice, dá se to zachytit jen na fotografii v mlžné komoře. Mizí ve stotisícině vteřiny a není to k ničemu.“ „Ale proč jste to neuveřejnili?“ ptal jsem se udiven. „A nač?“ pokrčil rameny, „Hron na to nedrží a stejně dříve nebo později to někdo najde[1].“

Vytáhl ze zásuvky stolu pincety a nitě, přisunul si kovový stojan, a začal se zabývati onou červenou věcí, kterou přinesl. Zavěsil ji na stojan, připevnil k ní hedvábnou niť a druhý konec nitě uvázal k lehké hliníkové páčce. Páčka vybíhala do jemného hrotu, a ten se dotýkal začazeného papíru, ovinutého kolem bubnu hodinového stroje. Při každém pohybu páčky zbyla na bubnu jasná čárka, jak hrot setřel sazi. „Srdce paviána,“ vysvětloval Birsen, a zaváděl obratně do chvějícího se uzlíčku masa drobounké, skleněné trubičky, spojené tenkými gumovými hadicemi s celou sadou skleněných nádobek, naplněných roztoky. Dokončil upevnění trubiček, pootevřel některé kohoutky u nádob a přikryl všechno velkým skleněným zvonem, ze kterého vybíhaly dvě trubice do bomby se stlačeným plynem. Díval jsem se na srdce, které za několik minut začalo tepati pravidelným rytmem. Jako by ji poháněl stroj, páčka se po každém stažení srdce zdvihla a zase klesla, a její hrot ryl jednu čárku za druhou do sazí na bubnu, který se pomalu otáčel. „Kus života bez života,“ řekl jsem, „nemyslíte, že by bylo bývalo lepší nechat paviána na živu, aby jeho srdce pracovalo v okolí, na které je zvyklé, místo v tom ohavném skleněném zvonu s argonem?“ Birsen pokrčil rameny a uzavřel kohoutek u bomby s argonovým plynem. „To je příliš abstraktní filosofie, co říkáte, já dávám přednost pokusu. Podívejte se, jak nádherně srdce pracuje, ačkoliv ho poháním jenom roztokem, ve kterém je trochu radia. V Holandsku to dělali jen se žabím srdcem, a někdy jim to šlo, jindy zase ne. Nakonec jim nikdo nevěřil, ačkoliv jakýsi doktor P. z Prahy dokázal, že měli pravdu. A tohle srdce bude pracovat ještě za deset let, když mu dám časem nové roztoky. Není to skvělé?“ „Není,“ prohlásil jsem upřímně. „Nač to všechno? To je život ve skle, který nemá ceny, dokud nedovedeme udržet ani život skutečný. Co na tom, že vám tady nádherně pracuje srdce opice, když umírá denně tisíce dětí na tuberkulosu z podvýživy.“ Nevím dnes už, co jsem všechno říkal. Zachvátila mne podivná nálada, následek abnormálního života, na který jsem nebyl zvyklý a který už nahlodal mé nervy. Birsen naslouchal pozorně a nesnažil se mne přerušit. Teprve když jsem rozčilením zdvihl hlas, položil mi chlácholivě ruku na rameno. „Nervy, kamaráde,“ řekl klidně, „měl byste toho tady nechat a jít se trochu projít do parku, řeknu profesorovi, že vám není dobře.“ Setřásl jsem s odporem jeho ruku. „Nač to všechno,“ křičel jsem, „co to má za účel? K čemu máte ty zamčené dveře, nabité mříže, řvoucí netvory a podivné stroje? Co se stalo s mým předchůdcem, proč tu vězníte lidi, proč jim nedovolíte ani napsat dopis, proč tu zavíráte mladé děvče, které by mělo žít v docela jiné společnosti?“ Bylo mnoho těch „proč“, která bych si byl při klidné rozvaze jistě nechal pro sebe. Birsen zvedl varovně prst k ústům, ale nedal jsem se zastavit. „Jste párem bláznů, vy i váš profesor, nezůstal bych zde ani minutu, kdybych nemusil a kdyby – –“ „Ale kdo vám říká, že musíte?“ ozval se jizlivý hlas za mými zády. Otočil jsem se prudce s hněvem v srdci, a díval jsem se do rozzlobené tváře profesora Hrona.

Stál rozkročen, s rukama v kapsách, hlavu skloněnou na prsa, a měřil mne jedovatým pohledem šedých očí, v nichž blýskal nebezpečný plamen.

„Můžete jít ihned a vykládat své báchorky komu chcete. Netrvám na smlouvě, ale nedostanete ode mne ani haléř. Hleďte, ať jste za hodinu pryč!“ Ukázal velitelsky na dveře a na okamžik jsem byl v pokušení se na něho vrhnout. Ale Birsen mne vzal pevně za ruku a otevřel přede mnou dveře. Vrátil se do laboratoře a začal mluvit na profesora, ale neposlouchal jsem, co si povídají. Šel jsem pomalu nahoru, složit si těch pár věcí, které byly mým majetkem.

XIV.

Byl jsem se skládáním brzy hotov a sedl jsem si ještě na chvíli, abych si ujasnil co budu dělat. Měl jsem před sebou špatnou vyhlídku. Moje peněžní hotovost činila sotva deset korun a to znamenalo prožebrat se nějak až do Prahy. To nebylo ještě tak zlé, horší bylo, co potom. Rozhodl jsem se, že budu prodávat noviny, než něco seženu. To byla jedna stránka věci, která mne teprve čekala, druhou jsem za sebou zavíral. Teď jsem se k ní v myšlenkách vrátil. Cítil jsem velkou úlevu, že budu z tohoto bláznivého domu pryč, ale bylo něco v pozadí mých myšlenek, co tento pocit trochu kalilo. Uvažoval jsem o tom, a přišel jsem k poznání, že je to zájem o Kláru, a její smutný osud, který jsem si připomněl i ve svém výbuchu trpkosti při rozmluvě s Birsenem. Pokoušel jsem se tento moment analysovat a nebyl jsem s výsledkem spokojen. Přiznal jsem si poctivě, že je v tom něco nemužného a sobeckého odcházet pryč s pocitem ulehčení, jsem-li na druhé straně přesvědčen, že toto okolí pro dívku není. Došel jsem k názoru, že vlastně zbaběle utíkám z nesnesitelného prostředí, ve kterém ji klidně ponechávám, a byl jsem tímto logickým uzávěrem velmi zahanben. Moje rozhodnutí bylo tím naprosto zvikláno a uvažoval jsem, co dělat. Tiché klepání na dveře mne vyrušilo z těchto zmatených myšlenek. Na moje vyzvání se dveře otevřely a s tichým pozdravem vstoupila právě ta, která byla příčinou mé nerozhodnosti.

„Birsen mi řekl, že odcházíte,“ řekla tiše Klára, „a musila jsem s vámi ještě mluvit, abych odstranila nedorozumění, které jsem snad mimo volně zavinila.“ Mluvila rychle a udýchaně. Dělalo to dojem, jako by odříkávala něco, co se naučila zpaměti, a co hledí říci rychle, než to zapomene. Ale záhy jsem na tento dojem zapomněl, když jsem se podíval do její tváře. Dívala se na mne prosebně, široce otevřenýma očima, na jejichž řasách se chvěla slza. Vyzval jsem ji, aby se posadila. „Nevím dobře, co tím míníte, a nevzpomínám si, že byste učinila něco, co by mělo přímý vliv na mé rozhodnutí opustit tento dům,“ řekl jsem. Sklopila hlavu a pokračovala tak tiše, že jsem ji sotva slyšel. „Když jsem vás potkala ráno po vašem příjezdu, chtěla jsem vás upozornit, že práce v laboratoři je nebezpečná, abyste se chránil pobývati v ní déle, než je nutno.“ Ačkoliv moje myšlenky byly v tomto okamžiku náležitě pomíchány, přece jen toto vysvětlení znělo tak nepravděpodobně, že jsem to nemohl přehlédnouti. Náhle jsem se rozhodl. Vzal jsem ji za ruku a Klára byla tímto pohybem tak překvapena, že se nebránila. Držel jsem ji pevně a díval jsem se jí upřeně do očí. „Povězte mi, slečno, jednu věc. Můžete mi při památce své zemřelé matky potvrdit, že jste zde spokojena, a že všechno, co se v tomto domě děje, je v pořádku?“ Podívala se na mne ustrašeně, pokusila se něco říci, ale slova jí uvázla v hrdle. Vytrhla mi ruku, sklonila obličej do dlaní a dala se do hořkého pláče, který otřásal jejími útlými rameny. To bylo více než jsem dovedl snésti. Rozhodl jsem se náhle a cítil jsem dostatek pevné vůle. „Nepůjdu odtud, slečno!“ prohlásil jsem, „alespoň ne sám. Omluvím se vašemu strýci, a jsem přesvědčen, že moji omluvu uzná. Nečiňte si žádných starostí! Nestane se nic vám, ani nikomu v tomto domě, budu o to dbáti!“ Pozdvihla ke mně oči, ve kterých bylo tolik podivné hrůzy, že jsem se zachvěl. „Nechci vás zdržovat,“ řekla přerývaně, „chtěla jsem vás jen ujistit, že mi nic neschází. Snad bude lépe, když odejdete.“

„Bude to lépe pro mne?“ ptal jsem se. Přikývla. „Pak tedy zůstanu!“ řekl jsem odhodlaně. Přikročila ke mně a chtěla něco říci. Zarazil jsem ji otázkou. „Řekněte mi jen jednu věc: přišla jste ke mně o své újmě, anebo vás někdo poslal a předepsal vám, co máte říci?“ Klářina bledá tvář se zalila červení; čekal jsem marně na odpověď. Odstoupil jsem k oknu a zadíval jsem se do zpustlé zahrady. Když jsem po chvíli odvrátil hlavu, byl pokoj prázdný.

XV.

Jak jsem očekával, přijal Hron moji omluvu beze všech nesnází. Poukázal jsem na nezvyklý způsob života, který přivedl mé nervy do nepořádku, požádal jsem jej za prominutí svých nepředložených slov a dovolení, abych setrval dále v jeho službách. Tato omluva mi nepřipadala nikterak za těžkou. Pojal jsem pevné rozhodnutí, že se z domu nevzdálím, dokud neobjasním ukrytou část jeho života a nezjednám Kláře svobodu. Pod dojmem tohoto rozhodnutí se mi nezdálo být nic obtížným, a klidným hlasem jsem přednášel Hronovi své vysvětlení.

Díval se při tom na mne číhavým pohledem, z něhož jsem vyčetl, že na můj příchod čekal. Na okamžik se mi sevřelo srdce při vzpomínce na Kláru, která byla nástrojem jeho záměru udržeti mne v domě, ale brzy jsem podezření proti ní zapudil. Bylo jasné, že jsou zde ve hře skryté motivy a že se k včerejší rozmluvě nepropůjčila dobrovolně. Byl jsem přesvědčen, že se časem ukáže, čím jí Hron vyhrožoval, aby ji přiměl k povolnosti.

„Nezáleží mi vůbec na tom, co si o mé práci myslíte,“ řekl profesor kousavě, „ale nechte si to pro sebe. Platím vám za pracovní výkon a vaše hysterické záchvaty mne nezajímají. Myslíte-li si, že tu máme v domě nějaké tajnosti, je to vaše věc. Já pro svoji osobu chci mít pokoj a záruku, že moje objevy nebude nikdo roznášet po světě, dokud k tomu nedám svolení. Proto chci, aby moji spolupracovníci neopouštěli můj dům. Čekal jsem od vás více pochopení a myslil jsem, že vám nebude za těžké věnovati se úplně spolupráci na mých pokusech.“ „Ale vždyť ani dobře nevím, na čem pracujete 1“ namítl jsem zvědavě. Bylo to po prvé, že se Hron rozhovořil, a jak jsem poznal později, nebylo to bez úmyslu.

„Znáte poválečné práce o elektronech?“ odpověděl mi otázkou. „Myslím, že v podstatě vím o tom všechno,“ řekl jsem, „v semináři u profesora S. se tomu věnovala velká pozornost.“ „Tak, a co to znamená to vaše všechno?“ ptal se s jizlivým úsměvem. „Není snad potřeba, abych to líčil podrobně,“ řekl jsem klidně, „dá se to říci několika větami. Podstatou všech prací posledních desíti let bylo hledání subelektronu, částice, která je menší, než elektron. Nadarmo se o to pokoušel v Americe Milikan a v Evropě Ehrenhaft se všemi svými žáky. Ukázalo se, že je elektron naprosto nedělitelným stavebním kamenem hmoty a elektrické energie. Kapka elektřiny, kterou se nepodařilo ani roztříštit, ani vypařit.“ Působilo mi tajné potěšení, dívat se při tom na profesorův obličej. Na čele mu naběhla rudá žíla potlačovaného hněvu, ruce svíral nervosně v pěsti, a oči mu žhnuly. Vypadalo to příliš směšně vzhledem k příčině, dané mým suchým konstatováním, ale uhodl jsem, že jsem se dotkl nejcitlivějšího bodu jeho vědecké ješitnosti. Chtěl jsem ho vylákati z reservy, kterou až dosud vůči mně zachovával, a výsledek převýšil moje očekávání. Ale i při jeho směšných gestech bylo v jeho celém obřím zevnějšku něco hrozivého, co potlačovalo v divákovi komický dojem. V jeho očích ležela hlubina fanatismu, hraničící na nepříčetnost, a když jsem se do nich na okamžik zahleděl, projel mým srdcem pocit chladné hrůzy. Uhodil pěstí na stůl. „Přestaňte s těmi nesmysly,“ zaječel. „Je jen jeden druh elektronu, samozřejmě!“ Dal se do chrčivého smíchu, který nevybízel k následování. „Ovšem že je, vždyť to prohlásily největší vědecké kapacity a po nesčetných pokusech,“ řekl jsem nevinně, čekaje na jeho odezvu. „Vy blázne!“ zařval na mne, „vy si také myslíte, že život je jednoduchý domek, který vystavěl nějaký dětinský Pán Bůh z několika stavebních kamínků!“ zařval na mne. Pokrčil jsem rameny. „Netvrdím to,“ poznamenal jsem, „odpovídal jsem jen na vaši otázku, co vím o posledních výzkumech v oboru elektronu.“ Žíla na jeho čele naběhla hrozivě, a čekal jsem, že z ní každou chvíli vytryskne krev. Nutil se násilně do klidu na úkor svého krevního oběhu. Díval jsem se na něho s chladným zájmem, a čekal jsem, co přijde. „Povězte mi,“ začal klidnějším hlasem, „víte něco o Einsteinových pracích?“ „Nevím toho moc,“ přiznal jsem nenucené, „jeho matematické spekulace mne příliš nenadchly, ale vím, že zavedl rovnítko mezi hmotou a energií, a že to celkem také potvrdil.“ „Výborně!“ vysmíval se. „Vy tedy věříte s Einsteinem, že hmota a energie je konec konců jedno a totéž, že ano?“ „Proč ne?“ odpověděl jsem, „to konečně není tak nepravděpodobné!“ „Souhlasím s vámi úplně,“ řekl posměšně, „a jsem rád, že něco se vám na Einsteinovi zalíbilo. A život je také jednou formou energie, nemyslíte?“ Připustil jsem, že je to správné, a jeho dobrá nálada se tím stupňovala. „Vy jste studoval gymnasium, nemýlím-li se?“ ptal se stejným tónem. Přisvědčil jsem. „Pak si jistě pamatujete otřepanou větu: natura saltus non facit, příroda nečiní skoků?“ „Pamatuji se na ni velmi dobře,“ odpověděl jsem, „ale moderní fysikové dokázali, že je to jen otřepaná věta. Dnes víme, že každá energie se právě šíři skokem, že v ní není plynulosti, ať už je to elektřina, která se dá proměnit jen na elektrony a nic menšího, anebo světlo, které se vyzařuje jen po fotonech a ne v plynulých vlnách, jak se to učilo ještě před desíti lety.“

„Tak, opravdu to víme?“ řekl kousavě, „a váš mozek tedy myslí také jen po kouskách, a vaše duše je jen mosaika z drobných kousků, není v ní nic spojitého, žádné božské fluidum? A čím se tedy lišíte od kusu nábytku?“

„Vlastně ničím,“ přiznal jsem, „moje tělo s celou svou životni a duševní činností je určitá soustava elektronů a vodíku, a tento psací stůl je jiná taková soustava, snad jen trochu jinak uspořádaná.“ „Znamenitě!“ pochvaloval si. „Když tedy tu soustavu elektronů a vodíkových atomů ve stole trochu přeházím, dostanu druhého pana Mareše, že ano?“ „Teoreticky ano,“ souhlasil jsem, a Hron vybuchl. „Vy blázne, a vy si myslíte, že by se to dalo provést se dvěma ubohými kamínky, s elektronem a atomem vodíku? A že život ve své nejrůznější formě je jen bezduchou kombinací oněch dvou součástek?“ „A proč ne?“ namítl jsem. „Byl jsem před pěti lety v Americe, dostal jsem Rockfellerovou nadaci. Studoval jsem na yaleské universitě, a pamatuji se, že nám tam jednoho dne předváděl jakýsi doktor Abrams svůj elektronový přístroj. Byla to jednoduchá bednička s několika kondensátory a reostaty a zvláštní žhavenou lampou. Lidé dávali Abramsovi papírek, se zaschlou kapkou své krve. A on jim říkal diagnosy jejich chorob tak bezvadně, že přítomní lékaři žasli. Tvrdil, že každá nemoc způsobí poruchu v oběhu elektronů kolem atomového jádra. Zjistil, jaký je oběh elektronů v předložené kapce krve a podle jeho poruch označil okamžitě nemoc.“ „Byl to šarlatán a přednášel před ignoranty,“ odsekl Hron. „Snad, ale sám slavný autor Jatek byl jím nadšen, a napsal o něm knihu. Jmenovala se tuším Dům divů.“ „Upton Sinclair je stejný blázen, jako jeho krajané,“ řekl Hron pohrdavě, „spisovatel nalítne na všechno, i když má Nobelovu cenu. Neznají z fysiky ani zákony o volném pádu.“ Mlčel jsem a profesor se také odmlčel. Probodával mne jedovatým pohledem svých šedivých očí, ale to mne nepřivedlo z rovnováhy. Čekal jsem napjatě, co přijde, ale Hron zřejmě ještě nespolkl moje rouhavé tvrzení o jednotném a neproměnném elektronu. „Vzpomněl jste mi na jiného spisovatele,“ řekl pohrdavě, „četl jsem o něm kritiku v novinách, jak báječně rozvedl ve svém románu moderní názory o atomu. Nečtu romány už třicet let, ale udělal jsem výjimku a přečetl jsem si to. Jmenovalo se to „Krakatit“ a napsal to nějaký Čapek.“ „Je to jeden z nejlepších spisovatelů, který se u nás narodil!“ namítl jsem pohněvaně, „dovedl zacházeti se slovy jedinečným způsobem – –“ „To mu neberu,“ přerušil mne netrpělivě, „ale o atomu toho věděl tak málo, jako váš Sinclair! Má v tom svém románu nějakého potřeštěného inženýra, který pořád vykřikuje, že sloupne s atomu jeho elektronový plášť a atom se rozlítne, a bude z něho třaskavina, krakatit, která vyhodí celý svět do povětří, je to tak?“ „V podstatě je to správné,“ přisvědčil jsem, „ale co proti tomu namítáte? Myslíte, že se atom nerozletí, když s něho sejmete zápornou elektřinu, která tvoří rovnováhu kladné elektřině jádra?“ „Ovšem, že to nemyslím, vy badateli!“ řekl jízlivě, „jako si nemyslím, že se rozletíte, když s vás svléknu šaty! Elektrony dovedeme s jádra atomu sloupnout už dávno, a nic nám to není platné. Naopak, holá jádra tíhnou ještě více dohromady. Víte snad, že jsou hvězdy, na kterých krychlový centimetr jejich hmoty váží několik tun?“ „Vím o tom, ale co to má s holým jádrem atomu společného?“ „Všechno, vy ubožáku!“ šklebil se. „Taková hvězda jsou jen stlačená atomová jádra bez elektronů, která se semkla dohromady – kde je váš Čapek se svým krakatitem?“ Byly to podivuhodné důkazy, ale necítil jsem se poražen. „A co z toho tedy vyvozujete?“ ptal jsem se zvědavě. „To, co by z toho musil vyvoditi každý, kdo není zaslepen oficielní vědou,“ prohlásil pohrdavým tónem profesora, který přednáší svoje názory nevzdělaným žákům. „Jádro atomu je pevnost sama pro sebe, a v ní je skryto to, co dělí živé od neživého, elektron, ale jiný než jej známe, jiný, než ten, který se motá venku kolem atomového jádra!“ „A jaké má ten váš živý elektron vlastnosti?“ ptal jsem se a nedovedl jsem při tom docela potlačiti posměch. „Velmi správně jste to nazvali“ liboval si k mému velkému podivu. „Tak jest, živý elektron, elektřina, proměněná na své nejdrobnější mince, daleko menší, než elektron!“ Povstal přede mnou a jeho postava se zdála růst. Vypjal mohutný hrudník a tloukl se s pathosem do prsou, jako by podtrhával každé slovo. „Elektřina v libovolných částkách, podstata živé hmoty! Kdo uvolní cestu živému elektronu z jádra atomu, zmocní se duše žijící hmoty. A to jsem udělal já, Antonín Hron, muž, který propadl při rigorosu z fysiky!“ Jeho pathos na mne bezděky působil, ale poslední věta dala všemu předchozímu zkřivený rámec karikatury. Potlačil jsem jen s námahou smích, ale nedovedl jsem zatajit výraz svých očí. Hron si ho nepochybně všiml, protože se zarazil v řeči a na okamžik se mi zdálo, že se na mne vrhne. Pozdvihl své svalnaté ruce k mému krku a bezděky jsem uskočil dozadu. Chytil mne však jen za rameno a táhl mne ku dveřím. Měl obrovskou sílu, a viděl jsem hned, že se uvolním jen tehdy, až jemu to bude libo. Potlačil jsem své rozčilení a čekal jsem, co se bude díti.

XVI.

Vystrčil mne ze dveří a nepouštěje mé rameno strkal mne před sebou ku schodům do podzemních laboratoří. Na chodbě nebyl nikdo a také jsem se nesnažil někoho přivolati. Hron mne pustil teprve když jsme byli v klenuté laboratoři s ohromnými elektromagnety. Hledal něco ve skříňce a vyňal z ní větší lahvičku s práškovitou solí, žlutě zbarvenou. „Víte, co to je?“ ptal se mne úsečně, nastrčiv mi před oči štítek, na kterém byla napsána dlouhá řada vzorců. „Bílkoviny, kreatin, glukosa, kyselina mléčná – –“ četl jsem jednotlivá jména na štítku, kterých bylo na dvacet, každé doprovázeno číslem. „Nevím,“ řekl jsem podle pravdy, „nejsem chemik.“

„Tak se podívejte sem!“ zavrčel, a hodil přede mne tlustou knihu, kterou otevřel na určitém místě. Byla to učebnice hematologie a na otevřené straně jsem četl tabulku o složení krve, která obsahovala stejná jména a jak jsem porovnal, i stejná čísla. „V lahvičce je směs týchž látek, z kterých se skládá naše krev?“ Přikývl, a odsypal něco z lahvičky do platinové trubičky, kterou zavěsil na jeden pól menšího magnetu. Zapnul několik vypínačů, a z přístroje na umělé radium vyšlehl úzký paprsek zeleného světla, který jsem neviděl, když mně Birsen přístroj předváděl. Ptal jsem se Hrona, co je to za paprsky, ale neodpověděl mi přímo. „Vyloučím tím zářením elektrony z jádra atomu,“ řekl, a pošinul k magnetu plošinu s Wilsonovou mlhovou komorou. Uvedl do chodu komoru a zapjal proud do magnetu, ve kterém visela platinová trubička. Uvnitř komory se zhustila mlha, ale záhy se rozptýlila, a zbyly v ní jen dva ostré mlhové oblouky. Jeden měl větší zakřivení, druhý menší. „To jsou elektrony z platiny,“ ukazoval Hron na méně zahnutý oblouk, „a tohle z umělé krve. Obyčejné elektrony, mají všechny stejný náboj, jak jej změřil váš Milikan i Ehrenhaft, a opouštějí atomové jádro skoro se stejnou rychlostí, proto je oblouk poměrně ostrý a málo široký.“ Za několik minut celý zjev zmizel a vnitřek komory byl čirý. Hron vypojil přístroj a vyňal platinovou trubičku z magnetu. Podíval jsem se dovnitř – byla prázdná! „Proměnil jsem hmotu v elektřinu, ale to není nic nového, že ano, to už řekl Einstein, že to tak nějak musí být?“ ptal se Hron posměšně. „Ale teď vám ukážu něco jiného!“ Vzal ze zásuvky dutou jehlu, namočil ji do alkoholu a přitlačil k svému prstu. Stiskl pero a jehla projela se suchým zacvaknutím pokožkou. Ukázala se kapka krve, která začala za okamžik vytékati mírným proudem z drobné rány. Hron ji nechal stékati do platinové trubičky, a když byla z polovice naplněná, zalepil ránu na prstu náplastí. Trubičku dal opět do magnetu a celý pokus se opakoval. Ale tentokráte se v komoře ukázalo něco jiného. Objevily se zase dráhy elektronů, vyloučených zelenými paprsky z platiny, ale kromě nich byl celý vnitřek komory naplněn ostrými oblouky elektronů nejrůznějších zakřivení. To nebylo ještě nic divného, a dalo se to vysvětliti různou rychlostí elektronů vyloučených z krve. Poznamenal jsem to nahlas, a Hron se zlostně zasmál. „Znamenitě! A proč tedy elektrony z umělé krve neměly různé rychlosti, když chemické složení soli bylo zcela stejné?“ Na to jsem nedovedl odpověděti, a Hron pokračoval vítězně. „To nejsou různé rychlosti, ale různé náboje, vy skeptiku! Proto jsou dráhy elektronů z mé krve nejrůznějším způsobem zakřiveny magnetickým polem, protože je v krvi živý elektron, elektřina v nejjemnějších odstínech, a v umělém vzorku chybí. Uvolnil jsem z jádra atomu jeho duši, kterou nemá, když je neživou hmotou. Elektřina, uzavřená v jádře atomu, kam ji příroda skryla, aby vzala člověku rozkoš z tvoření života! Ponechala mu jen rozmnožování hrubé hmoty, do které sama život přelévá, směšné mystérium plození – –“

Zabíhalo to do stejného pathosu, kterého jsem měl dosti z dřívějšího hovoru. „Připouštím, že máte pravdu, pane profesore,“ řekl jsem netrpělivě, „ale co z toho, že dovedete živý elektron, jak tomu říkáte, uvolnit, když z něho nedovedete vytvořiti novou formu života?“

„Tak vy laskavě připouštíte, že mám pravdu? To je od vás velmi vlídné!“ vysmíval se, odstraňuje při tom trubičku z magnetického pole. „Ale bojíte se, že jsem ze živého elektronu nedovedl nic udělati? Myslíte si, že jsem starý blázen, který si hraje na moderního alchymistu?“ Poslední větu řekl výhružně a postoupil ke mně tak těsně, že jsem cítil jeho dech na své tváři. V jeho očích se nebezpečně blýskalo; neměl jsem žádné chuti hnáti jeho hněv do krajnosti nějakou neopatrnou poznámkou. „Jak to mohu věděti?“ řekl jsem smířlivým tónem, „vždyť to, co jste mi již ukázal, je tak báječná věc, že se člověk zdráhá tomu uvěřit!“ Provrtával mne nedůvěřivým pohledem, ale pak ustoupil, a vyzval mne velitelským hlasem, abych nechodil z místnosti. Sám zmizel, a za chvíli se vrátil se skleněnou nádobou přikrytou drátěným víkem. Uvnitř nádoby něco pištělo, a když jsem přistoupil blíže, spatřil jsem bílou krysu, která se na mne dívala korálovýma očkama. Vzpínala se na zadní nožky a snažila se marně zachytiti se předními na klouzavých stěnách nádoby. Hron postavil nádobu na stůl a ocelovými kleštěmi uchopil krysu za kůži na hřbetě. Zvířátko uděšeně zapištělo, stočilo se do oblouku a jeho zuby zachřestily na tvrdém kovu kleští. Hron se suše zasmál, zdálo se, že marná snaha malého hlodavce jej baví. „Co s ní chcete dělati?“ ptal jsem se s ošklivostí, která neplatila zvířeti. „Uvidíte hned,“ odsekl, „nezevlujte na mne a podejte mi tam tu dřevěnou desku!“ Pohodil hlavou k jednomu konci stolu, kde ležela deska, na které byla řada kovových spon. Přitlačil krysu k desce a zručně jí připínal všechny údy. „Cožpak jí nemůžete dáti narkosu?“ zvolal jsem rozčileně. Vycenil na mne sežloutlé zuby v neveselém úsměvu. „Zkusil jste už někdy narkotisovat krysu, mladý badateli?“ ptal se posměšně. „Deset vám jich chcípne, než se vám to u jedné podaří. Nemám čas na takové sentimentality!“ Zvířátko bylo dokonale připoutáno k desce a zanechalo všech pokusů o uvolnění. Leželo klidně, a jen jeho rubínová očka se leskla úzkostí.

Hron vyzvedl desku s krysou na magnet, odsunul mlhovou komoru, takže krysu v magnetu bylo viděti se všech stran, a upravoval něco na stroji k výrobě paprsků. Ze stroje vytryskl zesílený proud zelených paprsků a zasáhl vějířovitě celé tělo krysy. Díval jsem se na všechno jako očarován, zatím co Hron stál u rozvodné desky a reguloval přítok elektrického proudu do stroje na umělé radium i do magnetu. Tělo krysy se zahalilo růžovou, průzračnou mlhou, kterou probleskovalo na sta zelených nitek, svíjejících se jako háďata. Mlha houstla v rudou hmotu, ze které vymizeli zelení hadi, a začala se rozpadati na drobnější části. Celá místnost byla osvětlena jen jedinou stropní lampou a neviděl jsem proto všechny podrobnosti, ale i to, co jsem spatřil, mi vehnalo srdce až do krku. Prostor mezi oběma železnými póly magnetu se vyčistil od mlhy úplně, a zbylo v něm jen množství drobných kousků hmoty, ale hmoty, ve které byl život! Přikročil jsem blíže k magnetu, ale hned jsem odskočil s pocitem hnusu. Lesklá plocha železa byla pokryta svíjejícími se mloky podivného tvaru, které žádný přírodopisec dosud nepopsal. Každý tento mlok byl dlouhý jen několik centimetrů, ale v jeho beztvárnosti bylo něco nevýslovně hnusného! Jednotlivé části těla se nedaly od sebe rozeznati a celek dělal dojem nafouklých kousků gumy, s jakými si hrají děti. Ale co bylo příšerné na celé věci byl život, který se v těchto beztvarých kouskách hmoty jevil. Rozlézaly se všemi směry a začaly se plaziti po vinutí magnetických cívek dolů, k mým nohám. Díval jsem se na ně jako fascinován, zatím co Hron pobíhal po laboratoři a mluvil, přerušuje občas svoji řeč výbuchy vítězného smíchu. Neposlouchal jsem dobře, co povídá, byl jsem zcela zaujat pohledem na odporné živočichy, kteří se plazili k mým nohám. Slovo plaziti není vlastně správným popisem, pohyb těchto tvorů byl spíše skokem. Nadnesli přední Část tělíčka a trhnutím se pošinuli o něco kupředu. Pohybovali se dosti rychle, a zatím, co jsem ztrnule přihlížel, neschopen pohybu, opustili již mohutné cívky magnetu a posunovali se dále po kamenných dlaždicích podlahy.

Zachvátila mne ošklivost a ustoupil jsem o krok, abych unikl z onoho odporného kruhu. Výbuch Hronova smíchu mi zněl přímo do uší. „Nuže, nedovedu ovládnout živý elektron? Nejsem já, Antonín Hron, Bohem stvořitelem? Vidíte život, jak na vás útočí se všech stran? Já, svou rukou, jsem vás přesadil miliony let nazpět, na břehy silurského moře, ze kterého vystupují první živí tvorové – pokloňte se před nimi, jsou to vaši předkové, první obyvatelé země!“ Sehnul se a vzal do ruky jednoho z těch malých živočichů. Držel jej něžně mezi dvěma prsty a ukazovákem druhé ruky jej láskyplně hladil. Viděl jsem živočicha nyní lépe a připadal mi zblízka ještě odpornější. Kůže byla téměř průsvitná a pravidelně se napínala a smršťovala, jako by pod ní bylo jen jediné a stále tepající srdce zvířete. Nebylo znáti, kde přechází hlava do trupu a místo očí měl tento divný tvor jen jakési dva záhyby v kůži.

„Jaký je to pokrok?“ namítl jsem opovržlivě, „zničil jste daleko dokonalejšího tvora a udělal jste z něho hromadu něčeho, co je nevýslovně primitivní a odporné!“

„Ha, ha, odporné, můj silurský pramlok, salamandra silura hronensis, můj výtvor! Udělejte něco takového vy, se svými Milikany a Ehrenhafty, osvoboďte elektron, jako to učinil Antonín Hron a utvořte z něho nový život, slyšíte? Nový život, nový život –“ tato slova křičel a postupoval s rukou nataženou proti mně. Ucouvl jsem o krok a ucítil jsem pod podrážkou něco slizkého. Byl to jeden z pramloků, na nějž jsem šlápl.

Zmocnila se mne taková ošklivost, že jsem až pocítil tělesnou slabost. Vypotácel jsem se z laboratoře a ještě na chodbě jsem slyšel vítězný smích profesora Hrona, který zůstal sám se svou havětí, vynesenou z nejodpornějších koutů pekla.

XVII.

První neděle, kterou jsem trávil v Hronově domě, vysvitla jako zářivý den prosycený natolik slunečními paprsky, že člověk měl klamný dojem předčasného jara. Vzal jsem při snídani klidně na vědomí, že moje nedělní volnost, kterou mi pracovní smlouva s Hronem zaručovala, se omezuje jen na okruh vytčený zdmi kolem nemovitosti. Vyšel jsem ven a dýchal jsem svěží vzduch z plných plic. Sešel jsem po širokém schodišti s barokními sochami do aleje před zámkem a prohlížel jsem si s velkým zájmem jeho průčelí. Byl jsem po prvé venku za celých šest dní, které jsem u Hrona strávil; nastupoval jsem totiž v pondělí. Neznal jsem tedy vůbec nic, kromě větší části vnitřku zámku.

Nad okny prvého patra byla celkem čtyři okna mansardní, ustupující ve zdivu dozadu, ale byl jsem ve svém očekávání zklamán. Všechna okna byla neprodyšně uzavřena okenicemi. Tvor, který žil v mansardě, patrně nemiloval světlo, anebo mu ho nebylo dopřáno. Obešel jsem zámek a dostal jsem se k širokému trávníku, který byl proťat několika pěšinami. Dal jsem se jednou z nich a za malou chvíli jsem vkročil do smrkového hájku. Pěšina pokračovala téměř přímočaře a šel jsem po ní dále, třebaže byla hodně blátivá. Park byl nepochybně značně rozlehlý, protože jsem šel už dobrých pět minut, a ještě jsem nenarazil na zeď. Přišel jsem k místu, kde se stezka rozšiřovala v dosti rozlehlou mýtinu, jejíž divoce rostoucí ostružinové keře svědčily o zanedbanosti lesíku. Rozhlížel jsem se kudy se dáti, a při tom mne zaujalo jedno místo, na kterém se zdála být tráva svěžejší, než všude kolem. Mělo kruhový tvar, a připomínalo svěží trávníky, které ještě po stu letech ukazují, kde stával milíř, jehož popel pohnojil půdu.

Prohlížel jsem si pozorně toto svěžejší místo, ale neviděl jsem nic nápadného. Hluk, způsobený někým, kdo se prodíral křovím, mne vytrhl z myšlenek. Byl to jeden z obou velikých vlčáků, a když mne spatřil, zastavil se s hrozivým vrčením. Bylo to nepříjemné setkání, protože mne pes neznal a patrně měl v úmyslu naložiti se mnou jako s vetřelcem. Ale pak si nepochybně celou věc rozmyslel, protože se náhle odvrátil a zaběhl stranou k ostružinovému keři, kde začal hrabati usilovně v rozmoklé půdě. Mne si již vůbec nevšímal, a proto jsem k němu pokročil blíže. Na okamžik přerušil práci a vycenil na mne zuby, ale pak se odvrátil a hrabal dále. Při prudkém pohybu jeho tlap vylétla z jámy jakási dlouhá věc, a zapadla do trávy právě přede mnou. Zdvihl jsem se pro ni a vzal jsem ji do ruky. Byla to kost, nepochybně ramenní, jak jsem mohl posouditi z běžného pohledu a při nánosu hlíny, který na ní lpěl. Pes však nebyl s mým činem srozuměn a zřejmě jej považoval za zásah do svých kořistných práv. Začal zlostně vrčet a přikrčil se ke skoku. Ostrý hlas, který se ozval na pěšině za mými zády, psa zarazil. Mluvil řečí, kterou jsem pokládal za jeden z pobaltských jazyků, a patřil samozřejmě Birsenovi. Pes zlostně vrčel a ulehl těsně přede mnou, se žádostivým pohledem na kost v mých rukou.

„Vidím, že se věnujete vykopávkám, anebo to byla Senta?“ ptal se Birsen posměšně. „Nejsem hrobař,“ odbyl jsem jej hněvivě, „ale je to trochu divný nález v šlechtickém sídle, nemyslíte?“ podával jsem mu kost. „Byl bych rád, kdyby mi někdo pověděl, jak dlouho ta kost ležela v zemi!“ řekl jsem důrazně. Birsen vzal kost klidně ode mne, vytáhl z kapsy kus papíru a očistil ji od hlíny. Kost byla vybělená, jako účinkem vápna, a pokud se nedokonale v těchto věcech vyznám, měl jsem dojem, že je poměrně svěží. Chvěl jsem se rozčilením a marně jsem se snažil tento pocit potlačiti. Birsen se usmál. „To vám mohu říci docela přesně: leží v zemi právě půl roku. Objevil jste naše ossarium.“ Hodil kost zpět do jámy a kopnul psa, který se chtěl za ní vrhnouti. Otíral si hedvábným kapesníkem klidně ruce a díval se na mne tázavě.

Nemohl jsem se již udržeti. „To je báječné,“ vybuchl jsem, „tak před půl rokem jste tu klidně někoho zahrabali, posypali hašeným vápnem, a teď mi to vyprávíte tak klidně, jako byste mně sděloval, že je dnes hezky!“ „A co byste si přál, abych dělal?“ tázal se Birsen s ironickou zdvořilostí. „Žijeme přece v civilisované zemi a nemůžete docela jednoduše zabíjet lidi a zahrabávat je v parku!“ vyrazil jsem, nemoha se již ovládati. Birsen se dal do smíchu. „Kdo mluví o lidech? Vaše obrazotvornost zase pracuje, vidíte všude přízraky!“ vysmíval se. „Podívejte se!“ vyzdvihl kost z jámy a přidržel ji vedle mé ruky. Přemohl jsem odpor, který to ve mně vzbudilo, a zadíval jsem se na kost. Byla dobře o polovinu delší, než moje kost ramenní. „Orangutan,“ vysvětloval Birsen jedním slovem, „Koupili jsme jich před časem několik, ale všichni nám zašli na tuberkulosu. Bárta je zakopal zde a patrně si práci znamenitě ulehčil, že pes mohl kost tak snadno vyhrabati.“ Odhodil kost a shrnul na ni nohou vyházenou hlínu. Jeho vysvětlení znělo pravděpodobně, a proto jsem se již dále netázal. Ukázal jsem na zelený kruh trávy. „Vypadá to, jako by zde byl někdo něco spálil,“ řekl jsem lhostejně. „Vypadá,“ odpověděl stručně, a obrátil se k odchodu. Připojil jsem se k němu a pes nás na důrazné Birsenovo vybídnutí následoval. Birsen si zapálil cigaretu a zahájil sám hovor otázkou. „Vy jste se rozhodl u nás zůstati?“ „Ano,“ odpověděl jsem klidně, „nemám kam jíti a v dnešní krisi je každé místo dobré.“

„Což nemáte žádné příbuzné?“ ptal se Birsen s náhlým zájmem, který mi připadal poněkud podezřelý. Zaváhal jsem, ale pak jsem odpověděl podle pravdy. „Nemám, jediná moje sestřenice a ještě hodně vzdálená, se kterou jsem se skoro nikdy nestýkal, se provdala před dvěma lety do Jugoslávie.“ Po jeho tváři přeběhl podivný výraz. „Ví o tom profesor Hron?“ ptal se lhostejně. „Myslím, že ano. Pokud se pamatuji, zmínil se profesor S. ve svém doporučení, že jsem bez prostředků a bez rodiny, která by mne mohla podporovati.“

„A neměl jste pro své setrvání zde žádný jiný důvod?“ ptal se Birsen s jistým napětím. Jeho otázka připomínala příliš výslech a neměl jsem chuti na ni odpověděti, ale pak jsem si to rozmyslil. Pojal jsem určitý záměr, který sice mnoho nesliboval, ale stál vždy za pokus. „Neměl jsem jiný zájem, ale když jste to už připomenul, myslím, že je zde určitý zájem, který bychom měli sdíleti.“ „A ten je?“ ptal se s lehkým tónem posměchu, který mne neodstrašil. „Podívejte se, Birsene,“ řekl jsem naléhavě, „žádný slušný člověk nemůže souhlasiti s tím, aby mladé děvče, jako je slečna Klára, vedlo takový nepřirozený život, ku kterému je nucen každý v tomto domě. Nemluvím o staré kuchařce a hluchoněmém Bártovi, to jsou lidé, kteří nemají od světa a života již ničeho k očekávání! Nemluvím také o vás a o profesorovi – vás víže k tomuto domu a jeho laboratoři zvláštní zájem“ – jeho víčka se zachvěla, ačkoliv jsem na tuto větu nepoložil žádný důraz. „Nemluvím také o sobě,“ pokračoval jsem, „jsem zde na vlastní žádost a dostávám za to plat, ale místo mladé dívky je docela jinde! Kdyby žila v klášteře, měla by aspoň společnost děvčat svého věku, ale jaký život vede tady? Žije vlastně sama se smutkem po své matce a v ponurém okolí, které ničí nervy i silného muže.“ „Stěžovala si vám na něco?“ pátral Birsen. „Nestěžovala, samozřejmě, promluvil jsem s ní za celý týden sotva několik vět, ale to přece vidí každý!“ řekl jsem netrpělivě. „A co myslíte, že já na tom mohu změnit, anebo proč mi to povídáte?“ ptal se Birsen, zastaviv se na místě. „Myslím, že byste měl přemluviti profesora, aby svoji neteř poslal pryč, na nějaké vhodnější místo. Je velmi bohatý a mohl by ji snadno poslati do některého pensionátu v cizině, anebo jí zjednat společnici, s kterou by žila v nějakém městě, v Praze, nebo jinde, jakékoliv místo je vhodnější, než tento dům!“ naléhal jsem.

„A co si vlastně představujete?“ ptal se Birsen ostře a po jeho temné tváři přelétla červeň nevole. „Proč si myslíte, že já mám na profesora takový vliv, že by mne uposlechl?“ „Napadlo mi, že jej znáte mnohem déle než já a jste jeho spolupracovníkem, na kterého je zvyklý,“ odpověděl jsem vyhýbavě, „na moje slova by jistě nic nedal, jsem zde příliš krátkou dobu a po posledním výstupu mi není nakloněn.“ Birsen šel mlčky dále, a teprve za chvíli se ozval. „Nebylo by to nic platné, pusťte to z hlavy! Snad před časem se to ještě dalo provésti, ačkoliv profesor má jen tuto jedinou příbuznou a chtěl ji vždy míti blízko sebe. Ale dnes je pozdě. Nemělo by smyslu, abych na profesora naléhal, neposlechl by mne a není to konečně ani v mém zájmu.“

Pocítil jsem silný odpor proti svému společníkovi a současně podivný pocit, který vzbudila poslední jeho věta. Proč má Birsen zájem na tom, aby slečna Klára neodešla? Jako by byl čtenářem myšlenek, ohlédl se Birsen, který šel po úzké pěšině přede mnou, zpět, a řekl s úsměvem. „Nemám na slečně Kláře ten zájem, který vy myslíte, přeji si, aby zde zůstala ze zcela jiného důvodu. Snad jej jednou poznáte, teď by nemělo smyslu se mne na to ptát.“

Za řeči jsme opustili jehličnatý lesík a vešli jsme do hájku mladých osik. Stály zde v bezlistém smutku a cíp hájku, který vybíhal k zámku, skýtal podivný pohled. Zastavil jsem se a pozoroval jsem jej s úžasem. Vypadalo to, jako by se zde byl rozmáchl obří žnec a jedinou ranou ohromné kosy sťal koruny stromů až hluboko ke kmeni. Všechny byly hladce seříznuty a řezy ležely v jediné veliké rovině. Birsen, který udělal v zamyšlení několik kroků kupředu, se ke mně vrátil. Ukázal jsem mlčky na zpustošený osikový háj, a Birsen přikývl. „Účinek paprsků. Při prvním pokusu stál stroj na výrobu paprsků u sklepního okna a otvor byl namířen náhodou tímto směrem. Druhý den jsme zjistili co se stalo a změnili jsme polohu stroje. Přesto jsme musili pancéřovati stěny laboratoře olovem, je ho tam dobrých padesát metráků.“ „Dílo zkázy,“ poznamenal jsem, „vojáci by se nad tím zaradovali.“

„Máte pravdu,“ souhlasil klidně, „ale já pro svoji osobu dávám přednost této zkáze před osvobozováním elektronu a vyráběním pramloků – salamandrae hronenses,“ •napodobil posměšně profesorův hlas. „Anebo vy máte radši tu havěť?“ Zatřásl jsem se odporem při vzpomínce na včerejší pokus a Birsen se dal do smíchu. „V téhle formě se paprsků k vojenským účelům použiti nedá, vždyť by k tomu bylo potřebí ohromně laboratoře a nepřítel by si s ní věděl snadno rady,“ vracel se Birsen k mé poznámce. Vystupovali jsme už po schodech ke vchodu. Zastavil se na posledním a řekl zamyšleně: „Snad vám brzy ukážeme něco praktičtějšího, ačkoliv na vašem místě bych si byl rozmyslel bráti výpověď zpět.“ Touto nesouvislou větou zakončil rozhovor a já jsem odešel s hlavou přeplněnou novými dojmy do svého pokoje.

XVIII.

V tomto podivném domě strojů a přízraků se člověku zdálo, že čas stojí. Nebylo zde rádio s každodenními zprávami a často chyběly i noviny. Poštu přijímal Bárta u vchodu a doručoval ji přímo Hronovi. Noviny jsem někdy našel na stole v jídelně, ale jindy zase chyběly řadu dní. Byl jsem na osamělé výspě v moři času a lidí a to mé plány velmi ztěžovalo. Nevěděl jsem, jak navázat spojení s vnějším světem. Jedinou připomínkou, že existují ještě jiní lidé než pološílený profesor a těch několik ostatnich osob v našem domě, byl dopis profesora S. Dostal jsem jej na odpověď za svůj děkovný dopis, který jsem poslal odtud, a byl samozřejmě otevřen rukou Hronovou. Profesor S. mi v něm stručně blahopřál k dosažení místa, přál mi mnoho zdaru a vybízel mne k občasným zprávám. Končil pozdravem svému spolužáku Hronovi a červená tužka starého podivína tuto větu podtrhla.

