DŮM

ZELENÝCH

PŘÍZRAKŮ

František Běhounek

PRAGOPRESS – PRAHA 1968

(C) František Běhounek, 1968

Psal se rok 1944 a veliký zápas demokratického světa s fašistickým se začal chýlit ke konci. Od východu i od západu pronikaly vítězné armády Spojenců na území obsazená fašisty, a o tom, jak válka dopadne, nemohlo být nejmenší pochyby. Nacisté se však úporně bránili myšlence na porážku a právě v té době začali šířit pověsti o tajemné zbrani, kterou chystají a která změní hrozící porážku v naprosté vítězství.

I když nikdo v demokratickém táboře nevěřil, že je možné takovým způsobem zvrátit v poslední chvíli výsledek dlouholetého zápasu, nikdo nebral nacistickou propagandu nové zbraně na lehkou váhu. Odborníci o ní mnoho diskutovali a poněvadž těsně před válkou dosáhla jaderná fyzika podstatných pokroků, nevylučovali ani možnost atomové pumy. A na pozadí všech těch úvah se začal vyvíjet příběh podivuhodných experimentů profesora Hrona, prováděných v osamělém zámku.

Nacisté naštěstí atomovou pumu nevyrobili, ale krátce předtím, než válka skončila, začali ostřelovat Londýn dálkovými raketami. Říkali jim „Vergeltungswaffe“ – zbraň odplaty – a označili je V1 a V2. Ty V1 byly dosti pomalé a Britům se dařilo – po určitém výcviku – sestřílet je všechny, dřív než dosáhly cíle. V2 byla o hodně rychlejší a z nich nezničili obránci ani jedinou. Naštěstí pro Londýn fronta se brzy posunula do té míry, že všechny odpalovací rampy padly Spojencům do rukou, a V1 i V2 se musely odmlčet.

Válka přešla, ale její konec byl ještě tragicky poznamenán nesmírnou atomovou hekatombou v Hirošimě a Nagasaki.

Jaderné vědy se začaly rozvíjet už před válkou a dnes znají fyzikové všechny tři základní částice hmoty, které objevil profesor Hron, i umelou radioaktivitu. Po válce jsme byli svědky bouřlivého rozvoje jaderné energetiky, zvláště té vojenské. Lidstvo učinilo znamenitý pokrok na cestě k vlastní hromadné zkáze.

Místo raket V1 a V2 s doletem pouhých několika set kilometrů vyrábí dnes rakety, které střílejí přes oceány s kouzelnou přesností na vzdálenost mnoha tisíc kilometrů. Neplní je už konvenčními třaskavinami jako nacisté, má pro ně jadernou nálož. Ta nálož sama o sobě váží jen několik set kilogramů, ale dokáže toho zničit tolik, jako milión tun nejúčinnější chemické třaskaviny, trinitrotoluolu. Při dobrém zásahu postačí jediná raketa na vyhubení poloviny obyvatel miliónového města.

To všechno se podařilo objevit a vyrobit. Jen „živý elektron“ profesora Hrona, který by prodloužil lidský věk až k nesmrtelnosti, a Hronův „prostor nicoty“, stoprocentní ochrana proti jakékoliv zbrani, čekají stále ještě na své objevitele…

Červen 1968

F. B.

PROLOG

DOPIS Z BOGOTY

Několik let před válkou jsem se náhodou sešel na přednášce zahraničního hosta s profesorem S. Býval mým učitelem a měl jsem ho rád jako všichni jeho žáci. Znamenitě přednášel a byl dobrým přítelem studentů. Když mě po přednášce vyzval, abych ho kousek vyprovodil, mám-li čas, ochotně jsem uposlechl. Chvíli jsme rozmlouvali o přednášce, kterou jsme právě vyslechli, a potom profesor pojednou odbočil.

„Znal jste Mareše?“ tázal se.

Znal jsem několik lidí toho jména, ale teprve s profesorovou pomocí jsem se rozpomenul na kolegu, jenž byl o několik let mladší než já. Stýkali jsme se jen velmi zřídka na studentských schůzích, a proto chvíli trvalo, než se mi vybavil úplný obraz štíhlého, vysokého, světlovlasého hocha, mírného a málomluvného, ale vždy zdvořilého. Nebylo na něm nic zvláštního a vzpomínky na takové nenápadné lidi vyblednou nejdříve.

„Co je s ním, pane profesore?“ nadhodil jsem.

„Psal mi nedávno z Bogoty.“

„Z Bogoty?“ Měl jsem nejasný dojem, že je to někde v Jižní Americe, ale nebyl jsem si tím jist. Tato pevnina, strakatící se na mapě četnými republikami, nikdy nenáležela k mým oblíbeným místům.

„Je to v Kolumbii,“ pokračoval profesor S. tónem člověka, jenž mluví sám k sobě. „Mareš je tam fyzikem v nějaké továrně na slaboproudové přístroje.“

„Vida, kde se nenajdou Češi,“ poznamenal jsem jen tak ze zdvořilosti, poněvadž mě osud málo známého spolužáka zajímal velmi střídmě.

„V tom Marešově dopisu bylo jen pár řádek, ale zato k němu přidal celý hustě popsaný sešit, svůj deník.“

„Deník?“ Otřásl jsem se odporem, jaký ve mně vždycky deníky vzbuzují. Profesor se zastavil pod bledožlutým plamenem plynové lampy. Tvářil se ustaraně a díval se na mne tak podivně, že jsem měl dojem, že mě vůbec nevidí.

„Byl bych rád, kdybyste si to přečetl,“ pravil. „Je to neobyčejná věc a Mareš tam mluví o podivných objevech z oboru, který je vám značně bližší než mně. Celé je to takové neuvěřitelné, příšerné, že nevím – hm.“ Zabručel svým oblíbeným způsobem, který jsme tak často po jeho přednáškách napodobovali.

Deník, příšerný a neuvěřitelný! Trojnásobný důvod, aby člověk odmítl takovou věc číst – ale kdo dokázal něco odmítnout profesoru S.?

Ujistil jsem ho, že si deník velmi rád přečtu a podám mu zprávu, co si o tom všem myslím. O několik dní později mi jej poslal. Otevřel jsem tlustý sešit a přečetl nadpis „Případ profesora Hrona“ a několik řádek úvodu, a potom jsem deník pečlivě uložil do zásuvky, do které chodívám nejvýše jednou za rok něco hledat. Profesoru S. jsem se potom provinile vyhýbal, což ani nebylo tak těžké, poněvadž jsme působili v různých ústavech. Svému osudu jsem však neušel. Profesor se asi za půl roku rozpomenul a zavolal mě telefonem. Poprvé jsem mu unikl výmluvou a slibem do brzké budoucnosti, ale podruhé už jsem nabyl dojem, že jsem ho rozmrzel a to jsem nechtěl. Když jsem potom přišel domů, vytáhl jsem s nechutí Marešův deník a dál jsem se do čtení. Nejprve jsem v něm jen listoval, abych povšechně věděl, oč jde – to mohlo pro referát profesoru S. stačit; ale po několika stránkách mě Marešův podivuhodný příběh v „domě hrůzy“ zaujal tak, že jsem se vrátil na začátek a poctivě začal číst řádku po řádce. Potom jsem se už nedovedl odloučit od „Případu profesora Hrona“, dokud jsem jej nepřečetl celý za jediný večer. Hluboce na mne zapůsobil a v prvé chvíli jsem byl ochoten věřit každé jeho řádce. Za chvíli se ovšem přihlásila pochybovačnost a přiměla mě k tomu, že jsem si vyhledal některá místa v deníku a znovu si je důkladně pročetl.

Ten báječný přístroj profesora Hrona byl zřejmě cyklotron, „rozbíječ atomů“, vynález profesora Lawrence na berkeleyské universitě v Kalifornii. Lawrence, muž zvučných křestních jmen Ernest Orlando, za něj dostal později Nobelovu cenu. Deník líčil ovšem události z roku 1930 a Lawrence ohlásil svůj přístroj teprve roku 1932. Potom byl podivný profesor Hron vlastně vynálezcem cyklotronu! Ale kde jsem měl záruku, že Mareš skutečně popisoval příhody z roku 1930? Profesor S. dostal jeho deník až mnohem později, v době, kdy se už o Lawrenceově cyklotronu dávno vědělo.

Jděme dále, řekl jsem si. Mareš tu píše o elektromagnetech s dvoumetrovým a čtyřmetrovým průměrem pólů. A přitom největší magnet světa, ten, který s takovým nákladem postavili Francouzi v Bellevue, má póly s pětašedesáticentimetrovým průměrem! Chvíli jsem nad tím dumal a potom jsem připustil, že lze postavit i takový mamutí magnet, jak jej líčí Mareš. Ale k čemu by to bylo? Sotva týden předtím jsem četl v americkém vědeckém časopise velmi důkladnou studii znamenitého teoretického fyzika, jenž došel k závěru, že Lawrenceův cyklotron se dostal na hranice možností. Dokázal nezvratně krásnými rovnicemi, že další zvětšování magnetických pólů nad dosavadní půlmetr nemá smysl, poněvadž by umělé paprsky, vyrobené cyklotronem, získaly dalším urychlováním takovou energii, že už by se ani sebevětším magnetem nedaly řídit. Chladná věda teoretiků tu promluvila poslední slovo a v jeho ostrém světle byl Marešův deník smyšlenkou. Zajímavou a napínavou, ale přece jen smyšlenkou. V tom směru jsem také profesoru S. referoval a celý případ byl tím pro mne vyřízen.

O několik let později, už v dusné atmosféře druhé republiky, plné předzvěstí příštích bouří, jsem se v jednom z posledních čísel amerického vědeckého časopisu, které se k nám ještě dostalo, dočetl, že v Berkeley zahájili stavbu obřího cyklotronu s elektromagnetem, jehož pól má průměr 180 palců. Zběžně jsem si to v hlavě převedl na metrickou soustavu – bylo to skoro čtyři a tři čtvrtě metru! Kdesi v podvědomí se mi vybavila vzpomínka, že jsem už někde o čtyřmetrovém magnetickém pólu četl. Kde to bylo? Na Marešův deník jsem už zatím zapomněl. Nenamáhal jsem se dlouhým vzpomínáním, odůvodnění stavby mamutího magnetu mě zaujalo mnohem více. Četl jsem dále a dověděl jsem se, že teoretikové mají sice pravdu, když kladou meze cyklotronu, ale jen tak dlouho, pokud uvažují dosavadní obvyklou stavbu magnetů. Pozměňme to trochu, dejme magnetickému poli jiné vlastnosti, řekli si praktikové, a půjde to. Šlo to, jak jsme se dověděli ještě za války z německých referátů, závistivě mluvících o amerických přístrojích, na jaké se Němci nikdy nezmohli.

To byla první rehabilitace Marešovy věrohodnosti, ale nezůstalo jen při ní. Rok před koncem války jsem se vracel za sychravého letního večera z návštěvy u příbuzných vlakem do Prahy. Den byl chladný a deštivý, vůz nevytopený a neosvětlený a cestujících jen málo. Dvakrát nám zpříjemnili nudu dlouhé jízdy osobním vlakem hloubkoví letci a potom někde za Pardubicemi přistoupili do oddělení, kde jsem seděl dosud sám, dva venkované. Z dlouhé chvíle jsem je poslouchal, ale rozhovor o všedních věcech mě brzy přestal zajímat a začal jsem dřímat. Pojednou starší z obou mužů začal mluvit o opuštěném zámku, jejž před několika dny američtí letci vybombardovali, a zaujal tím zase moji pozornost.

„Vlastně ten zámek nebyl tak docela opuštěný,“ rozpomínal se. „Němci ho obsadili, hned jak nás přepadli patnáctého března.“

„Ti se roztahujou všude a vybírají si jen to nejlepší. To věřím, zámek!“ prohodil druhý muž.