Kláru jsem vídal u společných večeří, ale jinak jsem ji potkával jen zřídka. Zdálo se mi, že mne někdy tajně pozoruje novým pohledem. Zachytil jsem jej jednou při večeři, a měl jsem dojem, že se do strachu, který se vždy skrýval v jejím oku, mísí něco něžného. Sklopila rychle oči a já jsem přejel pohledem profesora i Birsena. Hron byl pohroužen sám do sebe a nepozoroval ničeho, ale Birsen měl kolem rtů ironický úsměv. Cítil jsem, jak se červenám a podíval jsem se na Kláru. Na její atlasové pleti se rozestřela jemná červeň a byl jsem udiven, když jsem si uvědomil, že mi to působí radost. Nedovedl jsem se v tu chvíli ani zlobiti na Birsena, v mém srdci byl nový cit, který uhájil své místo proti jakékoliv zlobě. Vzpomněl jsem si na otřepaná slova nějaké písničky, „jak rytíř z pohádky bych pro vás na smrt šel“. Psával jsem je v tanečních mechanicky dívkám do památníků a divil jsem se, jak může rozumný člověk něco takového zbásnit. Nyní jsem viděl, že mohou míti hlubokou náplň a že láska dovede ochotně podati ruku smrti. Byla to láska? Věcná poznámka Birsenova tehdy přerušila chod mých myšlenek, ale pokračoval jsem v nich potom dlouho do noci, jejíž ticho jen na okamžik přerušil hlas z mansardy. Jeho zvuk mne vrátil do skutečnosti. „Smrt není řešením, jen v životě se najde cíl,“ řekl jsem si. Začal jsem znovu uvažovat co podniknout, aby se život znovu otevřel před Klárou – i přede mnou.

Na Birsena jsem nemohl spoléhati, to bylo po oné nedělní rozmluvě zcela nepochybné. Pomoc mohla přijíti jen zvenčí, ale na jakém podkladě? Nemohl jsem přece vyžadovati nějaký zákrok úřadů bez důvodu. Na pitvání paviánů a proměňování krys na mloky nebylo paragrafů. Nebylo také možnosti zakročiti pro omezování osobní svobody. Vůči mně prohlásil profesor před svědkem, že jsem volný, a na Klářinu výpověď jsem nemohl spoléhat. Profesor měl nepochybně na ni nějaký šroub, a byl jsem předem jist, že by označila svůj pobyt v domě za dobrovolný. Zbýval ještě onen tvor v podkroví, ale tam jsem neučinil od své první prohlídky žádných pokroků. Slýchal jsem v noci kroky před svými dveřmi a opatrná ruka vždy tiše smačkla kliku. Když se neznámý ujistil, že jsou dveře zamčeny, kroky se vzdálily. Jednou jsem hned nato tiše pootevřel dveře, ale viděl jsem jen úzký svazek světla mizeti na konci chodby u schodů k mříži. Zdálo se mi, že rozeznávám silhuety dvou postav, ale nemohl jsem zjistiti, kdo to je. Stropní lampa nehořela a chodba byla ponořena do nejhlubší tmy. Neměl jsem prostředků k zdolání mříže a musil jsem se zatím dalších výzkumů v tomto směru vzdáti.

Birsen nepochybně znal všechna tajemství domu. On také jediný měl klíče od brány a směl svobodně vycházet ven. Neužíval tohoto práva často, za celé tři týdny, které jsem již strávil v domě, byl nepřítomen sotva třikrát. Nebylo těžké usoudit, že jej k profesorovi vážou společné zájmy, ale zdálo se mi nemožné zjistit, jakého druhu jsou. A přece v tom musil ležet klíč celé záhady. Klára patrně mnoho věděla, ale byl jsem si jist, že nic neprozradí. Žila pod dojmem stálého teroru, jak jsem to poznal při naší jediné rozmluvě, kterou jsem s ní měl po své výpovědi Hronovi.

Točil jsem se stále v jednom kruhu a neviděl jsem z něho východiska. Uvažoval jsem právě o věci než jsem ulehl. Bylo naprosté ticho, kromě nepatrného zvuku, který odněkud zapadal ustavičně do mých myšlenek. Zbystřil jsem pozornost a poznal jsem, že jsou to hlasy dvou osob, které spolu patrně vedly rozčilený hovor zvýšeným tónem. Snažil jsem se zjistit, odkud hlasy přicházejí. To nebylo tak těžké, protože jsem byl v celém prvním patře zcela sám. Zvuk Šel nepochybně zdola. Pod mým pokojem byla místnost obývaná profesorem, která tvořila jeho pracovnu i ložnici. V místnosti byl také jediný telefonní přístroj tohoto domu a byla vždy pečlivě uzamčena, když v ní profesor nebyl.

Hlasy mi vnukly myšlenku. Odhrnul jsem tlustý koberec, který kryl dlaždicovou podlahu. Hlasy zněly zřetelněji, ale stále ještě jim nebylo rozumět. Pokusil jsem se nadzvednouti jednu dlaždici, ale nešlo to. Vzal jsem nůž a začal jsem ji trpělivě viklati. Podařilo se mi uvolniti jednu hranu a brzy na to druhou. Odřel jsem si kůži s prstů a ulámal nehty, ale konečně ležela dlaždice venku. Pod ní byl otvor, vyplněný starou ssutí. Vyhrabal jsem ji rukama a přiložil ucho k otvoru. „– – mějte rozum a udělejte, co jste mi slíbil!“ naléhal jeden hlas, v němž jsem poznal Birsenův. „A co moje dílo? A co uděláme s ním?“ Zatajil jsem dech. Koho myslil? Birsenova odpověď mne nepoučila. „Na něj bude dosti času později. Já chci své peníze, slyšíte?“ Hlas zněl naléhavě a profesor podrážděně odpověděl: „Dám vám peníze, řekněte, kolik chcete, ale nechtějte na mně, abych přerušil svoji práci pro hloupou věc, která – –“ Birsen jej přerušil. „Tolik peněz nemáte, kolik já potřebuji. Naposledy: dáte se do toho?“ Hron něco řekl, čemu jsem nerozuměl. Birsen kvitoval jeho poznámku ironickým smíchem a pokračoval jízlivě. „Buďte moudrý, pojďte, podíváme se ke mně na plány!“ Tichý hluk posunovaných židlí a zavíraných dveří byl znamením, že je rozmluva u konce. Dal jsem dlaždici na místo a sebral jsem pečlivě všechny úlomky zdiva a malty. Přikryl jsem podlahu kobercem a materiál z otvoru jsem naházel do vany a spláchl vodou. Šel jsem pak spát, ale sloupkové hodiny odbily mnohokrát, než mi spánek zavřel víčka.

XIX.

Po noční rozmluvě, ze které jsem vyslechl jen malou část, zdržoval se Birsen stále s profesorem v laboratoři a mechanické dílně. Birsen byl velmi zručný mechanik, jak jsem poznal, a nepochybně i dobrý elektrotechnik. Na moji otázku mi jednou odpověděl, že pracoval několik let ve známé elektrotechnické továrně v Pešti. Co nyní dělá, mi neřekl, a na přímou otázku mne odbyl, že brzy uvidím.

Dostal jsem celé stohy fotografií a vrátil jsem se k svému nudnému vyměřování. Vedle mne tepalo stále srdce paviána, ale brzy jsem si na ně zvykl a byl jsem nakloněn viděti v něm jen nový druh časoměru. Začouzený papír na hodinovém bubnu se plnil jemnými čárkami, a když se pero dostalo na okraj, což bylo vždy po týdnu, Birsen je posunul o kus výše, a páčka začala pak psáti novou řadu čárek.

Poslední fotografie, které mi Hron dal, zobrazovaly dráhy protonů, kladných jader vodíkových atomů. Byly mnohem méně zakřiveny, než dráhy elektronů a vyměřování šlo rychleji. U všech se dráhy uchylovaly doprava, ale ke konci jsem přišel na dvě, kde byla řada drah uchýlena magnetickou silou opačným směrem. Bylo to něco podobného, co jsem před časem našel u elektronových fotografií, ale v protilehlém smyslu. Tam šlo o kladný elektron, zde o záporný proton. Hledal jsem chvatně v celém svazku fotografií, ale našel jsem jen ještě jednu lakovou. Položil jsem ji do stereoskopu na předchozí obraz a podrobně jsem ji prohlédl. Nebylo pochyby, byl to záporný proton, jádro vodíkového atomu, ale se zápornou elektřinou! To mi zrychlilo dech. Vzpomněl jsem si, co všechno se o tomto báječném paprsku napsalo. Jeden z fysiků, ve kterém věda ještě neubila všechnu fantasii, tvrdil, že ten, kdo objeví záporný proton, stane se teprve pánem hmoty. Jádro atomů přestane být nedobytné a to bylo zcela logické. Kladná elektřina jádra jej chrání jako hradba proti kladnému protonu anebo proti kladnému atomu helia, paprsku alfa radioaktivních látek. Souhlasné elektřiny se odpuzují i ve světě nejmenších rozměrů. Ale u záporného protonu to bude docela jiné, opačné elektřiny se přitáhnou, k ohromné energii pohybové, s jakou proton letí, přistoupí stejně ohromná energie elektrická a jádro atomu se rozletí! To byla správná formule pro krakatit, a teď jsem pochopil, proč se Hron smál Čapkovu inženýrovi, který chtěl s atomu jen sloupnouti tenounký a zcela bezvýznamný plášť vnějších elektronů.

Dech se mi úžil, musil jsem vstát. Třesknutí kliky mne vytrhlo z mého rozčilení. Hron s vlajícím vousem vypadal směšně, ale jeho štěkavý hlas byl neveselý. „Neviděl jste tady nějaké zvláštní fotografie?“ vyrazil na mne s otázkou. Snažil jsem se rychle nabýt rozvahy. „Jaké měly být, pane profesore?“ ptal jsem se nevinně. Hlavou mi šlehla vzpomínka na zelený paprsek, „osvoboditele elektronů“, jak jsem jej v duchu posměšně pojmenoval.

Hron byl mou otázkou uveden do rozpaků. Kdyby byl fotografie popsal, byl by tím již všechno prozradil. Nevrle něco zabručel, a začal chvatně prohrabávat silný svazek snímků, který ležel vedle stereoskopu. Nenapadlo jej podívati se do přístroje, ale neměl jsem žádnou záruku, že to každou chvíli neučiní. Tušil jsem nejasně, že je to jedno z jeho hlavních tajemství, a že jeho prozrazení bude mít pro mne osudné následky. Marně jsem si chystal v duchu nějakou vhodnou výmluvu, nic pořádného mne nechtělo napadnout.

Zelená lampa na rozvodné desce mne zachránila. Byla to stejná deska, jakou jsem viděl hned první den svého pobytu zde v zahradníkově domku u brány. Nesla řadu různobarevných žárovek, které měly nepochybně smluvený význam optických signálů. Zelené světlo zaplálo pětkrát po sobě a pak znovu ještě pětkrát. Hron se na ně zadíval a zdálo se mi, že po jeho tváři přelétl uděšený výraz. Praštil s fotografiemi na stůl, až se rozlétly, a vyběhl rychle ven. Sotva se za ním dveře přibouchly, vyjmul jsem oba snímky ze stroje a ukryl je chvatně v kapse. Pak jsem tiše pootevřel dveře a zahlédl jsem ještě, jak se za Hronem zavírají dveře jeho pokoje. Přeběhl jsem tiše chodbu a bral jsem tři schody najednou, abych se dostal včas do svého pokoje. Zamkl jsem zevnitř na klíč a odsunul jsem spěšně koberec i dlaždici. Položil jsem ucho na otvor, ale ze zdola nebylo ještě nic slyšeti. Hlavu jsem měl dosud plnou svého objevu. Záporný proton! To byl moderní kámen filosofický, veliké arkanum, které podle názoru střízlivých teoretiků mělo od základů změniti svět. Co vynikajících fysiků jej nadarmo hledalo! Lord Rutherford, veliký rozbíječ atomů, slavná paní Curieová, objevitelka radia, a kdo ví kdo ještě méně významný. A zde jej našel bývalý profesor venkovského gymnasia, který propadl při rigorosu z fysiky. Bylo to groteskní, a stahoval jsem ústa k smíchu, ale to, co jsem zaslechl v profesorově pokoji, mi rázem uvolnilo svaly v obličeji a brzy je napjalo k výrazu, který byl pravým opakem veselosti.

XX.

Dole se zatím otevřely dveře a zaslechl jsem Birsena, vybízejícího někoho, aby vstoupil. To bylo samo o sobě velmi divné, první návštěva za celé tři týdny, které jsem zde strávil! „Pan doktor Kříž, koncipient advokáta Vyskočila, pan profesor Hron,“ představoval Birsen. Hluk posouvaných židlí dával tušit delší rozmluvu. „Co si přejete pane?“ štěkl Hron.

„Přicházím v záležitosti, která byla svěřena anglickým konsulátem naší kanceláři, pane profesore,“ vysvětloval klidný hlas, který nepochybně patřil staršímu člověku. „Nemám žádné zájmy, které by se týkaly anglického konsulátu,“ odsekl Hron, a podle hluku jeho židle se zdálo, že povstal, aby se poroučel nevítané návštěvě. „Lituji, že vás musím připraviti o trochu vašeho vzácného času,“ odpověděl klidně návštěvník, „ale vy jste jediný, kdo nám může přispěti.“ „Pan profesor je ochoten vám posloužiti podle svých sil,“ řekl přívětivě Birsen a v jeho tónu leželo něco, co svědčilo, že výrok je v prvé řadě určen profesorovi. Návštěvník jej patrně vzal s povděkem na vědomí, protože začal klidně vyprávět. „Omezím se jen na nejnutnější. V lednu letošního roku zemřel v Sydney v Austrálii bohatý rejdař John Francis Stiasny. Poněvadž nezanechal žádných přímých potomků, ani bližších příbuzných, počaly úřady pátrati po jeho původu. Zjistilo se, že se přistěhoval do Austrálie v devadesátých letech minulého století, a podařilo se vystopovati jeho původ až do Újezdce na Královéhradecku.“

„Původní jméno bylo asi Šťastný?“ ozval se profesor, jenž zřejmě začal jeviti o právníkův příběh určitý zájem. „Zajisté, a to bylo ovšem dalšímu pátrání velmi na škodu, protože Šťastných běhá po naší vlasti velmi mnoho,“ odpověděl tázaný. „Také výzva, kterou jsme dali tehdy do novin, neměla nejmenšího výsledku, ačkoliv nám přidělala téměř nezdolatelnou práci.“

„Doufám, že této práce vaše kancelář nemusí litovat,“ ozval se Birsen, „pozůstalost byla nepochybně značná?“

„Asi dva miliony liber šterlingů. Ačkoliv z toho padne hodně na dědickou daň, výlohy s pozůstalostním řízením a tak dále, počítám, že dobrých sto padesát milionů našich korun přece jen zbude.“ „To je velmi slušné,“ poznamenal Birsen a v jeho hlase jsem bezpečně zachytil spodní tón závisti. „Ale pořád ještě nevím, proč jste s tím přišel na mne?“ ozval se Hron netrpělivě, „v mém rodě není daleko široko nikdo toho jména …“ „Hned se k tomu dostanu,“ ujistil jej právník. „Podařilo se nám zachytiti bezpečnou stopu, která vedla k pradědovi testátorovu. Měl bratra, jehož potomstvo vymřelo už v druhém kolenu, až na jedinou vnučku. Jmenovala se Zuzana Barhoňová a provdala se roku 1905 za soukromého úředníka Jana Vančuru.“ Vyprávějící se odmlčel a dole zavládlo mrtvé ticho. Dovedl jsem si podle svého vzrušení zcela dobře představiti, jak asi vypadá profesor po vyslovení tohoto neblahého jména.

„Znám aspoň tucet Vančurů z doby, kdy jsem učil,“ ozval se chraptivě.

„Doufám, že onoho Vančuru, kterého hledám, znáte trochu lépe,“ řekl návštěvník bez jakéhokoliv důrazu. „Vančura i jeho žena zemřeli v krátké lhůtě po sobě roku 1920 v době epidemie španělské chřipky,“ pokračoval. „Zanechali jediného syna, který se jmenoval Jan po otci, a byl tehdy v církevním internátě v Praze. Výtečný student, a proto jej řád ponechal bezplatně v internátě i po smrti jeho rodičů. Dostudoval gymnázium, dostal stipendium v Hlávkově koleji a vystudoval matematiku a fyziku. Promoval v roce 1928, a poněvadž byla tehdy nadprodukce středoškolských učitelů, působil jako výpomocná síla s platem osm set korun měsíčně na řádovém gymnáziu v Praze. Asi po dvou letech, mohl bych vám sdělit přesné datum, ale bezpochyby je znáte, přijal místo soukromého asistenta u vás.“

„Jak víte, že můj bývalý asistent je onen Vančura, kterého hledáte?“ ptal se profesor a jeho hlas zněl kupodivu hodně přiškrceně.

„To nebylo tak těžké zjistit. Až do Hlávkovy koleje jsme jej sledovali celkem snadno. Pak jsme uveřejnili výzvu v novinách – je to čtrnáct dní. Copak jste ji nečetli?“

„Čtu jen vědecké časopisy,“ zavrčel profesor svým obvyklým tónem.

„Na naši výzvu odpovědělo jednak ředitelství řádového gymnázia, kde Vančura působil, a potom univerzitní profesor S., který nám sdělil, že mu dal doporučení na vás.“

„Pan Vančura od nás odešel 30. září a od té doby o něm nic nevíme,“ prohlásil Birsen.

Právník se nedal ve svém postupu rušit. „Telefonovali jsme hned po sdělení profesora S. sem, a kdosi nám sdělil totéž datum.“

„To jsem byl já,“ vyštěkl Hron.

„Ptali jsme se vás ještě na něco, ale bohužel spojení bylo přerušeno.“

„Přerušil jsem je sám,“ řekl neomaleně profesor, „nemám čas na zábavu u telefonu.“

„Je mi velmi líto, že vás tímto obtěžujeme,“ řekl zdvořile koncipient, „ale račte nás omluvit tím, že každý musíme konat svoji práci. Po vaší informaci jsme uveřejnili ihned výzvu v novinách, ve třech českých a jednom německém deníku. Mám ji zde.“ Podal list patrně Birsenovi, poněvadž ten četl nahlas.

HLEDÁ SE DOKTOR PŘÍRODNÍCH VĚD JAN VANČURA, NAROZENÝ PRVÉHO PROSINCE 1906 V PRAZE II., NÁPLAVNÍ 16, NAPOSLED ZAMĚSTNANÝ U PROFESORA ANTONÍNA HRONA V KŘEMŠÍNĚ U P. HLEDANÝ JE ASI 180 cm VYSOKÝ, KAŠTANOVÝCH VLASŮ, SOUMĚRNÉHO OBLIČEJE, BEZ ZVLÁŠTNÍCH ZNAMENÍ, NAPOSLED VIDĚN 21. ZÁŘÍ T. R. ZPRÁVY ZA DOBROU ODMĚNU DO ADVOKÁTNÍ KANCELÁŘE DR PROKOPA VYSKOČILA, PRAHA II., ŠTĚPÁNSKÁ 120.

„Velmi hezké,“ pravil uznale Birsen, „a přihlásil se někdo?“

„Dosud nikdo,“ řekl zklamaně koncipient, – „a ačkoliv výzva vyšla teprve před několika dny, máme málo naděje. Podle našich zkušeností se přihlásí lidé, kteří něco vědí, buď hned, anebo po letech. Proto mě šéf poslal sem s předpokladem, že dostanu od vás nějaký pokyn, který by nám umožnil vypátrat další pobyt našeho klienta.“

„Lituji, že tuto naději musím zklamat,“ řekl suše Hron. „Pan Vančura nám pouze sdělil, že odjíždí do Prahy, ale o dalších svých plánech se nezmínil ani mně, ani Birsenovi.“

„Odjel ranním autobusem v devět deset,“ poznamenal Birsen, „ale to je všechno, co o něm vím. Nepsal nikomu v tomto domě.“

„Dovolte mi otázku,“ řekl právník, „odešel odtud na vlastní žádost, nebo dostal výpověď?“

„To je sice podivná otázka a nevidím, jak vám její odpověď pomůže ve vašem pátrání,“ odsekl mrzutě Hron, „ale není příčiny, proč bych vám neřekl, že odešel na vlastní žádost.“

„A uvedl vám nějaký důvod, proč opouští v době krize místo, které podle informace od profesora S. bylo velmi slušně honorováno?“

„Neuvedl!“ vyštěkl Hron a rázný pohyb židle byl znamením, že se zvedl a bez okolků audienci přerušil.

Přemýšlel jsem horečně, co dělat, ale z víru různých plánů jsem nic rozumného nevymyslel. Byl bych si velmi rád promluvil s návštěvníkem, ale bez profesorova nebo Birsenova vědomí. To však bylo nemožné, protože bylo jisté, že jeden z nich jej bude doprovázet až k venkovské bráně. Uvedl jsem chvatně pokoj do pořádku a vyklonil jsem se pak nenápadně přes zábradlí schodiště. Zahlédl jsem skutečně Birsena, jak doprovází staršího muže v tmavém obleku, který držel zdvořile klobouk v ruce, takže bylo viděti jeho silně prošedlé vlasy. Nedalo se nic dělat, musil jsem naopak hledět dostat se co nejdříve do laboratoře k své práci. Nebylo vyloučeno, že se Hron rozpomene na snímky se záporným vodíkem a přijde je ještě jednou hledat. Vrátil jsem se nejdříve do svého pokoje a ukryl jsem oba snímky do skříně pod staré noviny, na kterých leželo moje prádlo. Pak jsem seběhl rychle dolů, ujistil jsem se, že je chodba prázdná, a vklouzl jsem tiše do laboratoře. Seděl jsem u stereoskopu sotva dvě minuty, když se objevil Hron, odstrčil mne beze slova od přístroje, a přiložil oči k jeho čočkám. Ale uvnitř byl už nezávadný snímek kladných atomů, známý ze všech učebnic fysiky.

XXI.

Neobvyklá návštěva z „ostatního světa“, jak jsem si uvykl nazývati vše, co bylo za zámeckou zdí, přivedla všechny mé myšlenky do varu. Jedné věci jsem si byl jist, a to, že můj předchůdce odtud neodešel a že byl proti své vůli přinucen zde zůstati. Kde byl a jestli ještě žil jsem nemohl říci. Všechno logické ve mně se vzpíralo slučovati jej s oním záhadným tvorem, uzavřeným v horním patře, který se ozýval jen za noci a v jehož skřecích nebylo nic lidského. Vzpomněl jsem si na kostnici v parku, kterou sám Birsen označil jako jejich „ossarium“ a zamrazilo mne. Kost, kterou tehdy vlčák vyhrabal, byla nepochybně zvířecí, ale kdo ručil za to, že v onom pohřebišti nejsou také kosti jiného původu?

Zde jsem našel konečně něco věcného, čeho jsem se mohl přidržeti. Kdybych na onu kostnici upozornil úřady, nemohl by to přejiti ani nejnedůvěřivější policejní úředník, zejména ne nyní, kdy se vynořila záhada Vančurova zmizení. Je v tom velký rozdíl, ztratí-li se nenápadný kandidát profesury bez rodiny a bez příbuzných, anebo dědic sto padesáti milionů!

Byl jsem v první chvíli velmi spokojen sám se sebou, poněvadž se mi zdálo, že jsem našel východisko. Ale čím dále jsem o věci přemýšlel, tím více jsem viděl, že to žádné východisko není, a že jsem se naopak octl ve slepé uličce.

Ať jsem namáhal svůj mozek jakkoliv, nemohl jsem přijíti na způsob, jak své upozornění úřadům dopraviti ven. Do domu nepřišel za celou dobu, co jsem zde byl, naprosto nikdo, nepočítám-li návštěvu právníkovu. Ptal jsem se Birsena, jakým způsobem se platí elektrický proud. „Máme přímý kabel z východočeských elektráren a elektroměr je namontován u nich,“ řekl mi tehdy. „Profesor si to přímo vyžádal, ačkoliv tím prodělává na ztrátách v přívodu.“ Při jedné nedělní procházce mi ukázal náš transformátor, který byl barbarsky instalován v bývalé zámecké kapli. Tímto postupem byly vyloučeny pravidelné návštěvy elektrotechnika, kontrolujícího spotřebu proudu, protože si elektrárna prováděla dohled přímo u nich. Pošta se přijímala u brány, která byla po celý den pod dohledem hluchoněmého Cerbera. Nebylo tedy naděje, že bych ve dne mohl přehoditi nějaké upozornění přes bránu a počítati s nejistou možností, že je ráno najde listonoš nebo některý dodavatel, a odevzdá je na patřičnou adresu. Bylo ostatně takřka vyloučeno, že by se mi podařilo ve dne uniknouti dozoru Birsenovu nebo profesorovu, anebo v poslední instanci Bártovi, a že bych se dostal až k bráně nepozorován. Zbýval pokus v noci, ale ani zde nebyly vyhlídky lepší. Troufal jsem si spustiti se po něčem z okna svého pokoje do zahrady, i kdybych byl měl podle románových hrdinů robiti lano z prostěradel a svého prádla, ale neodstranitelnou překážkou byli oba divocí vlčáci.

Snažil jsem se sice ze všech sil spřáteliti se s nimi při nedělních procházkách, ale nedařilo se mi to. „Je to zvláštní, že si psi dosud na vás nezvykli,“ říkával Birsen, a podezříval jsem jej, že má z toho radost. Hrona poslechli na slovo a k Birsenovi se lísali, kdykoliv se ukázal venku. Nemohl jsem se ubrániti myšlence, že v povaze obou divokých psů i obou lidí, které poslouchali, je něco zpřízněného, určitý, primitivní prvek, který zvíře u člověka vycítí a zbožňuje.

Přišel jsem na fantastickou myšlenku vystřeliti svoji zprávu za jasné noci lukem z okna mého pokoje. Ale když jsem ve dne odhadoval vzdálenost, uznal jsem, že by bylo potřebí dovednosti Robina Hooda poslati šíp na tak velkou vzdálenost, jako byla ta, která dělila zámek od brány.

Když jsem všechno znovu promýšlel, a vždy na konec došel k přesvědčení o vlastní nemohoucnosti zasáhnouti činem do vývoje ponurého dramatu, který jsem spíše cítil, než mohl dokázati, zmocnila se mne veliká sklíčenost.

Píši to upřímně, ačkoliv vím, že mnozí lidé budou mnou opovrhovati, a řeknou, že nemám vlastnosti románového hrdiny. Nemohu jim odpověděti jinak, než slovy starého básníka: „jsem člověk, a nic lidského mi není cizí,“ ačkoliv je cituji v přenesení na sebe, a ne jak je asi původně básník mínil. Nepíši román, vyprávím to, co se mi stalo a nemělo by smyslu uchylovati se od pravdy.

Kdybych byl věděl, že v onom „ostatním světě“ se už o našem domě mluví, a že už existuje „případ doktora Vančury“, ze kterého se měl záhy vyvinouti „případ profesora Hrona“, byl bych býval o mnoho klidnější, ačkoliv pochybuji, že by to bylo mělo nějaký vliv na spád posledních událostí. To jsem ovšem tehdy nemohl tušiti, a veřejnost ví i dnes o celé věci velmi málo. Podivný způsob, jakým na konec Hron použil svého objevu, dal celému případu ráz mezinárodní důležitosti a bylo vyšším zájmem utajiti jej před veřejností. Tím okamžikem jsem se dostal pod kolo, které mne počalo nemilosrdně drtiti, a které snad nikdo nebyl s to zastaviti. Existence jedince musila ustoupiti „vyšším zájmům“, a výsledek byl, že jsem se potácel mezi šibenicí a blázincem.

Našlo se několik lidí, kteří byli ochotni postaviti zájem o moji osobu nad zájem veřejný. Jim patří nejen moje vděčnost, to je prázdné slovo, ale celá moje bytost. Jedním z nich byl státní návladní doktor D., starý přítel mého otce z dob studií. O celém případu se dozvěděl náhodou, nebyl pověřen jeho zpracováním a ostatně ministerstvo vzalo případ velmi brzy z rukou policie i soudu. Byl to jen upřímný zájem o osud mladého člověka, který vedl starého pána k tomu, že se začal celou věcí zabývati. Sbíral neúnavně materiál o „případu profesora Hrona“ a měl nejlepší vůli pokusiti se o moji veřejnou rehabilitaci. Ale v tom mu bylo zabráněno, a můj laskavý přítel byl příliš dobrým úředníkem, aby se nesklonil před důrazným pokynem s nejvyšších míst. Dovedu si dobře představit, jaký duševní boj jej to stálo, jeho, neoblomného právníka, jehož větší část života byla vyplněna službou neúprosné spravedlnosti! Bude-li čisti tyto řádky, nechť mi věří, že nemohu si na něho vzpomenouti bez pocitu pohnutí. Jsem si vědom, že zájem o moji osobu mu přinesl dvě těžké chvíle, které mu budou až do posledního dechu kaliti vzpomínky na jeho bezvadnou životní dráhu. První je ta, kdy byl přinucen ponechati mne mému osudu a zapříti svůj cit pro spravedlnost, který byl hybným pérem jeho života. Druhou byl pak onen okamžik, kdy mi proti všem zájmům veřejnosti odevzdal svůj materiál, aniž si ode mne vyžádal slibu, že jej neuveřejním.

Kdybychom žili ve středověku, byl by se můj osud vytvářel docela jednoduše. Byli by mne vsadili s maskou na tváři do nějaké bastilly na doživotí. Bastilly nejsou, ale existují blázince a občanská smrt. Unikl jsem obojímu a záznamy doktora D. mi umožňují vylíčiti bez mezer vše, i to, co jsem nemohl viděti sám, a o čem se dozvědělo jen několik jednotlivců, kteří nesmějí promluvit.

XXII.

Celý „případ doktora Vančury“, jak zněl název fasciklu založeného na policejním ředitelství pražském a postoupeného později přímo ministerstvu, se počal vyvíjeti jako velmi všední historie. Policejní komisař Bláha, starší úředník, znechucený pomalým postupem, který vedl na ředitelství příslušný referát, měl pro podobné případy ustálený název „voda z brambor“. Když mu posádkové velitelství postoupilo příslušný spis, pročetl jej velmi povrchně a zavolal si pak inspektora Skálu, který znal nazpaměť běžného šimla, hodícího se na podobné záležitosti. „Tady máte hlášení posádkového velitelství, že praporčík v záloze doktor Jan Vančura nenastoupil k vojenskému cvičení, na které byl povolán letos v srpnu, povolávací lístek číslo a tak dále, to si přečtete, správně doručen s návratkou někam do Křemšína k nějakému profesoru Hronovi – vezměte si to a vyřiďte to!“ „Jsou k tomu nějaká priora pane komisaři?“ ptal se svědomitý inspektor. „Člověče, co byste chtěl za priora? Co jsem dostal, to vám dávám, a jestli hledaný něco už dříve provedl nebo ne, to si sám zjistěte, cožpak jste tu od včerejška?“ Skála sebral spis a poroučel se se zdvořilým pozdravem, na který komisař, shrbený už zase nad jiným spisem, něco nesrozumitelného zabručel.

Skála šel podle svého zvyku na věc „od lesa“. Našel Vančurovo jméno správně v adresáři, zjistil jeho odhlášení na příslušném komisařství dnem 1. března a rozběhl se nejdříve k jeho bytné. Ze spisu posádkového velitelství bylo patrno, že předvolání, dodatečně koncem října zaslané na adresu u profesora Hrona, bylo vráceno s poznámkou, že adresát odcestoval dne 30. září. Skála doufal, že se pravděpodobně Vančura po návratu do Prahy zastavil ve starém bytě.

Vančura bydlíval až na periferii, u samého Spořilova, a trvalo věčnost, než tam tramvaj číslo 3 pilného inspektora dopravila. V druhém patře pravšedního činžáku, které jsou ostudou architektury poválečné Prahy, mu otevřela starší, tlustá panička, která jej pustila dovnitř jen po jistém váhání. „Pan Vančura tu nebydlí už od 1. března,“ prohlásila lhostejně na jeho dotaz a teprve když inspektor uznal za vhodné prozraditi jí svůj úřední charakter, oživla. „Provedl něco, že ho hledá policie?“ ptala se se zájmem. „To bych se divila, byl to takový milý pán a platil vždycky správně nájemné.“ Skála si vzdychl, protože se nevím již po kolikáté ve své policejní praxi setkal s názorem, že člověk, který platí správně své bytné, musí býti bezúhonný i před zákonem. „Neprovedl nic,“ řekl trpělivě, „ale sháníme ho v nějaké záležitosti.“

„Odešel odtud prvního března,“ opakovala panička, „a od té doby o něm nic nevím.“ „A jak dlouho u vás bydlel?“ „Počkejte,“ rozpomínala se bytná, „bude to dobře dva roky, přišel ke mně hned z vojny. Inserovala jsem tenkrát v Malém oznamovateli a měla jsem štěstí, všichni páni …“ Skála přerušil tok její řeči, který se začal nebezpečně šířiti. „A copak vám do dneška ani jednou nenapsal? To je přece dost divné při takovém dobrém nájemníkovi.“ „Je! To zas máte pravdu!“ prohlásila panička a založila si ruce za tučné boky. „Však mne to na pana doktora dost mrzelo, měla jsem ho jako svýho a přála jsem mu to, že dostal takové dobré místo. Tady měl chudák mizerných osm stovek, a najednou dva tisíce a celé zaopatření – to víte, nerada jsem ho ztrácela, ale řekla jsem mu: pane doktor, to byste byl sám proti sobě, takové místo a kvůli Praze, kde se ani nenajíte, byste to nechal! Berte všema čtyřma!“ Skála si svědomitě znamenal výpovědi bytné do notesu. Přešly později i do policejních análů, stejně jako nejpodrobnější líčení Skálová dalšího pátrání, když přišla z ministerstva důtklivá výzva, aby v tomto případě byla věnována pozornost i nejmenším detailům. Mohu je proto nyní opakovati do posledního písmene, a jestliže to nečiním suchým policejním slohem, je to jen z ohledu na trpělivost čtenáře, od něhož vyžaduji, aby můj případ pročetl až ke konci.

Skála se vrátil ke komisaři Bláhovi se svou hubenou kořistí, a navrhl, aby byl poslán na místo samotné, to jest do Křemšína, kde snad se dá zachytiti stopa po zmizelém. „To tak,“ vrčel komisař, „a vy myslíte, že mi účtárna uzná váš cesťák? Řeknou, že jste si vyjel kvůli dietám, já dostanu nos, že jsem vám to podepsal a vy si to budete na konec platit! Pošlete dotaz četnickému velitelství v P., ať to tam oni sami vyřídí a dají nám vědět.

„Skála odešel a dal se do spisování svého raportu a návrhu konceptu pro četnictvo v P. Tato práce mu šla mnohem pomaleji, než „práce v poli“, jak říkal sám své činnosti pátrací venku. Byl sotva v polovici konceptu, když ho Bláha volal do kanceláře. „Podívají se, Skálo, na tohle,“ řekl, podávaje mu výtisk novin, ve kterém byl otištěn insert advokátní kanceláře. „A proč ho hledají, pane komisaři?“ „Nechtěli mi to po telefonu říci, ale posílají sem svého koncipistu. Má tu být každou chvíli.“ Tato předpověď se doslova vyplnila. Skála ještě dumal nad insertem, když strážník hlásil doktora Kříže.

Kříž vyprávěl svůj příběh o dědictví a komisař začal něco čenichati. Zavolal si zapisovatele a dal Křížovo vyprávění protokolovati. Zápis ale pokračoval dále, protože Kříž připojil několik svých osobních dojmů. „Profesor Hron na mne udělal divný dojem,“ řekl. „Celá rozmluva se mu zdála svrchovaně nepříjemnou, a myslím, že by mne byl prostě vyhodil, kdyby nebyl důrazně zakročil nějaký mladý chlapík jménem Birsen, který se mi představil jako profesorův spolupracovník.“ „To je zajímavé,“ podotkl Bláha, „a na kolik jste asi odhadoval Hrona?“ „Dobrých padesát, a typický podivín vzhledem i řečí.“ „Nezdálo se vám divné, že mladý člověk může mít vliv na jiného, který je o hodně starší?“ „Myslil jsem nejdřív, že jsou příbuzní, ale tituloval Hrona pane profesore, a pak zřejmě je to cizinec, ačkoliv mluví spisovnou češtinou.“ Skála si udělal bez říkání poznámku.

„A jinak nám nemůžete nic zvláštního říci?“ ptal se komisař. Kříž se rozpomínal. „Přišlo mi divné, že se šofér taxíku, který jsem si vzal v P., velmi zajímal o moji návštěvu u profesora. Když jsem se ho přímo zeptal, jaký má na tom zájem, odpověděl, že profesor vůbec nikoho nepřijímá a že vede podivný život. Lidé z Křemšína prý tam nechtěli přijmout službu, a říkají profesorovu domu začarovaný zámek. Bojí se jít kolem večer, ale to jsou samé tlachy, které nemohou nikoho zajímati,“ přerušil svou řeč. „A to se mýlíte,“ odporoval komisař, vybízeje zapisovatele, aby nepřestal v protokolování, „my tady na policii jsme pohádkám zvyklí, viďte Skálo? A proč říkají Hronovu domu začarovaný zámek?“‚ „Byl to skutečně kdysi zámek, barokní stavbička,“ pokračoval Kříž ve svém líčení. „Z rozvláčného povídání šoférova jsem usoudil, že se jedná asi o nějaké optické pokusy profesorovy. Co by to mělo být, nevím, nerozumím fysice. Šofér to líčil tak, že prý někdy vycházejí z profesorova domu nějaké podivné paprsky různých barev, a září prý hodně daleko. Tvrdil, že to vypadá jako ohon ohromné komety, jak se malují v knížkách, a on sám prý jednou něco takového zahlédl, když vezl nějakého pasažéra z okresního města do Křemšína.“

„Cožpak profesorův dům leží u silnice?“ ptal se Skála.

„Právě že neleží, a proto jsem tomu vyprávění nepřikládal mnoho víry.“

Kříž odešel a Skála se rozběhl po stopě jako ohař. Nejdříve si vyšetřil v oddělení cizinců, co vědí o Birsenovi. Nebylo toho mnoho. Přišel do Čech před pěti lety, bydlel několik neděl v Praze a podle hlášení mu mělo být asi jednatřicet let. Narozen byl v Budapešti a jako povolání bylo udáno elektroinženýr, toho času zaměstnán u profesora Hrona. Neúnavný inspektor vypátral také, že v téže době a ve stejném hotelu bydlel v Praze i Hron. Zaběhl ještě na pasové oddělení, a třebaže se tam už neúřadovalo, protože bylo pozdní odpoledne, podařilo se mu přece přemluviti zřízence, že jej zavedl do protokolu. Zjistil si, že na jméno doktora Vančury nebyl vydán v tomto roce žádný pas. Byla to věc, které se obával. Celý případ se začal v jeho očích velmi slibně vyvíjet a byl by býval velmi nešťasten, kdyby byl nyní zjistil, že hledaná osoba zcela všedně odcestovala za hranice.

Za této práce skončil krátký, lednový den a nezbylo než jít spát.

XXIII.

Druhý den ráno zamířil Skála do komisařovy kanceláře s nadějí v srdci a nebyl zklamán. „Mluvil jsem se šéfem o celé věci,“ přivítal ho Bláha, „a ten nic nemá proti vašemu zájezdu do P. Naopak je toho názoru, že by to byla pro pražskou policii blamáž, kdybychom nedovedli nalézti dědice sto padesáti milionů, o kterém se ještě před několika měsíci vědělo. Začali se o to zajímati také v cizině, tady mám výpisky.“ Ukazoval Skálovi na stroji psané překlady dvou anglických a jednoho francouzského časopisu. „Nic v tom není, ale můžete si to přečísti“ „Jel bych hned teď v deset dvacet, pane komisaři!“ řekl Skála dychtivě. „Čím dřív, tím líp, ale snad by bylo dobře, kdybyste si ještě před odjezdem promluvil s oním profesorem S., který Vančuru Hronovi doporučil,“ upozorňoval komisař. Inspektor dal přednost rychlému telefonu před zdlouhavou cestou do odlehlého kouta Nového Města. Měl štěstí, profesor právě skončil přednášku a byl ve svém kabinetu. Dozvěděl se od něho věci, které již znal od koncipisty Kříže a které se týkaly přímo Vančury. Novinkou pro něho bylo profesorovo sdělení, že Hronovi doporučil počátkem prosince jiného svého žáka, doktora Mareše. Dostal od něho sdělení, že místo nastoupil, a sám mu také psal. Skála si tuto okolnost vštípil do paměti a umínil si, že se poohlédne také po tomto novém Hronově asistentovi.

Velikým přemlouváním přiměl pokladníka v účtárně, že mu vyplatil cestovní zálohu v necelé čtvrt hodině a spěchal se pak rozloučit s komisařem.

„Hlavně nepodnikejte nic ukvapeného,“ kladl mu na srdce Bláha, „a obraťte se hned na četnictvo v P., ať o vás vědí. Nedělejte nic sám a o své újmě, profesor je bezúhonný člověk a má prý ve vědeckém světě za hranicemi značné jméno!“ Skála vyposlechl tuto řeč jedním uchem, rozloučil se několika slovy a uháněl na nádraží.

Chytil vlak právě v poslední minutě a zatím, co se vyplétali z pražských předměstí, začal si pomalu sestavovati svůj plán. Byl ze starší školy policistů a měl daleko blíže k padesátce než k čtyřicítce. Bláha o něm říkal, že myslí pomalu, ale důkladně. Měl velikou praxi, ale nepatrné vzdělání a nebyl přítelem zkoušek. Pokoušel se několikrát poctivě zdolati zkoušky, které byly předpokladem k povýšení, ale bez úspěchu. Spletité cesty trestního práva byly pro něho neproniknutelnou džunglí a hlášení, která dával o svých případech, se čítala v policejní škole jako odstrašující příklad. Zato při práci mimo policejní kancelář byl neúnavný a šel po stopě jako ohař. Když jej jedna stopa zklamala, dovedl se klidně vrátit zpět a začít znova.

Bláha, sám stárnoucí v nízkém služebním pořadí, mu přál. Snažil se zlepšiti jeho kvalifikační výkaz v teoretických vědomostech až na hranice pravdy, ale sám uznával, že se nedá nic dělat.

„Nemá to smysl, pane komisaři,“ říkával mu Skála, „a co bych z toho měl, kdybych udělal zkoušku a musil pak celý život sedět v kanceláři? Zapomněl bych chodit po ulici, a kdybyste mne pak někam poslal, bál bych se, že mne přejede tramvaj. A konec konců bych měl o padesát korun ročně víc!“ „Ale měl byste další postup, nešťastníku!“ namítal vždy komisař na tyto řeči. „A špatné svědomí, že beru peníze zadarmo! Já vím, kam patřím, a ty zkoušky nechám mladým lidem, je to beztoho jejich zkáza. Tuhle jsem chytil Beznosku s Tumlířem, jak lezli jednomu vinárníkovi do sklepa. Za rohem chodilo takové policejní ucho, chlapec jako hrom, ale nevěděl o ničem. Když jsem se ho ptal, proč myslí, že ho tam postavili, div se nedal do pláče a stěžoval si mi, že bude za čtrnáct dní dělat zkoušku, že si opakuje dopravní předpisy kudy chodí a už prý je z toho tak zpitomělý, že by neslyšel, kdyby před ním navrtávali železnou roletu u krámu.“ Komisař se zpravidla po takových argumentech vzdal, ale po nějakém čase začal zase znova se svými domluvami, a vždycky se stejným nezdarem.

Velitel četnictva v okresním městě P., major Prokeš, přijal Skálu velmi přívětivě a slíbil mu ochotně všechnu pomoc. „Profesor Hron je znám po celém okrese,“ prohlásil, „a vlastně ani ne tak on, jako jeho dům. Pochybuji, že bych našel v okrese tucet osob, které by mohly s dobrým svědomím prohlásiti, že znají Hrona osobně. Ale o jeho zámku se povídají pohádky.“ Dal několik telefonických příkazů podle inspektorovy žádosti a pokračoval: „Samozřejmě, že jsem dal příkaz, aby si naši lidé při obchůzce zámku trochu povšimli, ale na jejich hlášeních nebylo nic pozoruhodného.“ „Prý nějaká záře, jako kometa,“ upozornil jej Skála a major se rozesmál. „Skutečně, v hlášeních o tom něco bylo, ale naši hoši, kteří jsou velmi střízliví, přiznali, že to stejně mohl být reflektor auta.“ „Má profesor auto?“ „Pochybuji, ale zeptáme se.“ Zatelefonoval do příslušné kanceláře, a za chvíli dostal hlášení, že Hron nemá žádný vůz, alespoň žádný přihlášený. „Takže kdo chce od něho odjeti, musí použít taxi nebo autobusu,“ poznamenal Skála a ptal se, kolik je v P. taxikářů a je-li nějaký v Křemšíně. Povzdechl si s úlevou nad majorovou odpovědí: v P. bylo nájemných aut jen asi třináct a v Křemšíně jediné. Zjišťování tedy nebude tak těžké.

Zahloubal se potom do katastrální mapy, kterou mu přinesli, a hleděl si vrýt do paměti všechny podrobnosti terénu.

„Je to dosti veliká nemovitost,“ poznamenal. „Je,“ přisvědčil major, „pochází to ze záboru pozemkové reformy na majetku hraběte K., ale profesor to koupil z druhé ruky. Bude tomu právě pět let, co se tam usadil.“

„Ten les mimo zámecký park mu patří také?“ ptal se Skála, ukazuje na dlouhý pruh lesa, který přiléhal k Hronovu majetku. „Les i pole kolem, je toho asi padesát hektarů, ale Hron to nechává všechno ležeti ladem.“ „Dokonalá samota, tam by se páchaly zločiny!“ řekl inspektor uznale a major se dal do smíchu. „Tady je klidný okres. Co tu jsem, pamatuji jen jeden hrdelní trest a ještě nám vraha popravili v Praze.“

Četnický poddůstojník přinesl hlášení, o které inspektor žádal hned po svém příchodu. Byl to výkaz Hronova konta u okresní záložny, a sedmiciferné číslo vzbudilo ve Skálovi přechodnou úctu. Podle poznámky ředitele záložny byly průběhem pěti let provedeny značné přesuny na Hronovo konto z jeho účtu u Ústřední banky v Praze. Obrat činil téměř devět milionů a ze stručného zápisu bylo patrno, že většinou byly peníze poukázány do ciziny za různé stroje.

„A jak to chcete udělat s výslechem šoférů taxiků a autobusu?“ ptal se major. „Máme vám je obeslat sem, anebo si je vyslechnete sám na stanovištích?“

„Rozhodně venku. Ti lidé nedovedou mluvit, když je člověk pozve do kanceláře, ale rádi se rozpovídají na čerstvém vzduchu u svého vozu,“ mínil Skála, a major s ním souhlasil.

„Informace nájemní najdete v Křemšíně, Hronova nemovitost tam katastrálně patří – jestli chcete, můžeme tam zatelefonovat,“ nabízel major, ale inspektor se poděkoval a řekl, že se tak jako tak do Křemšína podívá.

Zbytek dne věnoval výslechu šoférů a pokračoval v něm ještě větší část zítřejšího dopoledne. Nedivil se nikterak, když slyšel vesměs zápornou odpověď. Do zámku bylo dobrých dvanáct kilometrů a při přemrštěných sazbách venkovských autodrožek byla malá pravděpodobnost, že by nezámožný mladík použil tohoto dopravního prostředku. Jeden ze šoférů se rozpomínal, že vezl několikrát mladého muže, který si autodrožku objednal telefonicky u majitele. Popsal jej dosti podrobně a inspektor poznal bez nesnází, že jde o Birsena. „Ale to už je nejmíň rok,“ rozpomínal se šofér, „Vezl jsem taky asi dvakrát starého majitele zámku, taky asi v té době. Nastupovali vždycky na rozcestí okresní silnice, v zámku jsem nebyl nikdy a nestál jsem o to.“ „A proč, bál jste se strašidel?“ ptal se posměšně Skála. Šofér upadl do rozpaků. „Ta odbočka k nim je v hrozném stavu, bál jsem se, že píchnu. Ale zámeckým vždycky stačilo, když jsem je vysadil na křižovatce.“ „A kam jste s nimi jezdil?“ „Jen sem a zpátky, a nikdy jsem dlouho nečekal. Vysadil jsem je bud u záložny, nebo u pošty.“

Inspektor oznámil majorovi, že odjíždí na několik dní do Křemšína, poděkoval mu za vyzvání, aby okamžitě telefonoval z tamní četnické stanice v případě, že by cokoliv potřeboval, a po rychlém obědě čekal na kostrbatém náměstí až přijede od nádraží autobus.

Autobus byl jen řídce obsazen. Starší sedlák, který žmoulal mezi zuby špičku vyhaslé fajfky, a dvě panímámy tvořili celé obecenstvo. Skála se pohodlně usadil vedle šoféra a sotva vyjeli z brány se starobylým znakem vymřelého rodu, dal se do hovoru. „Slabé obchody teď v zimě, myslím.“ „Nestojí za moc,“ přisvědčil šofér, „jen o mikulášském trhu a kolem Štědrého dne je to lepší.“ „A konkurence silná, ne?“ „Zaplať Pán Bůh, to ne,“ smál se mladík, „jezdíme sami s jediným vozem. A koho by taky konkurent vozil? Křemšín je hnízdo a druhý dopravce by se tam neuživil.“

Autobus se obratně proplétal mezi hrboly špatné cesty a šofér přisvědčil na Skálovu poznámku, že musí znát cestu nazpaměť. „Cestu i lidi,“ řekl, „ti se moc nemění. Sem tam nějaký agent, ale i těch je málo, městys leží úplně stranou od veškeré dopravy.“ Míjeli právě odbočku k Hronovu zámku, jak si inspektor vypočetl podle trvání jízdy, a na jeho dotaz se šofér rozpovídal.

„Jezdím tu už dva roky, ale za celou tu dobu tu vystoupili akorát dva lidi. Cesta nikam nevede, končí u zámku takového starého podivína.“ „A vezl jste někdy někoho odtud?“ ptal se lhostejně Skála. Šofér zavrtěl hlavou. „Nikdy, a dost jsem se tomu divil. Snad mají vůz, ale pochybuji, nikdy jsem neviděl v odbočce stopy kol a kolikrát jsem se po nich díval.“ „Tak si v zámku na návštěvy nepotrpí,“ rozváděl inspektor hovor. „To ne, a divil jsem se, co tam ti dva mladíci hledali a jak se dostali pak tam odtud. V Křemšíně jsem je neviděl a do P. jsou dobré tři hodiny cesty. A oba měli kufry.“ „Máte znamenitou paměť,“ obdivoval inspektor, a mladík se zálibně usmál. „To mám, taky mne na vojně dali hned do poddůstojnické školy! Polichocen Skálovým obdivem, začal pátrat ve své paměti. „Na toho prvního mladíka se pamatuji dost málo, bude to už tak asi rok, co jsem ho vezl, ale o tom druhém vím na den kdy tu vystoupil.“ „Ale jděte!“ divil se Skála, „to snad přece není možné!“ „Bylo to právě čtvrtého prosince,“ řekl šofér vítězně, „a víte, jak to vím?“ „To by mne opravdu zajímalo,“ přiznal inspektor. „Jel se mnou šéfův syn obstarávat něco na mikulášskou. Náš starý má hostinec a ten večer tam byla taneční zábava. Když jsme jeli zpátky, nechal jsem mladého řídit a prodával jsem jen lístky.“ „A mluvil jste s tím cestujícím?“ „Mluvil. Podivil jsem se, že jede k Hronovi a všimnul jsem si ho dost dobře. Vypadal hodně sešle a měl na sobě jen gumák. Když jsme se rozjeli, stál ještě chvíli na rozcestí a díval se za námi. Bylo ještě šero a tak jsem ho viděl dokud jsme nevjeli do zatáčky.“

„A prosím vás, jak se v tom zámku zásobují? Copak tam mají hospodářství?“ „To nemají, ale z Křemšína tam jezdí řeznický tovaryš na trojkolce a dopravuje jim tam maso, mléko a pečivo. Má to smluveno s pekařem a mlékařem. Složí to v bráně a nechá u toho účet. Druhý den si vyzvedne peníze, a tak to jde celý rok.“ „A copak tam profesor nemá žádné služebnictvo?“ „Má, ale ti do Křemšína nechodí. Je tam nějaký hluchoněmý chlapík a stará kuchařka, sloužili už u hraběte K.“

Zastavili na dlouhém náměstí před jednopatrovým hostincem „U bílého beránka“, a šofér poučil Skálu, že je to nejlepší hostinec v celém městysi. Patřil majiteli koncese a inspektor se rozhodl, že se tu ubytuje.

XXIV.

Denní světlo sice již valem mizelo, ale Skála se snažil využiti zbytku dne. Navštívil obecní úřad a ověřil si osobní přihlášky obyvatelů zámku. Vše bylo v nejlepším pořádku. Na starostův dotaz sdělil, že se jedná o nějaké věci daňové a z nedůvěry, s kterou se jeho sdělení setkalo, si nic nedělal.

Poučil se o personaliích obyvatelů zámku a zaujala jej hlavně osoba mladé profesorovy neteře. Na jeho dotaz řekl starosta, že ji vůbec nezná, a že z obyvatelů zámku viděl jen kuchařku a zahradníka. Ale to už prý dávno před lety, dokud ještě bývalý majitel zámku přijížděl k podzimním honům.

Skála ulehal na jednoduchou postel v hostinci „U bílého beránka“ s přesvědčením, že zatím neprozahálel ani hodinu a že se věci vyvíjejí podle přání. Měl sice dosud jen málo informací, ale zato všechny byly jednoznačné a „seděly“. Byl s nimi dokonale spokojen, měl naopak hrůzu před množstvím údajů, které si vzájemně odporovaly. Bylo typickým znakem práce tohoto policisty od piky, že ho ani nenapadlo dělati nějaké teorie o tom, kam se poděl dědic milionů. To ho zatím nezajímalo vůbec, tak daleko se ještě nedostal. Nejdřív šlo o to vyšetřit všechno, co se vyšetřiti dalo, a pak rozhlédnout se na místě samotném. První část úkolu už udělal, a do té druhé se dá zítra. S tímto rozhodnutím Skála klidně usnul a podle dlouholetého zvyku se vzbudil přesně v šest. Nasnídal se v tiché šenkovně, a trpělivě čekal, až se rozední.

V noci napadl sníh a přituhlo. Skála si zapálil krátkou dýmku, „pro zahřátí nosu“, jak říkal, ohrnul límec a zastrčil ruce do kapes svého krátkého zimníku. Šel ostře a za půl hodiny stanul na odbočce k profesorovu zámku. Na úvozové polní cestě leželo mnohem více sněhu a inspektor se často bořil až ke kolenům. Prošel skupinou řídce rostoucích smrků a stanul před důkladnými kovovými vraty. Příčinu k zazvonění u brány neměl a také se nepokoušel nějakou nalézti. Nebylo zatím jeho úmyslem dostati se dovnitř. Byl odhodlán učiniti tak později, a ještě takovým způsobem, aby obyvatelé zámku o tom nevěděli.

Obdivoval vysokou zeď a potřásl hlavou nad ostnatým drátem, který se táhnul dvěma řadami po jejím hřebenu. S místa, kde stál, vůbec nic neviděl z toho, co bylo za zdí. Byl by se velmi rád seznámil s polohou budovy uvnitř, o které z mapy věděl, že je pošinuta k východní zdi nemovitosti. Rychle se orientoval podle polohy polní cesty a vydal se pak na průzkumnou cestu kolem zdi nemovitosti směrem k západu. Pokud šel mezi zdí a řídkou skupinou stromů, nebylo sněhu tak mnoho, ale později vyšel na volné pole a závěje byly hluboké, ačkoliv se držel těsně u zdi. Byl zklamán, když zjistil, že terén nikde nestoupá do té míry, aby mu umožnil pohled přes zeď parku, který začínal nějakých dvacet metrů od brány. Vysoké, jehličnaté stromy ostatně tvořily neproniknutelnou clonu, kdyby na krásně se bylo vyskytlo v poli nějaké vyvýšené místo. Za dvě hodiny obešel Skála pomalu a se značnou námahou celou zeď a stanul opět před branou. Prohlédl si při tom podrobně každé místo zdi, ale z toho, co bylo za ní, nespatřil nic než koruny stromů. Zeď byla vysoká aspoň tři metry a svědčila o dodatečné opravě a nástavbě. Ostnatý drát se táhl bez přerušení po celém jejím obvodu.

Skála postál v zamyšlení před branou. Uvnitř bylo mrtvé ticho, ale to jej nezmýlilo. „Psi tam nepochybně nějací budou,“ řekl si, uvažuje znovu velký rozsah nemovitosti a naprostou její odlehlost, která přímo vybízela k nezákonným návštěvám.

Dal se na zpáteční pochod a v jednu hodinu usedal s velikým hladem k důkladnému obědu „U bílého beránka“. Po obědě poseděl chvíli s hostinským a s uspokojením vyslechl kladnou odpověď na svou otázku, je-li v Křemšíně nějaký železník. Odpoledne věnoval nákupům. Nezapomněl ani na reservní baterii pro svou kapesní svítilnu a na lahvičku koňaku.

„Rád bych si šel brzy lehnout, unavily mne ty pochůzky po okolí,“ řekl hovornému hostinskému, „mohl bych dostat večeři už v šest?“ „Můžete, a jak jste pořídil?“ Skála se zapsal jako obchodník s nemovitostmi a vyptal se ráno před odchodem na adresy usedlíků, kteří by měli zájem na prodeji pozemků.

„Nebylo to valné, ale něco snad z toho bude,“ odpověděl hostinskému. „Chci se tu ještě poohlédnout ráno, a pak odjedu do P. Kdy jede autobus?“

„Pár minut po deváté, ale to je škoda, to se moc nezdržíte,“ litoval hostinský ztrátu tichého hosta, a odešel do kuchyně dáti rozkazy k předčasné večeři. Skála šel hned po jídle spát. Probudil se podle svého přání v půl jedenácté a cítil se dostatečně odpočatý. Oblékl se důkladně proti nočnímu mrazu, vyměnil zásobník v malé pistoli, kterou nosil obvykle v zadní kapse kalhot, a do hlubokých kapes zimníku nastrkal všechny věci, které zakoupil odpoledne. Nechyběl ani koňak pro něho a důkladný kus levného salámu pro psy.

Sešel tiše po skřípavých schodech do klenutého průjezdu, který byl slabě osvětlen blikavou žárovkou u stropu. Nejdříve se přesvědčil, že v průjezdu nikdo není, a vyklouzl pak opatrně ven, podle dveří výčepu, odkud zněl hlasitý hovor pozdních hostů.

XXV.

Cestu znal inspektor nazpaměť ze své dopolední vycházky, a noc byla tak jasná, že bylo dost vidět. Svítily hvězdy a sněhový pří krov odrážel světlo. Mráz byl citelný a Skála přikrčil hlavu do vyhrnutého límce zimníku a přidal do kroku. Sněhové závěje ztuhly a v úvozu se noha méně bořila, než dopoledne. Když došel k bráně, začal vanout ledový vítr, který jej mrazil sice až do kosti, ale přišel mu vhod kvůli psům. Sel podle zdi tak dlouho, až ucítil, že mu vítr fouká přímo do tváře, takže jej psi nezvětří, a pak se zastavil.

Z jedné kapsy vyndal železný hák, na němž byl přivázán krátký provaz, který měl na druhém konci smyčku s důkladným uzlem. Bylo tak dalece jasno, že rozeznal dvojitý drát na hřebenu zdi, a mohl očekávat, že hák správně přehodí. Neviděl sice dopoledne nikde isolátory, na kterých by byl ostnatý drát napnut, ale přesto nebylo vyloučeno, že profesor chrání své sídlo elektřinou. Skála se snažil přehoditi hák takovým způsobem, aby prolétl pod spodním drátem a zachytil se na zdi. Několikrát železo po zdi sklouzlo, ale konečně se hák zachytil, a už se neuvolnil, ačkoliv inspektor tahal za provaz ze všech sil. Skála vstoupil oběma nohama do smyčky, a levou rukou se zachytil hřebene zdi. Smyčka byla dosti vysoko, takže když v ní stál, dosáhl i na horní drát, ale chránil se tak učiniti, třebaže měl na rukou silné rukavice. Vylovil z kapsy velké kleště s isolovanou rukovětí a odštípl asi metr dlouhý kus z obou drátů. Hodil jej daleko do pole a pečlivě přihnul okraje drátů na stranu. Nyní měl k disposici dostatečně velké místo na zdi a vyhoupnul se nahoru. Pohodlně si sednul do ztvrdlého sněhu a rozhlížel se. Pod ním ležel zasněžený trávník, který se táhnul v šířce několika metrů podle zdi. Před sebou měl smrkový lesík, ale stromy v těchto místech stály dosti řídce, takže jimi viděl k budově. Ležela ztichlá ve vzdálenosti asi dvou set metrů poněkud vpravo, a jen přízemní okna byla jasněji osvětlena. Jinak nejevil zámek ani stopy života a Skála usoudil, že jeho osvětlená část jsou patrně chodby. Vpravo se zeď táhla k bráně, která byla nějakých dvacet metrů daleko, pokud se to v nejistém osvětlení dalo odhadnouti. Rozeznal malý domek, přikrčený k bráně, jehož okna byla temná. Vlevo se les blížil po několika metrech vzdálenosti až k samé zdi, a nedalo se říci, jak vypadá terén v tomto směru. Skála se podíval na hodinky a při jasném světle hvězd viděl, že je půl dvanácté. Vítr vanul stále proti němu a psi jej dosud nevypátrali. Že zde byli, o tom svědčil přitlumený štěkot, který zazníval chvílemi od zámku, u jehož zdí psi patrně hledali ochranu proti mrazu.

Skála chtěl ještě nějaký čas vyčkati, až bude mít záruku, že v zámku všechno spí, a pak se chtěl pokusit proniknout dovnitř. Bylo to sice v naprostém rozporu se všemi předpisy, ale inspektor si byl vědom, že by nedostal povolení k prohlídce domu bez pádného důkazu a důkaz zase nemohl přinésti bez prohlídky. To byl bludný kruh, ze kterého se chtěl vymotati na vlastní risiko. „Cítil“, že zde není všechno v pořádku, a byl přesvědčen, že jak bude už jednou v domě, pak že si potřebný důkaz najde.

Mráz mu vyháněl z nohou všechen cit, a proto si přesedl. Pak si vzpomněl na koňak, který vzal s sebou, a udělal z lahve pořádný doušek.

Bylo půl jedné, když zaklesl hák na opačnou stranu zdi a přehodil smyčku do parku. Spustil se nohama napřed, drže se ostrého kraje zdi, a po krátkém tápání nahmatal pravou nohou smyčku a opřel se o ni. Seskok byl ztlumen hlubokým sněhem, ale psi se přesto dali do štěkání. Skála na okamžik uvažoval, nemá-li skočit zpátky na zeď, ale když pátral očima směrem k zámku, nespatřil nic, ačkoliv se dalo čekati, že na bílém sněhu bude vidět tmavá těla psů na značnou vzdálenost. Rozhodl se proto, že půjde dále, a když si vštípil do paměti místo, kde visel na zdi provaz, udělal opatrně několik kroků dopředu, kryje se stále kmeny stromů. Po několika krocích se náhle zastavil.

Od zámku zazářilo světlo a podle jeho pohybu bylo patrno, že je to svítilna, kterou někdo nese. Štěkání psů znělo silněji, ale nějaký hlas psy okřikl a štěkot se změnil v tlumeně vrčení. Skála se skryl za silný smrk, a napjatě čekal, co se bude dále díti.

Světlo se pohybovalo směrem od zámku a téměř rovnoběžně se zdí parku. Bylo tak daleko, že nerozeznal nic z toho, co osvětlovalo. Začal opatrně postupovati, aby zkřížil dráhu osobě, která světlo nesla. Chránil si obličej límcem, ale přesto jej každou chvíli udeřila nějaká odumřelá, nízko visící větev. Měl ještě jiné risiko, a to, že jej psi ucítí, jakmile se jim přiblíží, ale toho zatím nedbal. Zmocnila se ho notná zvědavost, kdo se to prochází v tak pozdní hodině při mrazu v opuštěném parku, a tento pocit zatlačil rozumnou úvahu do pozadí.

Stromy se nyní rozestupovaly v lesní průsek, který ústil na malou mýtinu. Skála se přiblížil jak nejvíce mohl. Světlo se zastavilo na mýtině a inspektor dosti dobře rozeznal dvě osoby, které nesly nějaký velmi dlouhý předmět, patrně velmi těžký. Hodili jej na zem vedle vysoké hromady hlíny, a štíhlejší z obou mužů si utíral tvář s pocitem úlevy. Skála osobám do obličeje neviděl, ale usoudil, že první muž je bud Birsen, nebo Mareš, kdežto druhý, vysoké a silné postavy, byl nepochybně sám profesor.

V tichu, které na okamžik zavládlo, bylo slyšet šramot v křoví, a na mýtinu vyrazili dva ohromní psi. Začali očichávat složené břemeno, ale ihned uskočili zpět a dali se do žalostného vytí. V jejich hlase bylo něco tak příšerného, že se otrlý Skála zachvěl a cítil, jak mu tváře blednou.

Veliký muž psy ostře zakřikl a ti na okamžik umlkli, ale za chvíli začali znova. Druhý muž něco tiše řekl, co inspektor nezaslechl, pak shodil kabát, a zavěsil elektrickou lampu na větev blízkého stromu. Oba se chopili onoho předmětu, a s jistou námahou jej přehoupli přes vykopanou hromadu země.

Předmět zmizel, a Skála usoudil, že tam byla jáma, předem vykopaná. Mužové se chopili lopat a začali rychle odhazovati vykopanou zemi.

Skála uvažoval, co by měl dělati. V podstatě v tom nebylo nic nezákonného, jestliže někdo zakopával něco v noci na svém pozemku, třeba že pozdní hodina činila celou věc dosti podezřelou. Bylo-li v onom balíku lidské tělo, pak bylo nepochybně mrtvé a nebožtíkovi nebylo stejně už pomoci. Bylo však docela snadné, dát jej později vykopati a dokázati pitvou, že šlo o násilný čin. Skála se proto moudře rozhodl, že se bude chovati tiše. Divil se, že jej psi už neucítili, stáli od něho sotva třicet metrů daleko. Jejich čich byl patrně upoután zcela onou věcí, kterou mužové zahrabávali a při myšlence na mizející tělo se Skála otřásl, ačkoliv viděl už ve svém životě hezký počet mrtvol a v různém stupni rozkladu.

Zahazování jámy bylo skončeno a slabší muž začal na ni nasypávati sníh. Skála se rozhlédl, chtěje si zapamatovati polohu nočního hrobu, ale vyrušilo jej pronikavé štěkání. Myslil, že jej psi zvětřili a odjistil pistoli, kterou už dříve přendal do pravé kapsy zimníku. Když se však podíval směrem, odkud se psi ozývali, shledal, že mu zatím ještě nebezpečí nehrozí. Obě zvířata zmizela mezi stromy na opačné straně mýtiny, a z jejich zuřivého štěkání se dalo souditi, že tam něco našla.

To byl patrně také názor obou mužů na mýtině. Větší z nich zaklel, kdežto jeho druh vykřikl „Kdo je tam?“ a když nedostal žádnou odpověď, strhl lampu se stromu a několika skoky zmizel směrem, kterým se dali oba psi.

Druhý muž jej následoval, ale Skála se rozhodl, že se této noční honby nezúčastní. Z rychlého kmitání světla bylo patrno, že ten, kdo je nese, běží, pak se ozvalo přitlumené volání a vzápětí nato třesklo několik ran z pistole. Slabý zvuk svědčil o malém kalibru zbraně a Skála byl přesvědčen, že střílí slabší z obou mužů. Několik tupých úderů projektilů, které se ozvaly v malé vzdálenosti od něho, jej velmi udivilo. Střelec mířil na zcela opačnou stranu, než byla ta, kam se světlo vzdalovalo.

Skála uvažoval o této podivné střelbě, zatím co kráčel ke zdi, kde nechal viseti provaz. Byl od onoho místa vzdálen ještě slušný kus, když zaslechl po levé ruce zlostné vrčení. Podíval se tímto směrem a zahlédl jednoho psa sotva deset metrů daleko. Bylo nepochybné, že ho pes zvětřil, protože se k němu hnal rychlými skoky. Hodil mu salám, ale neměl pochybnosti, že tím jej zdrží jen velmi málo. Pes byl patrně velmi dobře dresírován. Utíkající Skála zahlédl koutkem oka, že zvíře salám očichalo, ale déle se jím nezdržovalo a hnalo se po jeho stopě.

Inspektor by byl velmi nerad střílel, ačkoliv byl připraven na to, že ráno stejně někdo jeho stopy najde, i místo, kudy vnikl do parku. Proto letěl takřka k svému provazu, ale dříve než k němu doběhl, hlasitě štěkající pes už po něm chňapnul. Skála uskočil, opřel se pevně levou nohou, a když pes útok opakoval, zasadil mu špičkou pravé boty dobře mířenou ránu do čenichu. Zvíře žalostně zaskučelo a převalilo se do sněhu. Rána je zbavila bojovnosti na zcela krátkou chvíli, ale Skálovi to stačilo. Než se pes vzchopil, byl už levou nohou ve smyčce a rukama na zdi. Vysunul se nahoru s největším chvatem a psí zuby zachytily jen na vteřinu podpatek jeho boty.

Ačkoliv bylo moudré dáti se ihned na zpáteční cestu, Skála se přece jen na zdi zastavil, připraven seskočiti i bez provazu na druhou stranu, kdyby se někdo objevil. Pes zuřivě vyskakoval na zeď a mstil se aspoň na provazu, který okousal, jak daleko jeho zuby dosáhly. Přesto, že se štěkání musilo daleko rozléhat tichou nocí, nikdo se neukázal. To utvrdilo inspektora v přesvědčení, že ony střely, které zapadly nedaleko jeho stanoviště, nebyly určeny jemu. Bud je vypálil pronásledovaný, anebo pronásledující. V posledním případě ale musil střelec znáti osobu, kterou pes objevil, a úmyslně ji šetřil, stříleje opačným směrem.

Světlo z lesíka zmizelo a zámek tu stál stejně tichý, jako před tím, jen dolní řada oken plála jasným světlem. Skálovi se zdálo, že zahlédl na okamžik jak za nimi přeběhl tmavý stín, ale nebyl si tím jist, protože vzdálenost byla příliš velká. Vyčkal ještě několik minut, pak uvolnil hák se zbytkem provazu, zavěsil se rukama na okraj zdi, spustil nohy, a skočil. Ještě když zacházel na polní cestu, která ústila na silnici, slyšel za sebou zuřivé štěkání, kterým pes vyprovázel uniklou kořist.

XXVI.

Hned druhý den po návštěvě koncipienta Kříže přišel ke mně Birsen, právě když jsem vyměřoval nevím již kolikátý snímek s drahami protonů.

„Nechte toho, a pojďte nám pomoci!“ vyzval mne. Jeho hlas měl nezvykle velitelský tón, takže jsem se na něho udiveně zahleděl. Patrně si to uvědomil, protože dodal velmi přívětivě. „Pracujeme na něčem, co musí být rychle hotovo a každá pomoc je nám dobrá. Tady to vyměřování neuteče.“

Pokrčil jsem rameny a šel jsem za ním. Vedl mne do mechanické dílny, kde stál Hron v pracovní zástěře. Přitesával jakési dřevěné válce, a na můj pozdrav odpověděl nesrozumitelným zabručením. Zato po Birsenovi šlehl tak nenávistným pohledem, že jsem se až zachvěl.

Birsen mi ukázal moji práci, která byla velmi jednoduchá. Měl jsem odlévati parafin do dřevěných forem, které vyrobil profesor. Birsen sám pracoval u soustruhu a robil něco z mosazi. V dílně panovala napjatá atmosféra. Profesor nepromluvil vůbec a Birsen pronesl jen občas nějaký úsečný rozkaz. Tón jeho hlasu byl stejný, ať mluvil ke mně, anebo k profesorovi.

Nevycházel jsem z údivu. Zdálo se, že se úlohy zcela vyměnily, že pánem je nyní Birsen a profesor je nucen jej poslechnouti proti své vůli. Tento náhlý obrat byl nepochybně v souvislosti s návštěvou doktora Kříže a nebylo těžké uhodnout, že Birsen ví o některých věcech, jejichž prozrazení by profesora těžce postihlo. Bylo přirozené, že jsem to v duchu spojoval s existencí svého předchůdce, z něhož se hříčkou osudu stal dědic milionů.

„Povězte mi aspoň, k čemu se to bude používat!“ řekl jsem, když už jsem odlil pátý parafinový válec, který profesor ode mne převzal, aby jej uhladil.

„To uvidíte velmi brzy, milý příteli,“ procedil Birsen skrz zuby, aniž přerušil frézování velkého mosazného kruhu. Hron se zlostně zasmál, ale neřekl nic. Připadal mi nyní jaksi podivně do sebe zhroucený, každou chvíli ustal v práci a zahleděl se nepřítomným pohledem před sebe. Birsen jej v takových chvílích vybízel k práci málo šetrnými slovy a já jsem nevycházel z údivu nad Hronovou pasivností.

Třetí den, když se naše práce chýlila ke konci, měl jsem dojem, že Hron neočekávaně oživl. Vypadal náhle jako člověk, který našel východisko z nějaké situace, a na Birsenovy rozkazy nyní odpovídal nepokrytými pošklebky, ačkoliv jej vždy uposlechl a dokonce horlivěji, než dříve. Bylo podivuhodné, že si Birsen ve svém pracovním zaujetí této změny nevšiml.

Montoval nyní parafinové válce do kovových trubic, které upevňoval k otáčivým podložkám. Trubice se dala natočiti libovolným způsobem ve vodorovném i svislém směru a připomínala theodolit používaný zeměměřiči. Podobnost ještě zvyšovala masivní třínožka, ke které byl otáčivý stojan připevněn.

Když byla tato práce skončena, přešel Birsen s profesorem do laboratoře, kde byl stroj na výrobu radioaktivních paprsků. Čekal jsem, že budu mít nyní chvíli pro sebe, a měl jsem v úmyslu pokusiti se o hovor s Klárou. Ale v tomto očekávání jsem byl zklamán, Birsen mne dovedl zaměstnat. Přinesl větší láhev, ve které byl lesklý, černý prach.

„Tady máte kovové beryllium a tam jsou parafinové destičky,“ řekl, ukazuje na malé, čtvercové plotničky, asi centimetr silné. „Nalepíte na jednu stranu berylliový prášek, a pak destičky vsunete do výřezu v trubici, do každé trubice jednu.“

To byla sice práce pro laboranta, ale nemohl jsem nic namítat, když Hron sám nedělal práci o nic duchaplnější a do rozkazů, které mi Birsen dával, vůbec nezasahoval. Lepil jsem tedy kovově lesklá zrníčka a myslil jsem při tom na Kláru, kterou jsem neviděl už několik dnů. Jídlo nosili za námi do dílny, a Birsen nás honil jako dozorce nad stavbou pyramid.

Sotva jsem byl s touto nudnou prací hotov, přišli oba druzí z laboratoře a profesor nesl šest velikých, olověných válců. Odhadoval jsem jejich váhu a došel jsem k číslu, které mi vnuklo úctu k Hronově tělesné síle.

„Co je v tom, pane profesore?“ riskoval jsem otázku, a byl jsem bez sebe úžasem, když se mi na ni dostalo velmi přívětivé odpovědi.

„Radioaktivní sodík, mladý muži.“

„Cožpak může být sodík radioaktivní?“ ptal jsem se udiveně.

„Všechno na světě můžete proměniti na radium, pane Mareši, když to před tím ozáříte příslušnou energií,“ řekl Hron s nezměněnou přívětivostí. Pozoroval jsem úžas na Birsenově obličeji, a jednu chvíli se zdálo, že chce profesora umlčeti. Zvedl velitelsky ruku, ale pak pokrčil rameny, a neřekl ničeho. Hron se ušklíbl svým starým způsobem a pokračoval ve výkladu.

„Podívejte se, vzali jsme docela obyčejnou kuchyňskou sůl, a ozařovali jsme ji dvě hodiny ohromně rychlými atomy vodíku. Tím jsme do sodíkových atomů nacpali určitou energii, a ty ji nyní zase pomaloučku vracejí – je vám to jasné?“[2]

Přikývl jsem, a ptal jsem se: „A jak dlouho budou zářit?“

„Asi tak týden. První den hezky silně, druhý pomaleji a tak dále. Klesá to podobným způsobem, jako záření stárnoucího radia.“

„Ale to je ohromný objev, pane profesore,“ řekl jsem s opravdovou úctou, „proč jste to neuveřejnil? Vždyť se to dá použít v medicíně místo radia, kdo ví, kolika lidem by se tím ulehčilo!“

„Pan Birsen si to nepřál,“ řekl Hron líbezně, „protože pan Birsen nemá zájem na udržení nebo přetvořeni života, ale na jeho zničení.“

Birsen se ironicky zasmál, ale nemíchal se do hovoru.

„A jak by se tím mohl ničiti život?“ ptal jsem se. „Při určité opatrnosti se člověk proti tomuto záření může chrániti stejně, jako proti záření radia.“

„Zcela správně!“ přikývl Hron, „ale v tom to nevězí. Můžete skleněnou trubičku s radioaktivním sodíkem vzít klidně do ruky.“

Otevřel jeden olověný válec a vysypal na dlaň malou skleněnou trubičku, ve které byl jemný bílý prášek, který se nikterak nelišil od obyčejné kuchyňské soli.

Birsen mu ji vzal rychle z ruky, a odstrčil jej z dosahu ostatních válců. Profesor se dal do šíleného smíchu a ukazoval na Birsena.

„Podívejte se, jak se náš ušlechtilý litevský Maďar bojí neznámých sil!“ křičel.

Birsen zrudl a oči mu vzplály hněvem. Měl jsem dojem, že se vrhne na Hrona, a vstoupil jsem rychle mezi ně. Ale Birsen se ovládl a obrátiv se ke mně, řekl: „To záření sodíku samo o sobě je neškodné. Jsou to kladné elektrony, které jste viděl kdysi na snímcích. Ale jakmile kladné elektrony dopadnou na beryllium, vyloučí z něho nové záření, které dovede zničiti všechno. Proto je nebezpečné, nechávat tento sodík v rukou bláznů, když je beryllium v dosahu,“ dokončil s jedovatým pohledem na Hrona, ale ten ku podivu na jeho poznámku nereagoval.

Díval se zase svým nepřítomným pohledem, a mumlal: „Vodík bez náboje, vodík bez náboje, střela smrti, veliký objev profesora Hrona!“ Měl v tomto okamžiku vzhled šílence, až mi bylo úzko. Byl jsem rád, že je Birsen přítomen, a vzpomněl jsem si s pocitem ulehčení na malou zbraň v jeho kapse.

Birsen si profesora nevšímal a vkládal velmi pozorně parafinové uzávěry do výřezů nad destičky s berylliem. Trubičku s radioaktivním sodíkem dal předtím zpět do olověného válce.

„Když pan profesor dovolí, uděláme pokus s jedním přístrojem,“ obrátil se zdvořile na Hrona svým obvyklým ironickým způsobem, kterého dříve užíval jen vůči mně.

Hron se vytrhl ze své extase, a když Birsen opakoval svou žádost, posměšně se uklonil. „Bude mne vždy těšiti, kdykoliv budu moci vyhověti přání velikého vynálezce pana inženýra Birsena!“ řekl s přemrštěnou zdvořilostí. „Dávejte pozor, pane Mareši, za nedlouho uvidíte největší ničivý vynález tohoto století, dílo geniálního litevského Maďara pana inženýra Birsena. Já, skromný student života, se hluboce před ním skláním, a doufám, že vy učiníte totéž,“ skončil výhružně a uchopil mne prudce za přehnutý límec pláště. Vytrhl jsem se mu a byl jsem velmi rozčilen. Hron nedělal nikdy dojem normálního člověka, ale jeho abnormalita nevybočovala z rámce podivínství, i když jsem vzal v úvahu jeho pokus s „pravěkým mlokem“. Nyní se však zdálo být jisté, že se jeho podivínství zvrhlo v nebezpečnou formu občasného šílenství a byl nejvyšší čas učiniti nějakým způsobem tomu konec. Chtěl jsem o tom promluviti s Birsenem, který přece to všechno viděl stejně jako já, ale ten měl nyní zájem jen o svůj přístroj. Vzal jeden olověný válec s radioaktivním sodíkem, a vybídl mne, abych se chopil jednoho z oněch pěti přístrojů, na kterých jsme pracovali. Vzal jsem jej pod paždí, a zjistil jsem, že není příliš těžký. Kovu bylo na něm velmi málo a tlustá parafinová výplň mosazného válce byla lehká.

„Vypadá to jako miniaturní dělo z parafinu,“ řekl jsem Birsenovi, a ten přikývl, zamykaje pečlivě dveře dílny, jejichž klíč ukryl v kapse. Hron přihlížel k tomuto libovolnému disponování jeho místnostmi s tichým pošklebkem.

XXVII.

Vyšli jsme ven, a Birsen se zastavil na horní plošině schodů, kterými se vcházelo do zámku.

„Můžeme zcela dobře zůstati zde,“ řekl, rozhlédnuv se kolem. Před námi byla mohutná alej kaštanů, vlevo se táhl veliký trávník, pokrytý sněhem a sahající až ke zdi, kde stála skupina bezlistých břízek. Bělostné kmeny stromků byly od nás asi sto metrů daleko. Birsen opřel pevně nohy stojanu do spár mezi starými kamennými dlaždicemi a upravil polohu trubice tak, že se její ústí otvíralo přímo proti břízám.

„Dávejte dobrý pozor na stromy!“ vybídl mne, vyjímaje trubičku se sodíkem z olověného válce. Díval jsem se naznačeným směrem, ale při tom mi neušlo, že Birsen střeží jedním okem každé profesorovo hnutí. Zdálo se však, že Hron nemá žádných útočných úmyslů. Stál opřen o balustrádu, ruce měl zkříženy na prsou, a díval se velmi pozorně na Birsenův pokus.

Za zářezem v parafinu, v němž spočívala destička s nalepeným beryliovým práškem, byl ve vzdálenosti několika centimetrů malý kruhový otvor. Měl právě takový průměr jako skleněná trubička, a Birsen ji tam nyní vsadil, takže její prázdný konec vyčníval ven. Jeho pohyby upoutaly moji pozornost, takže jsem na okamžik odvrátil oči od skupiny bříz.

„Promeškal jste světodějný okamžik, pane Mareši!“ ozval se posměšně profesor, „tamhle jste se měl dívat!“ ukazoval.

Podíval jsem se směrem, který označoval, a ztuhnul jsem úžasem: břízy zmizely, jako by je vyvrátil nějaký orkán a odnesl daleko mimo lidský zrak!

„Byly břízky a nejsou – zmizely! Veliký Birsen, Bosco dvacátého století, mávnul čarovným proutkem, a kde jsou břízky?“ blábolil profesor, ale nevšímal jsem si valně, co mluví. Díval jsem se bez dechu před sebe: sníh zmizel v širokém okruhu, ale zmizela i tráva, přede mnou ležela obnažená země, která žhnula, syčela, měnila se v tekutou lávu a rozlévala se úzkými potůčky všude, kde byl svah. Birsen vytrhl trubičku z parafinové hlavně a vzdutá vlna lávy se za několik okamžiků usadila. Všude kolem stoupala pára z roztálého sněhu a na okamžik nás zahalila clonou husté mlhy.

„Pro Boha, co to bylo, Birsene? Měl jsem dojem, že prožívám stvoření světa – čím jste zničil břízy a roztavil půdu?“

„Veliký objev profesora Hrona, vodík bez náboje!“ skřehotal za mnou pološílený hlas.

Birsen přikývl. „Má pravdu, je to jeho objev, ale nebyl by jej nikdy učinil, kdybych mu k tomu nebyl vymyslel vhodné stroje.“

Mlha klesala, a když jsem se rozhlédl, viděl jsem, že profesor zmizel. Birsen se neklidně pohnul, ale hned se upokojil.

„Nemůže nic provésti,“ řekl, „dílna je zamčena a laboratoř s magnety také. Druhý klíč nemá, a za chvíli jej nával šílenství přejde.“

Byl jsem tak zaujat tím, co jsem viděl, že jsem na to nic neřekl, ačkoliv mluvil právě o věcech, které jsem měl v úmyslu s ním projednati.

„Ale tak už mi jednou vysvětlete, čím jste dosáhl takového díla zkázy, cožpak se bojíte, že vám ukradnu váš vynález?“ zvolal jsem netrpělivě.

„Nemám obavy o svůj vynález,“ usmál se Birsen, „a co se týče vysvětlení, prozradil vám všechno už profesor.“

„Neprozradil mi nic. Vykřikoval pořád o svém velikém objevu a o vodíku bez náboje, ale z toho není nikdo moudrý!“

„Podívejte se, věc je jednoduchá. Všechna hmota se vlastně skládá z vodíku, to přece víte? Atom beryllia je čtyřikrát těžší než atom vodíku, protože je utvořen ze čtyř atomů vodíku. Když na něj pustím paprsky kladných elektronů, vyloučím z něho vodík, a to právě ty atomy vodíku, které jsou bez náboje. V každém atomu beryllia jsou takové atomy vodíku dva, druhé dva atomy vodíku mají kladný elektrický náboj. Ty dva uvolněné atomy vodíku vyletí z beryllia s ohromnou rychlostí, je to nějakých sto tisíc kilometrů za vteřinu.“

„Ale jiné paprsky mají stejně velikou rychlost, a přesto nepůsobí tak zničující dílo, když se setkají s hmotou!“ namítl jsem.

„Netvrdil jsem také, že příčina leží v rychlosti,“ řekl Birsen. „Všechno je způsobeno prostě tím, že tyhle uvolněné atomy nemají žádný elektrický náboj. Nevadí jim proto vůbec elektrický náboj atomového jádra, s kterým se setkají, a účinkují na ně prostě jen svým nárazem, proti němuž se jádro nemůže nijak chránit. Jsou to dokonalé atomové šrapnely, a každá látka se k nim chová jinak. Hrál jste někdy kulečník?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem velmi udiven jeho otázkou.

„Pak jste jistě viděl, že když koule narazila naplno na klidnou kouli, uvedla ji do pohybu a sama se zastavila. Když naopak narazila na mantinel, odrazila se zpět, ale už s menší rychlostí, a mantinel se po nárazu otřásl.“

„To zná každý začátečník na kulečníku, ale nevidím, co to má společného s vaším vodíkovým kanónem,“ namítl jsem netrpělivě.

„Přemýšlejte o tom chvíli, a uvidíte, že v tom je celé vysvětlení! Dejme tomu, že náš vodíkový atom bez náboje, pro který zatím nemáme jméno[3], dopadne na látku, která obsahuje hodně vodíku – může to být voda, sníh, dřevo, nebo i vaše tělo. Co se stane?“

„Atomová střela odevzdá vodíkovému atomu, na který narazila, celou svou rychlost, ovšem jen v určitých případech,“ řekl jsem.

„Správně, jen v určitých případech, ale těch je velmi mnoho – to záleží od množství střel a množství střel je zase určeno intensitou sodíkového záření. Ale těch případů plného nárazu je přece jenom tolik, že v krátkém zlomku vteřiny ostřelovaná hmota ztratí všechen svůj vodík, protože jeho atomy dostanou tak ohromnou rychlost, že odletí do vesmíru. Celá molekulární stavba hmoty se tím zhroutí, hmota zmizí! Ale to není všechno. Hmota neobsahuje jenom vodík, jsou v ní vždycky i těžší atomy, a jestliže atomy vodíku hrály úlohu kulečníkové koule, pak zase těžké atomy se chovají zcela stejně jako mantinel.“

„Čemu říkáte těžší atomy?“

„Mám na mysli atomy jakéhokoliv prvku,“ odpověděl Birsen, který si zapálil cigaretu a pohodlně si sednul na kamenné zábradlí schodů. „Víte přece, že více méně v každé rostlině nebo zvířecím organismu i v celé řadě jiných látek je kromě vodíku také kyslík, dusík a uhlík; toho posledního bývá nejvíce. Uhlíkový atom je dvanáctkrát těžší než vodíkový, kyslíkový šestnáctkrát a tak dále. To už je na naši vodíkovou střelu mnoho a její rychlost nestačí, aby takový atom uhlíku, dusíku a kyslíku, o těžších atomech jako atom hliníku, železa a olova ani nemluvě, vyrazila úplně z ostatní hmoty ven.“

„Vaše vodíková střela se tedy od nich odrazí, jako kulečníková koule od mantinelu,“ přerušil jsem Birsena, „to je tedy jasné, ale co to má za následek?“

„To je lehké uhodnout, a divím se, že jste na to sám nepřišel – jste přece fysik! Střela při tom ztratí část své rychlosti a odevzdá ji postiženému atomu, který – –“

„– se otřese jako mantinel,“ vpadl jsem mu ironicky do řeči.

„Tak nějak, to je,“ přisvědčil zcela vážně, „jenže nenastane pouhý otřes, protože atom vázaný na jiné atomy, s nimiž tvoří dohromady molekulu určité látky, není žádné pevné těleso, nýbrž pohyblivý celek. Víte přece, že se molekuly každé hmoty ustavičně pohybují a teplo není ničím jiným, než projevem molekulárního pohybu. Kdyby tady ty molekuly vzduchu kolem nás ve svém pohybu úplně ustaly, měli bychom rázem kosmický mráz dvě stě třiasedmdesát stupňů pod Celsiovou nulou, místo nějakých šesti, které máme dnes. To je přece klasická fysika!“

„Takže nárazem vodíkové střely se tento tepelný pohyb molekul urychlí, a tím teplota ostřelovaného tělesa vzroste –“

„– a to nesmírně vysoko a ve velmi krátkém zlomku času! Viděl jste přece, že se hlína úplně roztavila na lávu. Jestli jste si dobře všiml břízek než zmizely, mohl jste pozorovat, že některé slabší byly připoutány k železným tyčím. Podívejte se, jestli najdete stopy po nějakém železe!“ Ukázal na spustošený kout zahrady, kde zatím roztavená půda ustrnula v jakousi skelnou strusku.

Skutečně nebylo po železe ani památky, bylo viděti jen skelný povrch vychladlé lávy, na který se zvolna snášely sněhové vločky, okamžitě se vypařujíce, jakmile na něj dopadly.

„Ten parafin uvnitř mosazných trubic je samozřejmě na ochranu okolí proti záření,“ uvažoval jsem nahlas, zatím co Birsen kouřil s požitkem svoji cigaretu. „Ale povězte mi, proč chrání právě parafin proti účinku vašich projektilů, a voda nikoliv? Viděl jsem přece, jak sníh zmizel, jako když jej někdo odmete a konec konců jeho chemické složení je skoro totéž, jako parafinu, jenže místo uhlíku je kyslík.“

„Ale molekula vypadá jinak. Ve vodě máte dva atomy vodíku vázané na jeden atom kyslíku, dohromady to tvoří jednu molekulu vody. Ale vodík v ní je celkem snadno přístupný. U parafinu je molekula ohromná, a v každé je osmapadesát atomů vodíku upoutaných na osmadvacet atomů uhlíku. A znáte snad strukturní vzorec těchto složených uhlovodíků?“

„Ovšem, atomy uhlíku jsou uvnitř molekuly a atomy vodíku je obalují.“

„Správně, a v tom právě vězí ochranný účinek parafinu proti mým vodíkovým střelám, jak to nazýváte. Vodíkové atomy tvoří ochranný pancéř parafinové molekuly, a na něm se síla mojí střely zcela zlomí.“

„Ale nemůže to trvat věčně,“ namítl jsem, „na konec vodíkové střely vybourají všechen vodík z vašeho parafinového krytu a ten pak rázem zmizí.“

„Pravda,“ souhlasil Birsen, „ale trvá to určitou dobu. Počítám, že u našeho druhu parafinu a při množství radioaktivního sodíku, kterého jsem použil, by to trvalo asi týden. Pak ovšem se parafinová výplň trubic úplně zhroutí a vodíkové dělo rozsévá zkázu všemi směry.“

Bylo v tom něco groteskního, když jsem si uvědomil, že nový vynález zkázy, schopný zničit drahocennou ocel lodních pancéřů v necelé vteřině, je bezmocný vůči parafinové svíčce za pár haléřů. Řekl jsem to také Birsenovi s poukazem, že je to slabina nového vynálezu.

„Co chcete,“ pokrčil rameny, „proti každé zbrani se najde nějaká ochrana. Ale překážka to žádná není, takový parafinový pancéř můžete snadno zničit libovolným prostředkem jiným, který už existuje, plamenometem, ručním granátem a co já vím, čím vším!“

Mezi tímto akademickým rozhovorem se vrátil profesor a klidně naslouchal.

XXVIII.

„Bylo by velmi zajímavé Birsene,“ řekl Hron svým obvyklým tónem, který míval v období normálního duševního stavu, „kdybyste zjistil dosah účinku svého vynálezu.“

Podíval jsem se na něho a nelíbil se mi přes klidný a věcný tón své řeči. V očích měl něco poťouchlého, co připomínalo lstivost šílenců, kteří se staví klidnými, aby oklamali svého dozorce.

„Budu to musit udělat, než půjdu s vynálezem ven,“ přisvědčil Birsen, „ale bude to dost obtížné.“

„Méně než si myslíte,“ namítl živě profesor, který měl očividně na vyzkoušení děla veliký zájem. „Za domem je osikový lesík, který jsme tak jako tak už zničili zářením z magnetického stroje. Myslím, že má dostatečnou hloubku pro vaše pokusy.“

Birsen chvíli uvažoval, ale brzy se rozhodl pro Hronův návrh. Přestěhovali jsme přístroj za zámek. Byla zde volná plocha zasněženého trávníku, dlouhá asi sto padesát metrů, jak Birsen odkrokoval. Za ní stál smutný přízrak bezlistých, tenkých kmenů, zbavených celé koruny. Osikový lesík byl hluboký asi dvě stě metrů, za ním už rostl vysoký jehličnatý les.

Postavili jsme třínožku s vodíkovým dělem co nejdále od první řady osik, a Birsen zaměřil hlaveň velmi pečlivě, aby se kužel neviditelných paprsků nikde nedotkl půdy. Tentokrát jsem dával dobrý pozor na cíl a měl jsem dojem, že vidím filmový trik. V řídkém lesíku se náhle otevřel ohromný žlab, jakoby neviditelná ruka z něho vytrhla kusy stromů. Co na tomto pohledu nejvíce zaráželo, byla nesmírná rychlost s jakou se to stalo, okamžitý účinek Birsenova vynálezu. Stěny prohlubně, vyrvané v lesíku a tvořené ušetřenými stromy, byly zcela pravidelné a ukazovaly velmi přesně okruh působnosti přístroje.