„Oni tam vlastně nebydleli, měli tam jen silnou hlídku, bůhví proč, vždyť ten zámek je na takové samotě.“

„Třeba tam dělali granáty nebo něco takového.“

„To sotva, na to jich nebylo dost. Víte, s tím zámkem je to taková divná věc,“ muž klesl hlasem, že jsem musel napnout sluch, abych mu rozuměl. „Bydlíval tam dávno, než přišli Němci, takový podivín, starý člověk, se svou neteří a lidi se bávali chodit kolem zámku. Povídali si o tom starém všelijaké věci a on měl taky moc zlé psy, vlčáky. Potom najednou zmizel i s tou neteří, ale předtím byl náš okres plný četníků, nikdy v životě jsem jich neviděl tolik pohromadě. Říkalo se, že prý také přijely k tomu zámku kanóny až z Pardubic a těžký tank, ale člověk nemůže všemu věřit.“

To už jsem seděl vzpřímeně a poslouchal oběma ušima. Moje pozornost vzbudila mužovu nedůvěru. Umlkl, a když jsem se potom na něj obrátil přímou otázkou, nedověděl jsem se už nic. „Člověk nemůže všemu věřit,“ opakoval zarytě na mé dotazy a nedal se pohnout k dalšímu sdělení. I tak jeho několik poznámek podivuhodně souhlasilo s Marešovým deníkem.

Přišel konec války, kvas porevolučních týdnů a potom zčistajasna jako blesk z usměvavého nebe, atomová puma, která spadla na Hirošimu. Celý svět se zachvěl vzrušením nad ohromnou zkázou, kterou způsobila – sama jediná. Uvolněné síly atomového jádra, to bylo vše, co se dověděl z dlouhé rozhlasové řeči presidenta Trumana. Pět let usilovné práce mnoha set vědců a techniků a dvě miliardy dolarů, to bylo další skoupé vysvětlení. O několik týdnů později vyšla obšírná odborná zpráva Henryho De Wolffa Smythe, líčící gigantické dílo americké vědy. Vědecká pohádka, řeklo by se, nebýt zdrcujícího důkazu 78 000 mrtvých v Hirošimě, obětí jedné pumy!

Dostal se mi do rukou jeden z prvých výtisků Smythovy zprávy, který došel do nové republiky. Když jsem jej dočetl, pozbyl jsem posledního zbytku nedůvěry k Marešovu „Příběhu profesora Hrona.“ Ať už to učinil jakkoliv, pekelnou výhní hirošimské a nagasacké atomové pumy, anebo „prostorem nicoty“ profesora Hrona – stejně tu člověk nerozvážně uvolnil nesmírné síly, které moudrá příroda uzavřela do nitra neviditelného atomového jádra a pro větší bezpečnost ještě obehnala mocnou elektrickou hradbou. V obou případech použil těchto sil ke zkáze, neuvěřitelné jako hrůzný sen, z něhož se marně snažíme procitnout.

Březen 1947

F. B.

Vidím ze svého skládacího křesla šedý proužek na obzoru. Jsou to Kapverdské ostrovy, které jsme ráno opustili. Dlouhá rýha vody, rozčeřené lodním šroubem, zdá se sahat až k nim. Nad ní poletují řvoucí rackové a sluneční záře z nich činí oslnivé bílé šipky. Vzduch je čistý a jasný, ranní slunce z něho vysálo všechny výpary.

Stejně jasno je nyní i v mém mozku. Podivné přízraky, které se mi míhaly na bílých zdech sanatorního pokoje, zmizely nadobro. Mohu zase přemýšlet a logicky uvažovat, ale není mi lépe. Z jednoho pekla jsem vyšel a jiné přede mnou otevřelo doširoka svou bránu. Nebylo vyhnutí, musel jsem vstoupit, a brána se za mnou uzavřela. Nyní jsem vězněm svých vzpomínek – jejich pevný okruh se otevře teprve mou smrtí. Jsem si toho jasně vědom, ačkoliv moje žena se mnou nesouhlasí. Je přesvědčena, že se zdi mého vězení zhroutí, když napíšu všechno, co jsem prožil. Jako by se člověk mohl navždy zbavit svých vzpomínek tím, že je přenese na papír!

Proč bych jí nevyhověl, vždyť jí vděčím za všechno. Bez ní bych byl doživotním hostem v blázinci, nebo novou „železnou maskou“. Svět se konečně doví, jak to bylo s případem profesora Hrona, ačkoliv pochybuji, že se najde nakladatel dosti odvážný, aby můj deník uveřejnil. Ale na tom konečně nezáleží. Stane-li se tak přece, nechť mi čtenář věří od prvního slova do posledního. Jsem naprosto upřímný a nesnažím se vylíčit sám sebe jako hrdinu, jímž nejsem. Jedině jména některých osob jsem nemohl uvést v plném znění, protože ještě žijí.

Čtenář musí omluvit můj sloh. Neumím psát. Jsem doktorem přírodních věd a podstatou mého vzdělání je stručnost a přesnost matematických rovnic.

Začínám.

I.

Vyčíhal jsem si okamžik, kdy za mou bytnou zaklaply dveře v předsíni. Necítil jsem právě dnes nejmenší touhy se s ní setkat.

Když jsem ležel v poledne na pohovce a pokoušel se marně o zužitkování francouzského přísloví „kdo spí, obědvá“, zaslechl jsem z kuchyně rachot nádobí. Byl neklamným důkazem špatné nálady paní Kučerové. Uznával jsem, že k ní má všechny důvody. Dlužil jsem jí už dva měsíce za pokoj a nebylo žádné vyhlídky, že by se moje finanční poměry v dohledné době změnily.

Úsporná opatření vlády, diktovaná světovou krizí, postihla i vysoké školy. Jednoho dne jsem se octl na ulici jako tisíce jiných. ^

Profesor Š., u něhož jsem byl tři roky asistentem, mi dal skvělá doporučení na kapitány našeho průmyslu. Ale jak dostat místo v továrně, jejíž komíny přestaly kouřit? Všechny moje zimní věci jsou už delší dobu v zastavárně, naštěstí je však výjimečně teplý prosinec.

Podíval jsem se z okna na Jindřišskou věž. Pět hodin. S potěšením jsem zjistil, že široká záda paní Kučerové mizí v průchodu pod věží a že venku padá teplý déšť.

Před domem jsem vrazil do obtloustlého elegána, který se na mne hněvivě podíval, ale pak zvedl ruku ke klobouku. Poznání bylo vzájemné, inženýr H., s kterým jsem studoval na gymnasiu. Bylo to velké pokušení k „vypumpování“ alespoň stovky, spojené s představou celé série obědů v akademické mense, ale v poslední chvíli jsem si to rozmyslel.

Výsledek měl jen dvě alternativy a obě se mi zdály příliš čítankové. Anebo můj hlad nebyl! ještě dost velký. Když jsem přešel ^Václavské náměstí, začal foukat sychravý vítr a upozornil mě, že nepromokavý plášť není na prosinec vhodný oděv. Měl jsem v kapse korunu a sedmdesát haléřů, přesně spočítaných. Na kavárnu nebylo ani pomyšlení. Mohl bych jít na nádraží a sednout si do čekárny, jenže pohled na lidi, kteří mají kam odjíždět, mě nikterak nelákal. Náhle jsem si vzpomněl, že je pondělí, den, kdy se konají ve fyzikálním ústavu veřejně přístupné přednášky. Rozhodl, jsem se, že tam půjdu: byla to ruka Osudu, a ta mě tímto okamžikem uchopila…

II.

V přednáškovém sále bylo příjemné teplo a obvyklé publikum. V předních lavicích profesoři, za nimi několik dědoušků, středoškolských penzistů, jejichž zájem o fyziku neutuchl ani s odchodem na odpočinek. V posledních lavicích studenti a studentky, ti nejmladší zcela vzadu. Někteří si četli romány, jiní upřímně zívali, jedna studentka psala dopis. Byl jsem zajedno se zívajícími. U tabule stál mladý docent a vykládal pozoruhodně nezáživně o své práci v oboru rentgenových spekter, která byla sama o sobě velmi dobrá. Neuměl přednášet a jeho jednotvárný hlas spolu s příjemným teplem mě brzy ukolébal v dřímotu. Probudil mě povinný potlesk, který následoval po skončení přednášky. Ve dveřích sálu jsem se téměř srazil s profesorem S., u něhož jsem před lety poslouchal teoretickou fyziku. Pozdravil jsem ho s upřímnou radostí a bez postranních úmyslů; býval to náš nejoblíbenější učitel. Chvilku byl na rozpacích, ale pak mě poznal a řekl srdečně: „Vida, pan kolega Mareš! Jak se máte a co pořád děláte u profesora Š.? Neviděli jsme se už hezkých pár let!“ Řekl jsem mu několika slovy, co je se mnou a jeho dobromyslný, červený obličej se zachmuřil. „Jestli máte čas, pojďte na chvíli ke mně,“ řekl, „jdu ještě do svého kabinetu.“

„Čas je to jediné, čeho mám dost, pane profesore,“ ujistil jsem ho. V kabinetu bylo příjemné teplo. Skrčil jsem se v plyšovém křesle vedle profesorova stolku tak, abych co nejvíce zmáčkl žaludek a potlačil jeho příliš hlasité hladové zvuky. Ale mám dojem, že profesor je slyšel velmi dobře a nebyl na pochybách o jejich původu.

Po krátkém váhání začal mluvit. „Věděl bych o něčem, nechci vás však do toho nutit. Není s tím spojena žádná budoucnost a zaměstnavatel je veliký podivín. Znáte profesora Hrona?“ Jméno mi připadalo známé, ale nemohl jsem je ztotožnit. „Nepůsobil na vysoké škole,“ pomáhal profesor S. mé paměti. „Učil jen krátký čas fyziku a chemii na jednom venkovském gymnasiu, pak zdědil veliké peníze po nějakém vzdáleném strýci a vzdal se služby. Zařídil si v Křemšíně u P. soukromou laboratoř a začal se zabývat elektřinou.“

Teď mi svitlo. „Už vím, o koho jde! Hron měl v Praze několik přednášek, které svého času vzbudily dosti značnou pozornost v tisku, že ano? Byl jsem na jedné z nich…“

„Redaktoři fyzice houby rozumí!“ přerušil mě rozzlobeně profesor. „Takový nesmysl, jaký tvrdil Hron, že elektrony vyloučené z živé hmoty jsou jiné než elektrony z hmoty neživé, může se líbit právě jen novinářům,“ řekl pohrdavě. Jeho hněv netrval ale dlouho. „Hron má ostatně velmi krásně zařízenou laboratoř a to není žádný div. Je mnohonásobným milionářem a může si všechno dovolit. Já dostávám od státu pět tisíc ročně na celý ústav. Hron má aparáty, jaké najdete jen v Anglii nebo v Americe, zemi mecenášů. Ale to je konečně vedlejší.“ Podíval se na mne pátravě a pokračoval. „Hron je můj spolužák z university. Před časem jsem mu na jeho žádost doporučil jednoho svého posluchače, doktora Vančuru. Byl mladší než vy. Znal jste ho?“ Znal jsem ho velmi dobře z vysokoškolského sportu ze Strakovky. Byl to velký, hezký brunet a výborný matematik, koleják jako já. „Pan Vančura mi neřekl, že místo opustil,“ poznamenal profesor s jistou nelibostí, „ale právě včera jsem dostal od Hrona lístek, že je místo volné, abych mu co nejdříve někoho poslal. Proč pan Vančura od něho odešel, mi neudal, ale na tom konečně nezáleží. Chcete-li se o místo ucházet, napíši vám milerád doporučení. Vaše praxe u profesora Š. bude jistě Hronovi velmi vítaná, má prý ve svém domě hotovou elektrárnu. Nevím, sám jsem tam nikdy nebyl – hm.“

Zakončil větu svým charakteristickým zabručením, které napodobovali všichni posluchači. Ujistil jsem ho překotně, že se mi místo neobyčejně hodí. Přisunul si list čistého papíru a vzal pero do ruky, ale ještě váhal. „Vynasnažím se, aby byl se mnou profesor Hron všestranně spokojen,“ začal jsem jej chvatně přemlouvat, ale zarazil mě odmítavým posunkem.

„Kdybych nevěděl, co umíte, nebyl bych vás k sobě zval,“ řekl se svou obvyklou otevřeností. „O to se nejedná! Ale musím vás upozornit, že se o Hronovi mluví všelicos, a víte, že není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu!“

„Není snad normální?“ ptal jsem se zvědavě. „Tak zlé to asi není, ale podle všeho je to naprosto bezohledný podivín. Má prý u sebe neteř, kterou vězní jako v klášteře, a nepřijímá vůbec žádné návštěvy. Pracuje bez ohledu na to, je-li den nebo noc, ale platí dobře. Konečně uvidíte sám.“

„Nebudu to zalepovat,“ pravil, vkládaje list do obálky. „A teď jak jste na tom s penězi?“ Můj hlad se zvětšil úměrně s vyhlídkou na místo. Řekl jsem profesorovi upřímně, jaký je stav mých financí a přijal jsem jeho peníze bez velkých potíží. Konec konců – půjčka nás může mrzet jen tehdy, když nemáme vyhlídku na její zaplacení.

III.

Bylo teprve pět hodin odpoledne, ale přesto mě obklopila dokonalá tma, když jsem vystoupil na křižovatce okresní silnice s polní cestou do Křemšína. Průvodčí autobusu znal dům profesora Hrona – zdá se, že je profesor znám v celém okrese – a tvrdil, že tam dojdu za dvacet minut. „Polní cesta vede přímo k domu, nemůžete zabloudit,“ řekl a podíval se na můj kufřík. „Zůstanete tam delší dobu?“ ptal se zvědavě. „Nevím ještě, snad,“ odpověděl jsem vyhýbavě a muž se podivně zatvářil. Zdálo se, že chce něco říci, ale patrně se rozmyslel a opakoval pouze své tvrzení, že je to jen dvacet minut cesty. „Není to přímo v Křemšíně,“ dodal, „městys je asi o tři kilometry dál a my jím projíždíme, ale odtud je to k profesoru Hronovi nejblíž.“ Rozmluva se konala vedle autobusu a netrpělivé zvuky šoférova klaksonu ji rázně ukončily. Průvodčí naskočil do vozu se slovy: „Přeju vám mnoho štěstí“, a autobus se rozjel. Díval jsem se za ním a viděl jsem, že i průvodčí mě pozoruje, jenže vůz se brzy zmenšil a pak zmizelo v záhybu cesty i jeho červené zadní světlo.

Rozmluva s mužem z autobusu na mne učinila určitý dojem a tak jsem stál nehybně na křižovatce a teprve po chvíli jsem se vydal na cestu. Byla to bídná, vozová cesta, která záhy přešla v hluboký úvoz mezi pustými poli. Tma byla úplná a šel jsem jen po paměti. Záhy jsem byl zablácen až po kolena a noha mi často ujela v hlubokém bahně. Moje zavazadlo nebylo naštěstí těžké, trochu prádla a dva pracovní pláště. Peníze profesora S. stačily právě tak na vyrovnání pohledávek paní Kučerové a na cestu, v případě nezdaru jsem neměl ani na zpáteční cestu do Prahy.

Po době, která se mi zdála o hodně delší, než jak tvrdil můj informátor, octl jsem se před vysokou zdí, do které jsem málem v panující tmě vrazil. Byla vyšší než já a marně jsem se namáhal spatřit za ní něco podobného domu, nebo alespoň světlo. Tápal jsem po ní rukama a nahmatal jsem chladný kov brány. Současně se uvnitř ozvalo zuřivé štěkání a psi, kteří mě zvětřili, přiběhli k bráně a začali na ni dorážet. Po delším hledání jsem našel tlačítko zvonku a stiskl jsem je. Čekal jsem velmi dlouho v dešti, který neustal od chvíle, kdy jsem vystoupil v P. z vlaku. Náhle mě zalilo tak ostré světlo, že jsem byl nucen zavřít na okamžik oči. Slyšel jsem cvaknutí a mužský hlas, který se ptal, co si přeji. „Přicházím s doporučením profesora S. ucházet se o místo asistenta u pana profesora Hrona.“ Nastalo ticho, přerušované jen stálým štěkáním psů, a trvalo tak dlouho, že jsem už měl dojem, že muž od dveří odešel. Zatím si moje oči na světlo zvykly a byl jsem s to se rozhlédnout. Vpravo i vlevo se táhla do tmy vysoká, kamenná zed a přede mnou stála brána, jejíž těžké mříže pokrýval silný plech, takže nebylo vidět, co za ní je. Uprostřed, ve výši oka, zel malý čtvercový otvor, kterým na mne patrně muž mluvil, ale i za tímto otvorem byla hustá tma. Konečně se ozvalo rachocení řetězu a klíčů, a v bráně se otevřela nízká dvířka. Současně se ozval znovu mužský hlas, okřikující důrazně psy. Vkročil jsem váhavě dovnitř a branka za mnou zapadla. Muž rozsvítil jinou lampu, zavěšenou na vysokém stožáru uvnitř. Viděl jsem před sebou stromořadí vysokých kaštanů, jehož druhý konec se ztrácel ve tmě, a vpravo u brány nízký, malý domek, jehož okno bylo slabě osvětleno. Muž vysoké štíhlé postavy a tmavé pleti držel za obojky dva statné vlčáky, kteří neustále vrčeli. „Promiňte, že vás takto přijímám,“ řekl mi dost příjemným hlasem, „ale jsme zde na úplné samotě a musíme být opatrní. Náš zahradník je hluchoněmý, a proto se neobejdeme bez psů.“ Otevřel dveře domku a zdvořile mě pouštěl napřed. Při mém vstupu do místnosti, zařízené jen nejnutnějším nábytkem, zvedl se od stolu starší muž malé postavy, ale širokých ramen. Odložil pilku, kterou něco vyřezával ze dřeva, a podíval se tázavě na mého průvodce, jenž pravil: „To je náš zahradník Bárta, neumí číst ani psát, a baví se vyřezáváním.“ Zdálo se mi, že položil důraz na sdělení o mužově negramotnosti, ale možná že jsem se mýlil. Měl jsem trochu předrážděné nervy únavou a hladem a okolí nebylo nikterak povzbuzující.

Můj průvodce řekl něco hluchoněmému v posunkové řeči a ten přikývl. Nato se obrátil ke mně. „Musíte chvíli počkat, optám se profesora, jestli vás přijme. Posaďte se, prosím!“ Vyšel ven a okřikoval znovu vlčáky, kteří se zase divoce rozštěkali. Mluvil na ně řečí, které jsem nerozuměl a ani dobře neslyšel. Psi se ztišili, ale patrně se natáhli před dveřmi, neslyšel jsem je odbíhat. Byla to ponurá společnost, uvnitř hluchoněmý, jenž se dal znovu do svého vyřezávání a dva nezkrotní psi za dveřmi! Zachvěl jsem se zimou a přistoupil k železným kamnům, v nichž hučel oheň. Minuty, odměřované kyvadlem zašlých nástěnných hodin, míjely jedna za druhou. Muž u stolu zdvihal občas hlavu k desce, připevněné na stěně, na které byla sada různobarevných žárovek. Když mi už čekání připadalo nesnesitelně dlouhé, zaplála na desce žlutá žárovka přerušovaným světlem. Hluchoněmý se zdvihl, odložil pilku a vzal mě za rukáv. Sebral jsem svoje zavazadlo a následoval ho. Za dveřmi se na mne sápali vlčáci, ale muž je rozehnal několika kopanci. Patrně jim však nedůvěřoval – anebo mně – protože mě vedl za rukáv dlouhou a nyní jasně osvětlenou alejí kaštanů až ke dveřím velké, bíle natřené budovy. Stiskl tlačítko vedle dveří, a teprve když se samy otevřely, pustil můj rukáv a odešel. Octl jsem se v malé předsíni, ze které jsem vešel do dlouhé chodby, táhnoucí se vpravo i vlevo. Domovní dveře se za mnou zase samy uzavřely. Proti mně se zvedaly široké schody se zábradlím barokního tvaru. Po nich právě scházel dolů muž, který mně předtím otvíral venkovskou bránu. Měl jsem více času si ho prohlédnout, protože chodba v těchto místech byla jasně ozářena stropní lampou. Byl bezvousý, s nápadně tmavou pletí, a modravě černé vlasy měl hladce přičísnuté. Rysy jeho obličeje byly zcela pravidelné a nedalo se jim nic vytknout, přesto však ve svém celku působily spíše odpudivě. Hádal jsem, že je asi stejně starý jako já, sotva třicet. „Jsem inženýr Birsen,“ řekl a podal mi nápadně úzkou ruku s dlouhými prsty. „Vy nejste Čech, že ano?“ ptal jsem se zvědavě. „Litevec po otci, Maďar po matce,“ odpověděl stručně. „Profesor na vás čeká v knihovně,“ dodal a vedl mě vlevo, téměř na konec chodby. Otevřel tiše vysoké bílé dveře a stejně nehlučně je za mnou zavřel.

IV.

Octl jsem se v dlouhém pokoji, jasně ozářeném nepřímým světlem neviditelných lamp. Kolem všech čtyř stěn se táhla jednotvárná řada skříní s knihami, jinak byla většina místnosti vyplněna stolem, stojícím uprostřed a posetým časopisy v obálkách nejrůznějších barev. Od konce stolu se zvedl muž šedých vlasů, postavou pravý obr. Jsem sám hodně velký, ale na profesora Hrona jsem se vždy díval zdola nahoru a to mě jistým způsobem skličovalo. Pozdravil jsem a vyšel mu vstříc. Kývl jen hlavou a natáhl ruku. „Dopis!“ řekl velitelským hlasem, a když jsem hned nepochopil, zvýšil hněvivě hlas: „Dopis od profesora S., anebo jej nemáte?“ Podal jsem mlčky profesorovi doporučení a na vyzvání posunkem jsem usedl do židle proti němu. Přečetl dopis velmi rychle a pak se na mne pátravě zadíval. Měl jsem dost času si jej prohlédnout, protože to trvalo chvíli, než promluvil. Měl bílé vlasy a silně prokvetlý, dlouhý plnovous. Pod mohutným čelem vypadal malý dětský nosík skoro směšně, ale když jsem se podíval do očí, přešla mě chuť k smíchu. Svítil v nich studený ocelový lesk a chvílemi se v nich zažíhal podivný plamínek. Klenutý, mohutný hrudní koš a svalnaté ruce svědčily o zdraví a neobyčejné síle. Prohlížel si mě tak zkoumavě, že jsem měl pocit nevolnosti a odvrátil jsem zrak.

„Přijmu vás,“ vybuchl náhle, a než jsem mohl poděkovat, rychle pokračoval. „Plat dva tisíce, celé zaopatření, pracovní čas, jak kdy určím. Neděle volná, žádné návštěvy, dopisy přijímám já a kontroluji, vaše odpovědi také. V případě úrazu nemáte vůči mně žádných pohledávek. Výpověď týdenní z obou stran. Tady je smluva,“ hodil mi list papíru, „prohlídněte si ji, máte čtvrt hodiny času.“ Obrátil se ke mně zády, vzal do ruky silný sešit se zelenou obálkou a pohroužil se do čtení.

Byl jsem velmi zaražen jeho příkrým způsobem řeči. Ve smlouvě, kterou jsem pozorně pročetl, bylo jen trochu obšírněji obsaženo to, co mi již řekl. Byl jsem s jejím čtením záhy hotov, ale váhal jsem s odpovědí. Podmínky byly tak neobvyklé a přímo tyranské, že mě jen vzpomínka na předcházejících několik měsíců zdržela rázné kritiky, zakončené naprostým odmítnutím.