Zatím co Birsen odešel k lesíku prohlédnout si účinek přístroje z blízka a opatrně vzal s sebou trubičku se sodíkem, profesor si něco znamenal do notesu. Byl nachýlen nad list papíru a podařilo se mi nahlédnout přes jeho rameno na záznam, který si dělal. Byl jsem velmi udiven tím, co jsem spatřil: profesor si přesně zaznamenával polohu přístroje, vzdálenost od lesíka a kreslil skizzu, na které byly všechny podmínky vyznačeny.

„Účinek šel asi do hloubky padesáti metrů a zadní stěna otvoru má průměr asi dvojnásobný. V tomto sestrojení tedy přístroj ovládne prostor do vzdálenosti dvou set padesáti metrů v rozmezí asi stometrovém,“ hlásil Birsen. Profesor před jeho příchodem notes ukryl, ale na jeho soustředěném výrazu obličeje bylo patrno, že si hledí vštípit do paměti obě čísla, jak je Birsen jmenoval.

Byl jsem Hronovým chováním zneklidněn. Vzpomněl jsem si na uštěpačné poznámky, kterými před tím častoval Birsena, i na to, s jakou nechutí na přístroji pomáhal. Nyní byl jako vyměněn, a dělal dojem, že má o ničivý vynález ještě větší zájem, než jeho autor sám. V tomto názoru mne ještě více utvrdila jeho další poznámka.

„Měl byste ještě vyzkoušet, jak rychle přístroj působí.“

„To bych měl,“ přisvědčoval ironicky Birsen, „jenže si opravdu namáhám mozek, jak by se to dalo provésti.“

„Můžete aspoň stanoviti horní mez,“ tvrdil profesor. „Stačí, když proti přístroji vystřelíte nějaký náboj. Jestliže střela nedolítne, protože se roztaví v kuželi neviditelných paprsků, můžete si velmi snadno ze známé rychlosti střely a z dosahu paprsků vypočísti horní hranici časového účinku přístroje.“

„Metoda by byla dobrá, ale kde vzít zbraň? Z kapesní pistole nemohu na takovou vzdálenost ani přibližně zaručit zásah,“ řekl Birsen.

„Mám karabinu, mohu vám ji půjčit,“ prohlásil ochotně profesor.

„Vy máte karabinu?“ Birsenův tón byl velmi podezřívavý. „Nikdy jsem ji u vás neviděl!“

„Kdysi jsem se zabýval studiem odrazu střely na vodní hladině,“ řekl profesor nevinně. „Zbraň bude jistě v některé skříni mého pokoje, chcete-li, přinesu ji,“ nabízel se ochotně.

„Nenechám vás přece tahati těžkou zbraň,“ prohlásil Birsen s přehnanou zdvořilostí. „Pan doktor na nás tady počká, budeme tu hned.“ Strčil klidně skleněnou trubičku se sodíkem do kapsy a odcházel s Hronem, který na jeho poznámku neodpověděl.

Vrátili se velmi brzy. Birsen měl přes rameno přehozenu karabinu a v ruce malířský stojan a velké kreslicí prkno, pokryté čistým papírem.

„Umístím je za přístroj, abych měl jistotu, že střela zasáhla. Na tu vzdálenost nemohu zaručiti, že se strefím přímo dovnitř trubice, neznám zbraň.“

V tom jsem s ním souhlasil. Byl jsem sám dosti dobrým střelcem a na dvě stě padesát kroků jsem zasáhl figuru do obličeje třemi z pěti výstřelů, ale zde byla vzdálenost o třetinu větší a průměr trubice značně menší než hlava. Ovšem stačilo, když Birsen střílel přibližně ve směru osy paprsků, i větší odchylka od ní nemohla na pokuse tak mnoho změniti.

„Ta zbraň je v báječném pořádku,“ řekl podezřívavě Birsen, prohlížeje si hlaveň proti světlu.

„Bárta ji nedávno čistil,“ odvětil klidně Hron.

Birsen potřásl hlavou a vložil clo karabiny zásobník s patronami. Mířil chvíli velmi pečlivě na dlouhou větev smrku, která se ostře rýsovala proti nebi.

Zásah byl na neznámou zbraň velmi dobrý a sám Hron pochvalně přikývl.

„Obstarám zde obsluhu přístroje, chcete-li, dejte mi trubičku se sodíkem,“ nabízel Birsenovi. Natáhl ruku, ale Birsen energicky zavrtěl hlavou.

„Žádným způsobem, pane profesore, mohla by se vám třásti ruka! Svěříme to raději mladší síle. Pan doktor bude tak hodný, a až budeme v dostatečné vzdálenosti, vsune trubičku do přístroje. Dám mu znamení šátkem.“

„Jak chcete,“ řekl profesor a zdálo se, že mu Birsenova nedůvěra působí spíše tichou zábavu, než hněv. Bylo zřejmé, že se Birsen profesora bojí, a že ten to ví.

Birsen postavil ještě stojan s prknem za přístroj, který se na čistém papíru odrážel zlatou barvou mosazi, a umluvili jsme si, že po svém znamení vyčká, až od přístroje odstoupím. Nato se Birsen obrátil ke mně klidně zády a dal se na pochod k lesíčku, maje Hrona po pravici.

Díval jsem se na jejich záda, viděl jsem, jak jsou v přímém okruhu, ve kterém přístroj rozséval zkázu, a na okamžik mne zachvátilo pokušení. Stačilo půl vteřiny, jen co bych vsunul trubičku do přístroje, a z obou žalářníků by nezbylo ani prášku! Jako by se ho dotkl nějaký telepatický výron mého mozku, Birsen se v tom okamžiku zastavil a upřeně se na mne zahleděl.

Na okamžik jsme se dívali jeden druhému do očí a cítil jsem jeho pohled i na tu vzdálenost, ve které stál. Pak se Birsen otočil a šel klidně dále. Moje pokušení přešlo, ale třásl jsem se jako jeden z listů oněch stromků, které jsme ničili Birsenovým přístrojem.

Birsen a profesor se prodrali ještě hezký kousek za nezničené stromky a byli ode mne nějakých tři sta metrů daleko. Musil jsem napínat zrak, abych mezi kmeny stromů rozeznal Birsenův kapesník. Zasunul jsem trubičku do přístroje a odstoupil jsem deset kroků stranou, dávaje dobrý pozor, abych se při tom nedostal do sféry vodíkových paprsků. Před přístrojem nastalo prudké proudění vzduchu, kterého jsem si všiml už dříve. Působilo je silné zahřátí vzduchu vodíkovými paprsky. Jinak se nedělo nic zvláštního, protože se paprsky nikde nedotkly nějakého jiného hmotného předmětu.

Sotva jsem od přístroje odstoupil, zazněla rychlá salva ran. Počítal jsem je a napočetl jsem jich pět. Prkno se ani nezachvělo, zasaženo nebylo.

Byl to pořádný cíl i na tu velkou vzdálenost, a nebylo myslitelno, že by byl Birsen, který se před tím ukázal jako dobrý střelec, takový cíl chybil. Nebylo nejmenší pochyby o tom, že střely nedolétly, a že je atomové paprsky během jejich letu zničily! V tomto pojetí měl vynález Birsenův ohromnou cenu jako přístroj ochranný. Činil zbytečným jakýkoliv pancéř a anuloval každý náboj. Vyňal jsem trubičku z přístroje a dal jsem znamení k návratu.

Birsen přišel v malé chvíli a jeho tvář zářila.

„Počítal jsem to tak přibližně,“ volal na mne z dálky, „a vyšlo mi, že paprsky působí ani ne za půl vteřiny, je to ohromná věc.“

„To je,“ přisvědčil jsem, „a co s tím teď uděláte?“

„Prodám to.“

„A komu?“

„Můj Bože, to je naivní otázka – tomu, kdo víc zaplatí! Jsem člověk bez vlasti a je mi jedno, kdo to koupí, záleží na tom, kdo dá víc,“ prohlásil cynicky. „Ostatně to může koupiti jen velmoc, která má jednak peníze, jednak dovede tenhle vynález uchránit před špionáží. Myslíte, že za to dostanu celou miliardu?“ ptal se mne s ironickým úsměvem.

Díval jsem se mu do očí a řekl jsem velmi vážně: „Proč ne? Možná i víc, jako obranný prostředek je to nedostižné, zejména, až se vám podaří prodloužiti dosah vašich paprsků, a nepochybuji, že to nebude nic těžkého. Stačí zaktivovat nějaký jiný prvek než sodík, který bude vyzařovat elektrony větší energie. Pak budou mít nepochybně i vodíkové střely energii vyšší a doletí dále. Ale jednu věc vám řeknu, Birsene: nevěřím, že budete jediný, kdo na tohle přijde! Takové vynálezy zpravidla visí ve vzduchu a udělá je několik lidí najednou anebo v krátkém čase po sobě. Pak bude takovým „vodíkovým dělem“ zanedlouho disponovati každý stát, a strhne se válka světová, o které si sami ani ještě nedovedeme udělati představu. Když o tom uvažuji, mám dojem, že by bylo nejlepší dát do toho vašeho sklepa pořádnou nálož dynamitu a vyhodit to všechno do povětří, váš krásný vynález a třeba nás k tomu.“

„Nebuďte krvelačný!“ posmíval se Birsen. „Ostatně kdo vám to zaručí, že právě můj vynález neodstraní válku vůbec? Že lidstvo nenahlédne absurdnost takové války? A já nakonec dostanu ještě Nobelovu cenu míru!“

Pokrčil jsem rameny. „Všechno je možné. Ale v takovém případě by byl váš vynález i za bilion korun ještě příliš levný.“

Birsen mi neodpověděl. Vyndal z kapsy klíč a podal mi jej. „Byl byste tak hodný a přinesl z dílny ostatní trubičky se sodíkem?“ žádal mne. „Můžete si je přendati všechny do jediného válce, abyste to neměl tak těžké.“

Hron mlčky naslouchal a na jeho obličeji bylo znáti zvědavost, ale neptal se na Birsenovy záměry.

Vzal jsem klíč a odešel jsem do dílny. Udělal jsem, jak mi Birsen radil, a byl jsem překvapen tíhou olověného válce. Vzpomněl jsem si, že profesor přenášel hravě šest takových a znovu jsem se obdivoval jeho síle.

Birsen vyndal trubičku z válců, odstranil zátky a vysypal ze všech sodík do sněhu. „Není obavy, že by v naší zahradě bylo v zemi beryllium, a tak se nemůže nic státi,“ řekl nevinně s postranním pohledem na Hrona.

Ten zrudl v obličeji a v očích mu zablýskalo. Sevřel pěsti a měl jsem dojem, že každou chvíli na Birsena skočí. Birsen uchopil karabinu za hlaveň a obrátil ji pažbou vzhůru. Ale nic se nestalo. Profesor se uklidnil a odcházel před námi do zámku. Ale byl jsem přesvědčen, že mu zničením radioaktivního sodíku Birsen překazil nějaký významný plán, a když jsem se podíval na Birsena, vyčetl jsem z výrazu jeho obličeje, že má tutéž myšlenku.

XXIX.

Při večeři byl profesor velmi podrážděný a proti svému zvyku dosti řečný. Ze všech jeho poznámek vyplývalo, že se zlobí nad poroucháním nějaké oscilační lampy.

„Copak je to tak nenahraditelná věc?“ ptal jsem se Birsena, a profesor k mé otázce jen zlostně zafuněl.

„Nenahraditelná ani ne, ale velmi potřebná!“ prohlásil Birsen. „Ta nám vlastně vyrábí střídavý proud sto tisíc voltů, který‘ vedeme do přístroje na umělé radioaktivní záření. Bez ní je přístroj naprosto mrtvý, a bez radioaktivních paprsků nedovedeme vyrobit zářící sodík.“

Ťato poslední věta mi řekla všechno. Mel jsem dojem, že Birsen lampu sám porouchal, aby znemožnil profesorovi všechny nebezpečné manipulace a později se ukázalo, že jsem uhodl pravdu. Bohužel, odstranil Birsen jen některé součásti a jak se dále věci vyvinuly, udělal velkou chybu, že nezničil celou lampu; ale to všechno jsem pro tu chvíli nevěděl. Oddechl jsem si ulehčené, a ptal jsem se pro jistotu: „Ale vždyť snad byste mohli vyrobit radioaktivní sodík i pomocí obyčejného radia, nějaké snad budete mít?“

„Máme asi tři gramy,“ přisvědčil Birsen, „ale i kdybychom měli všechno radium, které až dosud bylo vyrobeno na celém světě, dostali bychom proti našemu stroji asi takový účinek, jako je světlo svíčky proti slunci! S tím by se nezničilo ani stéblo,“ dodal se zlomyslným pohledem na Hrona, který hlučně odložil příbor a zvedl se od stolu. Vyzval stručně Kláru, aby šla spát a odcházel za ní.

„Profesor je teď velmi podivný, a občas dělá dojem, jako by u něho propukalo šílenství,“ poznamenal jsem k Birsenovi, když jsme osaměli.

„Vypadá to tak,“ přisvědčil, „ale nemyslím, že by se to nebezpečně vyvinulo. Míval takové krátké záchvaty už dříve, ale vždy ho to zase přešlo. Jinak to je genius, to se nedá popřít, přes jeho hříčky se silurskými pramloky. Je ovšem lehké být geniem, má-li člověk v bance konto s mnoha miliony.“ Jeho poslední věta vyzněla trpce. Neměl náladu k dalšímu hovoru a na mé otázky odpovídal jen jednoslabičně. Brzy nato se zdvihl s přáním dobré noci.

Následoval jsem jeho příkladu, ale nemohl jsem usnouti. Než jsem si lehnul, naslouchal jsem u své dlaždice, ale v Ufonově pokoji bylo ticho. Konečně jsem usnul, když jsem předtím promyslil důsledky Birsenova vynálezu s nejrůznějších hledisek, aniž jsem došel k uzávěru, bude-li pro lidstvo peklem nebo nebem.

To, co mne probudilo ze spánku, vypadalo jako hrůzný přízrak z Apokalypsy. Vyletěl jsem z lůžka při hrozném třesku zamčených dveří, jež se zbortily, otvírajíce cestu bytosti, kterou si dovede představiti jen mozek předrážděný hašišem. Pokoj byl jasně ozářen světlem úplňku a v něm jsem viděl tvora, který vypadal jako ohromný mořský koníček. Jak jsem seděl na lůžku, zdál se mi snad větší, než ve skutečnosti byl. Měl jsem dojem, že se hlavou dotýká stropu, a postava, která se za ním objevila, mi připadala směšně malá. Nevěděl jsem, kdo to je a nesnažil jsem se to ani zjistit. Třeštil jsem oči na onen strašný zjev, který se pomalými kroky na zakrnělých okončetinách blížil k mému lůžku. Neviděl jsem detaily postavy; co mne nejvíc zaujalo, byla jakási žlutozelená záře, která vycházela z její pokožky. Bylo vidět, jak se kůže napíná a povoluje pod namáhavým dechem, a jak se pod ní rýsují mohutné žeberní oblouky. Nevím, jestli to byla jen moje chorobně vydrážděná představa, anebo skutečnost, ale zdálo se mi, že se dívám na štít používaný röntgenology při skiaskopii, a že na jeho fluoreskujícím pozadí vidím mohutné, tepající srdce netvorovo. Počal jsem sbírati myšlenky a pozdvihl jsem zrak k nestvůrné tváři s prodlouženým čenichem: to, co jsem spatřil, mi vynutilo výkřik šílené hrůzy. Pod nízkým čelem tvora se na mne dívaly oči, dvě lidské oči, s nepopsatelným výrazem bázně a bolesti!

Tvor nevydával žádný zvuk, z jeho hrdla se dralo jen sípavé a hlučné oddychování, ale oči člověka mne spalovaly svým pohledem a co stupňovalo můj děs až k šílenství, byl právě ten kontrast lidských očí s tělem netvora. Nemohl jsem snésti tento pohled, moje nervy povolily. S výkřikem jsem se vrhnul zpět na postel a zaryl tvář do polštáře. Než mi zmizel pohled na všechno, zahlédl jsem v rychlém pohybu hlavy, jak menší postava přebíhá k oknu a obrací se čelem k netvorovi.

Nechtěl jsem nic viděti a bořil jsem hlavu do peřin, abych ani nic neslyšel. Matně mi zalehl do uší třesk přitlumených ran, které následovaly v rychlém sledu po sobě, nelidský výkřik, který pomalu zmíral v žalostném skučení, mrazícím krev v žilách a potom hluchý zvuk pádu mohutného těla, který otřásl nábytkem pokoje.

Chtěl jsem zvednout hlavu a podívat se, co se děje, ale silná ruka mne uchopila za krk a přitiskla mi tvář k podušce. Tloukl jsem rukama kolem sebe a snažil jsem se vyprostit, ale stisk byl příliš silný. Jiná ruka mi přitlačila levé rameno k posteli jako železným svěrákem a zaslechl jsem sykavý šepot.

Porozuměl jsem z něho jen několika slovům. Kdosi udýchaně šeptal: „Dejte to sem rychle, vy blázne!“ Zápasil jsem stále, ale nadarmo. S hlavou přitisknutou obličejem dolů, jsem nemohl náležitě užíti rukou, útočníky jsem ani neviděl a dusil jsem se. Kopal jsem kolem sebe, ale moje nohy zasahovaly jen pelest postele. Ruka, kterou mi drželi, ztrnula, a pocítil jsem v kůži bodavou bolest. Zápasil jsem stále, ale moje pohyby začaly ochabovati, zmocňovala se mne podivná malátnost, cit v údech postupně mizel, a pak jsem ztratil vědomí…

XXX.

Na stropě se leskl bílý odraz sněhu a vzduch v pokoji byl chladný. V celém domě vládlo naprosté ticho. Pohnul jsem hlavou a zasténal jsem bolestí. Bušilo mně v ní na sta kladiv, v ústech jsem měl odporný pocit hořkosti a moje hrdlo bylo vyprahlé až do jícnu.

S námahou jsem sbíral myšlenky a nejmenší duševní úsilí mi působilo fysickou bolest. Hodiny ukazovaly několik minut přes dvě a podle nich jsem tedy zaspal oběd. Pozdvihl jsem s nesnesitelnou bolestí hlavu a spatřil jsem na nočním stolku podnos s jídlem. Vedle konvice s čajem bylo několik sandvičů. Čaj byl dávno vychladlý a pouhé pomyšlení na jídlo mi zdvíhalo žaludek.

První moje myšlenka byla, že jsem vážně onemocněl, a úplně mne poděsila. Zde nebylo místo k churavění, neboť vývoj posledních událostí měl v sobě hrozbu něčeho nepředvídaného, co mohlo přijíti každým okamžikem. Začal jsem analysovati příznaky své nemoci a napadlo mne, že už jsem je kdysi poznal. S velkou obtíží jsem se rozpomínal, a jen pomalu se trhala clona, která mi bránila v myšlenkovém pochodu. Vzpomínka na podobné pocity, které jsem měl před lety po operaci, se vynořila odněkud z podvědomí. Zachytil jsem se jí úzkostlivě a už jsem se jí nepustil. Tehdy to byly následky narkosy, ale kdo mne mohl narkotisovati v tomto domě?

Bolest v pravé ruce odvedla mé kolísající myšlenky jinam. Vyhrnul jsem s obtíží rukáv pyžama a spatřil jsem rudý bod v nadloktí. Vzpomínal jsem, kdy jsem se píchnul, ale nemohl jsem na to přijíti. Pak mi napadlo, že jsem tento pocit bodnutí už jednou měl, ale kdy? Hlava mne bolela k nesnesení, ale myslilo se mi už lépe. A pak náhle mi šlehla hlavou vzpomínka – v noci! V noci to bylo! V noci mne někdo bodl do ruky, ale proč? Jen pomalu se paměť soustřeďovala; nejdříve se obnovila vzpomínka na jakýsi zápas, ale byla velmi nejasná. Zadíval jsem se na dveře – ano, dveře byly někde v mém podvědomí, otvíraly se právě jako nyní, a teď jsem si rázem vzpomněl na všechno a vyrazil jsem výkřik hrůzy. Což se bude noční výjev opakovat? Nemohl jsem odtrhnout zrak od dveří, které se otevřely, tentokráte tiše, a vpustily dovnitř Birsena v bezvadném pracovním plášti.

„Už je lépe?“ ptal se, usedaje na pelest lůžka. „Nemáte nic proti tomu, když si zapálím?“

Zavrtěl jsem hlavou a zaúpěl při tom bolestí. Sáhnul do kapsy u vesty a vyndal malou bílou tabletku. „Zapijte to čajem, za chvilku budete mít hlavu jasnou jako paragraf!“ Naléval čaj do šálku a podal mi jej neslazený. Okamžik jsem se zdráhal, ale pak jsem spolkl tabletku a zapil přes silný pocit nechutenství, který ve mně tekutina vzbouzela.

„Co se to se mnou stalo?“ ptal jsem se Birsena.

Ušklíbl se. „Otázka přesně jako v románu! Sám bych rád věděl, co jste v noci dělal, že jste tak zřízen. Nejste kokainista?“ Díval se na mne pátravě. Jeho poslední věta mi rázem objasnila příčinu mé churavosti. Zcela určitě to byly následky nějaké omamné drogy a proto mi to tolik připomínalo pocity, které jsem měl kdysi po narkose. Birsen si mne zvědavě prohlížel. Nemělo smyslu vyprávěti mu, co jsem v noci viděl, protože to věděl jistě lépe než já. Znal jsem jej už dostatečně a byl jsem přesvědčen, že poví jen to, co bude jemu samotnému vhod.

„Měl jsem podivný sen a probudil jsem se se strašnou migrénou. Neměl jsem ani tušení, že je tolik hodin. Nehledal mne profesor?“

„Podivný sen?“ opáčil Birsen. „Sen je sám o sobě dost podivnou věcí. Profesor vás nehledal, shání teď něco jiného – náhradní katodu do oscilační lampy, ale není žádná, postaral jsem se o to. Ostatně není vyloučeno, že profesor něco vymyslí, je to mazaný starý ďábel! Zatím je mu velmi nepříjemné, že oscilační lampa nepracuje. Stroje stojí a laboratoř pro výzkum záření je bez paprsků!“

„Myslíte, že si chtěl vyrobit nový sodík pro vodíkové dělo? K čemu by to potřeboval, vždyť jeho stroj na umělé radium má velmi podobné vlastnosti a dokonce ještě lepší –“ Zarazil jsem se, málem bych byl prozradil, že vím o zeleném paprsku, o největším Hronově tajemství – záporném atomu vodíku, který uvolňoval z atomů živou elektřinu.

Birsen patrně pochopil. Pokrčil rameny. „Rád mnoho mluvíte, kamaráde, a to není právě zdravé. Lepší je držeti se snů, než toho, co se člověk domnívá, že viděl. Profesor teď potřebuje paprsky ke zcela jiné věci, ale myslím, že to nepůjde. I kdyby si nyní udělal novou katodu do lampy, musí ji aspoň den žhavit, než mu dá trochu slušný výkon.“

Výstraha Birsenova byla jasná, a řekl jsem si, že se podle ní zachovám. „Kdo mi dal přinést jídlo?“ odbočil jsem na jiné pole.

„Kdo jiný, než já? Když jste se do desíti neukázal dole, podíval jsem se do vašeho pokoje. Máte vždycky ve zvyku spát s nezamčenými dveřmi?“ Byl jsem si docela jist, že jsem dveře zavřel stejně pečlivě, jako každý jiný den, ale nahlas jsem připustil, že jsem patrně večer na ně zapomněl.

Birsen se ke mně naklonil. „Čekáte nějakou návštěvu?“ Přimhouřil oči, ale pod víčky si mne ostře prohlížel. Uhodl jsem hned, že tato otázka byla hlavní příčinou jeho příchodu.

„Návštěvu?“ řekl jsem s opravdovým překvapením. „A koho bych měl čekati, prosím vás? Vždyť kromě profesora S. nikdo ani pořádně neví, že jsem tady.“

„Bárta viděl dopoledne nějakého chlapíka, který se potuloval dobré dvě hodiny kolem parku. Myslil jsem, že vás někdo hledá a netroufá si zazvonit.“

Díval jsem se pátravě na Birsena a z výrazu jeho obličeje jsem nabyl názor, že nelže. Pod účinkem jeho prášku se mi v hlavě vyjasnilo úplně a pocit úlevy byl tak příjemný, že bych jej byl nejraději objal, přes všechnu antipatii, kterou jsem k němu cítil.

Byl jsem zase schopen mysliti a vší mocí jsem potlačil v hlavě vzpomínku na noční hrůzy, aby mi nebránila v logické úvaze. Napadlo mi spojiti přítomnost neznámého muže s nedávnou návštěvou koncipisty Kříže, a později se ukázalo, že moje úvaha byla správná. Pocítil jsem v duchu velké uspokojení, že se „svět za zdí“ začíná o nás zajímati, a měl jsem tušení, že se zvenčí chystá nějaká akce. Birsen snad měl podobné myšlenky, ale v tu chvíli jeho tvář neprozrazovala ničeho.

„Vám tedy ona návštěva neplatila,“ řekl vstávaje. „Myslil jsem si to také. Až to řeknu profesorovi, zachvátí ho bledá bázeň, nemá rád veřejnost. Na vašem místě bych hleděl něco sníst a pak bych se pořádně vyspal, ale beze snů Nebude-li vám večer dobře, dám vám přinésti jídlo nahoru. Na shledanou!“

Na spaní jsem neměl ani pomyšlení, ale cítil jsem, že budu musit něco dělat, abych zahnal vzpomínku na předchozí noc. Pokusil jsem se podle Birsenovy rady něco snísti. Šlo to, odpor proti jídlu zmizel. Cítil jsem se značně posílen, a zkusil jsem vstát. Teprve nyní jsem si všiml, že na zemi není koberec, ale jinak vypadala celá místnost jako obvykle. Násilím jsem zapudil myšlenky, které se stále vracely a učinil jsem několik kroků. Zapotácel jsem se slabostí a musil jsem se zachytiti nábytku.

Díval jsem se bezmyšlenkovitě před sebe, a můj pohled utkvěl na malé skříňce s knihami. Napadlo mi, že by čtení bylo nejlepším prostředkem k získání duševní rovnováhy, a začal jsem si knihy prohlížeti. Byly vesměs staré a budily dojem, že je už dlouho nikdo neměl v ruce. Samí klasikové a k tomu ještě v latinské řeči, která na gymnasiu nepatřila nikdy k mým oblíbeným předmětům.

„Rufus, Sallustius, Cicero, Nepos – –“ četl jsem polohlasně. Poslední v řadě se zdála být nejstravitelnější, byl to latinský překlad Plutarcha, „Vitae illustres“. Na gymnasiu se nečetl a to mohlo být jen doporučením.

Lehnul jsem si s knihou opět do postele a otevřel jsem ji namátkou v první třetině. Podle záhlaví jsem padl právě do kapitoly o životě Brutově a začal jsem čisti někde uprostřed, ale po prvních řádkách jsem knihu odložil. Splnila svůj úkol dokonale a přenesla mne o řadu let nazpět, do tiché třídy gymnasia, která se promítla na vzpomínkové ploše s celou plastičností. Měl jsem dojem, že slyším vyrovnaný hlas našeho primusa Boudy, jak přesně skanduje Ovidiovy verše, a viděl jsem prošedlou hlavu latinářovu, pravidelně přikyvující podle metra verše. Tehdy nám to bylo zdrojem zábavy a po třídě kolovaly četné karikatury starého pána – dnes jsem na vše vzpomínal jako na milý obraz, z něhož čas vyhladil temné barvy a zdůraznil jasné.

Pásmo vzpomínek se odvinulo ke konci a sáhl jsem znovu po knize. Nevěděl jsem, kde jsem přestal čisti, těkal jsem očima po stránce. Zastavil jsem se u dlouhého souvětí, kterými kniha oplývala:

„… terribilem conspexit et monstruosam inusitatae sta turae corporis atque metuendae imaginem, tacite sibi astantis…“

Překládal jsem bezmyšlenkovitě a mechanicky slovo za slovem. U výrazu „metuendae“ jsem se zastavil, a marně jsem se rozpomínal na české znění. „Metuo, metuere…“ opakoval jsem, lově v hlubinách paměti a náhle se mi výraz vybavil a s ním i smysl celé věty.

„… spatřil hroznou a nezvykle nestvůrnou postavu děsivé tváře, mlčky před ním stojící…“

Kniha mi vypadla z ruky a viděl jsem znovu před sebou noční přízrak. Zdálo se mi, že ony dvě oči se na mne dívají ze všech koutů pokoje a že se dlažba chvěje pod krokem netvora. Zachvátila mne panická hrůza a srdce mi začalo tlouci v přestávkách, jak celý noční výjev ožíval přede mnou se všemi detaily. Vrhnul jsem se ke dveřím, které jsem po Birsenově odchodu zamknul a znovu a znovu jsem lomcoval klikou, jsou-li dobře uzamčeny. Byly, a to mne trochu uklidnilo. Vklouzl jsem pod přikrývku a přitáhl jsem si ji až ke bradě, ale přesto jsem se třásl vnitřní zimou. Ať líčení mého celého chovám v domě profesora Hrona vypadá sebe méně hrdinsky, myslím, že nemám o nic méně statečnosti, než každý průměrný člověk. Ale nervy mají určitou míru odolnosti a je-li překročena, musejí povoliti. Pak je konec se vší morálkou a sebevědomím, člověk se prostě vrátí k duševní úrovni, kterou měl v době kamenné, kdy se noční dobou chvěl ve své jeskyni před hrůznými přízraky, které mu kouzlila jeho fantasie. To je základní duševní stav všech lidí a šílenství není ničím jiným, než návratem k němu. Všechno ostatní, jako je náboženství, morálka a věda, je pouhý nános, který může býti kdykoliv odplaven. Rozumný člověk touží tento nános obnovit a já jsem měl k tomu jako jediný prostředek poloviční báje Plutarchovy.

Chopil jsem se knihy znovu a četl jsem dále o výjevu před bitvou u Filipi.

Dvě místa v líčení na mne mocně zapůsobila. První, kde se Brutus odvažuje klásti otázku nočnímu zjevu, kým jest a proč k němu přichází, a druhé, které se mi vrylo nesmazatelně do paměti, krátká věta, Brutova odpověď na prohlášení přízraku, že jej spatří u Filipi: „Tum ille nihil territus, videbo, inquit.“

„Bez bázně odpověděl, uvidím tě.“

Pochybná slova Brutova mi vrátila odvahu, nános namyšlení primitivního člověka se obnovil. Začal jsem o noční příhodě uvažovati zcela chladně a neosobně a nebylo těžké dojiti k uzávěru, že se jedná o nějaký nepodařený profesorův pokus – na člověku! Bylo to hrozné, ale nemohlo mne to už více uvrhnouti do předchozího duševního zmatku. Oči byly zcela jistě lidské, komu patřily jsem mohl jen tušit. Tvor byl patrně držen v horní mansardě pod uzávěrou, ze které se snad osvobodil a nějakým způsobem vniknul do mého pokoje. Nato jej ona druhá postava, které jsem si v noci tak málo povšiml, zastřelila, a v mém koberci byl odnesen. Těžko tak mohl učiniti jediný člověk, a tedy profesor i Birsen vědí o tom oba.

Jedna myšlenka mne zaujala a uvažoval jsem o ní důkladně. Tak nápadná věc nemohla v domě zůstati a musila být odstraněna. Ale jak? Kdyby byl v činnosti stroj na výrobu paprsků nebo „vodíkové dělo“, pak to byla hračka. Vše by se rozplynulo než se napočte jedna. Ale poněvadž oba stroje byly mimo schopnost použití, stala se otázka odstranění mrtvého těla skutečným problémem. Na to patrně narážel Birsen, když zdůrazňoval, že profesor touží dát oscilační lampu do chodu z určitého důvodu. Podle Birsenova názoru se to brzy stát nemohlo, a někdo se zajímal o profesorovu nemovitost do té míry že za mrazu obcházel dvě hodiny kolem ní! Mohla to být jen policie, a jestliže profesor měl právě jasný okamžik, musil dojiti k stejnému názoru. Birsen pochopitelně tím spíše. Oba patrně viděli rudý signál nebezpečí a musili jednati rychle. Vzpomněl jsem si také na otázku profesorovu v úryvku rozhovoru, který jsem vyslechl stropem svého pokoje. „Co udělám s ním?“

Ta byla nyní naléhavější než kdy jindy a jednou z odpovědí v případě nezdaru byla šibenice, druhou blázinec. Za těchto úvah jsem se procházel po pokoji a můj krok byl už zcela pevný. Zastavil jsem se na konci u okna a díval jsem se na nerušenou plochu bílého sněhu, ležícího na velikém trávníku. V pozadí stála zasněžená čára vysokých jedlí a jako odpověď na moji otázku se pod ní vynořila sražená postava Bártova, nesoucí přes rameno motyku. Obličej mužův byl zčervenalý námahou a Bárta si rukávem stíral pot s čela. Při dnešním mrazu to znamenalo, že má za sebou nějaký pořádný tělesný výkon.

„Hrob je připraven,“ řekl jsem si, „a pohřbu se zúčastním, i když na mne zapomenou s pozváním.“

XXXI.

Bylo už hodně přes půlnoc, když jsem zaslechl na chodbě tiché kroky. Tentokráte nešly až na konec chodby k elektrické mříži, ale zastavily se už dříve, před jedním z neobydlených pokojů. Zaslechl jsem tichý šramot klíče v zámku a za chvíli několik tupých úderů, jakoby nějaký těžký předmět narazil na dveře. Když se začal zvuk kroků ztráceti na schodišti, vyklouzl jsem tiše ze svého pokoje a pustil jsem se za ním. Měl jsem přes šaty černý pracovní plášť a ohrnul jsem si jeho límec, takže mne ve tmě těžko mohl někdo spatřit. Z Klářina pokoje v přízemí zněl přitlumeně klavír, ale teď jsem neměl čas na ni myslit. Nyní mne zaujalo jen jedno, a to, jestli lidé, kteří šli přede mnou – nepochyboval jsem, že je to profesor s Birsenem a že nesou mrtvé tělo – nechají otevřen vedlejší vchod, kterým vyšli do parku. Byl na konci přízemní chodby a v jedné úrovni s trávníkem.

Oddychl jsem si, když jsem zjistil, že klika pod mou rukou povoluje, a vyšel jsem ven. Byl notný mráz, ale ten jsem zatím necítil. Moje pozornost byla cele zaujata dvěma postavami, jak jsem je viděl matně před sebou při mihavém světle elektrické lampičky, kterou nesl přední z mužů.

Tušil jsem, že napřed je Birsen a jeho hlas mi to záhy potvrdil.

„Jděte přesně za mnou, sice ho neunesu“, řekl udýchaně profesorovi, a ten se tiše zasmál. „Máte slabé svaly, veliký vynálezče, co bych měl říkat já, nesu těžší kus!“ Mluvil hlasitě a byl vzápětí Birsenem vybídnut, aby se choval tiše.

Od budovy zaznělo štěkání psa, které Birsen ihned zakřikl. Noční průvod zmizel pod jedlemi a nyní jsem se mu přiblížil jak nejvíce jsem mohl. Všude leželo plno sněhu, který tlumil zvuk, a ticho bylo tak veliké, že jsem slyšel Birsenovo hlasité oddechováni.

Po několika minutách pochodu se před námi otevřela malá mýtina a na ní se muži s břemenem zastavili. Hodili je na zem vedle vysoké hromady hlíny, která svědčila o Bártově odpolední píli. Birsen si otřel šátkem obličej a zavěsil svítilnu na větev stromu. Chvíli odpočíval a pak vyzval profesora, aby se chopil balíku. Tak, jak ležel na zemi, zdál se mi býti mnohem delší než odpovídalo mé vzpomínce na výšku nočního návštěvníka.

Hron s Birsenem přisunuli balík k jámě, rozvinuli jej a na okamžik jsem zahlédl nestvůrnou postavu, než zmizela v zemi. Birsen složil obal, ve kterém jsem poznal koberec z mého pokoje a odložil jej stranou.

Chopil se lopaty, v čemž jej profesor následoval, a začali sypati do hrobu něco bílého. Považoval jsem to původně za sníh, ale když Hron pozdvihl lopatu do světla lampičky, poznal jsem v bílé hmotě hašené vápno.

Ještě než bylo tělo hozeno do jámy, přiběhli oba psi a začali příšerně výti. Na okamžik mi přeběhl mráz po zádech, ale měl jsem strach jen z toho, aby mne psi nezvětřili. Zatím se to nestalo a mohl jsem klidně přihlížet, jak Birsen s Hronem jámu rychle zasypávají. Nepromluvili ani slovo a snažili se mít svoji ponurou práci co nejdříve za sebou. Naházeli už všechnu hlínu a začali sypati na čerstvě vyplněné místo sníh, když se jeden ze psů zvedl a postoupil ke mně. Zdvihl čumák, začenichal, a pak se zlostným štěkáním skočil za mnou do křoví. Neměl jsem žádnou zbraň a dal jsem se na chvatný ústup.

„Někdo je v křoví,“ zaječel poděšeně profesor, „utíkejte rychle za ním!“

Moje situace byla velmi trapná. Pes na štěstí ztratil stopu a odbočil někam vpravo, ale zato se za mnou ozval dvojí dupot a pak opět profesorův hlas. Vřeštěl vítězně: „Tam je, u toho stromu, vidím ho, je celý černý, střelte přece, vy blázne, po něm, jestli se nechcete houpat!“

Nevěděl jsem, jaké houpání má na mysli, protože jsem se právě zlobil na svůj hloupý nápad s černým pláštěm. Ve špatně osvětlené chodbě to mělo své výhody, ale na bílém pozadí sněhu jsem se odrážel jako nejkrásnější terč.

Za mnou třeskly rány z pistole, ale neměl jsem čas se o ně starat. Prodíral jsem se křovím, chráně si rukama obličej proti ostrým větvičkám, a ulehčené jsem vydechl, když jsem dorazil k dvířkám do zámku. Ohlédl jsem se za sebe a spatřil jsem na pokraji lesa Birsenovu postavu. Profesor musil být nedaleko a nesměl jsem ztrácet ani okamžik. Vrazil jsem rychle dovnitř, ale než jsem zahnul do chodby, slyšel jsem už pronásledovatele před dveřmi. Nebylo ani pomýšlení, že dostihnu včas schodiště a neměl jsem ani možnost najiti si úkryt někde v přízemí. Zoufale jsem se rozhlížel, a zahlédl jsem pod jedněmi dveřmi světlo. Neuvažoval jsem, že v pokoji někdo bude a také jsem přeslechl i hudbu, která z něho vycházela. Měl jsem pocit záchrany, když pod mojí rukou klika povolila a chvatně jsem zavřel za sebou dveře.

Byl jsem v Klářině pokoji. Dívka seděla u klavíru a při mém náhlém vpádu dovnitř přerušila hru a obrátila se ulekaně ke dveřím.

„Pro Boha, hrajte dále!“ prosil jsem ji, „jsou za mnou, musím se zde ukrýt!“ Zbledla, ale neztratila rozvahu. Slyšel jsem kroky, které přešly rychle kolem dveří a zase zanikly, zatím co jsem těkal očima po místnosti, hledaje úkryt. V pokoji nebylo žádné možnosti, ale zahlédl jsem ve stěně tapetová dvířka, vedoucí do koupelny. Skočil jsem tam a v pološeru jsem objevil vysokou a dlouhou skříň, která stála vpravo od vchodu. Zachytil jsem se rukama jejího okraje a vytáhl jsem se namáhavě nahoru. Bylo zde dosti místa, a když jsem se natáhl celým tělem, mohl jsem být jist, že mne ze zdola nikdo nespatří.

Klára začala hned po mé výzvě třesoucí se rukou praeludovati a nyní již hrála jistěji. Sotva jsem zaujal svůj úkryt, otevřely se dveře pokoje bez klepání a vstoupil profesor, následován Birsenem.

„Proč nespíš, Kláro?“ řekl přísně Hron.

„Nemohu spáti, strýčku,“ odpověděla mírně, „ale ruší-li tě moje hudba, nechám toho. Přišel jsi pro to? A co si přeje pan inženýr?“

„Jsi zde sama, Kláro?“ tázal se mírnějším už hlasem profesor.

„A kdo by zde měl být?“ odpověděla Klára vyhýbavě.

„Nevím, měli jsme dojem, že je někdo cizí v zahradě a že vběhl do domu.“

Za tohoto rozhovoru pokročil Birsen do koupelny a otočil vypínačem. Malá místnost se zalila světlem a k své hrůze jsem spatřil na protější stěně zrcadlo, ve kterém se odrážela skříň s celou mojí postavou.

Birsen se zadíval upřeně do zrcadla a na okamžik se jeho pohled setkal s mým. Ironicky se usmál a několik dlouhých vteřin se mi díval v zrcadle do očí. Pak se otočil, zhasl světlo a nechávaje dvířka od koupelny za sebou otevřena, vyšel do pokoje.

„Není tam nikdo!“ hlásil, a měl jsem dojem, že jsem zaslechl, jak si Klára ulehčené oddechla.

„Jděte se podívat po domě, Birsene, ale nelehejte si, budu vás ještě potřebovat!“ nařizoval profesor svým bývalým velitelským tónem. Zdálo se, že Birsen trochu váhá, ale pak jsem zaslechl jeho „dobrou noc“ Kláře a zvuk zavíraných dveří. V zrcadle bylo viděti úsek pokoje, a zahlédl jsem Kláru, jak sedí napolo odvrácena od klavíru, s loktem podepřeným o jeho okraj. V ploše zrcadla se objevila záda profesora, který si sedl na druhý taburet proti své neteři.

XXXII.

„Jsi stále tak smutná poslední dobou, holčičko,“ řekl Hron tak něžným tónem, že jsem byl velmi udiven. Viděl jsem v něm jen pološíleného maniaka, kterému všechno lidské je cizí, kromě jeho vlastní osoby.

Klára k němu obrátila svou bledou tvář a teskně se usmála. „Jak nemám být smutná, strýčku, jsem tak sama, tak opuštěná, a mám svědomí tolik přetíženo výčitkami.“

Profesor vyskočil a řekl prudce:

„Jsou to samé hlouposti, na co myslíš, slíbil jsem ti přece – –“ zarazil se uprostřed věty a nedokončil.

Vrátil se na své místo a vzal dívku za ruku. „Podívej se, dívenko,“ řekl jemně, „měj ještě nějaký čas strpení, až dokončím svou práci! Nebude to trvat dlouho, jsem už na stopě, vím, kudy na to a snad za několik dní už budu hotov! A pak udělám všechno, co si přeješ, napravím, co se stalo, a odjedeme spolu někam daleko, na Rivieru, kde je stálé jaro, společnost, lidé, zábavy.“

Dívka vymanila svou ruku z jeho, a obrátila se ke klavíru. „Kolikrát jsi mi to už všechno sliboval!“ pravila hořce, „když jsi objevil kladný elektron, když jsi rozbil jádro atomu, když jsi provedl přeměnu živé hmoty, po oné hrozné události,“ její hlas se zachvěl, a odmlčela se. „A nikdy jsi svůj slib nesplnil a život šel dál, ale nás míjel.“

Profesor začal rozčileně přecházeti po pokoji a Klářiny prsty se rozběhly po klávesách. Zaznělo několik tichých tónů, jak se Klára mimovolně některých klapek dotkla, ale pak se tóny začaly tiše řadit v melodii, sborový zpěv žneček z prvního jednání Fausta. Bylo něco podivně jímavého v této melodii radostné práce mládí, ale profesor ji náhle přerušil.

„Přestaň s touto písní,“ vykřikl, zastaviv se za Klárou. „Musíš hrát právě tu prokletou operu a ještě k tomu tu hloupou píseň, která zrovna podtrhává celou agónii ubohého Fausta! On také hledal ve vědě záchranu – –“

„Před čím?“ ptala se Klára ustávši ve hře.

„Před smrtí, která dělá tečku za veškerou vědou!“ odvětil Hron vážně sedaje si znovu k dívce. Byl jsem touto řečí velmi překvapen. Otevřela mi nový výhled do jeho podivné duše, kterou jsem až dosud měl příležitost posuzovat jen s negativní stránky.

„Vždyť na smrti není nic hrozného,“ namítla Klára mírně, „je to spánek, jako každý jiný, jen hlubší a trvalejší. Jak často jsem si už přála, abych jej mohla spát.“ Obrátila se k profesorovi tváří, její zrak byl zvlhlý.

„Nemluv tak,“ odpověděl rozmrzele, „to je nesmyslná řeč mladých lidí, kteří si nemusí vážiti života, protože ho mají ještě mnoho před sebou. Až ti bude šedesát, jako mně, a život se ti bude nachylovat ke konci, pak teprve poznáš, jak na něm lpíš celou svojí duší, a jak je hrozné umříti.“ Snížil hlas k pouhému šepotu, který jsem stěží slyšel. „A já nechci umřít, slyšíš Kláro?“ Nachýlil hlavu k dívčině tváři, která před ním ulekaně ucouvla. „Nechci, aby moje tělo podlehlo rozkladu v zemi, anebo aby je spaloval žár kremační pece, já vím, že bych to cítil! To, co pokládáme za smrt, to ještě není smrt, to je jen počátek umírání! Dokud je několik atomů pohromadě, dotud je v nich život a ony cítí všechno, jako to cítilo celé tělo! Dovedeš si představit tu hrůzu?“ šeptal vášnivě. „A proto jsem týral svůj mozek, aby vydal všechno, co je v něm a co je možno mozkem vykonat, proto jsem dělal jeden objev za druhým, a všechny pokusy, které se druhým zdají tak hrozné, slyšíš? Proto, abych mohl žít věčně, abych se stal pánem života, jako je člověk pánem smrti. Umím všechno, co dovedou druzí, umím dokonce daleko víc, ale to stále ještě není to pravé. Nedovedu ještě podchytiti život a prodloužit ho podle své vůle! Mohu nechat samotné srdce jakéhokoliv tvora bít třeba sto let, bude-li mu někdo dávat živné roztoky, dovedu uchovat kteroukoliv tkáň živou ve zkumavce, jako to dělají ti tam v Americe, dovedu přetvořit živočicha v jiného, ale to není ještě to pravé! Ten nový živočich je na nejnižším stupni vývojového žebříku, a já nemohu čekat miliony let.“

„Honíš se za přeludy, strýčku, a zatím ti mizí ještě to, co bys mohl ze života užít, a já se trápím s tebou,“ řekla smutně Klára.

„Nejsou to přeludy, dítě, jako nebylo přeludem, když alchymisté chtěli uměle proměniti jeden prvek v druhý – dnes ví každý školák, že je to možné! Ti lidé měli správnou intuici, a já jsem na stopě toho, co hledali, a pak budu žít věčně!“ dodal vítězně. „Všechny transplantace, jak je dělal Voronov a ti druzí jsou nesmysl, není možno omladiti tělo žlázou z jiného zvířete, tělo, jehož životní elektrony ztratily svou energii! Je potřeba dodati jim onu ztracenou energii a pak smrt je přemožena. A tím vítězem nad smrtí budu já, cítím to, a ty musíš mít ke mně důvěru, nesmíš mne podlamovat v mé činnosti, slyšíš Kláro?“ dodal naléhavě, uchopiv dívčinu ruku.

V jeho hlase nebylo za celé rozmluvy ani jednou slyšet onen spodní tón šílenství, který v něm zazníval tak často v posledních dnech. Chvílemi měl dojemný přízvuk starostlivého otce, jenž konejšil své dítě, a tak tomu bylo i nyní, kdy se v jeho řeči ozýval prosebný tón, tón podivuhodně lidský.

„Víš, že jsi jediný tvor, kterého mám rád, měj mne ráda i ty a neztěžuj mi moji práci! Měj ke mně důvěru, jako ji mám já k tobě, a buď trpělivá, všechno už brzy skončí.“

„Ale jak?“ řekla dívka s hlubokým povzdechem.

„Dobře, uvidíš!“ odpověděl přesvědčivě, „ale teď už jdi spát, dítě, je pozdě a já mám ještě práci. Dobrou noc!“ Políbil ji na čelo a odcházel, zavíraje za sebou tiše dveře.

Seskočil jsem se skříně a vstoupil jsem do pokoje. Klára seděla stále na svém místě u klavíru, dívajíc se zamyšleně na dveře, jimiž odešel její strýc.

„Co se vlastně stalo?“ ptala se mdlým hlasem a její otázka mne velmi zarazila. Neměl jsem připravenu žádnou výmluvu a říci jí pravdu, mi připadalo po její rozmluvě s Hronem, který ji hleděl ukonejšit, velmi surové.

Povšimla si mého váhání, a naléhala. „Povězte mi, co se děje. Slyšela jsem dnes v noci hluk nahoře, a když jsem vás neviděla u večeře, měla jsem obavy,“ poslední slova řekla rozpačitě a pak zmlkla. Zachvátil mne pocit radosti, a ve svém sobectví jsem zapomněl na opatrnost.

Řekl jsem jí stručně příběhy včerejší a dnešní noci, ale již mezi řečí jsem litoval, že jsem o tom začal mluvit. Nedalo se však už jíti zpátky, naléhala na mne tak svými otázkami, že jsem musil dopověděti do konce.

Vyslechla mne klidně, ale její obličej pokryl výraz hrůzy a když jsem dokončil, objevily se v jejích očích slzy. Začala zoufale naříkati: „Je mrtev, a já jsem to zavinila!“

Pocítil jsem v duši osten žárlivosti vůči neznámému, který klidně spal pod sněhovou pokrývkou. Přál jsem si být na jeho místě.

„Vy jste ho milovala!“ řekl jsem hořce, ale dívka neodpovídala. „Je mu lépe nežli mně, kdo ví, jak dlouho to bude trvat, než se octnu tam, kde je on, a nikdo mne nebude želet.“

„Nemluvte tak, netrapte mne“ prosila tiše, „víte, že to není pravda“

„Co není pravda?“ ptal jsem se s úzkostí, a vzal jsem její ruku do své. Přitiskl jsem, ji ke rtům a šeptal jsem horečně: „Kláro, vy víte, že vás mám rád, musíte to cítit, musíte vědět, že jen kvůli vám jsem zůstal v tomto domě hrůzy, že jen kvůli vám riskuji všechno, co je schopno vymyslit šílenství vašeho strýce; řekněte mi aspoň slovo, že to není nadarmo, že i vy se na mne díváte jinak než na ostatní, že mne máte ráda!“ Ztratil jsem odvahu před dívčiným zármutkem a poslední slovo jsem zašeptal tak tiše, že je Klára snad ani neslyšela.

Vyprostila jemně svoji ruku z mého sevření a pohladila mne po tváři. „Jak jste bláhový!“ řekla laskavě a v jejím hlase se ještě chvěl pláč. „Cožpak to nevidíte sám, že to, co mne v posledních dnech udržovalo při životě, byl jen cit k vám? Že bych byla musila zešílet a zemřít, nebýt mojí lásky, která ve mně vzkřísila všechno, co je lidské a co život zde soustavně ubíjel?“

Neznámý pocit vzrušení mne zachvátil úplně. Ztratil jsem všechnu rozvahu. Vrhnul jsem se jí k nohám a zasypával jsem její ruce polibky, opakuje ustavičně jen jednu větu, jak velice ji miluji. Povstal jsem a objal jsem její ramena, uzavíral jsem pomalu své objetí a přitiskl ji vášnivě k sobě. Líbal jsem ji dlouze na ústa a měl jsem pocit nevýslovného štěstí, když se přestala brániti mým polibkům a sama jim šla vstříc.

Po chvíli, která mi připadala velmi krátkou, se Klára vyvinula z mého náručí a odstrkujíc jemně moje ruce, řekla:

„Přestaňme již, buďme rozumní!“

„Co je v tom rozumného brániti se lásce?“ namítal jsem, ale Klára se nedala přesvědčiti. Usedla na své místo a vyzvala mne, abych si na chvíli ještě sedl. „Nesmíte tu dlouho zůstat, mohli by vás hledati a přijíti znova.“ Nenapadlo mi ani zdaleka starati se v tuto chvíli o někoho jiného, než byla ta, kterou jsem miloval, a řekl jsem jí to. Potřásala smutně hlavou. „Víte sám dobře, že to zde je dům, kde život nemá svoje práva! Chci vám ještě říci několik slov, a pak se musíme rozejiti, kdo ví, na jak dlouho. Vyčítal jste mi, že pláču pro něho a obviňoval jste mne z něčeho, co nebylo pravda.“

„Nemysli už na to, Kláro!“ prosil jsem ji, „lituji toho a bylo to jen proto, že jsem myslil, že mne nemiluješ. Teď, když vím, že mne máš ráda, nedbám už o nikoho a nepotřebuji žádné vysvětlení.“

„Ale musíš mne vyslechnout a musíš vědět, co se zde stalo,“ odporovala. „Tvůj bývalý spolužák Vančura u nás nastoupil asi před desíti měsíci,“ počala vyprávěti tichým hlasem, který se chvílemi zachvěl žalem. „Po několika týdnech začal se mu život zde nelíbit a chtěl odejiti. Snad by to byl také učinil, ale nakonec se rozhodl, že zde zůstane. Teprve později jsem se dozvěděla od Birsena, že to učinil kvůli mně, protože se do mne zamiloval.“ Zarděla se při těch slovech a já jsem pocítil opět žárlivé bodnutí v srdci, ale rychle jsem tento pocit potlačil. Klářin pohled byl tak upřímný, že se v její duši nemohlo skrývati žádné tajemství.

„Neměla jsem k němu žádného zvláštního citu, byl mi příjemný, jako milý a tichý hoch, na tolik rozdílný od cynického Birsena a nepříčetného strýce, ale více nic mezi námi nebylo. Přesto si dávám vinu, že jsem byla nepřímo příčinou jeho neštěstí. Od té doby, co mi Birsen řekl o jeho lásce, nemohla jsem se nikdy zbavit výčitek svědomí, a do smrti budu vidět jeho smutné oči.“ Zachvěl jsem se, vzpomínaje na onen lidský pohled, který jsem viděl ve včerejší noci. Klára pokračovala.

„Mého strýce jste snad poznal dostatečně, a víte, že sleduje utkvělou myšlenku, která snad je proveditelná, snad i není, ale na tom nezáleží. Jisté je, že strýc propadl své vášni po proměně živé hmoty nadobro, a že občas má záchvaty úplné nepříčetnosti, kdy mu při sledování jeho myšlenky na ničem nezáleží. Já snad jsem jediným tvorem, kterého by nebyl schopen nikdy obětovati, ale ani tím si nejsem jista.“

Umlkla na okamžik a pak pokračovala.

„Bylo to asi na jaře loňského roku, kdy se strýcovy záchvaty znovu objevily. Měly zdánlivě docela rozumný podklad, a to snad bylo příčinou, že jsme jeho úmysly neuhodli.“

„Byl na tom nějak zúčastněn Birsen?“ ptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Nemyslím, aspoň ne přímo. Birsen má svoje vlastní plány, a jejich cílem jsou jen peníze. Ze strýcových pokusů si často dělal nepokrytě posměšky, a vždy mu to prošlo. Jednak ho strýc potřebuje, protože je výborným konstruktérem, jednak ten člověk má znamenitý instinkt a ví vždy co chce a kam až může jiti. Strýce zná výborně, jistě lépe než já.“ „Ohledně Birsena máš pravdu,“ souhlasil jsem. „Rád bych věděl, co tím sledoval, když řekl profesorovi, že zde nejsem.“

Klára se zachvěla. „Jsem mu za to nevýslovně povděčna,“ řekla, „strýc přišel v Možné náladě do mého pokoje, a byl schopen dopustit se jakékoliv násilnosti, ačkoliv mne má rád.“

„Vyprávěj dále o Vančurovi,“ prosil jsem ji, „čas kvapí a musíš si odpočinout, bylo toho dnes v noci na tebe příliš mnoho!“ Usmála se na mne tak mile, jak to jen ona dovedla, a pokračovala.

„Strýc tehdy tvrdil, že pokusy na nižších tvorech nemohou vésti k cíli, protože uspořádání živých elektronů je odvislé od duševních schopností jedince. Říkal, že neudělá ze psa opici, prostě z toho důvodu, protože opice je tvor vyšší inteligence než pes, a tomu scházejí elektrony, které podmiňují existenci duše či inteligence u opice.“

„Takže kdybyste chtěl udělati z nějakého tvora člověka, musil byste mít k tomu zase člověka,“ řekl tehdy Birsen.

„Věděl jsem, že v tom Birsen nějak vězí,“ přerušil jsem Kláru. „Nevím, jak dalece, slyšela jsem jen tuto poznámku, s kterou strýc ovšem nadšeně souhlasil.“ „Kdybych ozářil člověka, a obnovil činnost jeho duševních elektronů, mohl bych jej přivésti zpět na libovolný věk, a pak mu dát zase původní podobu,“ prohlásil tehdy strýc, „všechno je jen otázkou správné dávky,“ „A myslíte, že ji znáte?“ ptal se tehdy Birsen, a strýc přisvědčil, podotýkaje, že ji propočítali s Vančurou. Tím skončil rozhovor, který jsem slyšela u večeře. Za několik dní nato odjel Birsen za nějakými peněžními záležitostmi do P. a byl nepřítomen celé odpoledne. Já jsem byla nahoře ve svém pokoji, a teprve k večeru jsem sešla dolů. To byl právě okamžik, kdy se Birsen vracel, potkala jsem ho dole v chodbě.

Chvíli jsme spolu rozmlouvali, a mezi řečí jsem zaslechla ze sklepa strašné výkřiky. Ptala jsem se, co to je, a Birsen byl toho názoru, že má strýc asi v práci nějakou velkou opici. Byla jsem vždycky proti takovým pokusům na živých tvorech, a vymohla jsem od strýce slib, že bude pracovati jen na narkotisovaných zvířatech. Rozčilovalo mne, že svoje slovo, nedodržel, a vydala jsem se za ním. Birsen šel se mnou, ačkoliv se ještě nevysvlékl z pláště; možná, že něco tušil. Co jsme dole spatřili, bylo hrozné!“

Zachvěla se hrůzou a ukryla tvář na mém rameni.

„Nemluv o tom, dívenko, když tě to tak rozčiluje,“ řekl jsem konejšivě, ale Klára pozdvihla hlavu a vyprávěla dále, ačkoliv se jí hlas třásl.

„Našli jsme dole strýce a doktora Vančuru. Doktor ležel na velikém magnetu a vyrážel příšerné skřeky. Nebyl spoután, ale přesto se nepohnul. Birsen později tvrdil, že mu strýc asi dal nějakou injekci alkaloidu, který ochrnuje jen určitá pohybová centra, do kterých je vstříknut. Poznala jsem Vančuru jen podle cárů šatů, které na něm lpěly, celé tělo bylo znetvořeno a daleko větší, tvář nebyla lidská, připomínala nějakého podivného tvora, ale nemohla jsem si vzpomenout jakého. Strýc na Vančuru nechal dopadat proud zeleného světla a nevěděl ani, že jsem vkročila s Birsenem do laboratoře. Zahlédla jsem ještě, jak Birsen skočil k rozvodné desce a strhl dolů nějaký vypínač, světlo zmizelo a strýc se s hrozným výkřikem vrhl na Birsena. Co bylo dále, nevím, ztratila jsem vědomí.“

Odmlčela se a třásla se v mém náručí jako list. Za chvíli se uklidnila a pokračovala.

„Pak už jsem doktora Vančuru neviděla, jen vím, že byl uzavřen nahoře v mansardě, a že strýc dal zabezpečiti přístup k ní, aby se náhodou nedostal dolů. Strýc mu tam nosil v noci s Birsenem jídlo, a při tom ubohý hoch vždy tak příšerně křičel. Naléhala jsem na strýce ustavičně, aby něco vymyslil, čím by mu vrátil jeho podobu, a strýc mi to slíbil.“

„A pak ti vyhrožoval, odejdeš-li od něho, že to nikdy neučiní, že ano?“ Přisvědčila a zarděla se, když mi váhavě svěřovala, že ji strýc touto hrozbou také přiměl, aby mne ujistila, že jí nic nechybí. „To bylo tehdy, když jsi chtěl odtud odejíti. Často jsem toho potom litovala, ale v duši jsem byla přece jen ráda, poněvadž – –“

„Poněvadž jsi poznala, že tě miluji!“ dokončil jsem za ni a Klára se mi vrhla kolem krku. Hladil jsem ji a líbal a byl jsem šťasten, že se v mojí náruči uklidnila. „Ubohý hoch je mrtev, a je v tom tím větší tragedie, že se právě stal dědicem ohromného majetku,“ řekl jsem. Klára o tom nevěděla, a proto jsem jí stručně vyprávěl o nedávné návštěvě právního zástupce, ale pocit studu mi zabránil, abych jí prozradil, jakým způsobem jsem rozmluvu vyslechl. „Nedá se nic dělat, a pro něho je jistě lépe, že je mrtev. Nevěřím, že by se někdy profesorovi podařilo ovládnout tajemství života, ačkoliv je geniální člověk. Lidský mozek není schopen proniknouti svojí vlastní záhadou, jako není lokomotiva schopna pochopiti, že je lokomotivou. Ale pověz mi ještě, jak profesor vysvětlil svůj neblahý experiment, když se mu vrátila jasná chvíle?“

„Tvrdil, že se mu Vančura sám k pokusu nabídl, ale Birsen tomu nikdy nevěřil a já také ne,“ doložila v blahé nevědomosti, že zamilovaný člověk je schopen největších výstředností, a že je zcela možné, že profesor tentokráte nelhal. Chránil jsem se samozřejmě říci svou úvahu nahlas, protože by to pro Kláru bylo znamenalo výčitky svědomí až do hrobu.

„Jdi spát, dívenko,“ řekl jsem líbaje ji naposled, „a nech si zdát jen o naší lásce! Přízraků je konec, teď nás čeká jen skutečný život se světlem lásky a štěstí.“ Její tvář se rozjasnila radostným úsměvem, prvním za celou tu dobu, co jsem byl v tomto domě. Odnášel jsem si jej s sebou ve vzpomínce a netušil jsem, že bude na dlouhou dobu pro mne jedinou posilou v mém neštěstí.

XXXIII.

Nechtěl jsem s Klárou hovořiti o komplikacích, které nutně nadejdou, protože Vančurovo zmizení nemohlo projiti bez následků. Nyní jsem na ně myslil, ubíraje se tmavou chodbou, a v duchu jsem už předem cítil bolest, kterou Kláře přinese zákrok úřadů proti jejímu strýci. V nejmírnějším případě to znamenalo pro Hrona blázinec, a věděl jsem, že Klára má svého strýce přes všechnu jeho duševní úchylnost upřímně ráda. Dostal jsem se k prvním stupňům schodiště, když se na něm ozvaly kroky, které mne uvědomily, že neprojdu nepozorován. V duchu jsem zaklel, protože jsem toužil být sám se vzpomínkami na Kláru, a viděl jsem, že se do svého pokoje nedostanu. Ustoupil jsem tiše zpět a narazil jsem na dveře jídelny. Rukama jsem po nich tápal a nahmatal jsem kliku právě v okamžiku, když se proti oknu nad schodištěm objevily matné obrysy něčí postavy. Vklouzl jsem tiše do jídelny, a podle slabé záře sněhu, která sem dopadla zvenčí, jsem se orientoval. Postoupil jsem opatrně až k oknu, kde stál vpravo velký bufet v malé vzdálenosti od okenní stěny. Doufal jsem, že noční chodec brzy přejde, a že se pak nerušeně dostanu nahoru, ale v tomto očekávání jsem byl zklamán. Dveře jídelny se otevřely a měl jsem sotva čas uskočit za bufet a sednout si na zem, když světlo zaplálo. Na štěstí byl zde starožitný lustr, který ponechával velkou část pokoje téměř ve tmě. Byl jsem si jist, že mne nikdo nenajde, leda by úmyslně pokoj prohledával, protože bufet byl velmi široký a ukrýval mne dokonale.

Přes tuto jistotu jsem byl velmi rozmrzen, protože mi stálé ukrývání v jediné noci začínalo jíti na nervy. „Kdo k čertu může tady něco pohledávat ve čtyři ráno,“ řekl jsem si v duchu, naslouchaje odbíjení hodin. Měl jsem se to brzy dozvěděti. Neznámý návštěvník pokročil k bufetu a otevřel jej. Zaslechl jsem cinkání skla, a pak se ona osoba dostala do mého zorného pole. Byl to Birsen, který se pohodlně usadil u stolu, žvýkaje nějaké sušenky, jak jsem usoudil z plného talíře, který postavil před sebe. Otvíral nenačatou láhev s koňakem a naléval si do dlouhé skleničky.

Ještě ani nepostavil láhev na podnos, když se dveře znovu otevřely.

„To je báječné,“ zaslechl jsem Hronův skřehotavý hlas, jehož výška svědčila o patřičné dávce hněvu, „já se dřu dole jako mezek, a pán si tady klidně popíjí. Kde jste byl tak dlouho?“ Birsen mu zdvořile nabízel židli, ale profesor si nesedl.

„Za prvé proč se dřete – mimochodem nikdy jsem ještě neviděl mezka, že by se dřel, každé zvíře jen rozumně pracuje podle svých sil, dře se pouze hloupý člověk. A za druhé, proč to děláte v noci, která je určena k spánku a obnovení vyčerpaných sil? Za třetí jsem byl mimo jiné nahoře a zastal jsem Mareše na lůžku v blaženém spánku. Trvalo to chvíli, než si uvědomil, že pořádáte noční zábavu v laboratoři a prosí vás o prominutí, jen co se trochu umyje a oblékne.“

Bylo to v dnešní noci už po druhé, co mne tento podivný člověk kryl vůči profesorovi za cenu lži, ze které si ovšem při své povaze mnoho nedělal. Mluvil svým tahavým přízvukem, ve kterém jsem vždy podezíral určitou skrytou ironii, a profesor byl patrně podobného názoru, protože vztekle vybuchl.

„Nechte si svoje vtipy na jindy a pojďte mi pomoci! Zasazuji novou katodu do oscilační lampy a nestačím na to sám, nemám čtyři ruce!“

„Ale nezlobte se, mistře!“ prosil jej Birsen úlisně, „půjdu hned, jen co si trochu odpočinu, nejsem zvyklý na takovou noční práci.“ Profesor zbledl, a beze slova si sedl na nabídnutou židli.

„Nevím, proč tak hrozně spěcháte, pro pár hodin odpočinku se nic nezkazí. Kdyby přišla nakrásně policie, nenajde po Vančurovi ani stopy – doufám, že jste dal Bártou ukliditi v mansardě všechny věci po něm, jak jsem vás žádal?“

Viděl jsem, že se profesor na své židli rozpačitě zavrtěl, a Birsen vylítl s obličejem zbledlým hněvem. „Jakže, vy jste to neudělal? A místo toho si klidně montujete svoji katodu? A co řekne policie, až najde nahoře lůžko, nádobí, přeražené okovy a kdo ví co všechno? Což netušíte, že ten člověk, který tu ráno obcházel, byl zcela jistě detektiv? A nevíte, že je to setsakramentský rozdíl, zmizí-li kantor bez místa, který nemá žádné příbuzné, anebo dědic sto padesáti milionů, o něhož se zajímá konsulát zahraniční velmoci? A mne jste vybízel, abych střílel po nějakém nočním stínu, nechci-li se houpat! Někdo z nás dvou se houpat bude, ale já to jistě nebudu!“

Birsen tyto věty ze sebe přímo chrlil a přerušil se jen na okamžik, když jedním douškem vypil sklenku koňaku. Pozoroval jsem, že jeho řeč profesora náležitě rozpálila. Na rozdíl od Birsena Hron ve hněvu rudnul a nyní jeho tvář přímo sálala. Bouchl pěstí do stolu, až sklenka poskočila, a zařval:

„Budu-li se houpat já, budete se vy houpat se mnou. Kdo mne vybízel k pokusům na člověku? Kdo tvrdil, že v inteligentním tvorovi je duše a proto i docela jiné elektrony, než v nedokonalém zvířeti? Vy jste to byl, vy, vy!“ křičel vítězně, šermuje pěstí Birsenovi před obličejem.

„A já jsem vás vybídl, abyste položil Vančuru na ty svoje paprsky, že?“ řekl Birsen pohrdavě. „Jsem zvědav, jak byste tuhle lež dokázal! Ale já mohu velmi dobře dokázat, že jsem byl při vašem pokusu pryč, mám na to svědka, vaši neteř!“ Zachvěl jsem se obavou o Kláru, kterou takto Birsen vystavoval velikému nebezpečí. Byl to jediný svědek pro Birsena, a profesor, který měl takovou hrůzu před smrtí, by asi neváhal ani před odstraněním své neteře, jestliže by se mu tím podařilo svaliti hlavní vinu na Birsena.

„Ale vy jste Vančuru zastřelil včera v noci,“ zvolal Hron vítězně, „to nepopřete! Vaše střely se v něm snadno najdou a nebude těžké dokázat, že pocházejí z vaší pistole.“

Birsen neztratil rozvahu. „Víte dobře, že jsem ho zastřelil v sebeobraně“, řekl klidně, „ohrožoval mne, když se mu podařilo uvolniti svoje okovy.“

„Vím to, ale popřu to!“ zachechtal se profesor, „a kde máte druhého svědka? Mareš to nebude, ten ležel právě hlavou dolů a byl zděšením celý bez sebe.“ Spolkl jsem profesorovu urážku, na které bylo ostatně mnoho pravdy, a čekal jsem napjatě, co Birsen odpoví.

„Ale jděte,“ řekl tahavě, „a vy myslíte, že nějaký anatom uzná, že to, co tam leží venku v zahradě, je člověk? Ani ho to nenapadne! Bude zde prostě nález jakéhosi zvířete, a kromě toho fakt, že pan profesor Hron nechal zmizet svého asistenta pomocí jakýchsi paprsků - že to jde, to jim dokáži, až předvedu své vodíkové dělo!“

Bylo to ďábelsky vymyšleno a osvobozovalo to úplně Birsena, zatím co Hron v tom zůstal vězeti až po krk. Ani Klára nemohla dobře dosvědčiti, že to, co případně policie vykope v zahradě, je totožné s doktorem Vančurou. Že doktor odtud neodešel, to policie zjistí docela snadno. Zachvěl jsem se nad Birsenovým plánem, ale profesor mu odpověděl ku podivu klidně.

„Nebudou mít času něco hledat, nenechám je sem vstoupit!“

„A jak to chcete udělat?“ ptal se Birsen posměšně, „Pusťte z hlavy nějaké bláhové nápady! Policii neuniknete, zákon je pomalý, ale nedá se o svou kořist připravit! Nedělejte hlouposti, a jděte radši vzbudit Bártu, aby to pořádně uklidil tam nahoře a vyvětral, to je jediná možnost. Policie nesmí nic najít, v zahradě je hledat nenapadne.“

„Dobře, zařídím to,“ řekl profesor ku podivu mírně, „ale přijďte mi za chvíli pomoci do laboratoře s katodou, rád bych ji co nejdřív rozžhavil. Copak nemáte zájem na novém sodíku, místo toho, co jste rozsypal? Jak chcete jinak předvést svůj vynález?“ Profesorův hlas měl v sobě něco podivného, ale Birsen si toho patrně nevšiml, a právě tak ignoroval náhlý obrat v jeho chování.

„To je rozumná řeč,“ přikývl uznale, „přijdu za vámi za malou chvíli, jen co něco sním.“ Profesor už bez řeči vstal a dveře se za ním zavřely.

„Vylezte z té své skrýše, Mareši, copak vás nebolí kosti?“ zavolal na mne Birsen, a v prvé chvíli se mi zatajil dech leknutím. Vstal jsem a protáhl jsem se. „A když se po druhé budete schovávat u nějaké dámy v pokoji, tak si napřed otřete boty od sněhu, a pak si všimněte, jestli tam není na zdi zrcadlo!“ doložil Birsen ironicky. „Profesor byl raněn slepotou, že neviděl sníh na koberci. Já jsem poznal okamžitě, že tam jste, a proto jsem šel sám do koupelny, aby vás profesor nenašel.“

„Jsem vám za vaši laskavost velmi povděčen,“ řekl jsem chladně, jsa rozhněván jeho poznámkou o skrývání se v pokoji mladé dámy. „Nevím sice, proč jste mne kryl, ale prosil bych vás, abyste do toho nemíchal slečnu Kláru,“ dodal jsem upjatě.

„Jen se zbytečně nerozčilujte,“ řekl Birsen klidně, nalévaje mi koňak, který jsem přijal s povděkem. „Nemám nic proti slečně Kláře, mohl jste slyšet z mojí rozmluvy s Hronem, že naopak má ona pro mne veliký význam, jako jediný můj svědek ve Vančurově aféře. Teď aspoň víte, jak jsem to mínil tehdy v zahradě, když jsem říkal, že není v mém zájmu, aby Klára odjela. A poněvadž už víte přibližně všechno, co se tady stalo, nemusíte se divit, že jsem měl zájem na tom, aby vás Hron neoddělal. Žít sám s tím nevypočitatelným bláznem a bezmocnou dívkou, to by bylo i na mne příliš silné, a proto jsem hleděl, aby jediný rozumný tvor, kromě mne, samozřejmě, byl ušetřen.“

Podával jsem mu beze slova ruku, a Birsen ji rozpačitě stiskl. V jeho duši se patrně pohnul nějaký cit, o jehož existenci neměl sám tušení a zřejmě byl jím překvapen. V jeho stisku ruky bylo něco otevřeně kamarádského, co na chvíli utvořilo‘ duševní pouto sympatie mezi námi.

Byl jsem hladov a vrhl jsem se s chutí na talíř se sušenkami, „Povězte mi,“ řekl jsem, maje plná ústa, „jak jste poznal, že se skrývám tady v pokoji?“

„To nebylo nic těžkého,“ usmál se Birsen, „měl jste báječný nápad s tím černým pláštěm a byl jste všude z daleka vidět jako vrána na sněhu! Už v parku jsem byl přesvědčen, že to nemůže být nikdo jiný, než vy, a střílel jsem na druhou stranu, div je, že jsem nesložil profesora. A před chvílí, jak jsem šel dolů po schodech, postavil jste se tak krásně před bíle natřené dveře jídelny, že vás musil vidět i slepý, ačkoliv chodba zrovna světlem neoplývala. Nemáte prostě štěstí v úloze detektiva, ale z toho si nic nedělejte a přenechte to odborníkům. Budeme jich tu za chvíli mít, až nás budou mrzet!“

„A co myslíte, že bychom měli dělat?“ převáděl jsem řeč na jiné théma, které bylo pro mne méně nepříjemné a pro všechny mnohem významnější.

Birsen pokrčil rameny. „Těžká odpověď! Nejlépe snad bude říci pravdu, jak se věci skutečně staly.“

„Ale jaké to bude mít následky pro Hrona a pro vás?“ ptal jsem se otevřeně.

„To se nechá snadno vypočítat. Já jsem při pokuse nebyl, a Hron tvrdí, že se mu Vančura dobrovolně nabídl. Těžko bude dokazovat, je-li to pravda, nebo ne. Co se týče včerejší noci, jednal jsem skutečně v sebeobraně a Hronova obžaloba, kterou mně hrozil, bude mít stěží nějaký význam. Profesor bude zcela nepochybně zkoumán, pokud se týče jeho duševního stavu, a neujde asi blázinci.“

Přemýšlel jsem právě o hrozném znetvoření ubohého Vančury, když jsem zaslechl za dveřmi slabý šramot. Birsen seděl nevšímavě a patrně nic neslyšel. Chtěl jsem jej již na onen zvuk upozornit, když mne zaujala jiná myšlenka. Zvukový dojem byl tím zatlačen do pozadí, takže jsem na něj pro tu chvíli zapomněl. Byla to veliká chyba, jak se později ukázalo, a kdyby se nebyla stala, byly by zcela jistě všechny události vzaly docela jiný obrat. Osud Vančurův mi příliš ležel v hlavě, a nezdržel jsem se, abych se nevyptával Birsena na věci, o kterých zřejmě neměl mnoho chuti mluvit. „Řekněte mi, jak je možné, že byl ubohý hoch pouhým ozářením tak znetvořen?“

„Jak to mohu vědět? Hron sám je bezradný, a udělal takových pokusů na zvířatech na sta. Dá se jen usuzovati podle analogie s radioaktivním zářením. Ví se přece už dávno, že některé rakovinové nádory nezmizí jako jiné, když je ozáříme, nýbrž naopak velmi rychle rostou. Zde bude asi něco podobného, ačkoliv se jedná o paprsky záporného vodíku. Nepochybně buňky všech tkání se začaly ohromnou rychlostí rozmnožovati a z toho povstala acromegalie, abnormální vzrůst všech údů a celého těla, provázený znetvořením. Takové případy se někdy stávají i bez vnějšího zákroku a tvrdí se, že touto nemocí trpěl i mladý Ludvík XVII., vězeň v Templu.“

„A jak to vypadalo s duševní činností u Vančury?“

„Nebyla skoro žádná,“ odpovídal Birsen netrpělivě, „zbyl mu jen instinktivní odpor proti Hronovi, a protože měl po ozáření ohromnou tělesnou sílu, musil jej Hron přikovat. Kdykoliv ho přicházel v noci krmit, vyrážel nešťastník hrozné skřeky, které jste slyšel už první noc. Divil jsem se ostatně, že vás profesor ubytoval v horním patře, kde bylo Vančurův křik slyšet.“

„Jen ještě jeden dotaz,“ chytil jsem Birsena za ruku.

„A ten je?“

„Jak je možné, že se dostal Vančura minulou noc do mého pokoje?“

„Nevím,“ potřásl Birsen hlavou. „Uvolnil nějak řetězy, které byly zasazeny do zdi, a když jsme otevřeli dveře jeho místnosti, vyrazil ven. Dostal se bez překážky mříží na chodbu, protože jsme ji nechali otevřenou a bez proudu, jak jsme šli nahoru s potravou. Někde na dně jeho zatemnělého mozku patrně zbyla upomínka na jeho bývalé bydliště a instinktem je našel. Měl jsem obavu, že se na vás vrhne, a proto jsem ho odstřelil, ale nechcete-li, nemusíte tomu věřit,“ dokončil se svým starým úšklebkem.

„Ale teď už pojďte, je hrozně pozdě a já bych si rád lehnul! Musíme aspoň na chvíli do laboratoře, sic nám ten starý blázen nedá pokoj.“

XXXIV.

V laboratoři jsme našli profesora v pilné práci u oscilační lampy. Přál nám docela přívětivě „dobrý den“ a když jsem se podíval na nástěnné hodiny, musil jsem s jeho pozdravem souhlasit. Bylo už pět hodin ráno a nebýt toho, že jsme měli konec ledna, byl by se nám už dávno díval den do oken.

„Podívejme se,“ řekl Birsen s odborným zájmem, „jak jste přišel na nápad nahradit platinu v katodě iridiem? Drát bude strašně tvrdý a špatně se vám bude formovat!“

„Ale zato snese katoda mnohem vyšší teplotu,“ prohlásil Hron vítězně, „a mohu dát lampu ihned do chodu. Nevěříte? Uvidíte za chvíli.“

Pracovali jsme rychle a montáž byla hotova za necelou hodinu.

„Udělám si protonové paprsky a zkusím zaktivovat sodík,“ řekl profesor, a Birsen napjatě vyčkával, jestli přístroj bude fungovati. Profesor byl ve velmi dobré náladě a mluvil s námi neobyčejně přívětivě. Snad by mně to bylo bývalo za obyčejných okolností nápadné, ale dlel jsem v duchu u Kláry a pak jsem se cítil neobyčejně unaven a jistě jsem byl mnohem méně opatrný než jindy. Později jsem se často divil, že Birsen neviděl v Hronově přívětivosti nic podezřelého, ale patrně si byl sám sebou příliš jist, a nějaké přímé nebezpečí s jeho strany vůbec neočekával.

Hron navršil na pól magnetu malou hromádku bělostné soli a pak postupně zapjal vypínače, které uváděly do chodu stroj na výrobu paprsků. Povšiml jsem si, že kovový válec, kde se záření tvořilo, byl spojen s železnou bombou se stlačeným vodíkem.

Pokus mne začal poutati stejně jako Birsena a profesora. Z okénka přístroje vyšlehl slabý proud bílých paprsků, který postupně sílil a zaléval malou hromádku soli na magnetu. Tvořil kolem ní světelné spirály, jak jej magnet na sůl soustřeďoval.

„To je velkolepé,“ divil se Birsen, „nebyl bych čekal, že to bude okamžitě fungovat! Měl jste skvělý nápad, profesore.“ Hron se suše zasmál.

„Ale vysvětlete mi,“ obrátil jsem se na Birsena, „jak je možné, že nyní se všechno nevypaří jako tehdy ta mosazná tyč, kterou jste mi ukazoval při první mojí návštěvě laboratoře?“

„To není totéž záření,“ odpovídal Birsen, pokročiv k magnetu. „Tenkrát jsem vám ukazoval všechny tři druhy radioaktivních paprsků najednou a to paprsků s ohromnou energií. Vzpomeňte si, že záření mělo zcela jinou barvu.“

Rozpomenul jsem se na růžové paprsky a přisvědčil jsem.

„Takové záření se oboří na atom, jako by to byla hromádka karet a rozmetá okamžitě i jeho těžké jádro,“ pokračoval Birsen. „Tohleto záření jsou jen atomy kladného vodíku a letí dosti mírnou rychlostí, nějakých třiceti tisíc kilometrů za vteřinu. Ty nejsou s to jádro atomu, na které padnou, nějak vážně pochroumat. Dodají mu jen trochu energie navíc, a atom ji pak pomalu zase ztratí v podobě záření. V tomhle případě vyzáří kladné elektrony, v jiném elektrony záporné. To je vše.“

„Pozor, Birsene, mířím na vás!“ ozval se z kouta laboratoře ostrý hlas a zastavil mi krev v srdci. Rychle jsem se otočil a viděl jsem, že Hron stojí blízko dveří, dosti daleko od nás, a míří na Birsena karabinou, z které nedávno střílel v zahradě.

Birsen se otočil ještě rychleji než já a jeho obličej zšednul. Hnul rukou, chtěje patrně sáhnouti pro pistoli, ale měl na sobě zapjatý plášť a zbraň byla v zadní kapse spodků. Zdvíhal pomalu ruce vzhůru, ale očima těkal zoufale po laboratoři. Nebylo žádného úniku, za ním stál mohutný magnet, a než by se dostal na druhou stranu, mohl jej Hron pohodlně prostřílet.

Birsen si byl toho zcela vědom, ale na jeho úšklebku nebylo znát bázeň.

„Nechte toho, profesore,“ řekl lichotivě, „za chvíli mne budou bolet ruce, když je budu mít pořád nahoře, vás může chytit do prstu křeč a flinta sama spustí! A kdo by vám stavěl nové stroje, když byste zabil svého hodného Birsena?“

Profesor na tuto výzvu neodpověděl. Pokročil tak blízko, že se hlaveň dotýkala téměř Birsenovy hrudi, a nařizoval: „Obraťte se obličejem ke zdi, a nechte ruce pořád nahoře, nebo vám nasypu všech pět ran do lebky!“

Birsen poslechl. „Tak vy myslíte, že mne zavřou do blázince, vy špinavý tvore?“ Hron mluvil přitlumeně, ale jeho hlas se chvěl záští a v očích mu planulo šílenství. „Hezky jste si to před chvílí vymyslil! A vás tedy pustí s poklonou domů! A já se budu dívat na svět mřížemi, zatím co pan Birsen bude žít v přepychu milionů, které dostane za svůj báječný vynález! A všechno, co jsem vytvořil, bude pryč, čas se bude pomalu plížit a já budu počítat, jak mi ho zbývá čím dál, tím míň a pak přijde smrt a ta všechna hrůza po smrti! Vy netvore, zabiju vás!“ zařval, obraceje zbraň pažbou vzhůru. Na okamžik se vznášela nad hlavou muže, obráceného tváří ke zdi, který nic neviděl. Přiskočil jsem k Hronovi a chopil jsem ho za ruku, ale setřásl mne jediným pohybem. Přesto však jej můj zákrok asi přivedl na jiné myšlenky, protože obrátil zase ústí karabiny k Birsenovi. Oddechl jsem si, že je nebezpečí pro tuto chvíli zažehnáno, ale později jsem mnohokrát trpce želel, že jsem nenechal Hrona, aby Birsenovi rozbil hlavu a rázem jej usmrtil.

„Na vás taky dojde,“ zařval na mne profesor. „Jděte ke zdi!“ poroučel. Udělal jsem, co si přál. „Vyhrňte mu plášť a vyndejte mu pistoli z kapsy!“ nařizoval. Ruka se mi třásla, když jsem odnímal mlčícímu Birsenovi zbraň.

Za tu krátkou chvíli mi projelo na tucet myšlenek hlavou, ale jen jednu z nich jsem podržel. „Je to jediná příležitost,“ řekl jsem si v duchu, „musím to riskovat!“ Uskočil jsem bleskurychle stranou, a namířil na Hrona, který stále ještě přidržoval karabinu k Birsenovým zádům. Věděl jsem, že může bezděky stisknout spoušť a Birsena zabít, ale neměl jsem jiné východisko.

Stiskl jsem kohoutek, ale ozvalo se jen hluché cvaknutí. Tiskl jsem jej zoufale znovu a znovu, ale rána nevyšla. Birsen pochopil podle zvuku, co se děje, a řekl resignovaně. „Zbytečně se namáháte, kamaráde, vystřílel jsem všechny rány v zahradě a neměl jsem ještě čas pistoli znova nabít. Pan profesor to nepochybně věděl, a proto zařídil svůj útok ve vhodnou dobu.“

Hron zatím uchopil karabinu za hlaveň a zasadil mi pažbou takovou ránu přes ruku, že mi z ní pistole daleko odlétla. Zhroutil jsem se bolestí; myslil jsem, že mám ruku přeraženu. Pro tu chvíli jsem byl úplně ochromen a bezmocně jsem přihlížel, jak Hron svazoval Birsenovy ruce, vysoko vyzdvihnuté nad hlavou, řemenem, který vyndal z kapsy. Okolnost, že měl připravenu nejen karabinu, ale i pouta, svědčila o promyšleném plánu, a když jsem o tom přemýšlel, vynořila se mi v hlavě vzpomínka na šramot, který jsem zaslechl za dveřmi jídelny při rozmluvě s Birsenem. Nebylo pochyby, že nás profesor vyslechl, a jeho zmínka o blázinci to potvrzovala. Napadlo mi, že jsem pronásledován zvláštní nepřízní osudu od té doby, co jsem překročil práh tohoto domu, ale vzpomínka na Kláru tento dojem z mé mysli okamžitě vymazala. I kdybych ji už neměl více spatřit, stálo štěstí, že jsem získal její lásku, za všechny příští zkoušky a činilo mne vůči nim necitelným.

Neměl jsem mnoho času oddávat se vlastním myšlenkám. Profesor dovázal jakýsi složitý uzel na Birsenově zápěstí, strhl mu ruce surově dolů a zavrčel na mne:

„Pojďte sem, je řada na vás!“

Učinil jsem jedinou věc, kterou jsem považoval za rozumnou, a vyrazil jsem ke dveřím z laboratoře. Okamžik se mi zdál k tomu vhodný, protože se Hron nyní napolo odvrátil a provlékal řemen Birsenovi mezi nohama, chtěje mne připoutati k volnému konci.

Nyní vyvinul mrštnost, kterou bych nikdy v něm nehledal. Strhl nejdříve Birsena k zemi, jak jsem zahlédl koutkem oka, než jsem se úplně obrátil zády, dvěma dlouhými skoky mne dostihl na samém prahu a sevřel mi pochroumanou ruku takovou silou, že jsem zavyl bolestí.

„Vy jste chtěl utéci?“ zasyčel, táhna mne za sebou jako králíka, „a kam jste chtěl utéci? Byl bych vás dal roztrhat psy, než byste dostihl brány!“

Zachvěl jsem se hrůzou. V jeho očích plálo šílené světlo, které svědčilo o tom, že přestal lidsky uvažovati a byl schopen svoji hrozbu splnit bez nejmenšího váhání.

Zatínal jsem zuby bolestí, když mi poutal obě ruce dohromady volným koncem řemene. Nemohl jsem však popřít, že projevil při svém žalářnickém díle velký důmysl. Byl jsem uvázán za Birsena, a každý jeho rychlejší pohyb mne musil strhnout na zem. Naopak já sám bych byl povalil Birsena při sebe menším pokusu o útěk, který by tím byl v zárodku znemožněn.

„Hezky jste nás svázal, profesore,“ ozval se Birsen posměšně, „připomíná mi to sandvič. Nikdy bych byl neřekl, že máte takové vlohy k pochopskému řemeslu.“

Hron mu vrazil se vzteklým výkřikem pažbu karabiny do žeber, až se Birsen bolestí prohnul, ale to mu nezabránilo v další řeči.

„A kampak nás teď uklidíte, slavný badateli, a co řeknete policii, až nás najde takhle hezky svázané?“

„Půjdete do mansardy,“ vyštěkl Hron, a Birsenovy tváře zšedly. „A pusťte z hlavy, že vás najde policie! Kdybych se měl toho obávat, položil bych vás jednoho po druhém do paprsků a za pár vteřin se rozplynete! Ale policie se sem vůbec nedostane, nemějte obavy!“ Zasmál se kloktavě a v jeho smíchu ležel jakýsi podivný spodní tón, který mi naháněl hrůzu.

Birsen se ještě nevzdal. „A když nás tedy nechcete odhmotnit, vzácný příznivče, povězte svému hodnému Birsenovi, co s ním uděláte? Pana Mareše snad necháte běžet, ten se do toho dostal nevinně jako Pilát do kreda!“

„Držte hubu!“ vykřikl Hron surově, „dočkáte se brzy, nemějte strach, že na vás zapomenu, vy špinavý míšenče, podlý plaze, plaze!“

Opakoval to slovo dvakrát a pak se začal šíleně smát. „Plaz jste a plazem budete, roztomilým plazem!“ Birsen se otřásl, a v jeho zraku se na okamžik ukázal výraz šílené hrůzy. Vzpamatoval se ale rychle a pokrčil rameny.

Dali jsme se beze slova vystrčiti Hronem ze dveří laboratoře do tiché chodby. Mohli jsme křičet, ale jaký to mělo smysl? V domě byly jen dvě bezmocné ženy, a při vzpomínce na jednu z nich se mi srdce svíralo žalem. Zaťal jsem zuby a stoupal jsem namáhavě po schodech za Birsenem.

Prošli jsme mříží, která byly dokořán otevřená, a po schodech v postranní věži jsme se dostali na malou plošinu, částečně uzavřenou zdí s šedými dveřmi.

Chodba zatáčela za roh a běžela pak dále, ale podle zadní fronty zámku.

Hron odsunul závoru dveří, u kterých jsem si povšiml, že nemají zámek. Vstrčil nás dovnitř, do nevětrané místnosti, ze které proti mně zavanul pronikavý zápach, připomínající klece šelem ve zvěřinci.

„Počkejte, profesore,“ ozval se Birsen klidně, „snad nám dáte také něco jíst a pít, aspoň tradiční džbán s vodou a bochník chleba?“ Hron přirazil bez odpovědi dveře a zasunul zvenčí závoru. Dveře se zavřely bez zaskřípání, ale zasunování závory způsobilo podivný zvuk, při kterém mně zamrazilo v zádech.

Po zavření dveří jsme se octli ve tmě, která se mi zdála být z počátku neproniknutelnou. Teprve za chvíli, když si zrak uvykl, spatřil jsem dva světelné paprsky, které pronikaly otvory v okenici. Rozhlížel jsem se kolem, stoje klidně vedle Birsena, který zatím pracoval zuby na uzlu na svém zápěstí.

Byli jsme v malé místnosti čtvercového půdorysu, jejímž jediným zařízením byly dvě žíněnky a pár pokrývek, které ležely zmuchlány na zemi. Ve stěně proti dveřím byl otvor do další malé místnosti bez oken; jinak zde bylo ještě jediné okno v levé stěně.

„Doupě Vančurovo,“ prohodil Birsen, ustávaje na chvíli v hryzání řemenů.

„Zkuste, jestli se vám nepodaří uvolniti dříve váš uzel, možná, že vás profesor nesvázal tak pořádně, jako mněl“

Pokusil jsem se o to, ale bránila mi v tom bolící ruka a Birsen byl hotov daleko dříve než já.

„Tak!“ liboval si, „teď aspoň už nejsme siamská dvojčata! Hron udělal docela krásný chirurgický uzel a je to velmi zajímavé, že při svých záchvatech šílenství jedná v detailech jako docela rozumný člověk.“

„A co budeme dělat?“ ptal jsem se. „Vy to tady znáte a musíte vědět, jestli se dá odtud nějak utéci!“

„Za těchto okolností ne!“ prohlásil Birsen. „Dveře jsou ocelové a velmi silné, zámek nemají a ložiska závory nejdou skrz. Musili bychom mít dmuchavku jako kasař, abychom se jimi dostali. S oknem to nevyhlíží o nic lépe. Je v něm mříž, pak sklo a pak ocelová okenice se dvěma otvory, každý má velikost poloviční dlaně. Nejlépe bude, když se vyspíme.“

Natáhl se na žíněnku a já jsem jej následoval. Vzali jsme si každý jednu pokrývku, ačkoliv mne zápach, z ní vycházející, naplňoval odporem. Právě se mi víčka zavřela únavou, když se ve dveřích otevřel kulatý otvor a jím začaly dovnitř padat těžší předměty, které se s rachotem kutálely po zemi.

Než jsme vyskočili, otvor se zase uzavřel. Birsen sebral jednu z vhozených věcí, která se přikoulela až k žíněnce.

„Vida, manna s nebes,“ řekl s uznáním, podávaje mi předmět, ve kterém jsem při matném světle pokračujícího dne rozeznal konservovou plechovku, obsahující podle anglického nápisu sekané hovězí maso. „A tady je k tomu konserva s mlékem,“ upozorňoval Birsen, „spravedlivě pro každého tři konservy masa a tři mléčné. Není nad konservy, to je ohromný vynález, který lidstvo ještě ani nedocenilo!“ pochvaloval si.

„Nevím, co se vám na tom tak líbí,“ řekl jsem mrzutě.