Kontrola mé korespondence mi připadala jako neslýchané omezování svobody, ačkoliv jsem si po krátkém přemýšlení uvědomil, že vlastně nemám, komu bych psal. Práce jsem se nebál, ani libovolně dlouhé pracovní doby. Kdo byl někdy vysokoškolským asistentem, ví dobře, že dvanáctihodinová pracovní doba není žádnou plantážnickou báchorkou.

Váhavě jsem vzal pero a podepsal. Profesor smlouvu nedbale složil a strčil do kapsy. Pak zazvonil a vzápětí přišel Birsen. Profesor ukázal na mne a řekl: „To je nový asistent pan Mareš. Zaveďte ho do jeho pokoje!“

„Do pokoje v prvním patře?“ tázal se Birsen se zvláštním přízvukem. Po tváři Hronově přeběhla prchavá červeň. „Kam jinam?“ zlostně odsekl. Obrátil se k nám zády a dal se znovu do četby svého časopisu. Birsen pokrčil rameny a vyzval mě, abych ho následoval.

V.

Sotva jsem se ve svém pokoji, který byl přívětivější, než jsem očekával, trochu upravil, zazněl gong zvoucí k večeři. Birsen mi řekl, že večeře je jediným společným jídlem, jinak že každý snídá a obědvá, kdy má čas. Sešli jsme se v malé čtvercové místnosti, příjemně vyhřáté kachlovými barokními kamny. Visací lampa s hustým stínidlem osvětlovala téměř jen ubrus na stole. Osoby seděly kolem stolu už v polostínu a zbytek pokoje se utápěl v naprosté tmě, ze které se občas skoro strašidelně vynořovala postava staré nevrlé kuchařky Marty, nosící jídla na stůl.

Měl jsem příležitost poznat posledního – a nejpříjemnějšího člena této podivné domácnosti. Když jsem vstoupil do jídelny, stál Birsen u kamen, zabrán do rozhovoru s vysokou, štíhlou dívkou dokonalé postavy a zlatých vlasů. „To je slečna Klára, neteř profesora Hrona,“ představoval. S pocitem úlevy, že nacházím v tomto bizarním domě něco tak lidského, jako je mladá hezká dívka, jsem se chopil její malé ruky a snad jsem ji držel ve své trochu déle, než bylo vhodné. I přes panující šero v místnosti jsem zachytil ostrý pohled, kterým po mně Birsen mrštil a téměř polekaně jsem dívčinu ruku pustil.

Klára seděla při večeři vlevo ode mne, a kdykoliv jsem mohl, zadíval jsem se na ni. Měla na sobě černé šaty bez jakékoliv ozdoby, kromě tenkého zlatého řetízku s madonkou kolem krku. Když jsem náhodou zachytil její pohled, viděl jsem modré oči, přeplněné smutkem, a krásná ústa s pokleslými koutky rtů. Měla atlasově hebkou pleť, tak jemnou, že v ni prosvítaly modravé žilky, ale v měkkých rysech její tváře bylo něco tklivého, nad čím se mi svíralo srdce.

Rozmluva kolem stolu vázla. Hron jedl hlučně a bez řeči, Klára odpovídala, jen když byla tázána, a jediný Birsen občas pronesl nějakou poznámku. Pokusil jsem se oživit hovor. „Znal jsem dobře doktora Vančuru, pane profesore, který byl přede mnou vaším asistentem. Byl to jeden z nejlepších matematiků, kteří vyšli z naší fakulty.“ Odpovědělo mi zazvonění vidličky, jež vypadla profesorovi z ruky na talíř. Udiveně jsem zdvihl oči od jídla a zadíval se na svůj protějšek.

Hron měl vytřeštěné oči člověka, který spatřil přízrak a obličej podlitý krví. Obrátil jsem se ke Kláře a hleděl jsem do mrtvolně bledé tváře stažené hrůzou. Napadla mě podivná myšlenka na lady Macbeth pozorující svou ruku, zrudlou Duncanovou krví. Měl jsem pocit čehosi tragického, co se vznášelo nad námi, a byl jsem vděčen Birsenovi, jehož klidný a ironický hlas zlomil kouzlo přízraků a obnovil rovnováhu. „Doktor Vančura byl matematik fenomén,“ prohlásil, nabíraje si klidnou rukou kompot z mísy na stole, „a pravý mistr v oboru maticového počtu a vektorové analýzy. Ale pro experiment měl malé porozumění.“ Na Birsenově tváři se objevil pošklebek, který mu dal na okamžik podivuhodnou podobu s krásnými ďábly, jak je maloval Doré. Díval se přitom upřeně na Hrona, jenž sklopil zrak.

„Je to dlouho, co doktor Vančura odešel?“ ptal jsem se pokud možno lhostejným hlasem. „Asi dva měsíce,“ odpověděl Birsen, „nesnášel dobře úmornou práci v laboratoři a naše klauzura mu šla na nervy. Bydlil v témže pokoji, kde jste nyní vy.“ Hron odložil příbor, zabručel něco na pozdrav a odcházel, následován dívkou. Klára se u dveří zapotácela a já jsem spěchal, abych ji podepřel, ale profesorova silná ruka ji zachytila a doslova vyvlekla ze dveří. Usedli jsme s Birsenem zase ke stolu. Celý výjev na mne učinil podivný dojem, a ačkoliv mě cosi v duchu varovalo, abych o něm raději nemluvil, nemohl jsem si odepřít otázku. „Proč byl profesor s neteří tak rozrušen, když jsem se zmínil o Vančurovi?“ Birsen místo odpovědi přistoupil ke kredenci, otevřel ji a postavil na stůl láhev s koňakem a dva pohárky. Láhev byla zpolovice plná. Birsen nalil do pohárků, pozdvihl svůj proti lampě a pátravě si jej prohlížel. Než se napil, přivoněl k nápoji. „Raději piju z lahví, které ještě nebyly otevřeny,“ řekl, „ale konečně zrak a čich jsou dva užitečné smysly. Na zdraví!“ Vypil do dna a postavil pohárek na podnos. „Co jste se to ptal?“ Předstíral, že se rozpomíná. „Aha, proč se Hron a slečna tak divně chovali! Pouhá náhoda,“ řekl lehce. „Hron je starý pán s vysokým krevním tlakem a mívá občas návaly krve do hlavy. Slečně Kláře zemřela matka teprve před půl rokem, otce nemá už dlouho. Všiml jste si jistě, že nosí smutek. A když si tohle připomene, ztratí hned náladu.“ Uznal jsem za vhodné zdržet se dalších otázek. Birsen si zapálil cigaretu. „Hrajete šachy?“ tázal se. „Mohli bychom si dát partii.“ Byl jsem opravdu unaven a omluvil jsem se. Birsen mi přál dobré noci a nalil si další koňak.

VI.

Ačkoliv jsem se cítil velmi unaven, nedala mi celá řada nových dojmů usnout. Veliká kachlová kamna, vytápěná z chodby, sálala takovým teplem, že jsem odhodil krátkou peřinu a pokoušel se usnout jen pod lehkou pokrývkou, ale marně. Slyšel jsem sloupkové hodiny v pokoji odbíjet třikrát po sobě jedním úderem, takže musilo být víc jak půl druhé, když jsem začal dřímat. Do mého usínání se začaly mísit tiché zvuky hudby. Zpočátku jsem měl dojem, že je to součást počínajícího snu, ale potom jsem si uvědomil, že bdím a dívám se otevřenýma očima do tmy. Slyšel jsem zřetelně tiché zvuky klavíru, do nichž se mísil lkavý hlas houslí. Ale oba hráči hráli něco jiného a zvuky přicházely z různých míst domu. Klavír zněl těžkomyslnou ukolébavkou od Mozarta, kdežto houslista bravurně dohrával Lisztovu rapsodii a přešel do teskné melodie, připomínající beťárské písně. Zvuk houslí se ozýval zdola; usoudil jsem, že na ně hraje Birsen, jenž bydlel vedle jídelny, a tedy asi právě pod mým pokojem. Tóny klavíru zněly z mé chodby. Ještě jsem o tom přemýšlel, když jsem zaslechl tiché kroky někoho, kdo přecházel kolem mých dveří. Měl jsem nadobro po spánku, cítil jsem se podivuhodně bdělým. Vstal jsem, natáhl pracovní plášť přes pyžama a odemkl dveře. Chodba se ztrácela ve tmě, jen místo mezi oběma schodišti bylo matně osvětlené pableskem, padajícím tam ze starobylé lampy, zavěšené dole nad širokými schody z přízemí. Zdálo se mi, že jsem zahlédl na druhém konci chodby temný stín vysoké postavy, ale nebyl jsem si tím jist. Chodba byla příliš dlouhá a tma téměř úplná. Zamkl jsem zase dveře a klíč jsem nechal v zámku. Chvíli jsem se pokoušel dívat se z okna, ale v slabém pruhu světla, padajícího ven z pokoje pode mnou, nebylo nic vidět. Právě jsem se snažil znovu usnout, když jsem zaslechl onen zvuk. Zařízl se mi doslova do mozku a vehnal mi srdce až do hrdla. Slyšel jsem jej později ještě několikrát, ale tento první dojem byl nejsilnější. Kdybych žil sto let, nezapomenu na hrůzu, která se mě zmocnila. Nebyl to článkovaný zvuk, znělo to jako výkřik mučené bytosti, vyražený v nejvyšším paroxysmu bolesti. Dlouhá ááá začínající střední tóninou, stupňující se o celou oktávu a klesající pak hluboko pod počáteční tón. Hlas neměl v sobě nic lidského a také žádný nástroj na světě by jej nedovedl napodobit, ale ležela v něm tak příšerná škála bolesti, že jsem se zhroutil na lůžko. Trvalo dlouho, než se mé myšlenky ujasnily. Sebral jsem všechnu odvahu a otočil klíčem – dveře byly zamčeny! Lomcoval jsem klikou a bušil na dveře. Klavír ztichl, ale housle zněly dál. Rány na dveře se musely rozléhat v tiché chodbě, leč nikdo nepřicházel.

Chtěl jsem křičet, ale v poslední chvíli jsem se rozmyslel. Vrátila se mi rozvaha a řekl jsem si, že by moje počínání vypadalo směšně. Patrně nešlo o nic podivného, když oba hudebníci na to nereagovali, a nebylo důvodu, abych vzbouřil celý dům. Jenže proč tedy byly moje dveře zamčeny?

Cítil jsem, že se mi myšlenky matou, a proto jsem se dopotácel k lůžku. Jak jsem usnul, nevím. Když jsem otevřel oči, padalo do pokoje kalné světlo deštivého jitra a zaplašilo všechny noční přízraky. Rychle jsem vstal, ale cítil jsem velikou slabost a nohy pode mnou povolovaly. Opanoval jsem se s vypětím všech sil a v koupelně spojené s mým pokojem jsem se postavil pod studenou sprchu. Teprve když jsem se třásl zimou, začaly se moje myšlenky vyjasňovat. Jedno bylo jisté: ten příšerný zvuk nebyl snem. Ale když jsem otočil klíčem a vzal za kliku, dveře mého pokoje se bez námahy otevřely.

VII.