„Nebuďte rozmazlený!“ plísnil mne. „Za prvé máme při rozumném způsobu života jídla a pití aspoň na tři dny, a za druhé vám nemůže do konservy nikdo nic namíchat, a to má v naší situaci velký význam, nemyslíte?“

Přisvědčil jsem, ačkoliv mi už víčka zapadala v nesnesitelné touze po spánku. „Ale jak je mohl profesor hodit dovnitř, aniž otevřel dveře?“ ptal jsem se, zívaje, a Birsenovu odpověď jsem slyšel už v polospánku. „Je tam otvor s deskou na závoru, zapomněl jsem na něj. Z počátku jsme tak krmili ubohého Vančuru, dokud nebyl přikován, ale to už je dobře půl roku. Dobrou noc, Mareši!“

XXXV.

Major Prokeš poslouchal pozorně Skálův referát o jeho noční návštěvě v zahradě Hronova zámku a o všech informacích, které nasbíral v případě Vančurově. Dělal si při tom poznámky na blok papíru, a než začal mluviti, ještě si je pročetl.

„Tak vy chcete, abych vám dal asistenci k prohlídce zámku a parku, jak tomu aspoň rozumím?“

„Právě tak,“ přikývl Skála, „sám to nemohu podniknout bez vašeho souhlasu a ani bych na to nestačil.“

„Nejsem tím nadšen,“ prohlásil major otevřeně, „a raději bych měl soudní příkaz, abych to nepodnikal na svoji odpovědnost. Pokusím se přemluvit soudce.“ Natahoval ruku pro telefon, když se zvonek přístroje ozval nervosním hlasem, který zpravidla ohlašuje meziměstské spojení.

Major sňal sluchátko a hlásil se. Rozmluva byla dosti dlouhá a major se čím dále tím více mračil. Z jeho stručných „ano“, „zajisté“, „zařídím ihned“, „ano, zcela nenápadně“, a „poklona pane ministerský rado“, nebyl Skála příliš moudrý, ale instinktivně vycítil, že hovor je ve spojení s jeho případem. První majorova slova, když položil sluchátko, to také plně potvrdila.

„To bude nějaká hezká věc,“ vrčel mrzutě, pokládaje sluchátko se zbytečným důrazem na vidlici. „Kdykoliv se o něco zajímá zamini,[4] radši dál od toho, příteli! To znamená fofr ve všech resortech a při tom vám páni ze zahraničních věcí telefonují každé dvě hodiny jak jste daleko, a co to, že ještě nebyly opatřeny žádané informace, a že má pan ten a ten na nich ohromný zájem, a tak to jde do nekonečna.“

„A co se vlastně stalo?“ přerušil Skála jeho nářek.

„Stručně řečeno je to takhle. Nějaký velký londýnský list přinesl tučným nápisem zprávu o ztraceném dědici australských milionů, londýnské vyslanectví honem telefonovalo do zamini, proč se s tím tady nic nedělá, a pak to šlo jako po šňůrce do vnitra, odtamtud na policejní ředitelství, pak zpět do vnitra a referent dává naléhavý rozkaz, aby se věc ihned vyřídila. Teď se už nepotřebujeme starat o soudní rozkaz, akt z ministerstva vnitra je prý na cestě a já jsem kryt co do odpovědnosti. Zavolám vám pátračku a dejte se ihned do toho.“

Byly dvě hodiny odpoledne, když Skála ujížděl v otevřeném autu pátrací stanice k Hronově zámku. Kromě něho seděli ve voze ještě čtyři četníci s praporčíkem a netrvalo ani deset minut, když auto stanulo na odbočce od okresní silnice. Praporčík zde zanechal jednoho muže s rozkazem, aby se držel na odbočce, aby nebyl příliš vidět se silnice. Major kladl Skálovi na srdce, aby provedl celou prohlídku co možno nenápadně. Protože úvozová cesta vedla jen k zámku, měla hlídka na křižovatce rozkaz zadržeti každého, kdo by přicházel od zámku. Auto zabočilo o kus dále do úvozu, ale četník u volantu ubral plyn, aby stroj nebylo slyšeti ze zámku. Jakmile se dostali tak daleko, že auto nebylo viděti ze silnice, zastavil a všichni vyskákali.

„Je nás trochu málo na všechno,“ stěžoval si Skála praporčíkovi, „ale přece jen snad bychom měli poslat jednoho muže na druhou stranu parku, kdyby někdo náhodou se tudy pokusil o útěk. Je tam malá branka, která vede do polí a je přibližně právě naproti hlavnímu vchodu.“

„Zařídíme to,“ přikývl praporčík, a dal instrukce mladému závodčímu. „Signál nám dát nemůžete,“ končil, „ale necháme vám půl hodiny času a pak se do toho dáme. Za tu dobu se tam zcela jistě dostanete. Držte se trochu dále od zdi, a£ psi zbytečně neštěkají. Ukažte hodinky!“ Porovnali si čas a muž s pozdravem odešel.

Po jeho odchodu popošli až pod skupinu smrků nedaleko vchodu, kryjíce se stromy, a tiše se domluvili o postupu uvnitř zámku. Skála si pak zapálil dýmku, sledován žádostivými pohledy četníků, kteří ve službě nesměli kouřiti. Čekali trpělivě a zámecká zeď s mohutnou branou ležela před nimi tichá a tajemná.

Skála vyklepal dýmku a tázavě se zadíval na praporčíka. Ten vyndal hodinky z kapsy a přikývl. „Na minutu přesně, pochod!“ zavelel zbývajícím dvěma mužům. Skupina čtyř lidí se tiše přiblížila k bráně a Skála stiskl tlačítko zvonku několikrát po sobě. Čekali pět minut, ale uvnitř se nic neozvalo. Skála zvonil znovu a po dalších pěti minutách zase, ale bez výsledku. Panovalo takové ticho, že bylo slyšet vrzání sněhu pod botama přešlapujících četníků.

„Zaklepejte trochu kolbami,“ poručil praporčík, a oba muži začali ochotně poklepávati dveře okovaným koncem pažeb. Po chvíli se ozvalo štěkám psů, které sílilo a ozývalo se pak pronikavě za samými dveřmi. Psi se sápali na vrata a jejich příchod patrně někoho vyburcoval. Uvnitř klaply dveře, v bráně se otevřelo malé okénko a v něm se objevil vrásčitý obličej staršího muže. „Jménem zákona otevřete!“ volal Skála, nevěda, že muž za branou jej neslyší. Byl to hluchoněmý zahradník, který byl teprve příchodem psů ke dveřím upozorněn, že je někdo před branou. Okénko se tiše zavřelo a zvuk přiražených dveří svědčil o tom, že se muž uchýlil zase tam, odkud přišel.

„Co teď?“ ptal se praporčík Skály. „Čas utíká a za hodinu máme úplnou tmu.“

„Počkáme ještě deset minut a pak vypáčíme bránu, nebo přelezeme zeď.“

Vyměřená lhůta ještě neuplynula, když se okénko ve bráně otevřelo znovu a z něho vyhlédl pár studených šedých očí pod hněvivě staženým čelem.

„Co si přejete?“ ptal se zlostný hlas, o kterém Skála usoudil, že patří staršímu muži.

„Chceme mluvit s profesorem Hronem,“ odpověděl.

„Mluvíte s ním,“ odsekl muž za bránou.

„Máme rozkaz k vašemu výslechu a k prohlídce domu a parku, pane profesore. Buďte tak laskav a dejte nám otevřít, stojíme zde už skoro hodinu.“

„Nikdo vás nezval,“ zněla nezdvořilá odpověď. „Svoje obydlí prohlížet nedovolím, a ptát se můžete zde, na to vám nemusím dát otvírat.“

„Jménem zákona otevřete!“ řekl zlostně praporčík, „jinak se dostaneme dovnitř násilím a následky ponesete vy!“

Bylo slyšet jizlivý smích, který se zkušeného Skály podivně dotkl.

„Neotevřu a varuji vás, abyste se nepokoušeli vniknout do zámku násilím, je to spojeno s nebezpečím života. Výstrahu máte a dělejte si nyní co chcete!“

Než mohl Skála zasáhnouti do rozhovoru, zaklaplo okénko a obličej zmizel. Vzdalující se kroky svědčily o tom, že jeho majitel odchází.

„Dám to vyrazit,“ zvolal horkokrevný praporčík, ale rozvážný Skála jej zadržel. „S tím byste mnoho nepořídil,“ řekl suše, „brána vypadá jak vrata od pevnosti. Raději půjdeme kus stranou a přelezeme zeď. Není to sice důstojná cesta pro zástupce zákona, ale nedá se nic dělati.“

Vedl je k místu, kde v noci sám přelezl, a za malou chvíli stanuli na druhé straně zdi. Psi je zvětřili a přiběhli, ale četníci je zahnali několika ranami pažby. Jinak se v parku nic nehnulo a malý hlouček postupoval opatrně mezi stromy k zámku. Dostali se téměř k okraji lesíku, když je Skála, který šel v čele, zvednutím ruky zastavil. Kývnul na ně, aby postoupili až k němu a napřáhl ruku. „Podívejte se na tohle!“ ukazoval směrem k aleji kaštanů, která spojovala zámek s branou.

„To je velmi podivné,“ řekl překvapeně praporčík, „vypadá to, jakoby někdo úmyslně stromy oklestil, každý jinak!“ Dělalo to skutečně ten dojem. Stromy, které rostly v malé vzdálenosti od budovy, se zdály být téměř neporušeny, zato ale všechny další byly kratší, a to tím více, čím stály blíže k bráně. Z těch, které rostly asi dvě stě metrů od zámku, zbývaly jen nízké pařezy, seříznuté hladkou, šikmou čarou a na povrchu řezu zcela zuhelnatělé. Podivný dojem byl ještě zesílen tím, že hned vedle nich, směrem k bráně, stály ostatní stromy neporušeny.

Hlouček mužů ještě uvažoval nad tímto zvláštním způsobem ošetřování stromů, když zahlédli, jak se dveře malého domku u brány otvírají a z nich vychází muž menší postavy, jehož obličej se nejdříve ukázal ve bráně.

„Dejte ho zadržet,“ žádal Skála a poručík poslal jednoho četníka, který si chtěl nadejít, a dal se šikmou čarou k aleji, aby zkřižoval cestu svého muže. Neušel ani pět kroků, když Skála užasle vykřikl: „Můj Bože!“ Ukazoval do aleje, a obličej měl bílý jako křída.

„Co je?“ ptal se udivený praporčík, který se s druhým mužem díval k zámku a teprve po Skálově výkřiku se zahleděl zase do aleje.

Muž z domku zmizel v aleji, a četník, poslaný k němu, se rozpačitě zastavil.

„Zmizel, úplně se rozplynul ve vzduchu!“ vyrážel ze sebe inspektor, a hlas mu přeskakoval rozčilením. „Stůjte, vy tam, a pojďte ihned zpátky!“ křičel zoufale na četníka, který zatím vykročil znovu k aleji.

Četník se zastavil a pomalu se otočil. V jeho pohybu bylo něco podivného, a Skála k němu pokročil, ale zastavil se v dosti velké vzdálenosti od něho. Četník se vracel kolísavým krokem a v jeho zbledlém obličeji nervosně mrkal pár vyděšených očí. Byl to statný, mladý muž, ale v tomto okamžiku se zdálo, že ztratil všechnu rozvahu a propadl panice. Postavil se před praporčíka, nedbaje o správné držení těla, a nastrkoval mu k obličeji nějaký předmět, který držel v ruce. „Podívejte se, co mi z ní zbylo!“ blekotal těžkým a neohebným jazykem. Shrnuli se kolem něho a prohlíželi zbytek pušky. Byla to jen pažba, zámek zbraně byl svařen v jediný kus beztvárné oceli a vše další už chybělo.

„Ale jak se to stalo, přece jste musil něco pozorovat?“ vyrazil nervosně praporčík, ohlížeje se plaše kolem sebe s náhlým pocitem strachu.

„Nepozoroval jsem nic,“ odpovídal pomalu četník, „držel jsem v pravé ruce pušku za pažbu a levou jsem měl v kapse, protože jsem si stáhl rukavice. Najednou vidím, že mi kus pušky schází. To bylo zrovna, když na mne pan inspektor zavolal.“ Skála mu sejmul s hlavy přilbu a mlčky ji ukazoval ostatním. Vršek scházel, jakoby jej někdo hladce seřízl, a okraje otvoru byly zduřelé roztaveným a opět zchladlým kovem.

Skála si vypůjčil od druhého četníka jako pušku a přilbu a dal obojí závodčímu, který pomalu přicházel k sobě. „Nasaďte si přilbu, jak jste zvyklý a vezměte pušku do ruky! Tak a teď nám ukažte, jak jste šel.“ Muž pokročil a Skála jej zastavil. Vedl čáru od četníkovy přilby k místu, kde končil pahýl jeho pušky, a zakýval hlavou.

„Je to tak“ prohlásil zamyšleně. „Co jste našel?“ ptal se praporčík. Skála okamžik přemýšlel. „Vypadá to, jako kdyby byl závodčí vstoupil do jakéhosi prostoru, kde všechno mizí. Byl nakloněn kupředu a tím se do toho prostoru dostala jen část pušky a helmy. Bylo jeho štěstí, že se právě včas zastavil a šel zpátky. Ještě krok, a pochybuji, že by z něho něco zbylo.“

Mladý četník se otřásl a barva, která se mu zatím trochu do obličeje vrátila, zmizela znovu. „Podívejte se na psy!“ jektal zděšeně a praporčík jej přísně okřikl. „Nedělejte ze sebe starou babu, Bartoši! A jak to vlastně stojíte?“ Muž se napřímil do pozoru, ale nemohl odtrhnouti zrak od obou vlčáků, kteří přiběhli, budíce dojem, že hledají u lidí ochrany. Seděli přikrčeni, se zježenou srstí, hlavy obráceny k aleji, a kňučeli strachem.

„Podivné věci se dějí,“ vzpomněl Skála na slova staré písně a vyzval ostatní, aby ustoupili dále pod stromy. „Pokusíme se obejít zámek, ale nesmíme vyjít z lesa ven. Mám nedůvěru k volnému prostoru a nerad bych zmizel, než o tom napíšu protokol.“ Ostatní šli mlčky za ním, každý s hlavou přetíženou nejfantastičtějšími dohady. Bylo zajímavé, že na zmizelého zahradníka celkem nikdo nevzpomněl, a že se každý z nich v duchu obíral jen záhadou zničené pušky, jejíž zbytky tvořily hmatatelný důkaz. Teprve za chvíli se o zmizelém muži zmínil praporčík, s dohadem, že snad měl v aleji nějaký úkryt.

„To je vyloučeno, pane praporčíku,“ ozval se závodčí, „měl jsem muže stále na očích a viděl jsem, jak se mi najednou rozplynul ve vzduchu. Vlastně se ani nerozplynul, náhle tam nebyl.“ Skála jeho slova potvrdil.

Obcházeli levé křídlo zámku a musili zajiti obloukem dovnitř lesa, jehož okraj zde byl podivným způsobem vykrojen. Skála ukázal na zem před krajními stromy. „To je zvláštní, není tady vůbec sníh a půda je zcela zčernalá. Máte někdo pořádný nůž?“ Vzal od závodčího veliký zavírák a po jisté námaze odřízl suchou větev s jednoho smrku. Setřásl s ní sníh a pomalu pokročil ke krajním stromům, následován ostatními, kteří pozorně přihlíželi. Rozpřáhl se a mrštil větví k černému pruhu půdy. Větev letěla obloukem mezi krajními stromy, ale nedopadla. Zmizela zcela náhle, sotva metr od okraje lesa. Skála spokojeně prohlásil: „Myslil jsem si, že to tak dopadne! Tímhle směrem se také nikam nedostaneme!“

V rostoucím šeru si pozorně prohlíželi zámek. Byl zde ukončen jakýmsi pavilonkem v podobě věže, a nejhořejší okno bylo otevřeno.

„Nemá někdo z vás kukátko?“ ptal se Skála, a ukázalo se, že praporčík má s sebou malý triedr. Skála si dlouho prohlížel otevřené okno a podal pak přístroj praporčíkovi. „Nějaká trubice skloněná otvorem dolů, jako kdyby mířila na nás,“ prohlásil praporčík za chvíli, „ale nikdo u toho není.“

„Já tam střelím, pane praporčíku“, nabízel ozbrojený četník dychtivě, ale Skála si všechnu střelbu zakázal. Pokračovali v obchůzce zámku, a došli k zadní frontě, kterou však nebylo viděti. Zámek byl v těchto místech zahalen mlhou a když se prodrali lesíkem řídkých osik, zjistili, že mlha obklopuje zámek i s pravé strany.

„To je divná mlha,“ poznamenal závodčí, „drží se u zámku jen se dvou stran a končí najednou jako zeď. A je tu mnohem tepleji.“ Toho si ostatní povšimli také. Zdálo se, jakoby z mlhy sálalo podivné teplo a sníh zmizel v širokém pásu kolem okraje mlžné zdi.

„Nemá to smysl dále se zde potloukat, vrátíme se!“ rozhodl Skála a ani se neusmál povzdechu ulehčení, který závodčí ze sebe vyrazil. V lese byla už téměř tma, když došli k místu, kde přelezli zeď. Psi se jich drželi na každém kroku, a nyní, jako kdyby byli poznali, že je lidé chtějí opustiti, začali žalostně kňučeti.

„Nemá cenu chtít zámek hlídat, protože na to stejně nestačíme,“ prohlásil Skála na druhé straně zdi. „Necháme jen jednoho člověka před branou a později jej vystřídáme.“ Poslal ozbrojeného četníka pro hlídku, kterou postavili na druhé straně zámku, a nedbaje mrazu, začal psát při světle praporčíkovy svítilny do svého notesu stručný protokol. Byl s ním hotov, než se četníci vrátili a dal jej podepsati i těm, kteří s ním byli uvnitř parku.

Ačkoliv přivedený četník sám nic neviděl z podivných příhod za zámeckou zdí, byl nepochybně dostatečně poučen mužem, který pro něho šel. Plaše se rozhlížel ve tmě, když mu praporčík nařizoval, aby hlídal bránu, dokud nebude vystřídán a zamezil komukoliv vyjiti ze zámku. Skálovi se ho zželelo.

„Necháme vám tu kamaráda z úvozové cesty, ve dvou vám to rychleji uteče,“ řekl, a muž mu s nepokrytou radostí děkoval.

XXXVI.

Ještě večer začaly nákladní automobily svážeti všechny po ruce jsoucí četnické zálohy z místního okresu a v noci přibyly posily z okresu sousedního. Před půlnocí byly už staženy k zámku dvě setniny četníků a zeď parku obklopoval kruh planoucích ohňů, u kterých se hřály zkřehlé hlídky. Vypadalo to jako obléhání nějaké pevnosti, ale do rána se celý obraz změnil v úplnou okupaci větší části kraje.

Rychlost této akce byla způsobena tím, že ještě před večerem byl major Prokeš tázán z ministerstva, co je s Vančurovou záležitostí. V tu dobu už měl v ruce Skálovo hlášení a byl velmi udiven, že se nesetkal s žádnou větší nedůvěrou na druhém konci telefonického drátu.

„Zní to sice jako kapitola z Wellsova románu,“ prohlásil referent po delším tichu, „ale když to viděli čtyři lidé, nesmí se o tom pochybovat. A konečně mne to ani moc neudivuje, dal jsem si ve zpravodajském oddělení vyšetřit, co vědí o profesorovi Hronovi, a dozvěděl jsem se, že dělal podivné pokusy a objednával stroje za mnoho milionů. Pošlete mi sem toho inspektora s opisem protokolu a hlídejte zatím zámek se všemi lidmi, které máte po ruce. Dám rozkaz v dalším okresu, aby vám poslali všechno, co mohou postrádat, a když to nepostačí, ^pomůže vám ještě druhý okres.“

Za několik minut na to ujížděl Skála autem do Prahy a časně ráno dostal nevyspalý major Prokeš, popíjející jednu černou kávu za druhou, rozkaz, aby uzavřel kraj v širokém okruhu kolem zámku a zejména nepřipustil k věci žádného zástupce tisku. Měly být odepřeny jakékoliv informace a censoři dostali v tomto směru velmi pečlivé a podrobné příkazy.

Ještě nikdy v životě neviděl Skála tolik vysokých úředníků pohromadě, jako nyní v malé poradní síni ministerstva, kde skromně seděl na konci velikého stolu. Než se porada sešla, byla jedna hodina s půlnoci a při jejím zahájení skláněly se nad stolem nevyspalé obličeje lidí, vytažených z postelí za nejlepšího spánku. Zívání rázem ustalo, když referent po stručném zahájení porady, kterou prohlásil za přísně důvěrnou, přečetl Skálův protokol.

Na nedůvěřivé projevy některých přítomných vyzval Skálu, aby vylíčil všechno podrobně, a když se to stalo, byl ubohý inspektor zaplaven otázkami se všech stran. Přítomnost úředníků z policejního presidia jej činila nervosním a jeho vysvětlování vyznělo málo přesvědčivě. Na štěstí byl referent z ministerstva vnitra rozumný muž, který rázně zjednal pořádek a uděloval pak tazatelům slovo jednomu po druhém.

„Nechápu, proč bychom měli o pravdivosti inspektorova protokolu pochybovati,“ prohlásil hubený, mrzutě vyhlížející muž, kterého referent tituloval „pane podplukovníku.“ Skála se během porady dozvěděl, že je to zástupce vojenského výzkumného ústavu. „Viděl to starší policista,“ pokračoval podplukovník, utajuje zívání, „a tři lidé z pátračky, kam se přece nemají přidělovati neschopné síly. Ostatně tu máte zbytek četníkovy zbraně a na první pohled je vidět, jak pořádně se zavařil u pušky zámek. To musila být už hezky silná energie, která tohle v tak krátkém čase dokázala!“ Puška šla kolem stolu z ruky do ruky, a všichni nad ní kroutili hlavou.

„Já myslím, pánové,“ prohlásil starší muž ošklivé, ale přitažlivé tváře, „že nezáleží celkem na tom, jak se to stalo, ale na tom, co se má podniknout. Byl vydán proti někomu v zámku zatykač?“

„Zatím ne, pane plukovníku, ale to je celkem vedlejší věc,“ odpověděl zástupce policie. „Otázka je, jak zatčení provésti.“

„Nejlepší bude, když celou věc předáte vojákům,“ řekl plukovník. „Beztak je jisté, že se jedná o nějaký nový, ničivý prostředek, a to musí v prvé řadě zajímati nás.“

Předseda schůze zasáhl do debaty. „K slovům pana plukovníka Kalaše musím upozornit, že si na vedoucích místech nepřejí, aby se akce oficielně zúčastnilo vojsko. Bude požádáno o asistenci, bude-li to třeba, a jeho zástupce bude přizván jako pozorovatel, ale jinak mají vše provésti síly, kterými disponuje náš resort.“ Plukovník se ušklíbl. „Jestli myslíte, že se cizina o podivných věcech v Hronově zámku nic nedozví, pak jste na velikém omylu! A jsem zvědav, jak budete Hronovu pevnost bez vojáků dobývat.“

To byla prorocká slova a Skála se přesvědčil o jejich správnosti ještě než zestárl o den. Na schůzi byla jmenována tříčlenná komise, která měla ihned ráno odjeti na místo samotné a převzíti řízem všech operací. Výkonné právo měl však jen referent z ministerstva vnitra, oba druzí členové komise měli pouze poradní hlas.

Skála měl na spaní sotva tři hodiny a doháněl promeškanou noc ještě v autu, v čemž jej členové komise podle svých sil napodobili. Probudila je teprve četnická hlídka, která zastavila vůz na okresní silnici z P. do Křemšína, v místě, které bylo vzdáleno od cesty k Hronovu obydlí ještě plných pět kilometrů.

Po zkontrolování legitimací členů komise pokračovalo auto v cestě, a zanedlouho spatřili lidé ve voze první stany, postavené na zasněženém poli vlevo od silnice. Lidí bylo viděti málo, vystřídané stráže spaly ve stanech a hlídkující Četníci byli poschováváni pod stromy anebo za navalenými hromadami sněhu. Brána zámku byla již otevřena, a v zahradnickém domku seděl štáb četnických setnin s majorem Prokešem v čele. Prokeš měl oči zardělé nevyspáním, a přes všechnu námahu nemohl utajiti zívnutí, když podával úředníkovi z ministerstva svoje hlášení.

„A tedy se vůbec nikdo ze zámku neukázal?“ ptal se vojenský člen komise, kterým byl plukovník Kalaš. „Nikdo, pane plukovníku,“ odpověděl Prokeš, „učinili jsme pokus spojiti se s nimi telefonicky, mají svou linku do města, a dal jsem na ni napojit polní telefon. Ale nikdo se nám nehlásil, patrně je spojení někde v zámku přerušeno. Dal jsem pak přívod k zámku přerušit a používám jejich linky k našim hovorům.“

Komise vyšla ven a pomalu kráčela mezi zachovanými stromy aleje. Četničtí důstojníci ji mlčky následovali. Zastavili se deset metrů od posledních stromů, za nimiž byly už nízké pařezy zničené aleje. Stály zde dva lehké kulomety hlídané dvěma četníky, kteří pozdravili. „Nic nového, pane majore!“ hlásil starší z obou mužů.

„Vyzvali jste je, aby se vzdali?“ ptal se referent majora, a ten přisvědčil. „Udělali jsme to megafonem, ale pochybuji, že to vůbec někdo poslouchal.“ Vzhled zámku mu dával za pravdu. S místa, kde se malý hlouček zastavil, bylo viděti celou přední frontu budovy. Ležela před nimi v naprostém tichu, v němž se tajila skrytá hrozba. Všechna okna byla uzavřena okenicemi, jen prostřední v mansardě bylo otevřeno a v něm stála stejná trubice, kterou viděl Skála den před tím v okně pobočního pavilonu. Plukovník Kalaš si ji dlouho prohlížel triedrem a pak se obrátil k referentovi: „Radil bych, abyste jim dali přerušiti elektrický proud.“ „To jste ještě neudělali?“ ptal se referent ostře majora, který pokrčil rameny. „Neměl jsem žádný rozkaz v tomto směru,“ řekl klidně, „vždyť vlastně dosud nebyl ani proti nikomu vydán zatykač!“

„Teď není čas na formality,“ odsekl referent, „zařiďte okamžitě, aby jim přerušili proud!“ Prokeš dal rozkaz jednomu ze svých důstojníků, který odkvapil. Plukovník mezitím přikročil k hromadě polen, nakupené u jednoho z kulometů. „Není to vlastně moudré,‘ že jste posunuli hlídku tak blízko,“ řekl majorovi, „co když ti ze zámku rozšíří chráněný prostor dál?“

Oba druzí členové komise zděšeně ustoupili, ale četníci zůstali na svých místech. „Nemyslím, že by to mohli udělati, pane plukovníku,“ ozval se Prokeš, „byli by to asi učinili hned ze začátku.“ Vzal z hromady jedno poleno a s mohutným rozmachem je hodil k zámku. Zmizelo v nejvyšším bodě své dráhy, sotva deset metrů od místa, kde stáli, a civilisté z komise údivem vykřikli. Skála to znal už od včerejška a zachoval klid.

„Počkáme, až jim elektrárna vypne proud,“ radil Kalaš a ostatní s ním souhlasili. Byl citelný mráz a všichni, kromě obou mužů na hlídce, odešli zase do zahradnického domku, kde bylo příjemné teplo. Polní telefon byl zaveden až do domku, a za necelou půl hodinu hlásil, že je proud vypnut.

„Teď uvidíme, jestli má jejich tajemná zbraň něco společného s elektřinou,“ prohlásil plukovník spokojeně, chvátaje k hromadě polen, a byl velmi zklamán, když viděl, jak vržený kus dřeva zmizel stejně jako dříve. Jeden z četníků, hlídajících kulomety, se poznamenal křížem a referent z ministerstva se nervosně zasmál. Neměl čas něco říci, protože byl volán k telefonu. Ostatní jej pomalu následovali, a slyšeli ještě jeho poslední uctivé „ano, pane ministře, zařídím, pane ministře, račte se spolehnouti!“ Klaněl se, jako kdyby jeho nejvyšší šéf mohl viděti tyto poklony.

Obrátil k ostatním ustaraný obličej. „V poledním tisku zahraničních časopisů prý byla noticka o podivném tažení proti osamělému zámku. Šéf si přeje to zlikvidovat co nejrychleji.“ Kalaš se ušklíbl, pohrdaje ve své vojenské duši pomalým postupem těchto civilistů. „Dal bych do toho střílet z kulometů, a když to nepomůže, poslal bych na to tank a ostřeloval bych to z děla. A kdyby ani to nebylo nic platné, nechal bych na to shodit pár bomb s letadla.“ „Ale to nejde,“ namítal podrážděně referent, „v zámku je víc lidí a nevíme, kdo je na věci zúčastněn a kdo ne.“ Plukovník pokrčil rameny. „účel světí prostředky! Já pro svou osobu bych litoval jedině, kdyby se měla při tom zničit ta jejich tajemná zbraň. Představte si, co by to znamenalo, kdybychom ji získali!“ Oči mu zasvitly nadšením, a Prokeš se s pohrdáním od něho odvrátil.

„Zkusím střílet na výstrahu,“ rozhodl se po chvíli referent, a ostatní souhlasili. Kulomety se rozštěkaly, majíce hlavně zdviženy tak, že střely musily přelétávati zámek. Major dal palbu za chvíli zastavit a vyčkávali delší čas, jestli se někdo v zámku objeví u okna. Ale nic se neukázalo a ticho, do něhož byla stará budova pohroužena, mělo v sobě něco zlověstného. „Dejte snížit palbu proti střeše,“ radil plukovník, a referent na tázavý pohled četnického majora přisvědčil. Směr palby byl změněn, a kulomety začaly znovu rachotit. Kalaš se díval triedrem na cíl palby, ale za chvíli zaklel a odložil triedr. „To je zatracené, vypadá to, jako by měli střechu z chromové ocele, není na ní vidět ani stopy po nějakém účinku palby.“ Prokeš, který se díval současně s ním, byl téhož názoru,

„Snad kule mizí jako dřevo,“ ozval se skromně Skála, ale Kalaš se pohrdavě zasmál. „Člověče, víte jakou rychlost má střela z kulometu, a jaké teploty je zapotřebí, aby se její ocelový plášť roztavil?“ Měl nápad a obrátil se na Prokeše s dotazem. „Sehnal byste někde karabinu s dalekohledem? Je to přes dvě stě metrů, a měl bych radši dalekostřelnou zbraň.“

„To nebude nic těžkého,“ pravil Prokeš a poslal jednoho četníka do stanu, kde byly zásoby střeliva a náhradní zbraně. Muž se vrátil za malou chvíli udýchán, se zbraní a s patronami. Plukovník byl výborný střelec a když zkoušel pušku na stromech parku, získal si mlčenlivý obdiv přihlížejících důstojníků četnictva. Obrátil pak zbraň proti zámku a delší dobu pečlivě mířil do ústí trubice v oknu mansardy. Ozvalo se pět ran rychle za sebou, ale v okně se nic nezměnilo. Kalaš nervosně vyhodil prázdný zásobník a nabil pušku znovu. Zase pět ran bez nejmenšího účinku. „Ďábelský vynález, anebo jsem už zapomněl střílet,“ vrčel, vraceje zbraň poručíkovi, který ji přinesl. „Zkuste to s dělem, nebo s tankem. A pro jistotu si objednejte ještě letadlo!“ Nikdo neodpovídal, ale referent se rozhodl, že se podle jeho rady zařídí. Požádal Kalaše, aby dal sám příslušné rozkazy posádce v P., a ten mu s velkou ochotou vyhověl. Zatím, co čekali na objednané prostředky, byl přinesen z polní kuchyně oběd, který pojídali v naprostém tichu.

XXXVII.

Po rychlém jídle se členové komise vydali na prohlídku parku. Šel s nimi Skála s četnickým nadporučíkem a několika četníky. Mlha podle zadní a pravé fronty zámku vzbudila Kalasův obdiv. „To je opravdová mlha přírodní, není to žádný známý prostředek k umělému zamlžení, jak se používají v poli. Rád bych věděl, jak to dělají?“

„Já bych byl mnohem radši, kdybych to měl s krku, anebo kdyby tím byli pověřili jiného kolegu,“ řekl utrápený referent, který musil mezi obědem zodpověděti nový dotaz a vyslechnouti důtku, proč se ještě nic nezařídilo.

„Víte, myslím si, že by to byla škoda rozbít to všechno a zničit takový krásný vynález,“ poznamenal plukovník, který se začal na věc dívati s hlediska čistě odborného. Referent neodpověděl a inspektor Skála jej žádal o dovolení k exhumaci toho, co viděl v předminulé noci zakopávat. Svolení dostal, ale ukázalo se, že to nepůjde tak snadno, protože země byla mrazem ztvrdlá, jako kámen. Skála dal na označeném místě rozdělati oheň a nařídil četníkům, aby ho zavolali až dohoří, chtěje být při vykopávání.

Vraceli se pomalu k zahradnímu domku, když se ozvalo vzdálené bzučení motoru, které rychle sílilo a za nedlouho se změnilo v ohlušující rachot. Rychlá stihačka opsala veliký kruh a pak přistála strmým obloukem na sousedním poli. „Jsou tu brzy“ řekl plukovník uznale,. dívaje se na hodinky.

„Pane nadporučíku,“ volal udýchaný četník, který přiběhl z aleje, „před několika minutami se někdo objevil na střeše, v prostřední věžičce.“ „A co jste udělal?“ ptal se četnický důstojník. „Podle rozkazu jsem vystřelil na výstrahu z pušky, a potom po něm, ale ten člověk zmizel.“ Všichni šli za četníkem do aleje k okraji bezpečného pásma, a četník se zastavil v bezmezném úžasu. Uprostřed byla malá ozdobná vížka, utvořená nízkou, osmihrannou zídkou, na které volně spočívaly ozdobné sloupky, nesoucí prejzovou stříšku. Kamenná zeď byla neporušena, ale sloupky zmizely i se střechou a všichni se rozpomínali, že ještě před obědem viděli vížku celou.

„A kde jste spatřil toho člověka, za zdí ve vížce?“ ptal se referent a četník přisvědčil, „Nemohl jsem na dálku dobře rozeznat, jak vypadá, ale myslím že byl starý, zdálo se mi, že má šedivé vlasy.“

„Rád bych věděl, co je za tou zídkou,“ řekl plukovník Kalaš, prohlížeje si ji triedrem. „Jestli proti tomu nic nemáte, poslal bych letce, aby se na to podívali se shora?“ Referent souhlasil a letecký poručík, který se přišel právě hlásit, byl vyzván, aby přeletěl zámek co možno nízko a dal pozorovatelem zhotovit snímek. „A střílejte na všechno, co se bude na střeše hýbat,“ doložil plukovník, dívaje se pátravě na referenta. Ten sklopil zrak a sevřel rty. Letec okamžik vyčkával, pak pozdravil a odcházel. V bráně, do široka otevřené, uskočil, vyhýbaje se těžkému tanku, který do ní právě vjížděl.

Plukovník jej dal zastavit hned za branou, nařídiv, aby uhnul stranou a ponechal bránu volnou. „Předjeli jsme malý kus odtud dvě polní děla,“ hlásil poddůstojník, velící pětičlenné posádce v tanku, a Kalaš to vzal s uspokojením na vědomí. Stíhačka ještě ani nevzlétla, když koňské spřežení, táhnoucí první dělo, doklopýtalo k zámku. Kalaš nařídil poručíkovi, který seskočil před ním s koně, aby dal první dělo postavit do palebné posice za oba kulomety, a druhé nechal ještě zapřaženo venku.

„Mám zchvácené koně, pane plukovníku, dovolte, abych směl dát odpřáhnout i druhý kus,“ žádal poručík, a Kalaš svolil, ač nerad. „Můžeme to konečně zkusit zatím s této strany,“ prohlásil k referentovi, jenž sledoval s rostoucí nevolí jeho válečné přípravy a nyní se vzchopil k protestu.

„Neudělám to bez písemného rozkazu,“ řekl odhodlaně, „nedám stříleti na dům, ve kterém jsou dvě ženy“ „Jak je vám libo,“ pokrčil plukovník rameny. „Pane nadporučíku,“ obrátil se k četnickému důstojníkovi, „pošlete, prosím, okamžitě někoho k letadlu s mým rozkazem, aby vyčkali se startem na další instrukce.“ Zvenčí bylo ještě slyšeti zkoušení vrtule, které motor se ztuhlým olejem nedovedl dát patřičný tón. Četník odešel s plukovníkovým rozkazem a popuzený referent zamířil k telefonu. Vrátil se za delší dobu ke Kalašovi, jenž zatím přihlížel ke skládání střeliva pro děla.

„Máte jít k telefonu, je tam váš šéf,“ řekl suše. „Převezmete sám velení, já jsem z obliga. Četnictvo je vám k disposici.“ Obrátil se k plukovníkovi zády, aby neviděl jeho spokojený úsměv, a dal si zavolati majora Prokše.

Kalašova rozmluva netrvala dlouho. Vrátil se s vítěznou tváří a udělil ihned rozkazy. Za malou chvíli stoupala stíhačka táhlou spirálou k obloze, opsala několikrát nad zámkem kruh o velikém poloměru, jehož středem byla budova, načež pilot snížil stroj a rozletěl se přímo proti zámku. Letadlo bylo tak nízko, že se divákům zdálo, že se rozbije o vršky stromů před branou. Jeho motor jim zaburácel nad hlavou a vzápětí nastalo mrtvé ticho – stroj zmizel! Bylo to všechno tak náhlé a neobyčejné, že si všichni začali protírati oči v přesvědčení, že špatně vidí. Teprve za okamžik se ozvaly výkřiky úžasu a z čety dělostřelců, seřaděné u brány, zazněly hlasy nevole. „Ticho, vyrovnat řady!“ zakřičel poručík a nespokojenci postupně zmlkli. Kalaš byl bledý, ale neřekl nic. Referent z vnitra byl příliš zaujat tím, co viděl a vzpomínkou na hezkého letce, který ještě před půl hodinou stál před ním, obraz zdraví a mládí. Byl dalek nějaké narážky, ale Kalaš se mu vyhnul velikým obloukem. Zašel k tanku, a poddůstojník se napřímil do pozoru. „Podívejte se, rotmistře,“ začal mírně plukovník, „s tou vaší pevností přece projedete, ne? To není neobrněná stíhačka ze dřeva a z plátna, nemyslíte?“

Poddůstojník pokrčil rameny: „Rozkaz!“

„Počkejte ještě!“ řekl plukovník tónem, který ztratil hodně ze své předchozí povýšenosti. „Vaši vojáci vás, doufám, poslechnou?“ ptal se ztlumiv hlas. „Moji hoši pojedou tam, kam pojedu já, pane plukovníku!“

„Výborně! Můžete jim říci, že budou všichni okamžitě povýšeni, když se jim to podaří. Jedná se o to, abyste projeli alejí nejvyšší rychlostí a zastavili se pod schodištěm zámku. Tam je zřejmě nechráněný prostor, protože stromy jsou tam v pořádku. Troufáte si do toho?“

„Udělám všechno, co mi poručíte!“ odpověděl voják vyhýbavě. „Ale zde mám příliš krátký rozjezd a nemohu vyvinout patřičnou rychlost.“

„Můžete vyjeti ven a udělat si místo mezi stromy před branou, jak dalece budete potřebovat. Dám zatím odklidit dělo“. Rotmistr zasalutoval a skočil do tanku. Motor zasupěl a hnací pásy začaly rozrývati zemi. Tank pomalu vycouval ven, rychlejším tempem se rozjel proti skupině stromů a za okamžik kácel před sebou všechny kmeny, které mu stály v cestě. Několik dělostřelců namáhavě odsunovalo z aleje dělo, a bez rozkazu je stavělo stranou opět do palebné posice, která směřovala nyní k zámku šikmou čarou. Větší část čety pracovala na odtažení kmenů s míst, kudy se měl tank vraceti a několik četníků jim pomáhalo. Vojáci pracovali bez nadšení, ale přesto plnili přesně všechny rozkazy, a zakrátko měl tank volnou dráhu.

Dělostřelecký poručík seřadil opět své mužstvo do čety uvnitř parku, blízko brány. Na druhou stranu si stoupli členové komise a major Prokeš se svými důstojníky. Zvenčí bylo slyšeti hukot motoru, který se postupně zvyšoval, jak voják u volantu zapínal rychlosti. Pak se v bráně objevil tank, ujíždějící plnou rychlostí a padesát párů očí se k němu doslova připjalo.

Projel kolem lidí, vyčkávajících bez dechu, vřítil se do aleje, dorazil k spáleným pařezům – a pak se to stalo. Bleskurychle se zmenšil v jediný bod, který se ztratil v prostoru…

Z čety vojáků u brány zazněl chaos hlasů, který se stupňoval v hlasitý křik. Jeden mluvil přes druhého, a pak se řady zlomily a vojáci odbíhali k dělu. Bylo viděti, jak otvírají bedničku s granáty a upevňují dělo k palbě. „Rozstřílíme ten barák na kusy!“ překřičel vysoký hlas jednoho dělostřelce ostatní hluk. Poručík se marně pokoušel zastaviti lidskou lavinu. Jeden voják mu vyrval revolver z ruky, jiní dva mu vytrhli šavli a chytili ho za ruce. „Pane poručík, nechte nás bejt!“ řekl jeden z nich, chlap jako hora. „Ti tam nám už zničili osm kamarádů, dáme jim to i s procenty!“

Kalaš, rudý hněvem, řval na vojáky, ale nikdo si ho nevšímal. Neměl uniformu a jeho černé civilní šaty mu dodávaly málo autority. Vyrval jednomu četníkovi karabinu z ruky, a popadnuv ji za hlaveň, hnal se proti četě, ale byl uvítán hlasitým posměchem. Několik vojáků se odloučilo od ostatních, a obklopilo členy komise. Domluvy nebyly nic platné, a za nedlouho se za třemi zástupci úřadů zavřely dveře zahradnického domku, kam je několik vojáků následovalo. Kalaš, bez sebe hněvem, se pokoušel dosáhnouti telefonního přístroje, ale byl bezohledně odstrčen stranou s výmluvnou hrozbou.

Major Prokeš sice zůstal se dvěma svými důstojníky venku, ale byl bezradný. V první chvíli chtěl dát na vojáky namířit oba kulomety, které byly před útokem tanku zaneseny k domku, a vojáky zapomenuty, ale jediný pohled na několik četníků, které měl po ruce, jej poučil, že s nimi nemůže počítati. Nepřipojili se sice k vzbouřené četě, ale s výmluvným gestem položili pušky do sněhu. Prokeš se obrátil a vyběhl poklusem z brány, sehnati četníky, kteří hlídkovali v polích a neviděli nic z toho, co se dělo za zdmi parku. Počítal sice, že jej poslechnou, ale měl malou naději, že se vrátí včas, než se zámek promění v hromadu trosek.

Dělostřelecký poručík Horák se bezmocně zmítal v rukou obou vojáků. Skřípal hněvem zuby, když vojáci zastrčili náboj do hlavně a upevňovali závěr děla. Poddůstojník měl již ruku na odpalovacím zařízení, když se Horák se zoufalým vypětím sil vojákům vytrhl. Byl to mladý důstojník, nedávno vyšel z akademie a měl vysoký názor na své povinnosti. Skočil před ústí děla, roztáhl obě ruce a vzkřikl: „Nebudete střílet!“

Poddůstojník zbledl jako stěna a v poslední chvíli spustil ruku. Za jiných okolností by byli vojáci nepochybně toto zoufalé gesto poručíkovo ocenili, ale nyní byli příliš rozvášněni a neměli pro ně porozumění. Oba muži, kteří dříve poručíka drželi, se ho zmocnili znova, a přes jeho nadlidský odpor jej odtáhli z čáry palby. Poddůstojník se vzchopil a dělo poskočilo po odpálené ráně. Jediný zvuk, který se ozval, byl rachot výstřelu. Granát zmizel stejně jako zmizelo letadlo a tank, a zámek, v jehož oknech se odráželo rudou září zapadající slunce, stál před užaslými vojáky neporušený a tichý! Ještě několik ran bylo vypáleno různými směry, jedna z nich, namířená na zkoušku proti lesíku, rozdrtila bezvadně stromy, které zasáhla, ale ty, které platily zámku, zmizely beze stopy ve vzduchu! Zahrada byla zahalena dýmem ze střelného prachu a vojáci postupně od děla odcházeli. Ve bráně se objevil Prokeš s četou četníků přibíhajících poklusem, bodla nasazena na puškách. Dal vojáky obklíčit, ale ti byli tak demoralisováni neúspěchem palby a záhadným mizením granátů, že bez odporu odkládali poboční zbraň a mlčky se řadili u zdi. Kalaš, třesoucí se hněvem, byl s ostatními osvobozen. „To vám přijde draho!“ vyhrožoval poručíkovi, a ubohý hoch se uraženě napřímil. „Pane plukovníku, dělal jsem, co bylo v mých silách!“ „Kde máte poboční zbraň?“ křičel plukovník, a poručík zblednul, pohlédnuv na prázdnou pochvu po svém boku. „Byla mi odňata vojáky,“ přiznal sklesle a bez další omluvy se připojil k svým lidem, střeženým dvojnásobnou řadou četníků. Za malou chvíli odvážela dvě nákladní auta vzbouřenou četu s četnickým konvojem a členové komise osaměli v zahradnickém domku. Major Prokeš žádal Kalaše o rozkazy na noc, ale ten jen bezmocně mávnul rukou. „Hlídejte zámek jako dosud, víc se nedá dělat! Jedině bychom to snad mohli vyhladovět, ale jsem bezradný.“ Ostatní mlčeli a v panujícím tichu se ozývaly venku pravidelné kroky četnické hlídky.

Někdo klepal a všichni vzhlédli ke dveřím, očekávajíce od jejich otevření něco neobvyklého. „Pane majore,“ hlásil vstoupivší poručík od četnictva, „za zámku dává někdo světelné signály!“ U dveří vznikl malý chaos, jak se všichni bez ohledu na hodnost a stáří tlačili najednou ven.

V kulatém otvoru jedné okenice mansardy se zaleskl v přestávkách odraz zapadajícího slunce, vrhaný nějakým lesklým předmětem. Chvíli svítil a zase mizel, a záblesky byly různé délky. „Morseovka!“ řekl tiše Kalaš, a několik tužek a bloků vylétlo z kapes. Znova a znova vzplál otvor v okenici rudým žehem, a pak signály přestaly. Lidé u brány luštili telegram, a když jej přečetli, zadívali se na sebe v bezměrném úžasu. Jedině major Prokeš neztratil rozvahu. Vyňal z kapsy elektrickou svítilnu a v šeru, které valem houstlo, signalisoval: „Děkujeme a přijdeme.“

XXXVIII.

Vzbudil jsem se prokřehlý zimou. Místnost nebyla vytápěna a v šeru mizejícího dne jsem viděl, jak mi jde pára od úst. Neměl jsem hodinky, ale podle světla jsem usoudil, že už bude pozdní odpoledne. Vstal jsem a začal jsem dělat trochu prostocviku, abych se zahřál. Ruka bolela už o hodně méně, než když jsem usínal, a k své velké radosti jsem zjistil, že není zlomená. Při tom mi napadlo, že je to vlastně malichernost starat se o ruku, když člověk není bezpečný svým životem, ale zájem o bezprostřední zážitky je u každého příliš silně, vyvinut, bez ohledu na paradoxy, k nimž může vésti. Moje pohyby vzbudily Birsena, který se začal protahovati a pak se dal po mém příkladu také do cvičení.