Když jsem vyšel na chodbu, zaslechl jsem zvuk zavíraných dveří. Můj pokoj ležel téměř na konci chodby, vlevo od levého schodiště. Všiml jsem si minulého dne, že jsou vedle něho ještě dvoje dveře, a pak na samém konci chodby úzké točité schody, vedoucí do horního patra. Podobné schody stály i na druhém konci chodby. Pokoj, který sousedil s mým, nebyl patrně obydlen, kdežto poslední pokoj vlevo patřil nepochybně slečně Kláře. Zavírala právě dveře, a tak jsem na ni počkal. Přál jsem jí dobrého jitra a všiml jsem si, že má oči zrudlé pláčem nebo nevyspáním. Dojalo mě to, stejně jako přízvuk jejího hlasu, když mi děkovala za pozdrav. „Trápí vás něco, slečno? Mohl bych vám nějak pomoci?“ ptal jsem se tiše, ačkoliv jsem si byl dobře vědom nevhodnosti svého dotazu vzhledem k naší krátké známosti. Zavrtěla hlavou, ale pak ke mně přistoupila a naklonila hlavu tak těsně k mé tváři, že jsem cítil její dech. „Chraňte se – – –“ zašeptala důrazně, ale náhle ode mne odstoupila a seběhla rychle po schodech, k nimž jsem stál obrácen zády. Prudce jsem se otočil a téměř jsem vrazil do usměvavého Birsena, který přišel zcela nehlučně po druhém schodišti.

„Dobré jitro, doktore, doufám, že jste dobře spal. Gumové podrážky,“ odpovídal na nevyslovenou otázku, kterou vyčetl z mého udiveného obličeje. „Ani nevíte, jaká je to dobrá věc, když se pracuje s proudem o vysokém napětí.“

„Rád věřím,“ – zapomněl jsem se ovládat – „a dobře se hodí, když chceme někoho překvapit!“

„Ale jděte,“ divil se sarkasticky, „opravdu jsem vás při něčem překvapil?“ Tentokrát jsem byl na stráži a převedl jsem ihned hovor na jiné téma. Nad hlavními schody mě upoutala zašlá nástropní malba. Rokokový motiv à la Watteau, amorek kradoucí růži ze živůtku pastýřky. Z amorka zbývala jen hlava s ručkou a pastýřce scházela polovina velkého klobouku s celým obličejem. Ukázal jsem na malbu. „Mělo by se to obnovit, zdá se, že malba má svou cenu.“

„Máte pravdu,“ souhlasil lhostejně, „ale profesor nemá o umění žádný zájem. Takových poškozených maleb tu najdete víc.“

„Je to patrně barokní zámeček?“

„Ano, pozdně tereziánská stavba, přesto však dosud v dobrém stavu – až na ty malby. Patřilo to hraběti K.,“ jmenoval starý šlechtický rod. „Profesor to koupil za pozemkové reformy. Má veliký park, stojí o samotě a jsou tu jedinečné sklepy.“

„Sklepy?“ ptal jsem se udiveně. „Ovšem, sklepy – kam byste jinak postavil tak těžké přístroje, jako máme zde? Kdysi v těchto podzemních místnostech dozrávala ušlechtilá réva, a dnes v nich zrají veliké myšlenky – to je aforismus vlastní výroby, ale přenechám vám jej.“ Rozmluva s ním nepostrádala nikdy zajímavosti, avšak jeho protáhlý maďarský přízvuk měl v sobě cosi protivného a v očích pod dlouhými brvami tkvěl stále číhavý pohled, odrážející každý pokus o sblížení.

Snídali jsme v jídelně sami. „Dříve se snídalo v pokojích“, podotkl Birsen, „ale od té doby, co jsme odkázáni jen na vlastní lidi, obsluha značně vázne. Marta a Bárta na všechno nestačí“. „Tak proč nenajdete na denní práci někoho z Křemšína?“ zeptal jsem se udiveně. „Nikdo z městečka sem nevkročí, kdybyste mu dával stovku denně,“ zasmál se inženýr. „Říkají tomu tady strašidelný zámek. Radši by šli o půlnoci kolem hřbitova než v poledne kolem zámku.“ To vysvětlovalo chování průvodčího z autobusu. „A mají jejich obavy nějaký podklad?“ – nedovedl jsem si odepřít otázku. „Samozřejmě že ne,“ řekl opovržlivě, zamačkávaje zbytek cigarety do popelníku, „jsou to stroje, co jim nahání hrůzu. Zahradník měl na vybranou mezi ústavem pro hluchoněmé a žebrotou a rozhodl se pro nás. Kuchařka sloužila ještě bývalé vrchnosti a sotva by si jinde zvykla.“ Mezi řečí vstal. Zadržel jsem ho dalším dotazem. „A jak se zásobujete?“

„Dovážejí nám všechno z městečka a kuchařka přijímá zboží u brány,“ řekl netrpělivě. „Ale teď pojďte už do laboratoře, profesor dnes před polednem nevstane, šel spát až v šest ráno. Musím vám zatím všechno ukázat, kdoví, co si bude odpoledne od vás přát.“

VIII.

Sklepy byly vysoké, klenuté a dokonale suché. Ventilaci měly jistě velmi dobrou a nynější majitel zámku dal patrně obložit stěny bílými kachlíčky. Byl jsem nerad, že Birsen přerušil rozmluvu u snídaně tak náhle, chtěl jsem zavést hovor na noční výkřik. Teď jsem na to při pohledu na stroje zapomněl. Kdysi jsem viděl v naší opeře představení, které tuším se menovalo „Strojník Hopkins“. Jméno autora si nepamatuji, ale utkvěl mi v paměti dojem, že se chtěl pokusit o jakousi symfonii strojů a práce s použitím výtvarných prostředků divadla. Samozřejmě že věc propadla na celé čáře, protože s lepenkou a plátnem se dá vytvořit jen karikatura strojů. Byli by to museli hrát v Poldině huti, aby učinili na diváka správný dojem. Zde byla k oné hře jedinečná kulisa. Stálo tu několik elektromagnetů takových rozměrů, o jakých jsem dosud neměl ani zdání. Nosná žebra magnetických pólů tvořila ohromné litinové oblouky, pod kterými mohl projet i naložený povoz. Každý elektromagnet stál na plošině, která se dala elektromotorem posunovat všemi směry. Stačilo stisknout příslušný vypínač na ohromné mramorové rozvodné desce, sahající od země až k počátkům klenbových oblouků.

„Největší elektromagnet má póly o průměru dvou metrů, ale stavíme ještě větší, s dvojnásobným průměrem,“ vykládal Birsen. Pokynul ke dveřím na konci dlouhé místnosti. „Do týdne budeme hotovi. Zdrželi jsme se zednickou prací. Je to mamut, ten náš magnet se čtyřmetrovými póly, museli jsme kvůli němu zvýšit stropy a to dalo velkou práci. Tohle jste asi také neviděl v takových rozměrech?“ Ukazoval na zvýšenou otáčivou plošinu s dvěma velikými rovnoběžnými koly, mezi nimiž stál nízký zasklený válec. Měl asi půldruhého metru v průměru a naše postavy se odrážely v jeho zrcadlovém skle. Kola byla ovinuta neobyčejně silným izolovaným drátem – zřejmě elektromagnetické cívky velkých rozměrů. Nad zaskleným válcem jsem na okamžik přemýšlel. Viděl jsem častokrát obrázek něčeho podobného, ale v daleko skromnějších rozměrech.

„Wilsonova mlžná komora?“ nadhodil jsem nejistě. Birsen s úsměvem přikývl. Zmocnil se mne úžas, snadno pochopitelný každému odborníkovi. Wilsonova mlžná komora je krásný vynález anglického fyzika, jemuž se podařilo zviditelnit neviditelnou stopu každé elektricky nabité částice. V jeho komoře – která je v podstatě velmi prostá, jako všechny veliké vynálezy – se rozpíná vlhký vzduch a sráží se v drobounké kapičky mlhy právě v těch místech, kudy neviditelná částice prošla. Ve světle silné elektrické lampy se objeví stříbrná stopa, jako přelud ihned zase mizící, neboť mlha se opět v několika setinách vteřiny vypaří a vzduch v komoře se vyčistí. Dosud nikomu se nepodařilo sestrojit takovou komoru v rozměrech větších než několik decimetrů, ježto utěsnění jejího pohyblivého pístu působí nepřekonatelné potíže.

Vyjádřil jsem nahlas svůj obdiv, ale Birsen neodpověděl. Otevřel zásuvku dlouhého stolu a vyňal z ní stříbrný plíšek, na jedné straně zčernalý. Na můj dotaz neochotně odpovídal, že na plíšku je neviditelný povlak radioaktivních atomů, vyzařujících všechny tři druhy radioaktivních paprsků, alfa, beta i gama. Položil plíšek na tenké hliníkové okénko ve stěně válcové komory a zapjal vypínač na rozvodné desce. Ozvalo se jednotvárné bzučení elektromotoru a šplýchavé zvuky oleje.

„Vývěva?“ tázal jsem se. Přisvědčil a ukázal na mlžnou komoru. „Dávejte pozor!“ Za sklem se objevila lehká mlha, jež se za okamžik vyjasnila a potom prolétly komorou ostré bílé čáry, stopy paprsků alfa, mezi nimiž se klikatily potácivé elektrony paprsků beta, vyznačené velmi velkými kapkami mlhy, řídce rozsetými jako zrnka růžence. Takové obrazy jsem už viděl, třebaže v menším měřítku, ale co mě naplňovalo úžasem, bylo to, že v této komoře dráhy nemizely a neobjevovaly se zase znovu po určité přestávce jako ve všech komorách jiných. Konce ostrých čar sice trochu plápolaly, ale také klikaté čáry se chvěly a poloha stop se měnila, jenže to bylo způsobeno nepravidelným vybuchováním radioaktivních atomů. Jinak ale byla komora vyplněna stále paprsky, které ustavičně vyšlehovaly z plíšku, jeden za druhým v překotném sledu. Byl bych je mohl pohodlně kreslit libovolně dlouhou dobu.

„Ale u všech všudy,“ zvolal jsem udiveně, „jak můžete přimět ty stopy drah, aby vám zůstaly v komoře, jak dlouho se vám líbí?“

„Nepracujeme s kovovým pístem,“ vysvětloval Birsen, „plníme komoru zvláštním plynem a snižujeme jeho tlak velmi rychle vývěvou, anebo jej zvyšujeme kompresorem. Výsledek je týž, jako byste uvnitř komory pohyboval pístem. A to, že vidíte dráhy paprsků pořád, je prostě optický klam jako v kině. Ve skutečnosti všechny dráhy mizí a objevují se osmnáctkrát za vteřinu, stejně jako vám v biografu přeběhne za vteřinu osmnáct obrázků po plátně. Oko se nedovede tak rychle přizpůsobit a má dojem, že obrázek nikdy z plátna nezmizel.“

„Pak ale musíte osmnáctkrát za vteřinu vystřídat expanzi a kompresi plynu v komoře!“ řekl jsem s údivem. „Ovšem,“ odpověděl lhostejně Birsen, „a v tom je celý vtip.“ Na okamžik jsem na něho pohlédl s úctou, protože tato věc, o které mluvil tak lhostejně, byla ve skutečnosti malým technickým objevem, odborníkům zcela neznámým. O tom jsem byl pevně přesvědčen.