„Je tu dostatek přirozené ventilace,“ řekl, „a tak vám nezkazím vzduch, když si zapálím.“ Přisvědčil jsem a Birsenova cigareta mi připomněla, že nám Hron kromě pistole nic neodňal. Provedl jsem rychlou prohlídku svých kapes, ale kromě nožíku, kapesníku a zrcátka jsem nic užitečného nenašel. Birsen měl navíc pouzdro s cigaretami, krabičku s dvaceti sirkami, blok s tužkou a malý pilníček na nehty. Jako nástroj k přepilování mříží byl pilníček naprosto bezcenný. Po cvičení jsme se dali s ohromnou chutí do konserv, ale Birsen jich většinu oddělil, přes moje námitky.

„Aspoň tři dny musíme s nimi vydržet,“ prohlásil, „mezi tím se naše situace upraví, jak říkají páni lékaři, když si nevědí s pacientem rady.“

Žertoval, ale v jeho tónu bylo něco pochmurného. „Co myslíte, že udělá s ostatními?“ ptal jsem se, při čemž můj zájem o ostatní se soustřeďoval na jediné jméno.

„Nic,“ pokrčil Birsen rameny, „co by s nimi dělal? Nechá je klidně chodit po domě jako dříve! Jakmile zavře mříž u schodů, jsme dokonale isolováni a nikdo se k nám nedostane. Můžeme křičet, ale to nám celkem mnoho nepomůže. I kdyby nás zaslechla Klára nebo kuchařka, nebude to nic platné, protože Hron je zcela primitivní hrůzovládce. Na námitky nevezme zřetel a co zmohou dvě ženské proti bláznu a oceli?“

Měl pravdu, to jsem uznával, a přiznám, že moje nálada velmi poklesla. „A co udělá Hron s námi?“ vyslovil jsem otázku, které jsme se zatím oba vyhýbali. Birsen dlouho neodpovídal. „Jak možno vědět, co udělá blázen?“ řekl konečně. „Bude jednati podle okamžitého popudu, to je jisté. Zatím nás odstranil, protože měl nějaké plány, které jsme mohli zkřížit, ale; co bude dál, je těžko říci.“ Svěsil jsem hlavu, a Birsen mi položil konejšivě ruku na rameno. „Nelamte si s tím hlavu, Mareši, dost času, až to přijde. Řekněte si s klasikem: dum spiro, spero a zkuste radši spát, dělat se stejně nic nedá. Konečně řemenů tu máme dost, a budete-li dávat přednost oběšení před nejistou budoucností, můžete to ještě vždycky udělat,“ dodal se svým starým pošklebkem, který jsem u něho kdysi tak nenáviděl.

Poslechl jsem jeho rady a natáhl jsem se na žíněnku, zabaliv se do své přikrývky až po bradu. Co jsem nepovažoval za možné, se skutečně stalo: usnul jsem a prospal jsem celou noc. Birsen byl už vzhůru a stál u okna, dívaje se ven osvětlovacím otvorem v okenici.

„Dobré jitro, Mareši, spal jste jako nemluvně celou noc a nestydatě jste chrápal,“ přivítal mne zřejmě v dobré náladě. „Pojďte se sem podívat, dějí se velmi zajímavé věci!“ Přitiskl jsem nos k mříži a kulatým otvorem v okenici jsem viděl dosti veliký úsek kolem brány. Co jsem spatřil, mi vynutilo výkřik překvapení. Brána byla otevřena dokořán a stál v ní hlouček četníků, mezi nimiž jsem poznal podle odznaků i na dálku důstojníky. Několik mužů montovalo něco při zemi, a když poodstoupili, viděl jsem, že to jsou dva kulomety.

„To je skvělé,“ řekl jsem radostně, „teď už to dlouho nebude trvat a jsme volni!“ Birsen potřásl hlavou a neodpovídal. „Vy myslíte, že ne?“ ptal jsem se podrážděně.

„Nerad béřu někomu naději,“ odpovídal pomalu Birsen, „ale mohl jste si všimnout, že ti lidé se zastavili v pořádné vzdálenosti od zámku a že nejdou dále.“ „To je pravda, ale postavili tam kulomety a chystají se k ostřelování domu,“ namítal jsem. „To je právě to, co se mi nelíbí. Což pak se takhle postupuje, když chce policie prohledat něčí dům?“

„Máte pravdu,“ souhlasil jsem, „to se dělá, jen když se narazí na ozbrojený odpor.“

„Dívejte se, dívejte!“ zaskřehotal Hronův hlas u dveří a jeho vítězný tón na mne tak působil; že jsem poděšeně od okna uskočil. „Ani celá armáda neprojde mým magickým kruhem,“ chlubil se šílenec. Šklebivý výraz jeho tváře, odhalující zkřiveným úsměvem zažloutlé zuby, mne tak popudil, že jsem uchopil nejbližší plechovku s konservou a mrštil ji proti okénku ve dveřích. Hron zděšeně uskočil a přirazil okénko, a pak vybuchnul v nadávky a takové hrozby, že mi krev stydla v žilách. Ucpal jsem si obě uši, nechtěje poslouchati příšerné věci, jimiž nám vyhrožoval, ale Birsen se otřásal smíchem.

„Dobře, že jste netrefil,“ křičel na mne, „plechovka byla plná a bylo by jí velká škoda, poslechněte si, čím nám Hron vyhrožuje!“ Odkryl jsem si uši.

„Neusmrtím vás, vy psi,“ hulákal profesor, „ale nechám vás bez jídla, až se požerete mezi sebou, to udělám!“ Kroky se vzdalovaly, ale ještě na schodech si Hron mumlal svoje úmysly a jeho hlas k nám nezřetelně doléhal.

„Pojďte, přestěhujeme žíněnky,“ vyzýval mne Birsen, „takhle by nás mohl pohodlně postřílet okénkem ve dveřích, až budeme v nejlepším spánku.“ Odtáhli jsme žíněnky do rohu a umluvili jsme se, že nebudeme nikdy spáti oba současně, aby Hron nemohl bez našeho vědomi vniknout dovnitř. Dveře se, bohužel, s naší strany nedaly nijak zajistit, ale měli jsme přece jen určitou naději, že si profesor rozmyslí vejiti, by£ i se zbraní, budeme-li jej oba očekávat.

Odbyli jsme rychle svoje jediné jídlo za celý den a spočetli jsme si, že při tomto způsobu šetření máme zásob ještě na dva dny. Pak jsme se střídali u okenního otvoru, zatím co druhý dával pozor na dveře. Ale profesor se objevil až pozdě odpoledne, krátce po příletu letadla, jehož motor jsme zaslechli přes všechnu zvukovou uzávěru svého vězení.

Hron jen pootevřel okénko, takže jsme pouze slyšeli jeho vychloubavý hlas. Dostal se zřejmě do nebezpečného stadia duševní pomatenosti, ve které se blázen cítí nade všechno povýšen. Tragické bylo zde to, že, bohužel, jeho povýšenost kotvila v zcela věcném podkladu.

„Čtyři kužele paprsků střeží zámek,“ chlubil se, přerušuje občas svoji řeč výbuchy smíchu, který mi šel tolik na nervy, „a přidal jsem k nim nyní pátý! Viděli jste blázny střílet na můj dům? A kde jsou jejich střely? Vytvořil jsem prostor nicoty, který je pohltil, jako pohltí všechno, co do něho vnikne! Paprsky smrti, k smíchu, moje paprsky, to je to pravé!“

„Kampak jste postavil trubice s aktivním sodíkem?“ ptal se mírně Birsen, svraštiv čelo v náhlé myšlence. „Uvidíte, vy plaze!“ křičel profesor a dal se do smíchu, který skončil záchvatem stařeckého kašle.

„Nastydnete se tu, drahý badateli, jděte raději dolů do tepla“ radil mu posměšně Birsen a Hron odpověděl přívalem nadávek a hrozeb, při kterých se mi tajil dech. Něco však asi upoutalo jeho pozornost, protože přirazil okénko a rychle odešel.

„Nemá smyslu ho dráždit,“ řekl jsem, ale Birsen pokrčil rameny. „Tady vidíte první praktické použití svého vynálezu,“ dodal jsem trpce, ale hned jsem svých slov litoval. Birsen se v posledních dvou dnech ke mně choval jako dobrý kamarád, a nemělo smyslu mu něco vyčítat. „Promiňte,“ řekl jsem kajícně, ale mávl jen rukou. „Nač plakat nad rozlitým mlékem! Pojďte se podívat k oknu, slyším motor letadla, něco se patrně chystá!“ Zapomněli jsme na dveře a dívali jsme se každý jedním otvorem. To, co jsme spatřili, bylo hrozné. Nad branou a docela nízko se objevilo letadlo, jeho nosné plochy se na okamžik zaleskly ve slunci, a pak vše náhle zmizelo, jako by to odvanul dech nějakého obra. „Snad se dostalo nad dům a my jsme si toho nevšimli, letělo velmi rychle,“ koktal jsem něco, čemu jsem sám v hloubi duše nevěřil.

„Nač si to namlouvat?“ řekl resignovaně Birsen, „musili bychom aspoň slyšet motor! Je po nich, ta prokletá věc je zničila!“ Sedl si na žíněnku a složil hlavu do dlaní. Zůstal tak velmi dlouho a nepromluvil. Odstoupil jsem od okna, ačkoliv jsem za chvíli slyšel opět zvuk výbušného motoru. Vzpomněl sem si na tank, který jsme zahlédli vedle brány a myšlenka, že v několika příštích vteřinách přestane existovati, byla pro mne tak nesnesitelná, že jsem si zabalil hlavu do přikrývky, abych neslyšel ani nejmenší zvuk.

Nevím, kolik času uplynulo, než mne Birsenova ruka na mém rameni vytrhla z duševní ztrnulosti. Odhodil jsem pokrývku a slyšel jsem zvenčí několik dušených ran. „Střílejí z děla,“ oznamoval Birsen, „a já jsem dostal nápad.“ „Jaký?“ ptal jsem se zlomeně, ale další Birsenova řeč mne vyburcovala k nové duševní čilosti.

„Jak jsem tak poslouchal rány v přestávkách, vzpomněl jsem si na Morseovu abecedu. Mohli bychom jim dát zprávu, co se tu děje, a jak se chránit proti paprskům nicoty, jak tomu říká Hron.“

„Ale jak jim tu zprávu dáte, nemáme přece nic, co by dělalo takový hluk, jako rána z dělal“

„Ale máme světlo, podívejte se!“ Ukázal na dva šikmé pruhy slunečních paprsků, které padaly otvory okenice dovnitř tmavé místnosti a kreslily na protější stěně dva zlaté kruhy. Oživl jsem. „A znáte Morseovu abecedu?“

„To je právě největší vada, že neznám,“ řekl malomyslně Birsen, ale já jsem neztrácel naději.

„Počkejte,“ rozpomínal jsem se, „před několika lety jsem měl kapesní kalendářík s Morseovou abecedou, vyjádřenou ve slovech. Z dlouhé chvíle jsem se ji naučil, a snad se rozpomenu, jak to bylo?“ Dal jsem hlavu do dlaní, zatím co Birsen s blokem a tužkou v ruce dychtivě vyčkával. „Už to mám!“ zvolal jsem vítězně, a začal jsem diktovat: „Akát, krátká, dlouhá, a, Blýskavice, dlouhá, tři krátké, b, Cílovníci, dlouhá, krátká, dlouhá, krátká, c.“

„To není moc duchaplné,“ přerušil mne Birsen s úsměvem, „co to jsou pro Boha cílovníci?“ „Neskákejte mi do toho!“ vyjel jsem na něho, „sice ztratím nit a jsme v koncích.“ Šlo to dobře až k „s“, ale tam jsem si za živý svět nemohl vzpomenout. Věděl jsem, že je to nějaké jméno ze starověku a vyjmenoval jsem vše od „s“, na co jsem si vzpomněl, od Syrakus až k Solonovi, ale to jediné správné mne nenapadlo. Pomohl Birsen, který se náhle rozpomenul. „Ale vždyť je to známý signál, SOS, tři krátké, tři dlouhé a zase tři krátké! S jsou tedy tři krátké!“

„Ovšem, Seneca!“ uhodil jsem se do čela. Sestavili jsme tak celou abecedu kromě q, x a y, ale ty jsme tolik nepotřebovali. Pak jsme rychle skládali telegram, stručný, aby v něm bylo všechno, a úzkostlivě jsme pozorovali, jak se světelné kruhy na stěně posouvají se zapadajícím sluncem ke stropu a jejich barva přechází ze zlaté do červené. Konečně byla zpráva hotova a Birsen ji po proškrtání chvatně přečetl:

„SOS – Hron zešílel – dvě ženy a dva muži v zajetí – proti paprskům chrání parafin – SOS.“ Chopil se zrcátka a začal signalisovati jedním otvorem, zatím co jsem se díval druhým.

Hlásil jsem Birsenovi, co se děje venku. „Někdo odešel do domku, dívají se sem, teď se jich vyhrnula celá hromada z domku ven, vytahují bloky, píšou,“ křičel jsem rozčileně, až mne Birsen musil vyzvati, abych zachoval klid a nepletl jej při signalisování. Konečně byl hotov a přiložil oko k mříži.

„Odpovídají!“ vykřikl. Venku zamžikalo světlo elektrické lampičky. „Pište, Mareši, budu vám to diktovat“

V mizejícím světle zimního dne jsme chvatně luštili můj záznam. „Děkujeme a přijdeme,“ opakoval jsem si ta slova několikrát. Pak jsem chytil Birsena za ruku a tiskl jsem ji v záchvatu radosti nad životem, který se pro nás znovu otevíral.

XXXIX.

První část noci jsem měl hlídati já. Byl jsem tomu rád, nemohl jsem usnouti, bránilo mi v tom přílišné rozčilení. Dal jsem Birsenovi svoji pokrývku a za chvíli jsem slyšel jeho pravidelné oddychování. Záviděl jsem mu skoro jeho spánek, ale pak jsem se ponořil do vzpomínek, ve kterých bylo tolik štěstí. Konec trýzně, vysvobození, ale co potom? Co mohu nabídnout Kláře, až ztratím svoje podivné zaměstnání u Hrona? Venku čekala neúprosná krise, dny plné hladu anebo ponižující úloha muže bez zaměstnání, který se dává vydržovati od své ženy. Krev, která se pomalu utišovala, začala mi znovu bušit ve spáncích. Musil jsem si říci, že je to nesmyslné trápiti se s novým problémem, dokud jeden není ještě zcela vyřešen, ale to byla vždy moje povaha, pesimismus ukrytý pod zevnějškem sangvinika.

Začala se mne zmáhati únava a chvílemi mi hlava klesala pod prvními útoky spánku. Násilím jsem se pokoušel zachovati bdělost a na svítícím číselníku hodinek, které mi půjčil Birsen, jsem odhadoval, jak dlouho bude ještě trvat moje noční stráž.

Náhle mne něco vyburcovalo. Poslouchal jsem napjatě tichý šramot u dveří a pak jsem zaslechl v naší místnosti cinknutí rozbíjeného skla. „Birsene, pozor!“ vzkřikl jsem, „někdo je před dveřmi.“ Vymotal se z přikrývek a ospale si mnul oči. Začal čichati. „Co to je? Někdo sem něco hodil?“ Cítil jsem to nyní také, protivný, nasládlý zápach. „Chloroform!“ Birsen zaklel. „Kdyby bylo aspoň vidět, kde je to rozlito!“ Tápali jsme po dlaždicích podlahy. V místnosti bylo jen málo světla, stěží jsem viděl obrysy Birsenova těla. Začínala se nás zmocňovati ospalost.

„Dejte si šátek kolem úst,“ radil Birsen, ale pomáhalo to jen málo a člověk se pod tím dusil. „To je marné, potmě to nenajdem, a nemusí to být ani na podlaze, mohl to hodit proti stěně. Zkusme rozbít okno!“ radil Birsen.

Tloukli jsme střenkou nožíků do tabulí, ale bez výsledku. Sklo bylo v určité vzdálenosti za mříží a tou se nedala ruka prostrčit. Neměli jsme patřičný rozmach a marně jsme útočili na okenní tabule zoufalými údery, které byly čím dále, tím slabší.

„To je konec všeho, kamaráde, teď si může s námi dělat, co bude chtít,“ řekl Birsen slabým hlasem. Odhodil šátek a vzpřímil se. „Ave caesar imperator, morituri – –“ začal deklamovati posměšně, ale nedokončil, anebo já jej už neslyšel. Malátnost přešla rychle v příjemnou mdlobu, usnul jsem…

*

Ostré světlo doráželo mými víčky na zrakový nerv. Pootevřel jsem oči a s bolestí jsem je zase zavřel. Zvykl jsem šeru za ty dva poslední dny, a zde planula přímo nade mnou mohutná lampa. V její záři zahlédl jsem klenutý strop místnosti. Pomalu jsem soustřeďoval myšlenky. Pravá ruka mne trochu bolela, ale mimo to i celé tělo bylo ztrnulé, a měl jsem podivný pocit chladu. Pokoušel jsem se pohnouti rukama i nohama, ale nešlo to. Zkroutil jsem prsty a nahmatal jsem něco kluzkého a poddajného na svém zápěstí. Pomalu se mi v hlavě vyjasňovalo. Byl jsem spoután řemeny a položen na kamennou podlahu, odtud ten pocit chladu. S námahou jsem se převalil na levý bok a otevřel oči. Bylo to tak, ležel jsem na dlaždicích, vedle mne byly nohy stolu. V hlavě mně bzučelo, ale nebolela a vzpomínky se pomalu obnovovaly v zpětném pořádku. Ztrnul jsem hrůzou a chvíli jsem cítil, jak mi srdce přestalo bušit. Byl jsem ve sklepní laboratoři! Myšlenky se mi začaly másti strachem a jen s napětím veškeré vůle jsem do nich zavedl opět jakýsi pořádek. „Teď je všemu konec!“ napadlo mi, ale kde jen jsem ta slova už slyšel? Vzpomněl jsem si s námahou, kdy to bylo. Birsen je řekl docela nedávno, ale kde je Birsen? Točil jsem hlavou, až mi bolel krk, ale viděl jsem, že jsem ve veliké laboratoři s tichými stroji zcela sám. Za dveřmi, které vedly do menší místnosti s velikým elektromagnetem, se ozýval pravidelný, tichý hluk. Pokoušel jsem se povstati, ale nešlo to. Měl jsem ruce přivázány řemenem k nohám, a kdykoliv jsem se trochu vzpřímil, vždy jsem se zase převalil bezmocně na studené dlaždice. Zanechal jsem toho a hlasitě jsem oddechoval námahou.

Hluk otvíraných dveří za mojí hlavou upoutal mou pozornost. Dlaždice zazněla pod těžkým krokem profesora Hrona. Zamrazilo mne, cítil jsem, že se blíží konec. Přemyslel jsem zoufale co učinit, ale nepřišel jsem na nic. Spoután, bezmocně natažen na zemi, byl jsem mu vydán na milost a nemilost. Zastavil se u mne a dlouho si mne beze slova prohlížel. Jeho pohled se mi nelíbil. Blýskání v očích pominulo, ale leželo v nich něco vzdáleného a nepřítomného. Měl jsem dojem, že se sice na mne dívá, ale při tom mne nevidí. Zdál se mi podivuhodně zestárlý za těch několik dnů, co jsem ho neviděl. Tváře měl zapadlé a jeho vous bělejší než dříve, byl neupraveně rozházen po plášti, který vypadal, jako by jej profesor řadu dní nebyl svlékl.

Posadil se ke mně do dřepu a znovu si mne prohlížel. Všiml si, že mhouřím oči proti světlu lampy, a dal se do smíchu. Jeho smích mne překvapil, měl v sobě něco idiotského, a také jeho řeč připomínala žvatlání malých dětí. Duševní choroba učinila u něho v posledních dnech patrně veliké pokroky; v duchu jsem se ptal, jestli to nebylo v důsledku hrozných událostí, které pronikly i štítem jeho bezmezného sobectví.

„Hezké světýlko,“ žvatlal „a chtěli mi tu udělat tmu zlí lidé venku, ale Hron na ně vyzrál, má akumulátorky!“ Záblesk bývalé ješitnosti pronikl jeho dětinskou řečí. „Kde je Birsen, pane profesore?“ ptal jsem se ho co možno klidně.

„Birsen? Birsen? Kdo to je?“ přejel si rukou čelo, jako člověk, který se snaží za každou cenu se rozpomenout. „Aha! To je ten zlý plaz!“ Snížil hlas k pouhému šeptání a přitiskl ústa až k mému uchu. „Je tam vedle,“ šeptal tajemně, „ale nesmí nás slyšet, rozbil by dveře a přišel by na nás! Je strašně silný, moc silný, otvírá tlamu a syčí! Ale já se ho nebojím.“

„Nemohl byste mne rozvázat, pane profesore?“ řekl jsem lichotivě. Sklouzl prsty po mých řemenech a chvíli je ohmatával. Zatajil jsem rozčilením dech a čekal jsem nehnuté, co učiní. Zdálo se, že mu v očích svitla nějaká vzpomínka. Odtáhl ruce, a zavrtěl hlavou. „Nemohu vás rozvázat, hochu“, řekl měkce. „Ale proč, vy přece všechno dovedete,“ lichotil jsem mu v zoufalé naději, že se mi podaří jej přemluvit.

„Ba ne,“ opakoval tvrdohlavě s umíněností dítěte, „vy byste mi utekl a já bych vás nechytil, jsem už starý, a vy jste mladý a budete ještě mladší, docela malý hošíček!“ Zachychtl se v náhlém návalu veselosti. Ztratil jsem hlavu a neposlouchal jsem jeho blábolení. Co chce se mnou udělat?

Sednul si vedle mne pohodlně na zem, a něco nesouvislého vykládal. Viděl jsem náramkové hodinky na jeho zápěstí, ukazovaly jednu hodinu. Stěží to mohla být noční hodina, uplynulo tedy už půl dne od chvíle, kdy jsme podali svou zprávu četnictvu. Tato myšlenka mne rázem vzpružila. Měli plno času opatřit si parafin a vyzkoušet jej. Snad se jedná o získání zcela krátké doby než přijde záchrana? Srdce mi začalo bušiti rychleji. Prohlédl jsem si znovu svá pouta. Měl jsem ruce svázány napřed a od nich šel řemen k nohám. Uzle byly důkladné – chirurgické, jak řekl Birsen. Při vzpomínce na Birsena jsem se otřásl, ale rychle jsem hleděl na něho zapomenout. Dokud profesor seděl vedle mne a žvatlal klidně v nekonečných souvětích o omlazených atomech, byla vždycky naděje. Kapsa jeho pláště upoutala moji pozornost. Byla vypuklá a podle tvaru se mi zdálo, že v ní má nůž. Tato myšlenka mne zcela zaujala. Pohnul jsem prsty a posunul jsem pomalu celé tělo k němu. Podařilo se mi vjeti dvěma prostředními prsty do kapsy.

Jeho slova mne přimrazila. „Musím odejít podívat se na zvířátko vedle,“ řekl vlídně, a učinil pohyb, chystaje se vstát.

„Podívejte se, pane profesore,“ řekl jsem chápaje se zoufale poslední naděje, „jak můžete vědět, že se dá atom omladit? Přece jeho stáří se nedá nijak změřit?“

„Že nedá?“ namítl hněvivě. „A kdo tvrdí, že nedá?“ Zapomněl na odchod a díval se na mne zlostnýma očima, ve kterých blýskal pohaslý oheň z dřívějších dnů. Začal o překot mluviti a připadalo mi, že chytá další větu, než ještě dořekl předchozí, ale nedával jsem pozor na jeho slova. Celá moje mysl se upjala k jeho kapse a podařilo se mi nahmatati chladnou střenku. Zatajil jsem dech a pomalu jsem vysunoval nůž z kapsy. Už byl venku, ale cítil jsem, že uniká z prstů, kterými jsem držel jen okraj zavřeného želízka. Zazvonil na zemi a rychle jsem se pohnul, zakrývaje jej tělem. Na čele mi vyvstal studený pot a několik vteřin jsem napjatě čekal, jestli si Hron povšiml pádu nože. Nezpozoroval nic a vydechl jsem ulehčené. Nyní jsem si přál, aby byl brzy hotov se svou řečí a chránil jsem se ho nějak vyrušit.

„Ale někdy se to nepodaří,“ končil smutně svoji dlouhou řeč a popadl se za čelo. „A proč se to nepodaří?“ „Protože omládne celá hmota a místo člověka dostanu primitivního plaza.“ Znělo to podivuhodně logicky. Zbystřil jsem pozornost, ale profesor se náhle zvedl a řekl se svým šíleným smíchem, který na mne tolik působil. „Půjdu se podívat na něj a ukážu vám ho, ale nesmíte se ho bát, nic vám neudělá, když budu s vámi.“ Odplížil se tajemně z mého dohledu a dveře druhé místnosti za ním tiše zapadly.

Dal jsem se rychle do práce a ruce se mi třásly. Snažil jsem se ze všech sil zachovati nutný klid, ale dařilo se mi to velmi špatně. Uchopil jsem střenku nože do prstů pravé ruky a nahnul jsem se jak nejvíce to šlo dopředu, abych dosáhl zuby zavřeného želízka. Pouta na rukou i nohou se mi zařízla do kůže a pochroumané rameno začalo nesnesitelně bolet, ale nepovolil jsem. Konečně se moje zuby sevřely na chladném kovu a po době, která mi připadala nekonečnou, jsem zachytil delší želízko, které více vyčnívalo. Povytáhl jsem je, ale zuby je neudržely a želízko zase s cvaknutím zapadlo.

Byl jsem celý zoufalý a opakoval jsem svůj pokus znovu a znovu. Hron se mohl každou chvíli vrátit a pak byl konec, byl jsem bezmocnou kořistí v jeho rukou. Bylo mi horko a po čele mi stékal pot. Konečně! Zachytil jsem želízko pevněji než před tím, a pomalu, s rozvahou jsem je táhl vzhůru. Klouby na rukou mi zbělely námahou, jak jsem křečovitě svíral střenku. Teď jsem cítil, že se čepel dostala do kritického bodu, ještě okamžik a byla mimo a tak otevřena, že už nemohla sklapnout. Svalil jsem se námahou na bok, svíraje v ruce otevřený nůž a hlasitě jsem oddychoval. Z druhé místnosti ke mně doléhalo profesorovo brebentění a stálý syčivý zvuk, pak nějaké tupé údery. To mne vybičovalo k nové činnosti. Vzal jsem nyní střenku nože do zubů a opatrně jsem začal nařezávati pouto na rukou. Ačkoliv jsem dával co největší pozor, přece jen jsem se neubránil několika říznutím, a brzy mi začala krev stékati s prstů na plášť.

To byla v mé situaci bezvýznamná maličkost, s kterou jsem se nemohl zabývat. Konečně řemen povolil a rozpletl jsem pak i řemen na nohou. Shodil jsem pouta a právě jsem chtěl vstáti, když se dveře druhé laboratoře s třesknutím otevřely a vylétl z nich Hron s planoucí tváří.

„Pojďte se na něj podívat, jaký je hezký, ale nechce mluvit, nechce,“ naříkal. Shýbnul se ke mně a jedinou rukou mne uchopil za límec pláště a vyzdvihl takovou silou, že mi došel dech a jen jsem se bezmocně zmítal. Zdálo se, že si nevšiml zmizení pout. Jednou rukou mne vlekl ke dveřím a druhou rozčileně pohazoval. „Snad na vás promluví, byli jste kamarádi, že ano?“ breptal, otvíraje dveře.

Rozhlížel jsem se místností, ale kromě ohromného elektromagnetu se zdála být prázdnou. Hron mne postavil a uvolnil svůj stisk. „Tam je, tam se podívejte!“ ukazoval rukou do tmavého kouta. Byl jsem nyní volný a za mnou dveře, otevřené dokořán, ale to, co jsem spatřil, bylo tak příšerné a nemožné, že mi všechny údy strnuly a nebyl jsem schopen nejmenšího pohybu.

Z koutu laboratoře vylezlo pomalu netvorné tělo, připomínající jurské ještěry. Bylo dlouhé jako dospělý člověk a ohromná hlava mloka seděla bez krku na kulatém trupu špinavě bledé barvy, který se plazil po zemi! Tlama netvora byla otevřena a vycházelo z ní zlobné syčení skrze dvojitou řadu ostrých zubů, a nahoře, nad kůží, zcela blízko sebe, seděly dvě tmavé oči člověka planoucí záští celého pekla démonů 1 Byl jsem nemocen hrůzou a nemohl jsem vyrazit ani hlásku. Zapotácel jsem se slabostí a zachytil jsem se rámu dveří. Tvor se plazil k Hronovi, který uchopil železnou tyč a ranami jej zapuzoval od sebe. Plakal jsem hrůzou a žalem, a tvor na okamžik odvrátil hlavu od profesora a upřel na mne podivný pohled svých vyvstávajících očí, pohled, který budu viděti ještě v hodině umírání! Bylo v něm tolik lidského a jímavého, že jsem se neudržel a s výkřikem jsem skočil po Hronovi.

„Vy bestie!“ řval jsem, útoče holýma rukama proti jeho železné tyči, „co jste to s ním udělal?“ Snažil jsem se uchopit jej za krk a vymačkat z něho jeho šílenou duši, ale odrazil mne jedinou ranou, že jsem sklesl na zem.

„Pryč ode mne!“ křičel, oháněje se svou tyčí, „to je pan Birsen, ale nechce mluvit, jen syčí, slyšíte ho?“ Náhle si něčeho povšiml a skočil ke mně.

„Krev, krev,“ blábolil, ukazuje na moje poraněné prsty, „v krvi je duše a ta prchá, pojďte rychle, než se ztratí docela!“ Sevřel mne za rameno a táhl ze dveří, které za sebou přirazil kopnutím. U magnetu mne hodil na zem a poodešel za přístroje. Něco tam dělal, ale nestaral jsem se o něho a nesnažil jsem se utéci. Byl jsem úplně ochromen duševně i tělesně a zmocnila se mne naprostá lhostejnost. Mlha, měkká jako vločky vaty, začala plnit prostor přede mnou a na ní se řadily světelné skvrny v jemný pastel něžné dívčí hlavy. Cítil jsem podivnou únavu, která byla velmi příjemná, a měl jsem jedinou snahu, zachytit rozplývavý obrázek, který se mi vznášel před očima.

Unikal mi stále a v duševním úsilí, které jsem vyvíjel, abych si jej znovu vyvolal, jsem se částečně vzpamatoval. Klára, její obraz to byli Rázem mi prochvěla duší nová hrůza. Co se stalo s dívkou, kde je, žije ještě?

Byl to příval otázek, které jsem si kladl a postavil mne v jediném okamžiku na nohy.

Profesor se ke mně blížil s přátelským úsměvem. „Tak pojďte, všechno je přichystáno, zachytíme duši!“ Objal mne něžně kolem ramenou a posunoval mne k magnetu, jehož horní pól byl vyzdvižen. „Lehněte si sem,“ řekl jemně, „nebude to docela nic bolet, a za chvíli je to hotovo.“ Snažil jsem se mu vymknout, ale zesílil stisk, a na čele mu začala nabíhati hněvem žíla krví.

„Tak vy nechcete?“ zasyčel. „Ale já vás k tomu přinutím a spoutám vás!“

Odvrátil hlavu, a v tom okamžiku jsem se mu vymkl. Skočil po mně se vzteklým výkřikem, a snažil se strhnout mne k zemi. Zápasili jsme tělo proti tělu, na jedné straně šílenec, který i v dobách normálních byl daleko silnější než já, na druhé straně muž, který bojoval o svůj život i o budoucnost své lásky. Klopýtali jsme v těsném objetí po laboratoři a ocelový svěrák mohutných rukou ze mne pozvolna vymačkával život. Ztrácel jsem dech a bránil jsem se už jen zcela slabě. Zavadil jsem o profesorův vous a v mém zmučeném mozku vyvstala náhle myšlenka. S vypětím všech sil uvolnil jsem jednu ruku, popadl jsem pramen vousů a trhnul jsem za něj. Hron zavyl bolestí a na okamžik mne pustil. Udeřil jsem ho oběma rukama do prsou, až se zapotácel. Klopýtl o kolejnici magnetu a pozbyl rovnováhy. Zhroutil se horní částí těla nazpět na jeden pól magnetu a temeno hlavy dutě narazilo na zdvižené železo druhého pólu. Pozbyl patrně vědomí, protože se nehýbal, ale i já jsem byl u konce se svými silami. Před očima mi tančila rudá kola, nedovedl jsem se udržet na nohou a potácel jsem se místností, snaže se marně něčeho se zachytiti. Konečně jsem nahmatal nějaké držadlo a chopil jsem se ho, ale povolilo a náhlý pohyb mne strhl k zemi. Narazil jsem hlavou o něco tvrdého, ale ještě než jsem pozbyl vědomí, zahlédl jsem trs rudých paprsků, který na okamžik zalil nehybnou postavu na magnetu…

XL.

Světlo a tma, lidé a věci se střídají v mých vzpomínkách v zmateném pořádku. Je v nich dlouhý klid nekonečných hodin se světlým výřezem okna nebo tlumeným světlem noční lampy, a pak zase pohyb a divoký zápas s lidmi v bílých šatech, do jejichž bezvýrazných tváří jsem bil chabou rukou. Pak vzpomínka na něco těsného, co mi poutalo ruce k tělu, a na podivnou „místnost ticha“, kde mi byl každý zvuk urván se rtů a zanesen někam daleko ...

Otevřeným oknem vnikal do mého pokoje svěží jarní vzduch a zvenku se ozývalo pískání kosa. Byl jsem slabý, velmi slabý, a ruka, kterou jsem zdvihl k čelu, se mi zdála být nesmírně těžkou. Malý pokoj byl jasně vybílen, u stropu visela jediná lampa s pestrým látkovým stínítkem. Místnost měla typický vzhled nemocničního pokoje se svou bíle natřenou skříní, umyvadlem a stolkem s několika židlemi. Obrátil jsem s námahou hlavu stranou a spatřil jsem na nočním stolku malou vázu s prvosenkami, vedle ní lampičku a tlačítko zvonku. Stiskl jsem chabě knoflík a za chvíli se dveře tiše otevřely. Vešel muž v bílém obleku ošetřovatele, přímého, vojenského držení těla. Podíval se na mne pátravě. „Zvonil jste?“

„Ano. Mám veliký hlad,“ řekl jsem tiše. Muž se usmál. „To je dobré znamení. A co hlava? Už nebolí?“ Sáhnul jsem si na ni, byla ledová a necítil jsem žádnou bolest. „Pošlu sem pana doktora,“ prohlásil ošetřovatel a tiše odešel.

Menší muž ostrých rysů, jenž vešel zakrátko potom, měl totéž přímé držení těla jako ošetřovatel. Omezil se na krátký pozdrav, dal mi teploměr a zabýval se mým pulsem. Měl jsem připravenu řadu otázek, ale zevnějšek lékařův byl velmi odmítavý. Učinil jsem nicméně pokus.

„Kde to jsem, pane doktore, jak jsem se sem dostal?“

Chvíli se na mne díval beze slova, ale nakonec odpověděl: „Jste v soukromém sanatoriu ve V. u Prahy. Více vám nemohu říci, snad ještě, že jste sem byl dopraven z chirurgického oddělení všeobecné nemocnice, když se zahojila vaše fraktura lebeční kosti. Dělali vám malou trepanaci.“

„A kdo mne sem dal převésti?“ ptal jsem se vzrušeně. Kdo mohl mít zájem na mém ošetřování v soukromém sanatoriu? Tato okolnost mne velmi zaujala. Lékař pokrčil rameny, ale neodpověděl. Pustil mou ruku a odňal mi teploměr.

„Jste bez teploty,“ řekl, „a můžete něco sníst. Dám vám poslat jídlo.“

Chystal se k odchodu, ale zadržel jsem ho ještě otázkou. „Snad mi můžete říci, jaké máme datum a jak dlouho tu budu musit ještě ležet!“

„Dnes je 20. dubna a co se týče druhé části vašeho dotazu, tu dnes ještě nemohu zodpověděti. Jste dosud velmi slabý a bude trvat několik týdnů, než vám dovolím vstát.“ Pozdravil mne pokynem hlavy a odešel.

Datum, které mi oznámil, mne tak zaujalo, že jsem na druhou polovinu jeho řeči z počátku ani nevzal zřetel, Dvacátého dubna! A pohnuté události v Hronově vile se staly v posledních dnech lednových! Mezi nimi a dneškem ležela dlouhá časová mezera jedenácti týdnů. Co všechno se stalo za tu dobu? Co se stalo v Hronově domě od té chvíle, kdy jsem pozbyl vědomí v jeho laboratoři? Co je s Klárou? Tolik různých otázek, ale kdo mi na ně odpoví?

Pokoušel jsem se marně získat nějaké informace od ošetřovatele, který mi přinesl brzy jídlo po lékařově odchodu a vyčkával v pokoji, až budu hotov. Na všechny otázky odpovídal jedinou větou: „Nevím nic, jsem tu teprve týden.“ Nemohl jsem se zbaviti dojmu, že oba, lékař i ošetřovatel, něco přede mnou tají, a byl jsem tím nejdříve zneklidněn a pak rozzloben.

Jídlo jsem snědl s velikou chutí a cítil jsem se velmi posílen. To mi ale dalo novou látku k přemýšlení. Jak mohl lékař tvrdit, že musím ležet ještě několik týdnů? Cítil jsem se tak silný, že bych mohl ihned vstáti. Ptal jsem se ošetřovatele, kde jsou mé šaty. „Nevím,“ odpověděl, a na moje vyzvání otevřel dokořán skříň, která byla skutečně prázdná. Prosil jsem ho o zrcadlo. Díval jsem se do žluté, vyhublé tváře, pokryté dlouhým vousem. Nad pravým okem se táhla narudlá jizva a vlasy nad spánkem byly zcela krátké, jak je patrně vyholili před chirurgickým zákrokem. Vzpomněl jsem si, že jsem v tomto místě narazil v laboratoři na něco tvrdého, a že to byl tento úder, který mne zbavil vědomí. „Mohl byste mi dát nějaké noviny?“ ptal jsem se ošetřovatele, vraceje mu zrcadlo. „A nemohl bych dostat břitvu a mýdlo, abych se oholil?“

Muž prohlásil, že mne oholí sám, ale ohledně novin, že se musí zeptat pana doktora. Vrátil se za chvíli s holičským náčiním, ale bez novin.

„Pan doktor řekl, že musíte ještě zachovat úplný klid a nerozčilovat se žádnou četbou,“ hlásil. Tento výrok mne sice rozčílil více, než nějaké napínavé čtení, ale neřekl jsem nic. Něco podivného se se mnou dělo, to bylo jasné, a bylo nutno zachovati rozvahu a čekati na vhodnou příležitost. Jedno bylo jisté, a to, že toto sanatorium je jen lepším druhem vazby a že vyšší nějaká moc nařídila moji isolaci. Byl jsem tím z počátku velmi vzrušen, ale když jsem uvažoval o podivných událostech v Hronově domě, musil jsem uznati, že toto zacházení se mnou je zcela vysvětlitelné. Tento myšlenkový uzávěr mne uklidnil a vrátil mi trpělivost. S pocitem úlevy jsem přejížděl rukou hladkou tvář, se které břitva odstranila mnohatýdenní nános vousů.

Spal jsem celé odpoledne a probudil mne teprve příchod několika osob. Přiváděl je lékař a k jedné z nich se choval s patrnými známkami úcty. Byl to suchý muž prostřední postavy a velmi přímého držení těla, kterého šedivé vlasy dělaly starším než asi ve skutečnosti byl. Jeho obličej byl ošklivý, ale při tom sympatický a způsob řeči nasvědčoval zvyku poroučeti. Nepředstavil se mi, ale podle všeho jsem soudil, že je to nějaký vyšší důstojník. Jeho přítomnost při policejním výslechu byla zcela neobvyklá. Druhý z mužů, ještě mladý brunet vyšší postavy a celkem bezvýrazného obličeje, řekl, že je vrchní policejní komisař Horák, třetím byl zapisovatel, jenž postavil na stůl přenosný psací stroj a tiše čekal. Vrchní komisař se posadil k mé posteli, starší muž do rohu malého pokoje, kde byl už polostín, a výslech začal obvyklým způsobem. Lékař při něm přítomen nebyl.

Po udání mých personalií mne komisař vyzval, abych vyprávěl podrobně vše, co se stalo v Hronově domě od mého příchodu, až do okamžiku, kdy jsem pozbyl vědomí.

„Učiním tak velmi rád a přesně podle pravdy,“ sliboval jsem, „ale budete tak laskav, a odpovíte potom také vy na některé moje otázky?“

Komisař vyslal dorozumívací pohled k staršímu muži, který přikývl.

„Povím vám vše, pokud je to slučitelné s naším vyšetřováním,“ řekl pak zdráhavě. Musil jsem se s tím spokojit a začal jsem vyprávěti. Prsty zapisovatele se rozběhly po klávesách psacího stroje a jednotvárný rachot zmlkal jen na okamžik, když zapisovatel měnil papír. Pozoroval jsem, že si starší muž činí na některých místech poznámky, ale nikterak mne nepřerušoval. Skončil jsem úplně vyčerpán a žádal jsem o vodu. Komisař ji dal přinésti, a pak začal s podrobným výslechem.

„Vy tedy tvrdíte, že profesor Hron objevil několik různých druhů záření, s nimiž prováděl jednak pokusy na zvířatech, jednak na lidech a mimo to i sestrojil zvláštní smrtonosný stroj, kterému říkáte – –“

„Vodíkové dělo,“ doplnil jsem, „ačkoliv tento název není právě příliš přesný.“

„Ano, vodíkové dělo. Probereme to jedno po druhém. Tak je tu především otázka zmizeni doktora Vančury Jana, který byl udánlivě asistentem profesora Hrona v době od počátku března až do konce září minulého roku.“

„Řekl jsem vám, co se s ním stalo, a že ho inženýr Birsen v sebeobraně zastřelil,“ vskočil jsem mu do řeči. „Udal jsem také, kde byl pohřben, nebude těžké tělo exhumovati.“

Komisař přikývl a vyňal z aktovky několik papírů, popsaných strojem.

„Byla podrobně prohlédnuta celá zahrada a park, dům ovšem především. V domě nebyly nalezeny žádné věci, které by se daly identifikovati jako osobní majetek zmizelého. V parku byla nalezena tři různá místa, která svědčila o nedávném kopání. První z nich obsahovalo zuhelnatělé kusy látky, jejíž barva ani vzorek nebyly rozeznatelné.“ Nahlédl do jednoho papíru a pokračoval. „Bylo jen dokázáno, že jde o spálenou látku lněnou a vlněnou. To by zdánlivě poukazovalo na správnost vašeho líčení, a mohli bychom předpokládati, že jde o spálené prádlo a šaty doktora Vančury. Naskýtá se ovšem otázka: proč to profesor Hron nezničil naprosto a bez jakéhokoliv pozůstatku, jestliže disponoval zářením tak zvláštních vlastností, jak vy je líčíte?“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím. Není vyloučeno, že provoz stroje byl velmi drahý a že profesor dal přednost prostředku stejně účinnému, ale levnějšímu. Ostatně jistě asi neočekával, že se vůbec někdy bude někdo po Vančurovi sháněti.“

„Připusťme, že je vaše vysvětlení správné, a jděme dále,“ řekl komisař lhostejným hlasem. „V druhé jámě byly nalezeny různé kosti, které zoologický ústav university vesměs identifikoval jako pozůstatky některých druhů opic, šimpanzů, paviánů a orangutanů. Ostatně dvě opice byly nalezeny i v domě, obě mrtvé hlady, podle vyjádření znalců. To se shoduje s vaším líčením procházky v parku s inženýrem Birsenem. Zato v naprostém rozporu je nález třetí, udánlivě podle vás nejdůležitější. V třetí jámě byly nalezeny pozůstatky velikého tvora, jehož výšku určili znalci podle kostry,“ četl další data z papíru.

„Tvor měřil vzpřímen dvě stě pětatřicet centimetrů, měl neobyčejně vyvinutý hrudní koš a horní okončetiny, dolní byly poměrně zakrnělé. Většina měkkých tkání byla rozrušena účinkem žíravého vápna a jen na dlouhých kostech se zachovaly zbytky svalů. Zvláštní prohnutí kostry, které přirovnáváte k podobě mořského koníčka, nebylo konstatováno. Obsah lebky odpovídal velkým lidoopům, a příbuznosti s tímto druhem ssavců nasvědčoval také abnormální vývin hrudi a horních okončetin …“

„Takže páni znalci usoudili, že jde o nějakého veleopa,“ vpadl jsem mu ironicky do řeči.

„Zcela správně,“ přisvědčil s neporušitelným klidem, „a to o zvláštní druh rovníkové gorily, který je poměrně vzácný, ale byl popsán Holubem, Feistmantlem a ještě jinými přírodovědci.“ Četl z protokolu znalců jakési dlouhé latinské jméno, které jsem ve svém rozčilení nezachytil. Výslech se začínal podivně utvářeti a naplňoval mne stále rostoucím neklidem a obavami. Nedovedl jsem se opanovati a vyrazil jsem ze sebe rozčileně: „Chcete mi dokázati, že jsem si všechno vymyslil! Nakonec bude i znetvoření ubohého Birsena, kterého jsem viděl na vlastní oči v jeho nové podobě, pouhou smyšlenkou?“

„Prosím, abyste zachoval klid,“ napomínal komisař chladně. „Necítíte-li se dosti zdráv, můžeme další část výslechu odložiti na zítřek.“

Ujistil jsem ho, že jsem duševně zcela pánem svých sil, a prosil jsem, aby pokračoval. Chtěl jsem se raději dozvěděti vše najednou a nezačínati zase znova.

„Když četnická hlídka vnikla do laboratoře ve sklepních částech zámku,“ četl komisař jednotvárně z protokolu, „našla dole mimo jiné podivného ještěra, který ji ohrožoval do té míry, že jej hlídka po nezdařených pokusech o jeho utišení musila utlouci pažbami.“ Vyrazil jsem výkřik děsu a komisař stiskl tlačítko zvonku. Lékař se mi podíval do zornice a podivně se zatvářil.

„Dám mu injekci pro utišení,“ řekl tlumeně ke komisaři, „a radil bych výslech přerušiti.“

„Přimlouval bych se za to, abychom pokračovali,“ ozval se starší muž v rohu pokoje. „Nemůžete mu dát něco pro posílení, doktore?“ Lékař srazil podpatky a napřímil se, ale na pokyn mužův se zase zatvářil lhostejně.

„Mohu mu dát nějaké kardiakum, ale nevím, bude-li to co platné, klid by byl nejlepším lékem…“

„Nemusíte mi dávat nic, pane doktore,“ přerušil jsem ho slabým hlasem, „jsem už zase v pořádku a pan komisař může pokračovati ve výslechu.“

Lékař rozpačitě pokrčil rameny, ale na pokyn staršího muže odešel. Komisař se na mne pátravě zadíval, ale když jsem jej ujistil, že mi už opravdu nic neschází, četl dále. „I tento podivný tvor byl prozkoumán znalci, kteří se až na malé odchylky v jednotlivostech shodli v tomto názoru: ubitý tvor patří mezi mloky, kteří však v této velikosti nebyli dosud známi. Tvarem lebky, jejíž délka činí šedesát dva a půl centimetru a šířka čtyřiačtyřicet centimetrů, připomíná nápadně vyhynulé stegocephaly, kteří žili asi před dvěma sty miliony lety v horním triasu. Největší podobnost jeví tento tvor s praehistorickým mlokem halberstadtským a to svojí uzavřenou ušní dutinou.“

„A jak vysvětlili odborníci, že tento vyhynulý tvor byl nalezen zcela živý ve dvacátém století?“ ptal jsem se s napětím.

„I to je obsaženo v protokolu,“ odpověděl klidně komisař. „Znalci citují případ, který se stal nedávno, a v němž šlo o zvláštní, dosud neznámou rybu, vylovenou blízko Kapského města, která se dala srovnati jedině s exemplářem z doby třetihorní. Zajímá-li vás vědecké jméno ryby – –“

Odmítl jsem posunkem a zavřel jsem oči. Měl jsem v hlavě takový vír myšlenek, že jsem začal pochybovati o svém zdravém rozumu. Komisařova vysvětlení zněla tak přirozeně, že jsem se v duchu tázal, jestli to všechno, co jsem prožil, nebyl pouhý sen. Ale nebylo to možné, moje přítomnost v domě Hronově byla nepopiratelná, a sám výslech ji dokazoval. A jestliže toto bylo pravdou, pak musilo být pravdou i vše ostatní.

„Snad by bylo dobře, kdybychom nyní na chvíli přestali s těmito otázkami, které doktora Mareše zřejmě příliš rozčilují, a promluvili si o některých věcech technického rázu,“ ozval se, po prvé za celý výslech, starší návštěvník. „Jak si přejete,“ řekl komisař zdvořile, „máme je také protokolovati?“

„Ne, to ne,“ řekl muž živě, „to jsou věci, které těžko mohou policii zajímati. Našli jsme dole ohromné elektromagnety,“ obrátil se ke mně, „skleněný přístroj, v němž znalci poznali velký model Wilsonovy komory k fotografování letících paprsků, dále oscilační lampu podivného typu, ale zničenou, se svařenou katodou, a konečně kovový válec, který byl zamontován do jednoho magnetu, a byl zčásti zničen. Byl spojen s jakýmsi skleněným přístrojem, ale jak, nebylo možno zjistiti, protože sklo bylo zcela roztaveno. Znalci si nevěděli s tímto strojem rady, a nikde v domě nebyly nalezeny žádné výkresy nebo popisy. V pokoji profesora Hrona bylo mnoho spáleného papíru, takže lze souditi, že profesor všechny svoje záznamy a vědecké zápisky zničil.“

„A což on sám vám nepodal žádné vysvětlení?“ Komisař se na mne ostře zadíval. „Profesor Hron je mrtev, to nevíte?“ Byl jsem velmi udiven a zavrtěl jsem beze slova hlavou. Komisař se ironicky usmál, ale ponechal slovo svému průvodci. „Podle laického popisu funkce stroje, který nám podala slečna Klára Hronová – –“ „Promiňte, že vás přerušuji, pane,“ ozval jsem se prosebně, „ale neřekl byste mi laskavě, co je se slečnou Klárou a jak se jí daří?“

Muž na mne udiveně pohlédl, ale v náhlém porozumění se usmál, a odvětil zcela vlídně: „Neviděl jsem slečnu již delší dobu, ale pokud vím, daří se jí velmi dobře. Podle zpráv denních listů byla právě v těchto dnech projednána záležitost profesorovy pozůstalosti, a slečna, jako jediná dědička, se stala majitelkou hezkého počtu milionů.“ Oddechl jsem si, ježto jedna veliká starost, osud Kláry, byla sejmuta s mého srdce. Ale současně začala mne hlodati jiná myšlenka a nová starost nahradila tu, která zmizela. Bude volná dědička milionů smýšleti stejně, jako ubohé, bezmocné děvče, žijící bez přítelův ovzduší hrůzy? Neměl jsem pro tu chvíli čas trápiti se touto palčivou otázkou, protože návštěvník pokračoval ve svých dotazech. Jejich účelem bylo, zda nemohu přesně udati, jakým způsobem se vyrábělo umělé záření.

Litoval jsem velmi, že tak nemohu učiniti a řekl jsem to tazateli. „Nikdy jsem neměl v rukou přesná data, co vím, dozvěděl jsem se od Birsena. Důležitou je synchronisace magnetické síly a elektrického napětí, a patrně se jí dosahovalo určitými rozměry přístroje. Neznám také složení kovu, z něhož bylo okénko propouštějící paprsky. Myslím, že to je na celé věci to hlavní, protože žádná známá látka neodolá rozkladné síle záření. Synchronisace magnetické a elektrické síly by se už pokusně našla,“ dodal jsem po usilovném přemýšlení, a tazatel, ačkoliv byl zřejmě nespokojen, se mnou souhlasil. Nahlédl do svých poznámek a prohlásil: „Parafinové trubice byly nalezeny, také beryliová vložka a skleněná trubička, jak jste to popsal. V té byla ale analysou zjištěna jen jemná kuchyňská sůl.“

„To je správné, nikoho asi nenapadlo dát trubičku k nabitému elektroskopu a kdyby se to stalo dnes, nenajde se nic. Uplynulo od té doby již jedenáct neděl a radioaktivita sodíku dávno odumřela,“ řekl jsem.

„Máte ještě nějaké dotazy, pane …“ komisař se zarazil na výstražný posuněk staršího muže. „Žádné, můžete pokračovat ve výslechu.“

„Když. už mluvíme o tajemném záření a vodíkovém dělu,“ začal komisař, „musím prohlásiti, že vaše líčení o obléhání zámku se nesrovnává se skutečností.“

Rozčilením jsem téměř vyskočil s lůžka. „Jakže, to jsem si tedy vymyslil? A co zničený tank a letadlo, naše signály četnictvu, to je všechno lež?“ Křičel jsem poslední slova a všechna pevná předsevzetí, že se ovládnu, byla ta tam. Cožpak jsem skutečně byl hříčkou halucinací, anebo jsem obětí nějaké ďábelské machinace, která se snaží popřít všechno, co řeknu a uvésti to v směšnost? Přes pološero, které vládlo v rohu pokoje, měl jsem dojem, že se muž, tam sedící, na mne soucitně zadíval. Ale komisařův pohled byl zcela chladný a neosobní. „Můžete si přímo přečísti protokol, který byl o tom sepsán četnickou pátračkou v P.“ Podával mi arch papíru, jehož záhlaví, razítka a podpisy nepřipouštěly pochybností o pravosti dokumentu. Stálo v něm doslova: „V souvislosti s pátráním po zmizelém RNDru Janu Vančurovi, narozeném v Praze, dne atd., provedli podepsaní dnešního dne prohlídku zámku, který je majetkem a obydlím Antonína Hrona, bývalého profesora, t. č. soukromníka, narozeného atd., příslušného do Prahy. Po vstupu do zámku bylo zjištěno, že dva pokoje jsou uzamčeny, jinak zámek nebyl obydlen. Uzamčené pokoje byly ve smyslu §…tr. zákona otevřeny násilím. Zjištěno, že v jednom z nich byla uzavřena mladá žena, která o sobě prohlásila, že je neteří dotčeného profesora Hrona a udala jméno Klára Hronová, stáří dvacet let…“

Chtěl jsem list obrátiti, ale komisař mi jej vzal z ruky. „To stačí k vašemu ujištění, že prohlídka zámku se děla zcela obvyklým způsobem, jinak by o tom byl záznam v protokolu. Podpisy jste viděl a o dalším obsahu protokolu uslyšíte hned.“ Začalo mi svítati. Celá historie byla záměrně vylíčena tak, že vše neobvyklé z ní bylo vyloučeno. Připustil jsem ochotně, že komisař jedná podle svého nejlepšího vědomí a svědomí, a že ví o věci jen to, co mu bylo svěřeno pomocí upravených protokolů. I protokol sám byl jistě správný a měl jen jednu základní chybu: nebyl úplný. Že to bylo úmyslné, musilo být jasné každému, kdo jen trochu zná důkladný a všestranný postup našich pátracích stanic. Tato úvaha mne velmi sklíčila a hleděl jsem od té doby s obavou vstříc budoucnosti. Ale komisař mi nepopřál času k delšímu hloubání o celé věci.

„Rád bych ještě objasnil jeden bod, který je pro mne nejdůležitější, pokud se týče vašeho výslechu,“ prohlásil suše. „Když četníci pronikli do sklepa, našli zde kromě zmíněného již mloka také vás, a to v bezvědomí, s proraženou lebkou. Vaše tělo leželo pod rozvodnou deskou a v pravé ruce jste držel rukojeť velkého vypínače elektrického proudu.“

„To souhlasí s tím, co jsem vám řekl. Když jsem se v počínající mdlobě potácel místností, zachytil jsem se docela bezděky vypínače, abych neupadl.“

„Budiž,“ přikývl komisař, „ale odkud se tedy vzala rána na vaší hlavě?“

„Sklouzl jsem a narazil jsem se nepochybně o rozvodnou desku.“

„Četníci na ní nenašli žádné stopy krve,“ řekl nedůvěřivě komisař.

„Myslíte tedy, že jsem si hlavu rozrazil sám? Proč bych to dělal?“

„Nemyslím nic, čekám na vaše vysvětlení,“ prohlásil komisař odmítavě. „Ale přejdeme k hlavní otázce. Vedle magnetu ležela hlava profesora Hrona, hladce odříznutá ve výši prvního krčního obratle a spodní část těla, oddělená těsně nad pánví.“ Zachvěl jsem se hrůzou, ale komisař pokračoval klidným hlasem. „Celý zbývající trup zmizel a nebyl nalezen ani v domě, ani v parku přes všechno pátrám. Dodávám ještě, že řezné plochy byly zcela hladké a zakrvácené a že smrt podle úsudku policejního lékaře, který byl přivolán, musila nastati sotva hodinu před příchodem četnictva, ježto rigor mortis byl teprve v počátečním stadiu. Jak vysvětlíte profesorovu smrt?“

Mlčel jsem. Soustřeďoval jsem jen velmi pomalu myšlenky. Hron mrtev a takový příšerný způsob smrti 1 Jsem jeho vrahem? Vzpomínal jsem znovu na všechny podrobnosti. Komisař trpělivě čekal. Zvolna jsem se uklidnil, ale hlas se mi třásl. „Hron byl zcela jistě živ, když jsem ho viděl naposled. Jen omdlel, patrně nárazem na magnet. Všiml jsem si ještě, že na něj dopadl proud růžových paprsků, a patrně jsem to neúmyslně způsobil sám, když jsem se zachytil vypínače na rozvodné desce. Mým pádem byl vypínač stržen dolů a uzavřel proud. Hron tvrdil, že má přepnuto na akumulátory. Užívalo se jich jen tehdy, když byla porucha v dodávce proudu ze sítě. Akumulátorová baterie měla většinou vyšší napětí, než při kterém se obvykle pracovalo, a to by vysvětlovalo zničení strojů, o kterém pán se zmiňoval,“ pokynul jsem hlavou k návštěvníku, který seděl stranou. „Je také možné, že profesor špatně nařídil dodávku plynu do radiového válce – byl ke konci zcela nepříčetný. Neměl jsem v úmyslu mu ublížit,“ dodal jsem vášnivě. „Nemůžete mne vinit z jeho smrti! Byl jsem už téměř v bezvědomí, když jsem se zachytil vypínače, nevěděl jsem, co dělám!“

„Ale jak je možné, že zmizela jen část těla? Zbývající části nasvědčují odříznutí velmi ostrým nástrojem. Souhlasí to špatně s vaším líčením účinku tajemných paprsků.“ Poslední větu pronesl komisař s nepokrytou ironií.

„Nevím, neviděl jsem to, byl jsem v mdlobách,“ namítal jsem. „Ostatně to není tak nesmyslné, jak by se to zdálo na první pohled,“ řekl jsem po krátkém rozmýšlení. „Hron ležel zády na magnetu a patrně právě v cestě paprskům. Ty zničily jen to, s čím se setkaly.“ Otřásl jsem se, jak mi v mysli vyvstával obraz toho, co jsem se snažil rekonstruovati. „Hlava a spodní část těla byly už mimo svazek paprsků a ten se jich netkl. Prostě odpadly a krev, pokud v nich byla, vyprýštěla ještě posledním stažením tepen ven. Nemohlo se to stát jinak.“ Klesl jsem zpět na podušku úplně vyčerpán.

„Zní to velmi pravděpodobně,“ prohodil starší muž. Chtěl jsem se nadzvednout, abych mu poděkoval, ale neměl jsem k tomu síly. Muž potom přistoupil ke komisařovi a něco mu tiše vykládal. Zdálo se, že ten mu odporuje, ale nakonec se patrně podrobil. „Pro dnešek je toho dosti,“ řekl. „Je samozřejmé, že dokud není vyšetřování celého případu skončeno, nesmíte měniti místo svého pobytu bez předchozího souhlasu policie.“ Pokynul jsem chabě hlavou. Starší návštěvník mi přišel stisknouti ruku. „Bylo by velmi dobré z každého ohledu, kdybyste se rozpomněl na nějaký detail o stroji na umělé paprsky,“ řekl, dívaje se na mne s vlídným úsměvem. „Stačí, když řeknete lékaři, že si o tom přejete se mnou mluviti, dá mi už zprávu. Zatím buďte hodně zdráv!“

Za malou chvíli po jejich odchodu přišel lékař. Prohlížel mne a tvářil se starostlivě. „Vzal čert všechny výslechy,“ broukal, a vypadal v tu chvíli tak lidsky, že jsem zapomněl na jeho ranní upjatost.

„Povězte mi, doktore, co se to se mnou dělo celých těch jedenáct neděl? Přece operativní následky trepanace nemohou tak dlouho trvat!“

Hnul sebou nespokojeně, ale přece jen mi odpověděl. „Nevím to přesně, převzal jsem vás od jiného kolegy. Diagnosa zněla na prudkou meningitidu.“ Nerozuměl jsem odbornému výrazu. „Zánět mozkových blan,“ vysvětloval, „a probíhalo to velmi ošklivě. Měl jste záchvaty zuřivosti a pochybovali jsme už, že z toho vyjdete s normálním mozkem.“ Tak to tedy bylo! To vysvětlovalo moje zmatené vzpomínky na zápas s bíle oděnými lidmi.

Spal jsem velmi neklidně celou noc a mnohokrát jsem se vzbudil v příšerném snu, který vždy navazoval na některou ponurou událost v Hronově domě. Ráno jsem se cítil velmi sláb a doktor vypadal nespokojeně. „Je mi velmi líto, že vás budou zase něčím obtěžovati,“ řekl, „ale tentokráte to nebude tak nepříjemné,“ uklidňoval mne, vida můj poděšený obličej. „Zkoumání duševního stavu, budou se vás jen ptát na nějaké hlouposti.“

„Ale byl bych měl rád trochu klidu, pane doktore, což tomu nemůžete zabránit?“

Pokrčil rameny. „Myslíte, že je to nějakému lékaři příjemné, když mu stále rozčilují pacienta?“

„Cožpak tu nejste pánem?“ ptal jsem se udiveně. „Kdo zde tedy vlastně poroučí?“ „To bych sám rád věděl, kamaráde,“ řekl mrzutě a odešel, aby se vyhnul dalším otázkám.

Návštěva nedala na sebe dlouho čekati. Byli dva, jeden starší, s prošedlou kozí bradkou, druhý mladší, hladce oholený a s brýlemi. I přes ně dělal dojem člověka s velmi špatným zrakem. Neuznali za vhodné se mi představiti, ačkoliv jim lékař řekl můj titul, a ve své chorobné citlivosti jsem se tím cítil velmi dotčen. Lékař byl tichým svědkem šetření, jehož podstata spočívala ve známých naivních otázkách. Zodpověděl jsem jich trpělivě celou řadu. Vysvětlil jsem plynně rozdíl mezi vodou z moře a řeky, mezi králem a presidentem a měnou papírovou a kovovou. Pak jsem cítil již únavu a upozornil jsem pány, že jsem vystudoval celé gymnasium a absolvoval přírodovědeckou fakultu, obor matematika a fysika. Starší psychiatr se zdál být zaražen, ale mladší radostně vytáhl z kapsy notes a zavrtal do něho nos. Začal mi klást tentokráte odborné otázky, které mne vydráždily téměř k zuřivosti. Vysvětlil jsem mu neochotně, jaký je rozdíl mezi kruhem a hyperbolou a odříkal jsem vzorec pro kořeny redukované kvadratické rovnice. Ale když mne vyzval, abych vypočetl druhou odmocninu z jednoho tisíce dvou set devadesáti pěti, odmítl jsem.

Byl tím udiven a naléhal na mne. „Žádný rozumný člověk to nedělá, aby se počítal s odmocninou!“ řekl jsem zlostně. „A proč ne?“ ptal se starší odborník udiveně. „Protože na to je logaritmické pravítko, kde to má už vypočtené,“ odsekl jsem. Obrátil jsem se ke zdi a odmítl jsem každou další odpověď.

Můj lékař se tiše smál, pánové vyměnili mezi sebou několik odborných výrazů a nespokojeně odešli.

Návštěva, která přišla odpoledne, znamenala obrat v mé dosavadní trýzni. Byl to starší muž vysoké postavy, jehož ušlechtilá, hladce vyholená tvář pod stříbrným, nakadeřeným vlasem mi připadala podivně povědomou. Vpouštěl ho ošetřovatel, jenž za ním pečlivě uzavřel dveře. Návštěvník si mne malou chvíli prohlížel kulatými skly brýlí bez obroučků.

„Vy už se na mne stěží budete pamatovati,“ začal vlídně, sedaje si na okraj mé postele. „Já vás dobře poznávám, ačkoliv jsem vás viděl naposled, když jste byl ještě takhle velký“ – zvedl ruku nevysoko nad podlahu.

„To je možné, pane –.–“ „Doktor D., státní návladní.“– „doktore,“ řekl jsem. „Podle toho, jak označujete moje stáří, bylo to v době, kdy mně právě zemřel otec. Bylo mi tehdy sotva sedm.“

„Byli jsme s vaším otcem nejlepšími přáteli po celou dobu gymnasiálních studií,“ vzpomínal starý pán. „Stýkali jsme se i potom velmi mnoho až do jeho smrti.“

Odkašlal si a chvíli si mne pátravě prohlížel. „Nejsem zde úředně, vlastně už jsem na odchodu do výslužby, zažádal jsem o ni před týdnem.“ Neřekl, že to učinil kvůli mně a dozvěděl jsem se to až o hodně později.

„Četl jsem o vás v novinách velmi mnoho,“ pokračoval a učinil odmítavý posuněk na otázku, kterou mi vyčetl z obličeje. „Nechtějte to raději vědět, co to bylo, novinářské sensace, pravda smíchaná s dohady, která je vždy horší než čistá lež. Slečna Hronová má vše, co se týká vašeho případu pečlivě uschováno.“ Rázem jsem zapomněl na novinářské Články a chytil jsem doktora za ruku. „Vy znáte Kláru? Povězte mi –“ zarazil jsem se. Co jsem se ho mohl ptáti. Pustil jsem s povzdechem jeho ruku a klesl jsem zpátky do polštářů. „Co byste chtěl vědět?“ ptal se s dobrotivým úsměvem, „mohu vám to ostatně říci jednou větou: Slečna na vás stále myslí a je pevně přesvědčena, že se už brzy shledáte. Nemohu ten názor s ní sdílet,“ povzdechl si, „ale kdož ví? Ženy vidí srdcem a mají instinkt, o který nás, muže, připravila tak zvaná civilisace.“ Sňal brýle a začal je pečlivě čistit kouskem kůže.

Byl jsem proniknut takovou radostí, že jsem si jeho pesimistického výroku mnoho nevšiml. Klára na mne myslí, nyní, kdy je volná, bohatá a má jistě mnoho přátel, kteří se vždy slétnou k penězům jako komáři ke světlu! Svět mi připadal najednou tak hezký a všichni lidé tak milí, že jsem chopil ruku starého pána do svých obou a tiskl jsem ji ze všech sil. Nahnul se ke mně a poklepal mi přátelsky na rameno. „Jsem rád, že vám stačila moje slova! Slečna chtěla, abych vám donesl její lístek, ale víte“ – jeho hlas zněl trochu rozpačitě – „jsem starý úředník a sluha justice, a nemohl jsem se s tím smířit, abych tak dalece porušil předpisy. Jste vlastně v kolusní vazbě, a ačkoliv celý postup vůči vám je více než nepravidelný, neviděl jsem v tom nicméně důvod, abych se sám dopouštěl nepravidelností. Nezlobíte se, že ne?“ tázal se úzkostlivě. „Slečna to také uznala a spokojila se s ústním vzkazem.“ Jak bych se mohl zlobiti? Uznával jsem úplně mentalitu poctivého juristy, který zešedivěl ve službách zákona. Byl jsem proto nesmírně překvapen, když jsem později zjistil, že starý pán zapřel na tolik své zásady, že po marné snaze o moji rehabilitaci odevzdal opisy policejních raportů inspektora Skály Kláře, aniž si od ní vyžádal slib, že jich nebude veřejně použito. Ujišťoval jsem ho o své důvěře a prosil jsem, aby Kláře vyřídil, že vzpomínky na ni jsou tím jediným, co mne zachovává při zdravém rozumu.

„Ale jak jste poznal, že se jedná o mne? Marešů je na světě velmi mnoho.“ „To nebylo tak těžké,“ usmál se. „Křestní jméno a stáří souhlasilo a některé podrobnosti mi sdělil profesor S., který je můj rodák. Tak jsem dával jedno k druhému a nakonec jsem měl vaši historii přibližně úplnou. Jen nevím, co se s vámi dělo od té doby, kdy vás dopravili sem.“

Vyprávěl jsem mu o včerejším výslechu a o dnešní návštěvě psychiatrů. Moje sdělení se mu nelíbilo, a během mého vyprávění se jeho čelo stále více stahovalo do starostlivých vrásek. Zajímal se živě o včerejšího staršího návštěvníka, a přesto, že jsem mu mohl dát jen nedokonalé informace, utvořil si <přece jen jakýsi úsudek.

„Je to zlá věc,“ řekl starostlivě, potřásaje hlavou. „Nepochybně mají na tom zájem vojáci, a jak by neměli při tak podivuhodném vynálezu? Záleží všechno na tom, jak dalece vám uvěří, že neumíte tajit pravdu, ale umíte mlčet.“ Otevřel jsem nechápavě oči. „Podívejte, příteli,“ řekl vlídně, uchopiv mne za ruku, „to je úplně jasné. Zatím vám snad nedůvěřují, a myslí si, že jim něco zatajujete o tom přístroji, něco, co by jim umožnilo rekonstrukci a čeho byste mohl zištně využiti sám.“ Učinil jsem rozhořčený pohyb, tato myšlenka mi byla velmi odporná. Znám dobře své chyby i přednosti, ale lstivost mezi ně nepatří. Doktor D. se usmál.

„Musíte brát svět jaký je, a jak jej lidé vytvořili na základě lásky k sobě a nedůvěře k druhým. Netvrdím, že u těch pánů nezvítězí po čase zdravý úsudek, ba jsem o tom ze své soudní praxe dokonce přesvědčen. Pak vám uvěří, že jim nic netajíte, ale nastane zas ta druhá potíž. Budete jim muset dokázat, že umíte mlčet.“

„Ale o čem a proč?“ namítal jsem rozčileně. „O všech událostech v domě profesora Hrona,“ pravil nesmírně vážně. „Podívejte se, vy jste inteligentní člověk, a pochopíte, co ta celá historie pro všechny znamená! V tisku byly jakékoliv zprávy o tajemném stroji, který vytváří prostor nicoty, umlčeny. Lidé, kteří byli při obléhání Hronova zámku, jsou dnes už rozptýleni v cizině. Protokoly, sepsané na místě, byly upraveny.“ Vzpomněl jsem si na protokol četnické pátračky, do kterého jsem včera nahlédl, a dal jsem doktorovi v duchu za pravdu.

„Jakmile by se svět o věci dozvěděl,“ pokračoval doktor D., „pak by tím vznikly nesmírné komplikace. Myslíte, že by někdo uvěřil nejpoctivějším dementi, že stroj už neexistuje? A dovedete si představiti, co by se s námi stalo? Jako jeden muž by všichni povstali proti nám, jako proti veřejnému nepříteli, který ohrožuje celý svět!“

Odmlčel se, dívaje se mi pozorně do očí. Musil jsem mu dát v duchu za pravdu, ale současně jsem si vzpomněl na včerejší výslech a to ve mně v2budilo představu, jak asi bylo moje jméno vláčeno bahnem tiskařské černi v souvislosti s tajemnou smrtí profesora Hrona. Bouřilo se ve mně všechno při myšlence, že bych měl navždy k tomu zavříti ústa.

„Ale co se stane, jestliže povolaní činitelé nezískají důvěru k mé mlčenlivosti?“ vyrazil jsem rozčileně. Váhal s odpovědí. Opakoval jsem svoji otázku.

„Pak již asi nikdy neopustíte zdi sanatoria duševně chorých,“ řekl s náhlou otevřeností. Otřásl jsem se hrůzou a vzpomněl jsem si na slova profesora Hrona, když držel Birsena pod ústím karabiny a vyčítal mu,– že mluvil o jeho zavřeni do blázince. Pochopil jsem nyní jeho výtku v celé její tragice, a při tom jsem si řekl, že Hron byl mužem na sklonku života, kdežto přede mnou leží ještě dlouhé desítky let… „Ale to je příšerné barbarství, nemožná nespravedlnost, taková věc se v našem století nemůže stát!“ vyrazil jsem ze sebe, nejsa schopen ovládnout své rozčilení. Potřásl smutně hlavou. „Jakou cenu by měl každý protest? Řeknou prostě: salus patriae suprema lex, a kdo jim nedá za pravdu?“

„Ale je ještě jiná právní zásada – –“

„Vím, kterou myslíte,“ přerušil mne. „Fiat justitia, pereat mundus l Když jsem byl ve vašem stáří, myslil jsem si také, že je to to jediné heslo, za kterým se má jít. Ale dnes vím, že když se obě tyhle zásady střetnou, vyhraje to vždy ta první. A dejte ruku na srdce, myslete si, že nejde o pana doktora Mareše, nýbrž o nějakého jiného pana X. a řekněte mi pak, jak se, jako dobrý Čech, za kterého vás mám, rozhodnete? Pro kterou z těchto obou omšelých průpovědí?“

Mlčel jsem.

Propadl jsem úplné duševní panice. Neúprosný šroub osudu mne zachytil a drtí mne… Není pro mne záchrany! Jako ve snách jsem poslouchal slova útěchy starého pána. „Podívejte se, vy máte nepřekonatelnou sílu ve svém mládí,“ řekl mi. „Je vám jistě o třicet let méně než mně. Co všechno bych si troufal dokázat, kdybych měl vaše mládí! Žádná zeď by pro mne nebyla dosti silná, aby mne udržela. A svět je široký a má místo pro všechny. Mám zetě v Bogotě. Je inženýrem, jel tam původně zařídit továrnu na výrobu telefonních přístrojů. Zařídil ji, ale je to podnikavý chlapík, a našel tam nečekané možnosti. Zůstal tam už a dal se do stavění továrny na slaboproudové přístroje a strhnul její vedení na sebe. Moje dcera jela s dětmi za ním, a daří se jim skvěle. Nedávno mi zeť psal, hledá odborníka, nejraději Čecha. Vy jste fysik, co byste říkal místu v Bogotě? Anebo myslíte, že by slečna Klára nešla do Kolumbie?“ doložil s úsměvem. Měl jsem hlavu ve víru protichůdných myšlenek. Pevná existence a možnost poctivého sňatku s Klárou, bez hlodavých myšlenek, které by všechno otrávily, že žiji z ženiných milionů!

Ujišťoval jsem ho o své vděčnosti, ale odmítal všechny díky. „Musíte držet hlavu vzhůru!“ plísnil mne. „Jste sangvinik, který přechází z extrémů do extrémů a to není zdravé. Vím, že teď vás cele zaměstnává jen perspektiva věčného uzavření. Ale což to je jediné řešení?“ Zalil mne pocit studu, že se tak ostře dotkl mých duševních slabostí, ale starý pán se usmíval tak vlídně a měl ve tváři tolik otcovského citu, že jsem se na něho nemohl zlobiti. „Nehněvejte se na mne!“ prosil jsem ho a tisknul jsem mu vřele ruku. „Prožil jsem toho najednou trochu mnoho,“ dodával jsem na svoji omluvu, a starý pán s porozuměním přikývl. Neměl čas k odpovědi. Dveře se prudce rozlétly a můj lékař se v nich objevil. Vypadal rozzlobeně a za ním jsem zpozoroval ošetřovatele, který se mrzutě šklebil.

„Veškeré návštěvy jsou přísně zakázány,“ řekl lékař prudce doktoru D., který se důstojně vzpřímil. „Nevěděl jsem to, pane,“ odpověděl klidně, „váš ošetřovatel mne na to neupozornil.“

„Jak jsem mohl vědět, že pán nesmí dovnitř?“ bránil se uraženě ošetřovatel, stoje v pozoru před lékařem. „Řekl mi, že je státní návládní, a myslil jsem, že patří k vyšetřovací komisi, která tu byla včera.“

„Ale netvrdil jsem to, že ano, příteli?“ poznamenal vlídně můj přítel, vyjímaje z kapsy svou služební legitimaci, kterou podal lékaři. „Jsem skutečně státní návladní, ale vedl mne sem jedině osobní zájem o doktora Mareše, jsem starý přítel jeho rodiny.“ Lékař mu s mrzutým posuňkem vrátil legitimaci.

„Je to nedorozumění, ale musím vás vyzvati, abyste okamžitě odešel, pacient nesnese nejmenšího rozčilení!“

„Byl jsem už stejně na odchodu,“ odpověděl doktor D. s mírnou ironií. „Co jsem mu chtěl říci, jsem už řekl.“ Díval se lékaři pevně do očí a jeho zrak se sklopil. Odstoupil od dveří s výmluvným posuňkem. Starý pán mi stiskl pevně ruku. „Hleďte se brzy uzdravit, doktore, a hlavu vzhůru!“ Odnášel s sebou kus mého utrpení. Lékař odešel za ním. Nikdy mu nezapomenu, že mne netýral zbytečnými otázkami a nezeslabil jimi pocit naděje, který se podařilo mému příteli ve mně vzbuditi.

XLI.

Dny ubíhaly, jednotvárné, jeden podobný druhému. Byl jsem už dosti zotaven a chodil jsem po pokoji. Díval jsem se toužebně do zahrady, která v průsvitné jarní zeleni, plna probouzejícího se života, ležela pod mým oknem. Díval jsem se na ni dlouhé chvíle a cítil jsem, jak se ve mně obnovuje chuť k životu stejně dravě jako v přírodě.

Zatím se nikdo neukázal, jen dvakrát denně došel lékař a o něco častěji ošetřovatel. Lékař odcházel po krátkém konstatování, že se zotavuji, ale že by mi procházka venku mohla ještě uškoditi. To se opakovalo tolikrát, že jsem nakonec se svými dotazy ustal. Byl jsem v groteskní situaci. Již nedostatek obleku byl zárukou, že svůj pokoj neopustím. V pyžamu a trepkách se nedá utíkat. Před mým pokojem byla krátká chodba a na jejím konci vždy někdo seděl. Byl to bud můj ošetřovatel anebo jakýsi dlouhán mrzutého vzhledu, který mne vždy ostře pozoroval, kdykoliv jsem vyšel na chodbu.

Na moje opětovné prosby mi lékař poslal knihy. Vrhnul jsem se na ně s dravou chutí, ale byl jsem velmi zklamán. Babička Boženy Němcové, Erbenovy pohádky a Karafiátovi Broučci. Se stanoviska četby pro duševně chorého se nedalo nic namítat, čímž se nechci nikterak dotýkati autorů. Ale kdo by je neznal zpaměti! Jen u blázna se dalo předpokládat, že v těchto knihách najde novou četbu. Přečetl jsem je nicméně svědomitě nejméně třikrát. Pak jsem zkoušel překládat Broučky do latiny, ale šlo to bídně. Nikdy jsem nebyl skvělým latinářem a většinu toho, co jsem se naučil, jsem už dávno zapomněl.

Pokoušel jsem se právě udělat z modlitbičky broučků elegické distichon, když vešel můj ošetřovatel. Ani jsem si nevšiml, že je už čas k večeři – ostatně hodinky jsem neměl a při stále se prodlužujícím dnu jsem se mohl snadno mýlit. Muž odložil podnos na stůl a dal se do prohlížení knihy, která na něm ležela. „To je moc hezké,“ podotkl uznale. Podíval jsem se na něho, držel v ruce Babičku. „Dostal jsem to jako školní odměnu,“ vykládal, položiv knihu zpátky na stůl. „Ale pak jsem to půjčil jednomu kamarádovi, a ten už mi to nevrátil.“ Projevil jsem mírný zájem o jeho vzpomínky na dětská léta a muž po chvíli bezvýznamného hovoru odešel. Při jídle cosi upoutalo moji pozornost. Kniha ležela vedle talíře, a jak jsem se na ni bezmyšlenkovitě zadíval, napadlo mi, že dříve nebyla zabalena. Nyní měla hnědý obal s neuměle založenými průstřihy. Přestal jsem jíst a vzal jsem ji do ruky.

Moje zvědavost byla podnícena a sňal jsem nejdříve obal. Prohlížel jsem jej se všech stran, ale nebylo na něm naprosto nic, ani čárky. Pak jsem prolistoval celou knihu. Byl to zcela určitě jiný exemplář, mám výbornou místní paměť a věděl jsem docela přesně o zelené skvrně na levé stránce někde uprostřed knihy. Ale nebyla zde žádná zelená skvrna. Prolistoval jsem pozorně knihu ještě jednou, tentokrát od konce. Zelená skvrna chyběla. Nebylo pochyby, sluha knihu vyměnil. Ale proč to učinil? V celé knize nebylo nejmenšího lístečku.

Pokoj byl už setmělý. Rozsvítil jsem stropní lampu, stáhnul jsem záclonu, aby mne nebylo viděti ze zahrady a postavil jsem se přímo pod ostré světlo žárovky. Začal jsem čisti řádku po řádce. „Babička měla syna a dvě dcery. Byl to docela normální výtisk této naší nejkrásnější knihy. Pak jsem prohlížel každé písmeno a našel jsem to. Na první stránce nebylo nic, ale na třetí byl v horní řádce jemný vpich pod písmenou „b“ v jednom slově. Píchnutí bylo tak nepatrné, že je bylo viděti jen pod ostrým světlem. Obracel jsem nyní listy proti světlu, a tím se vpichy staly zřetelnější.

Neměl jsem ani kousek papíru a tužky, abych si písmena poznamenal, ale nebylo těžké udržeti je v paměti a složiti si z nich celé poselství.

Znělo takto: „Bud připraven k útěku. K.“ Pokoj se semnou zatočil a pak jsem pocítil drásavou radost a jen stěží jsem utlumil jásavý výkřik.

Svoboda, největší statek člověka, mi bude vrácena, a právě Klárou, bez níž by měla pro mne jen část své ceny Chodil jsem rozčileně po pokoji, ale kroky na chodbě mne napomenuly k opatrnosti. Vstoupil lékař a mrzutě zabručel svůj „dobrý večer“. Byl poslední dobou stále mrzutý, a dělal na mne dojem, že na něj působí tato nucená moje samovazba více, než na mne samého.

Položil mi svoje každodenní otázky, ale neměl se k odchodu. Přistoupil ke stolu a díval se na nedojedenou večeři. „Ztratil jste chuť k jídlu?“ ptal se starostlivě. Nebyl jsem schopen odpovědi, protože doktor vzal ihned nato do ruky knihu, kterou jsem nechal na stole. Učinil tak patrně beze všeho úmyslu, ale pojala mne smrtelná úzkost, že ji otevře a přijde na označená písmena.

„Není to tak zlé, ale strava je trochu jednotvárná a přejí se,“ řekl jsem v rozpacích a snažil jsem se usilovně udržeti hovor, abych mu zabránil v četbě. Jak tak stál u stolu vzpřímeně a s nápadným držením těla, dostal jsem nápad. „Nebyl jste dříve vojenským lékařem, pane doktore?“

Odložil knihu na stůl a prudce se otočil. V obličeji byl rudý a čelo měl staženo do hněvivé vrásky.

„Z čeho tak soudíte? Říkal vám někdo něco?“ ptal se rychle a prohlížel si mne upřeně.

„Kdo by mně mohl co říci?“ pokrčil jsem rameny. „Soudil jsem tak pouze z vašeho držení těla. Starý voják se nezapře.“

Vrásky na čele povolily, měl jsem dojem, že mu moje odpověď vyhovovala.

„Byl jsem na vojně,“ řekl stručně a přál mi dobrou noc.

Několik minut po jeho odchodu přišel ošetřovatel pro zbytky mé večeře. Prohlížel jsem si ho nyní s novým zájmem, ale z jeho obtloustlého obličeje jsem nevyčetl nic. Měl svůj obvyklý výraz člověka všedních zájmů, které dochá2ejí plného uspokojení v rámci denního života.

Nakladl si talíře a příbory na podnos, smetl stůl a už na odchodu se ke mně otočil s otázkou: „Četl jste tu knížku?“ Přikývl jsem čekaje, co řekne dále. „A nejste ospalý?“ Zavrtěl jsem hlavou. „To je dobře,“ prohodil místo obvyklého pozdravu na dobrou noc a odešel.

Po jeho odchodu jsem začal znovu choditi po pokoji. Jak bych mohl spáti po takovém příslibu do nejbližší budoucnosti? Moje procházka netrvala dlouho. Ošetřovatel otevřel bez klepání dveře a položil na postel objemný balík.

„Oblékněte si to!“ řekl tiše. „Budu dávat pozor na chodbě a kdyby sem někdo šel, klepnu na dveře. Pak musíte honem skočit do postele a přikrýt se až k bradě. Co nebudete mít na sobě, hoďte pod postel.“ To byla nejdelší souvislá řeč, kterou jsem až dosud od něho slyšel. Dal jsem se bez meškání do prohlídky balíku. Byl v něm úplný tmavý oblek, nepochybně koupený v konfekci, ale padl mi dobře, garnitura prádla, střevíce a raglán. Když jsem oblékal kabát, ucítil jsem v náprsní kapse něco tvrdého a nahmatal jsem tenkou knížečku. Byl to můj cestovní pas, který jsem měl s ostatními osobními průkazy s sebou u Hrona. Platil až do července letošního roku, dal jsem si jej vystaviti před dvěma léty pro nějaký zahraniční kongres. Otevřel jsem jej namátkou a našel jsem v něm čerstvá visa všech balkánských států a immigrační visum pro Kolumbii! Byl jsem velmi překvapen a vzpomněl jsem si ihned na nedávnou návštěvu státního návladního. Visa v mém pasu jí dala zcela určitý výklad a můj pocit vděčnosti k starému pánu se prohloubil. Neměl jsem ale v tomto okamžiku čas k nějakým úvahám, a teprve později jsem vše důkladně promyslil. Jednu chvíli jsem byl nakloněn myšlence, že doktor D. vlastně jednal s tichým souhlasem úřadů, ale okolnost, že mi opatřil opisy policejních raportů inspektora Skály, byla s touto domněnkou v příkrém rozporu. Starý pán jednal na vlastní pěst, třebaže výsledek jeho akce byl asi přece jen v souhlasu s tichým přáním oficielních orgánů, které se snažily postaviti nepohodlnému svědku zlatý most.

Největší prospěch měl z celé věci ošetřovatel, který se nepochybně řídil tajnými instrukcemi svých představených, a při tom sehrál s Klárou úlohu spiklence, jenž si dává za svou pomoc bohatě zaplatit.

Právě vstoupil do pokoje a se schvalujícím pohledem si mne prohlížel.

V tu chvíli jsem plně věřil, že zrazuje svoji povinnost, a jak už člověk je směsí protikladů, pocítil jsem v duchu proti němu odpor, ačkoliv mi otvíral cestu k volnosti.

„Co za to dostanete?“ ptal jsem se a marně jsem se snažil potlačit ve svém hlase tón opovržení. Muž tím nebyl nikterak dotčen a s veselou tváří vyndal z náprsní kapsy hrst papírů. „Podívejte se!“ řekl, podávaje mi je. Nemohl jsem zatajit údiv. Měl jsem v ruce asi za sto tisíc pokladničních poukázek, ale od každé tu byla jen jedna polovina, druhá chyběla. Byly takto úplně bezcenné.

„Chytrá dáma,“ řekl ošetřovatel s obdivem, a na můj nechápavý pohled vysvětloval. „Podívejte se, kdyby mně byla dala peníze rovnou do ruky, mohla mít obavu, že si je nechám a nic neudělám. Kdyby mně je byla slíbila, mohl jsem zas mít nedůvěru já. To samé se šekem, kdo by mi zaručil, že časně ráno nezakáže jeho výplatu? Ale takhle pro ni půlka poukázek nemá žádnou cenu! Co by s nimi dělala? Jsem jist, že mi je zítra poštou pošle, jak mi to slíbila. A já zas musím také svou práci udělat, jinak ty druhé půlky nedostanu a ty co mám, mi nejsou nic platné. Proto říkám: chytrá dáma!“

Sdílel jsem s ním sice jeho obdiv pro Kláru, ale bylo mi přece jen nepříjemné, že tento prodejný chlapík si dovoluje ji posuzovat a proto jsem zavedl řeč jinam.

„Co teď uděláme?“

Muž vytáhl z kapsy mohutné hodiny. „Máme plno času, slečna bude čekat až ve tři čtvrti na jedenáct u zahradní zdi. Předním vchodem jít nemůžeme, je hlídán zvenku, musíme zahradou.“ Vytáhl z mé postele prostěradlo a zručně je roztrhl po délce. Začal oba kusy svinovat do lana a dělal na nich uzly. Pak je svázal dohromady a spokojeně se zašklebil. „Musím to tady trochu upravit, sic mne ráno chytnou a s vojenským soudem nejsou žádné žerty –“ Zarazil se, ale nedal jsem mu čas k rozmýšlení. „Vy jste voják?“ ptal jsem se rychle, vzpomínaje při tom, jak stál v pozoru před lékařem, když jej tento plísnil, že vpustil ke mně doktora D.

„Byl jsem,“ připustil mrzutě, ale když jsem se ho dále vyptával, odepřel odpověď. „Koukněte,“ řekl rozhodně, „vy máte zájem na tom, abyste se dostal ve zdraví odtud, a já si chci zase vydělat své peníze. Co jsem nebo nejsem, je při tom náramně vedlejší.“ Nenaléhal jsem již a čekal jsem, až bude se svou úpravou románového útěku hotov. Otevřel okno, přivázal jeden konec prostěradla k pevnému rámu a druhý vyhodil ven.

„Myslíte, že mne to unese?“ tázal jsem se nedůvěřivě.

„Asi by vás to uneslo,“ řekl přemítavě, „ale zkoušet to nebudem. Půjdeme domem,‘ doktor už spí a kolega má čtyřiadvacet hodin volno.“

„Cožpak tu není více pacientů?“ ptal jsem se velmi udiven, ačkoliv mi už dříve bylo nápadné ticho v domě a nedostatek procházečů v zahradě.

„A kam by se vešli?

Je tu i s kuchyní nějakých šest místností. Vy jste si myslil, že je to barák?“ Jeho odpověď byla velmi poučná. Bylo to tedy všechno upraveno jen pro moji osobu a ve snaze isolovati mne ode všech lidí. Dozor byl svěřen vojákům, kteří měli o celý případ hlavní zájem. Napadla mne slova doktora D., že nikdy neopustím zdi sanatoria, a zmocnil se mne strach, že útěk bude něčím překažen. Naléhal jsem na svůj odchod a můj společník uznal, že už můžeme jiti. Zhasl světlo a vyšli jsme na chodbu, která ležela ve tmě. Vzal mne za ruku a tiše jsme sešli po krátkém schodišti. Zastavili jsme se u dveří, jejichž tabulkami se šeřila noc. Ošetřovatel nehlučně odemkl a postrčil mne ven.

„Držte se mne!“ šeptal mi do ucha, „půjdeme po betonu, aby nebyly vidět stopy.“ Vybetonovaná cestička vedla až k zahradní zdi, která se před námi nezřetelně tměla. Všechno šlo až dosud hladce, ale nyní zde byla překážka, zeď bez dvířek. „Dokážete to přelézt?“ šeptal mi můj průvodce. „Pomohu vám nahoru.“ Zeď byla vyšší než já, ale s jistou potíží jsem se na ni dostal. Zastavil jsem se nahoře a rozhlížel jsem se. Nikde nebylo světlo, ale v neurčitém nočním šeru jsem zahlédl štíhlou postavu. Neváhal jsem již a seskočil jsem dolů. V příštím okamžiku jsem držel Kláru v náručí a líbal její ústa, až ztrácela dech…

Co mám ještě dále vyprávěti? Případ profesora Hrona zde končí. Stihli jsme včas vlak do Bratislavy a Klára nechala svůj vůz, který sama řídila, na stanovišti. Její šofér jej měl ještě v noci odvézti do garáže. Bylo málo minut před šestou, když jsme přejížděli v najatém autu hranice za Petržalkou. A v době, kdy lékař u mne konal svou ranní visitu, jsme již seděli v provinciálním vlaku, který nás unášel volným tempem k Budapešti. Byli jsme šťastni, že se útěk zdařil, ale dnes si myslím, že jsme neměli příčin k obavám, a že nikoho nenapadlo chtít mi v útěku bránit. Jejich cílem bylo patrně vzbudit ve mně pocit, že je mi vlast navždy uzavřena. To se jim také podařilo, přes všechno mé přesvědčení, že úřady měly zájem, aby se mi útěk podařil. Neriskoval bych nikdy návrat, a jen nesnesitelná myšlenka, že mé jméno má být navždy poznamenáno příhanou blázna nebo zločince, mne přiměla k vypsání celého příběhu.

Po několika dnech jsme vstupovali ve Varně na palubu nenápadné lodi Fraycinetovy společnosti. Byl to vlastně obchodní parník, ale měl také několik kabin pro cestující a poutal jistě pozornost úřadů méně než normální loď pro cestující. Plul do Jižní Ameriky, a když nám Kapverdské ostrovy zmizely z dohledu, překvapili jsme kapitána žádostí, aby nás oddal. Vyhověl nám ochotně a dával potom oběd na naši počest. Důstojnici a těch několik ostatních cestujících byli svatebními hosty.

Když se hosté rozešli po své práci a k odpočinku do kajut, vystoupili jsme na člunovou palubu. Tiše, beze slova, plni štěstí, stáli jsme u zábradlí, držíce se za ruce. Před námi leželo moře, nekonečné, zalité žhavým sluncem a u obzoru splývalo s nebem.

František Běhounek

Případ profesora Hrona

Obálka akad. malíře V. Junka • Vydal Václav Naňka, Praha I. Tiskl Knihtisk Praha • Roku 1947 • Náklad 3000 výt. Cena brož. vyt. 55.– Kčs

[1]Dva roky po těchto událostech byl kladný elektron objeven třiadvacetiletým Američanem Andersonem. Dostal jméno positron a Anderson byl za tento objev vyznamenán Nobelovou cenou.

Pozn. vydav

[2] O několik let později byl připraven profesorem Lawrencem v Americe radioaktivní sodík zcela podobným způsobem, jako to učinil profesor Hron.                                                                                      Pozn. vydav

[3]O několik let později byl „atom vodíku“bez náboje“ objeven anglickým fysikem Chadwickem a nazván neutron. Chadwick dostal za svůj objev Nobelovu cenu                                              Pozn. vydav.

[4] Zkratka čsl. ministerstva zahraničních věcí.