Birsen se obrátil k jednomu elektromagnetu se slovy: „Tady máme přístroj na výrobu umělého rádia!“ Rozevřel jsem nedůvěřivě oči, ale inženýr zapjal vypínač a oba póly magnetu, dosud téměř úplně sevřené, se počaly od sebe vzdalovat. Viděl jsem, že je mezi nimi plochý, měděný válec, připomínající krabici na oplatky. Vybíhalo z něho několik silných, dobře izolovaných drátů a na jednom místě obruby bylo připevněno okénko z matného kovu, který jsem považoval za hliník. Dosti široká trubice spojovala válec s vývěvou a jiná, užší, se zvláštním skleněným přístrojem. Birsen uvedl póly magnetu do zpětného pohybu, až se vrátily na původní místo a měděná krabice mezi nimi zmizela. Bylo vidět pouze dráty, vybíhající z její obruby. Ukázal na jeden z nich a vysvětloval. „Tímhle drátem se vede žhavící proud do volframové spirály, která je uvnitř, a ze spirály se začnou pravidelně vypařovat elektrony jako v elektronové lampě rozhlasového přístroje. Tak dostanu paprsky beta. Proti okénku je stěna válce vyložená platinou, a když na ni elektrony narazí, vyloučí z ní záření elektromagnetické, s mnohem kratší vlnou, než mají rentgenové paprsky, a to je záření gama. Konečně z tamtoho skleněného přístroje zavedu dovnitř hélium, vývěvou je náležitě zředím a mám paprsky alfa. Tak si připravím všechny tři druhy radioaktivních paprsků, že ano? Paprsky alfa jsou přece hélium – nemám pravdu?“

„To je všechno hezké, ale jak dáte těm svým paprskům alfa, beta a gama takovou rychlost, s jakou letí z radioaktivních atomů, tím si marně lámu hlavu,“ namítl jsem nedůvěřivě. „V tom není žádný zázrak, dovedeme jim dát dokonce i mnohem větší rychlosti, takže celé slavné rádium je proti tomu nedochůdčetem.“

„Elektrickým střídavým polem?“ ptal jsem se váhavě. Birsen přikývl. „Samozřejmě. Pomáháme si přitom magnetickým polem, které nám stočí nabité částice alfa a beta do spirály s mnoha sty závity. V každém závitu je elektrické pole trochu popožene a tak získají nakonec tu vysokou rychlost, která vás tak udivuje.“

Byl jsem u vytržení. „Nemohl byste mi ukázat vnitřek té měděné krabice, kde se tohle všechno odehrává?“ žádal jsem.

Birsen zaváhal. „Nerad bych to dělal bez profesorova souhlasu. Snad někdy později. Příslušné rovnice vám ovšem mohu napsat hned teď, ty nejsou žádné tajemství.“ Vyňal z kapsy blok a plnicí péro a napsal několik jednoduchých rovnic. Skutečně na nich nebylo nic tajemného, byla to jen klasická fyzika, ale moje nadšení pro nový přístroj tím jen vzrostlo. Birsen se jen usmál mému vzrušení a uvedl do chodu vývěvu a nádržku s héliem. Pomocí motoru otočil potom celou plošinu i s mohutným magnetem, takže kovové okénko měděného válce mířilo volně do místnosti. Přikročil potom k rozvodné desce a manipuloval tam s několika vypínači. Prohlížel jsem si ještě přístroj, když jsem náhle ucítil na rameni Birsenovu ruku. Srazila mě k zemi silou, kterou bych byl v jeho slabé postavě nikdy nehledal.

„Co to má znamenat?“ vzkřikl jsem zuřivě. Vyskočil jsem se země a chystal se mu ránu oplatit. „Jen pomalu!“ pravil klidně, „měl byste mi poděkovat, že jsem vám zachránil ne-li život, tedy přinejmenším jednu ruku. Podívejte se!“ ukázal na okénko přístroje. Strnul jsem údivem. Z okénka šlehal mohutný proud světla, který končil teprve nedaleko protější stěny. Blízko u okénka, do vzdálenosti asi třiceti centimetrů měl modravou barvu, dále pak byl načervenalý. „To mají být umělé radioaktivní paprsky?“ ptal jsem se nedůvěřivě. „Vždyť ty jsou neviditelné a tady je celý ohňostroj!“

„To světélkuje vzduch, který paprsky rozbíjejí. Víte přece, že když se krystalizuje rádiová sůl ve velkém množství, vzduch kolem nádobky modře světélkuje. Není to ovšem zdaleka tak silné jako tady a světélkování mizí v malé vzdálenosti od misky s rádiem. A nevěříte-li, že jsem vám prokázal velmi přátelskou službu, snad vás tohle přesvědčí!“ Vzal se stolu kus mosazné tyče, silné jako dětská ruka, podržel ji na jednom konci a druhý vnořil do světelných paprsků. Úžasem se mi zatajil dech. Konec tyče, který byl ve světelném proudu, zmizel v několika vteřinách, jako by jej strávil mohutný plamen, ale na zem přitom nedopadla ani krůpěj roztaveného kovu!

„Pro živého boha, co se s tím stalo?“ vyrazil jsem ze sebe. „Kov se vypařil,“ odpověděl lakonicky, „anebo, jestli se vám to lépe líbí, proměnil se v pralátky, v elektřinu a vodík.“ Nemohl jsem tomu věřit a hledal jsem stále na zemi a na stropu alespoň stopu prachu. Birsen se smál a podal mi zbytek tyče. „Nejde o vypaření v běžném slova smyslu, přesvědčte se, že tyč je docela studená!“ Vzal jsem ji váhavě do ruky. Měla skutečně jen tu teplotu, kterou jí dala Birsenova ruka.

Vzpamatoval jsem se konečně a začal jsem mu děkovat. Nepřijal však podanou ruku a díky odmítl. „Nemáte zač děkovat, byla to moje nedbalost. Měl jsem vás upozornit, že zavádím do přístroje elektrický proud a vyzvat k opatrnosti.“ Jeho odmítavost mě rozladila. Převedl jsem hovor znovu na neobyčejný zjev s mosaznou tyčí. „To je jen zábavná věda,“ řekl pohrdavě. „Ale nikdo to dosud nepopsal!“ namítl jsem. „To je samozřejmé,“ vysvětloval Birsen, „nikdo na světě také nemá prostředky k vyvolání podobného zjevu. Kolik myslíte, že bylo dosud na celém světě vyrobeno rádia?“ ptal se. Provedl jsem rychlý odhad. „Sotva víc, jak půl kilogramu.“

„Správně,“ přikývl Birsen, „a co byste řekl o našem umělém rádiu, kolik by jej asi bylo, počítáno podle záření?“ Zadíval jsem se na světelný proud, který stále šlehal z kovového okénka, a napadlo mě, že kov, který pokládám za hliník, stěží jím může být vzhledem k tomu, co se stalo s mosaznou tyčí. Krabice, ve které se záření tvořilo, byla nepochybně z mědi, ale té se paprsky nikde nedotýkaly. Magnetické pole je udržovalo v prázdném prostoru uvnitř válce, dokud nevyšly okénkem ven.

„Nejde to dobře porovnávat, protože vaše paprsky mají mnohem větší energii, a pak soudím, že paprsků alfa je asi méně než paprsků beta; ale bude to jistě daleko víc než celá světová zásoba rádia.“ Birsen přisvědčil, odečetl manometr na přístroji s héliem a napětí na rozvodné desce, pak vytáhl z kapsy svého pláště blok a rychle něco počítal. „Paprsky alfa odpovídají asi metrickému centu rádia, ale paprsky beta jsou desetkrát silnější, je to tedy tak, jako bychom tu měli tunu rádia,“ řekl, když byl hotov. „A poněvadž vzduch, kterým paprsky procházejí, je přece jenom trochu rozptyluje, nebylo by zdravé pokus příliš prodlužovat.“ S těmito slovy vypnul všechny vypínače. Světelný proud zmizel a Birsen uvedl do chodu silný elektrický ventilátor, aby rozptýlil velmi otravný zápach ozónu, vytvořený zářením. Zvuk, jenž doprovázel záběr motoru, vyvolal ve mně vzpomínku na příšerný hlas v noci.

IX.

„Neslyšel jste nic dnes v noci?“ tázal jsem se. Byli jsme už na odchodu z laboratoře, Birsen bral za kliku dveří a já jsem šel těsně za ním. Při mé otázce se náhle zastavil, a poněvadž jsem na to nebyl připraven, vrazil jsem do něho. Učinil jsem přitom neočekávaný objev, který mě tak zaujal, že jsem se zapomněl Birsenovi omluvit. Patrně to však přehlédl, protože se zeptal: „A co jsem měl slyšet?“ Tvářil se klidně, ale za víčky, staženými v úzké štěrbiny, jsem cítil jeho ostrý pohled. Popsal jsem mu noční zvuk, jak nejlépe jsem dovedl. „A v kolik hodin to asi bylo?“

„Mohlo být kolem druhé s půlnoci.“ Zavrtěl hlavou. „Byl jsem sice vzhůru, ale hrál jsem na housle. Mohl jsem to tedy snadno přeslechnout. Nepamatuji se však, že bych zde byl někdy něco podobného slyšel. Za domem je háj a kus lesa, ve kterém sídlí všelijaká noční havěť – snad to byl nějaký kulich nebo výr.“

„To stěží,“ namítl jsem, „v onom hlase sice nebylo nic lidského, ale pochybuji, že by existovalo nějaké zvíře, které by vydávalo podobné zvuky. Leda nějaký filmový Tarzan podle kompozice zvukového režiséra.“ Pokrčil rameny. „A to bylo předmětem vaší ranní rozmluvy se slečnou Klárou?“ ptal se s přízvukem, který mě velmi podráždil.

„Nemluvil jsem se slečnou o ničem, a kdyby, považoval bych takovou rozmluvu za čistě soukromou věc,“ řekl jsem důrazně. „V tomto domě neexistuje nic soukromého,“ odpověděl ironicky, „o tom jste se mohl poučit hned první den.“ Vzpomněl jsem si na podmínku o dopisech a dal jsem mu v duchu za pravdu. „A profesor je velkým nepřítelem soukromých styků mezi svou neteří a svými zaměstnanci.“ Zrudl jsem rozhořčením, ale tento podivný muž mi nedal příležitost k hádce. „Ani nevíte, jak mám na zřeteli váš vlastní zájem, když vás na to upozorňuji,“ dodal tak smířlivým tónem, že jsem spolkl prudkou odpověď, kterou jsem už měl na jazyku. O zamčených dveřích jsem pomlčel.

Chtěl jsem se po obědě trochu projít kolem domu a srovnat si myšlenky, vířící ve velkém zmatku, ale profesor mi k tomu neposkytl čas. Ještě jsem pil černou kávu, když na mne zazvonil z knihovny, a poručil mi, abych mu našel v časopisech všechno, co bylo napsáno o ohybu elektronů za poslední roky. To byla práce na celé odpoledne, při které zbývalo jen málo času na vlastní úvahy. Pracoval jsem pilně asi hodinu, ale pak jsem se přistihl při tom, že stále odbočuji v myšlenkách k událostem za posledních čtyřiadvacet hodin. Odložil jsem nakonec časopis, který jsem měl právě v ruce, a pokusil jsem se ujasnit si všechny neobvyklé události. V první řadě jakýsi druh vězení, který jsem dobrovolně přijal, pak podivné profesorovo a dívčino chování při zmínce o mém spolužáku, noční výkřik a zamčené dveře mého pokoje. Na laboratoři nebylo nic příšerného. Byla neobvyklá a ten, kdo ji dal dohromady, byl nepochybně geniální člověk, ale konec konců rozvedl dále myšlenky jiných lidí za vydatné pomoci vlastních peněz. Ve strojích ležely nepochybně těžké milióny a tato okolnost znovu ostře podtrhovala podivínský život, který vládl v tomto domě. Snad bych byl i přijal Birsenovo tvrzení o křiku nočního ptáka, jenže kdo měl zájem mě zamknout v mém pokoji a zabránit mi ve volném pohybu po domě? Jiný cíl tento podivínský čin nemohl sledovat. A proč jsem nesměl opustit pokoj, co jsem neměl vidět? Tato myšlenka se mi ustavičně vracela a nemohl jsem ji zapudit. Zmatek dovršovala ranní výstraha z Klářiných úst. Čeho či koho se mám varovat? Profesor dělal dojem neškodného maniaka, zcela ponořeného do vlastní práce, bez ohledu na lidské zájmy jeho okolí. Byla to jistě svého druhu surovost ukládat mladé dívce tak uzavřený způsob života, tolik protichůdný přirozeným tužbám jejího mládí. Ale já pro svoji osobu jsem neměl příčinu ke stížnostem, vzal jsem na sebe závazek dobrovolně a bylo mi za to velmi slušně placeno. Věděl jsem dobře, že v dnešní krizi najde profesor za mne ne jednoho, ale tucet náhradníků, kteří budou celí šťastni, že jsou zbaveni starosti o místo. Birsen se mi zdál být mnohem větším problémem než profesor. Dělal dojem intrikána, ale snad jsem mu křivdil. Cítil jsem, že jsem proti němu zaujat, a když jsem se pokusil analyzovat své pocity, došel jsem k závěru, že jeho hezký zevnějšek je hlavní příčinou mého odporu. Byl jsem tím zmaten, ačkoliv přítomnost mladé a krásné dívky celou záhadu lehko objasňovala. Ale to jsem si tehdy ještě neuvědomil. Birsen nepochybně něco věděl – možná že všechno, přitom se však tváři], že vše je v nejlepším pořádku. Když tomu tak bylo, proč tedy nosil zbraň? Zjistil jsem to při odchodu z laboratoře. Když se náhle zastavil, vrazil jsem do něho a tak jsem ucítil v jeho zadní kapse pistoli. Čeho se bál?

Byl bych velmi rád s dívkou promluvil a zeptal se jí, co měla znamenat její výstraha. Doufal jsem, že se objeví v knihovně, ale byl jsem zklamán. Místo ní přišel Birsen. „Budete už brzy hotov?“ ptal se, sedaje si na stůl se svou věčnou cigaretou. „Mám toho dobře až do večera. V anglických časopisech je hromada věcí a v amerických ještě víc.“

„To je chyba, profesor bude řádit,“ poznamenal lhostejně. „Je patrně zvyklý mít všechno ihned, že?“

„Je to vůbec podivín,“ odvětil Birsen, jenž byl zřejmě v hovorné náladě. „Všiml jste si už, že vás nikdy neoslovil akademickým titulem?“

„Všiml, ale nedojalo mě to,“ řekl jsem posměšně, „měli jsme na technice starého školníka, který mi říkal také pane Mareš.“ Birsen se zasmál. „U profesora je to důsledné. Propadl totiž při rigorosu a neudělal doktorát. Od té doby neuznává doktoráty jiných lidí. I profesorovi S., který vám dal doporučení, píše na adresu jen Pan S., profesor Karlovy university.“

To mě velmi udivilo. Podle toho, co jsem viděl dopoledne v laboratoři, získal jsem velkou úctu k Hronovým vědomostem. Řekl jsem to také Birsenovi, jenž mi dal za pravdu. „Měl vynikající disertační práci,“ řekl, „která se dodnes cituje v zahraničním vědeckém tisku, ačkoliv ji dělal před třiceti lety, a to už něco znamená, jak sám víte. Hronův jev tomu říkají.“ Vzpomněl jsem si na to, byl to zvláštní rozptyl elektronů v katodové trubici, který objevil teprve Hron, ačkoliv se před ním katodovou trubicí zabývalo několik tuctů vynikajících fyziků. „Dělal rigorosum u starého profesora K. a dostal otázku, jaký je fyzikální výklad přefouknuté jazýčkové píšťaly. Samozřejmě že akustiku vůbec nestudoval, když dělal doktorát z elektřiny. Odpověděl poctivě, že neví, a profesor K. prohlásil, že není uspokojen. Děkan i druhý examinátor mu to velmi rozmlouvali, ale K. byl tvrdohlavý jako mezek.“ Dal jsem se do smíchu, ale Birsen se tvářil docela vážně. „Žádná věc není na světě tak směšná, aby se z ní nemohla vyvinout tragédie,“ řekl aforisticky, „a já jsem přesvědčen, že tímto okamžikem začal podivný duševní vývoj profesora Hrona. Teď se tomu říká komplex, kdysi se to nazývalo podivínstvím, ale obojí značí jedno a totéž. Zrůdnost povahy, která může případně vést hodně daleko.“ Nenapadlo mi přikládat tomu výroku nějaký zvláštní význam. Teprve později jsem poznal Birsena jako praktického člověka, který nečinil nic bezdůvodně, a tato rozmluva v knihovně se objevila v docela jiném a ponurém světle. Pro tu chvíli mě zcela zajímala komická stránka zkušebních předpisů, jejichž doslovný výklad může mít tak paradoxní výsledky. Řekl jsem to Birsenovi. „Profesor uvažoval podobně jako vy,“ odpověděl, „a zařekl se, že už k rigorosu nepůjde. Napsal také do novin ostrou kritiku zkušebního řádu, ale tehdy ještě neexistoval bulvární tisk, a tak Hronův literární příspěvek, nepochybně velmi zajímavý, putoval do redakčního koše.“ Seskočil se stolu. „Nebudu vás už zdržovat. Víte, že večeříme v sedm. Snad vás ještě bude zajímat, že slečna Klára se stěhuje. Bude teď bydlet dole, mezi jídelnou a profesorovým pokojem. Zůstanete v celém patře sám.“

„Nevím, proč by mě to mělo zajímat?“ odsekl jsem podrážděně. Jeho smích mě vyprovokoval k otázce, kterou jsem mu úmyslně dopoledne nepoložil. „Někdo zamkl v noci dveře mého pokoje, inženýre! Nevíte, kdo se tady vyráží takovým způsobem?“ Obrátil se ke mně od dveří, u kterých již stál. „Ale jděte? Někdo vás zamkl? A proč by to, prosím vás, dělal? Asi jste byl rozespalý a otočil jste klíčem na druhou stranu. Anebo zapadl zámek, v těchto starých domech se to často stává.“ Pokrčil jsem rameny a obrátil jsem se mlčky ke své práci. Birsen ještě okamžik vyčkával a pak bez pozdravu odešel.

X.

Umínil jsem si, že prozkoumám „záhadu zavřených dveří“ hned po večeři, ale Hron mi k tomu nedal čas. Zlobil se neobyčejně, že jsem nebyl s prací hotov do večeře a vydráždit mě k výroku, že jsem jen člověk. „Hluchoněmý analfabet Bárta je taky člověk,“ odpověděl jízlivě a nařídil, abych svou práci dokončil po večeři a nechal mu ji na stole v knihovně. Byla jedna hodina, když jsem skončil a nad poslední knihou se mi už zavíraly oči. Odložil jsem prohlídku dveří na zítřek a sotva jsem ulehl, usnul jsem těžkým spánkem, který přichází po naprostém duševním vyčerpání. Zvuky z včerejší noci jsem slyšel zase, ale jakoby z velké dálky, jak je neodbytný spánek ztlumil. Vzbudil jsem se předčasně a chvěl jsem se zimou. Špatně zavřeným oknem vnikal do pokoje vlhký dech deštivého prosincového jitra. Venku byla ještě úplná tma. Vstal jsem, rozsvítil a zavřel okno. Hodiny ukazovaly teprve deset minut po páté. Spal jsem sice jen necelé čtyři hodiny, ale na další spánek jsem už neměl ani pomyšlení, ačkoliv jsem cítil onu zvláštní únavu v kostech, která se vždy ozve po nedostatečném odpočinku. Umínil jsem si, že provedu prohlídku dveří, k níž jsem se dříve nedostal.

Klíč se otočil v zámku docela hladce, ale to mě nepřekvapilo. Birsenovo tvrzení o selhávajících starých zámcích jsem nebral vážně. Stiskl jsem kliku a dveře se tiše otevřely. Chodba za nimi ležela v úplné tmě, přerušené jen světlem, které na ni dopadalo z mého pokoje. Prohlížel jsem nejdříve zámek, pokud to bylo bez rozebrání možné, ale nenašel jsem nic zvláštního. Také v západkách, které přidržovaly pevné křídlo dveří k pažení a prahu, nebylo nic nápadného. Zadíval jsem se potom na horní rám dveří. Na první pohled nebylo na něm nic zvláštního vidět, byl nalakován bíle jako celé dveře. Protože stropní lustr visel příliš vysoko, byl rám dveří už v polostínu. Přistavil jsem si tedy židli a vystoupil na ni. Nyní jsem viděl malý, čtvercový zářez v místě, pod které přišlo pohyblivé křídlo dveří, když bylo zavřeno. Kdo se na něj díval a stál na podlaze pokoje, snadno jej přehlédl i za bílého dne. Sáhl jsem prstem do středu zářezu a ucítil jsem, že pod ním povoluje, ale když jsem dal prst pryč, vrátila se výplň zářezu zpátky na své místo. A rám dveří měl zase neporušenou, hladkou plochu. Něco mě již napadlo, ale chtěl jsem mít úplnou jistotu. Vsunul jsem nehet palce a ukazováku do štěrbiny zářezu a snažil jsem se uchopit pohyblivou výplň. Odřel jsem si při tom sice nehty, ale zdařilo se to. S jistým úsilím jsem vysunul výplň o malý kousek ven ze zářezu. Ukázalo se, že je to malý čtvercový roubík kovu, na bočních stranách narezavělý. Byl nepochybně ze železa a v dutině uvnitř rámu jej zřejmě přidržovala spirála. Věděl jsem už docela přesně, k čemu slouží. Prohlédl jsem teď horní okraj pohyblivého křídla dveří, a jak jsem očekával, našel jsem v něm čtvercovou dutinu týchž rozměrů, jako byl zářez do rámu, jenže prázdnou. Způsob, jakým se dveře daly na dálku zamknout, mi byl nyní úplně jasný. Uvnitř rámu byla zamontována elektromagnetická cívka, jejíž přívodní dráty byly asi zasekány do zdi jako u světelného vedení, a proto je nebylo vidět. V dutině cívky visel na spirále železný kolík, jehož spodní kraj byl nalakován stejně jako dveře a nerušil plochu dveřního rámu. Jakmile byl do cívky vpuštěn elektrický proud, zmagnetoval se její vnitřek a stáhl železné jádro dolů, takže zapadlo do dutiny v pohyblivém křídle dveří. To pak bylo roubíkem připevněno k rámu a nikdo jím nemohl pohnout, leda by železný roubík přelomil. Bylo to jednoduché a důmyslné. Dalo se to ovládat na dálku a stavělo to obyvatele pokoje před naprostou záhadu, jak mohl být zamčen zvenku, když klíč trčel v zámku zevnitř a když se nikdo z chodby k dveřím nepřiblížil.

Přiznávám, že mě při tomto objevu na okamžik zamrazilo. Bylo v tom něco skličujícího, když jsem si uvědomil, že mě může neviditelný nepřítel omezit v mé osobní svobodě pouhým stisknutím tlačítka. Toto vědomí bylo jako trvalý pocit nesnesitelné, a proto jsem hledal ihned možnost, jak elektrický uzávěr u mých dveří překazit. Nejjednodušší by bylo nechat v noci pootevřené dveře, ale myšlenka, že bych měl spát v tomto divném domě s otevřenými dveřmi, byla stejně nesnesitelná. Mohl jsem také vysunout železný roubík trochu víc a pokusit se ukroutit jeho spirálu. Pak by ale zůstal po něm prázdný otvor v rámu a ten, kdo měl na zavírání dveří zájem, by to při náhodné prohlídce ihned zjistil. Mohl jsem dutinu ve dveřích vyplnit něčím tak, aby do ní železo nemohlo zapadnout, ale ani to mě neuspokojilo. Dalo se to snadno zjistit hmatem, pouhým natažením ruky a ohledáním horního okraje dveří. Nakonec jsem zvolil způsob, který se mi zdál nejjistější. Rozlámal jsem škatulku od sirek a plochými dřívky, která jsem vsunul do zářezu, jsem upevnil železné jádro v jeho dutině tak, že jím nemohl pohnout ani hodně silný elektrický proud. Olámal jsem přečnívající kousky dřívek, aby nebylo nic vidět, a spokojeně jsem si oddechl. Byl jsem nyní jist, že jsem alespoň pánem svých pohybů uvnitř domu. Tato úvaha mi vrátila trochu sebevědomí, které jsem v poslední době téměř ztratil. Rozhodl jsem se, že se poohlédnu po této horní části domu, kde jsem po Klářině přestěhování bydlel nyní zcela sám.

XI.

Elektrickou lampičku jsem neměl a také jsem nevěděl, kde je vypínač stropního světla nad schody, které jakžtakž stačilo osvětlit větší část chodby. Vedle sloupkových hodin stály v mém pokoji dva masívní stříbrné svícny a v jednom z nich byl ještě slušný kus zažloutlé voskovice. Zapálil jsem ji, přehodil přes pyžama černý pracovní plášť a po krátkém váhání jsem vyšel na chodbu. Když jsem zavřel dveře svého pokoje, osvětlil míhavý plamínek svíce chodbu jen do vzdálenosti několika metrů. Za slábnoucím svitem se už tísnily husté stíny, které vypadaly málo povzbudivě. Obrátil jsem se nejdříve vlevo, do kratší části chodby. Přešel jsem kolem dveří neobydleného pokoje a kolem dveří pokoje, kde dřív bydlila slečna Klára. Zkoušel jsem kliky obou, dveře byly zamčeny. O něco dále začínaly úzké, točité schody, které vedly k mansardě a k půdě, protože zámeček měl jen jedno patro. Byla na nich vrstva prachu ničím nepřerušená a stejně vysoká prachová pokrývka ležela i na kamenném zábradlí. Po krátkém výstupu jsem se octl na plošině, kde se povalovaly zbytky beden, kameny různé velikosti a cihly. Prošel jsem touto hromadou rumu a narazil jsem na zeď, která uzavírala cestu úplně. To se mi zdálo být divné, protože schody svědčily o tom, že vedou na chodbu, probíhající celou touto podstřešní částí zámku, zcela podobně jako chodba v patře a přízemí. Natáhl jsem ruku, aby matné světlo svíčky ozářilo zeď co nejvíce. I při tomto špatném osvětlení bylo znát, že část zdi v pravém rohu je nového původu. Byla to nová zeď, která uzavírala chodbu úplně.

Měl jsem o čem přemýšlet. Kdo se snažil zamezit přístup do podkroví a z jaké příčiny? Uvažoval jsem o tom, když jsem šel zpátky po schodech, a umínil jsem si, že nyní prozkoumám zbytek chodby. Přešel jsem kolem svých dveří a bral jsem za kliky všech pokojů, které ležely vpravo od mého. Bylo jich celkem pět a všechny byly zamčené. Pohyboval jsem se úplně tiše, a proto jsem ihned věděl, že šramot, který jsem zaslechl, když jsem stál před posledními dveřmi, nepocházel ode mne. Na okamžik mě zachvátil strach a okolí tento pocit zcela odůvodňovalo. Všechna okna chodby, z nichž zela tma, byla zasazena do hlubokých výklenků zdi, která tu byla víc než metr silná. Mohl se v nich snadno někdo skrýt a já neměl žádnou zbraň kromě svícnu v ruce. Silou celé své vůle jsem se přinutil prohledat okenní výklenky. Netrvalo to dlouho, protože tu byla jenom čtyři okna. Výklenky zely prázdnotou, a tak jsem nikoho nenašel. Vrátil jsem se zase ha druhý konec chodby a váhavě jsem začal vystupovat po zcela stejných točitých schodech, jaké byly na opačném konci chodby. Na posledním schodu jsem se zastavil a díval se s úžasem na těžkou železnou mříž oddělující celou plošinu od podlahy až k nízkému stropu!

Něco mi v duchu říkalo, abych toho nechal a vrátil se do svého pokoje. Byl jsem už na odchodu, ale naprosté ticho mě nepochybně povzbudilo k poslednímu pokusu. Natáhl jsem ruku, abych se přesvědčil, jestli není mříž náhodou jen přivřena.

Bylo nepochybně mým štěstím, že jsem neuchopil mříž do dlaně, ale dotkl se jí jen prsty. Tělem mi projela ochromující rána a v bezvědomí jsem se zhroutil na zem.

XII.

Když jsem se probral k vědomí, dunělo mi v hlavě. Trvalo hodnou chvíli, než jsem si spořádal myšlenky a uvědomil si, kde jsem a co se se mnou vlastně stalo. Namáhavě jsem vstal a tichý hlas, který za mnou zazněl, na mne zapůsobil jako rána bičem. Zachvěl jsem se celým tělem a s nenávistí pohlédl do Birsenovy klidné tváře, stažené do ironického úsměvu. „Buď jste náměsíčný, anebo vyvoláváte duchy. Obojí je stejně zábavné, ale k náměsíčným procházkám je dnešní noc málo vhodná,“ prohlásil klidně, zapaluje si cigaretu. „Nemohl jsem spát, a tak jsem se šel trochu projít na chodbu,“ namítl jsem hlasem, kterému jsem se marně snažil dát lhostejný přízvuk. „A proč si k tomu svítíte starou voskovicí, když tu máme docela moderní osvětlení?“ ptal se posměšně. Sáhl na zeď a otočil vypínačem, který jsem sice přehlédl, ale jehož bych stejně nepoužil, aby světlo neupoutalo něčí pozornost. „Ostatně tyto schody jsou k procházce naprosto nezpůsobilé, nikam nevedou,“ doložil Birsen. Stáli jsme dosud před kovovou mříží. Birsen mezi řečí natáhl ruku a nedbale se jí zachytil. Díval jsem se na něho s úžasem, jak stál a držel se jednou rukou mříže, jako by nebyla nabita elektřinou. Pak můj pohled sklouzl k jeho střevícům s gumovými podrážkami a pochopil jsem. Když jsem se mu pak podíval do tváře, spatřil jsem v jeho očích zásvit porozumění. Zhasl rychle světlo a rozsvítil kapesní elektrickou lampičku. „Půjdem raději někam, kde je vhodnější místo k hovoru,“ řekl a nechal mě sestoupit napřed. Ještě než zhasl světlo, povšiml jsem si, že na rozdíl od druhé plošiny tato byla čistě umetena. „A jak vy jste přišel na myšlenku projít se v těchto místech?“ obrátil jsem proti Birsenovi jeho vlastní otázku. „Šel jsem právě do knihovny, když tu jsem zaslechl shora něco padat. Znělo to jako kovový předmět, který padá po schodech, a jak jsem poznal, když jsem přišel nahoru, byl to váš stříbrný svícen. Našel jsem jej právě zde.“ Ukazoval na poslední schod, u kterého jsme se zastavili. Svícen se zhaslou svíčkou ležel pod ním. To znělo docela pravděpodobně. Prohlásil jsem, že se půjdu obléknout, a Birsen na to nic neřekl. Když jsem se ale obrátil a zamířil s krátkým pozdravem k svému pokoji, zastavil mě poslední poznámkou. „Být vámi, neříkal bych profesorovi nic o elektrické mříži ani o zazděné chodbě.“ Bez pohnutí jsem se za ním díval, až pohyblivý vějíř světla jeho baterky zmizel v přízemí. Vytápal jsem si cestu k svému pokoji a s pocitem úlevy jsem otočil klíčem v zámku a rozsvítil všechna světla, která byla v místnosti i přilehlé koupelně. Snažil jsem se s námahou sebrat svoje rozptýlené dojmy a zdařilo se mi to teprve po delší době. Cítil jsem se ještě trochu ochromen po ráně, kterou jsem dostal u mříže. Jedno bylo jasné: že podstřešní část zámku skrývá něco, co nemá nikdo nezasvěcený vidět. Ale ta elektrická mříž do toho nezapadala. Stačily přece obyčejné, zamčené dveře, tím spíše, že do zámku neměl nikdo cizí přístup, a kdo byl uvnitř, mohl být docela jednoduše upozorněn na to, že se nahoru nesmí chodbou chodit. Výmluva by se byla snadno našla. Ostatně Hrona jsem už poznal dostatečně do té míry, a byl jsem přesvědčen, že by si byl výmluvou nelámal hlavu. Mříž měla zcela jistě ještě nějaký jiný účel, ale jaký? Marně jsem tím týral svůj unavený mozek a nakonec jsem se vzdal další námahy. Ustrojil jsem se a sešel dolů k snídani.

XIII.

Přes počáteční odpor jsem se přece jen s Birsenem sblížil. Je to zcela přirozené. Dumasův Dantés mluvil na žalářníka, který mu nikdy neodpovídal. A jakýsi dvořan Ludvíka XIV. si ochočil ve vezení pavouka a pak plakal, když mu ho zlomyslný guvernér zašlápl. Zdejší dům byl trochu více než klášter a o něco méně než vězení. Kláru jsem vídával jen u večeře, za celý den jsem ji potkal jen na chodbě. Děkovala plaše za můj pozdrav a zrychlila krok, když jsem ji míjel, zřejmě aby se vyhnula rozhovoru mezi čtyřma očima. S profesorem jsem promluvil sotva tři věty za den. U večeře byl vždy mlčenlivý. Nemluvilo se při ní téměř vůbec a každý spěchal, aby se co nejrychleji dostal ze společnosti ostatních. U Hrona a Kláry to bylo očividné a já s Birsenem jsme se přizpůsobili. Nakonec zbyl jen tento podivný kříženec Litevce s Maďarkou jako jediná bytost ochotná odpovědět, když jsem na ni promluvil.

Proti mému očekávání jsem za celý týden ani jednou do laboratoře v podzemí nevstoupil. Hron mi dal spoustu snímků radioaktivních paprsků s rozkazem proměřit jejich zakřivené dráhy. Seděl jsem u stereoskopu a měřil, až mi oči přecházely. Pracoval jsem v jednom přízemním pokoji, který byl zařízen jako laboratoř. Kromě mého stolu byly zde další s mikroskopy a pomůckami k fyziologickým pokusům. Byl jsem zde téměř stále sám. Práce byla zcela mechanická a myšlenky měly při ní volný běh. Ale nevedlo to nikam a točil jsem se stále v kruhu. Napadlo mě, že v mansardách je vězněn snad můj spolužák doktor Vančura, ale bylo to k smíchu. Jaký zájem mohl mít boháč jako Hron, na uvěznění chudého člověka, jakým byl Vančura? Snad zde šlo o prozrazení velkých objevů, které Hron nechtěl nikomu svěřit. Ale i to vypadalo nepravděpodobně. Dnes je doba alchymických záhad, kdy každá laboratoř měla svoje žárlivě střežená tajemství, dávno tatam. Lidstvo se dostalo do opačného extrému, s každým nedonošeným objevem se pospíchá ihned do vědeckého časopisu jako s „předběžnou zprávou“. Redaktoři jsou povinni připojit k tomu přesné datum, aby byla autorovi pojištěna priorita. A pak máme patentní úřady. Nikdo se s ničím netají, naopak. A takový redaktor vědeckého časopisu nebo patentní referent má více práce než berní úředník. Většinou práce jalové, ze tří čtvrtin jsou to mrtvě zrozená dítka. Ale dnes to nevadí. Profesor N. si na nich vybudoval světovou slávu, která přežila jeho smrt sotva o poloviční termín vdovského smutku.

Koncem týdne bych byl mluvil i na hluchoněmého zahradníka, ale ten chlapík se v domě skoro nikdy neukázal. Patrně vyřezával dále ve svém brlohu. Bylo v tom něco groteskně idylického a dýchalo to Šimáčkovým „Šťastným domovem“. Birsen se ukázal v laboratoři sotva jednou za den a ihned zase odcházel. Snažil jsem se zapříst s ním hovor, ale nezabral. Tvrdil, že dokončuje konstrukci velkého elektromagnetu a že nemá čas. Klára nepřišla nikdy a to bylo velmi divné. Vracel jsem se v mysli stále k její výstraze, ze které jsem znal jen jedno slovo. Proč nepřišla někdy a nedokončila své varování? Příležitosti k tomu měla dost, profesor do laboratoře vůbec nechodil a zdálo se, že pro něho v domě ani neexistuji.

Seděl jsem právě nad jednou fotografií, která mi připadala velmi podivná. Na všech dosavadních zůstaly jen stopy elektronových drah v podobě jemných bílých obloučků, zakřivených magnetem vždy doleva. Měl jsem proměřovací přístroj nastaven trvale z této strany stereoskopu. Snímek, který jsem měl v přístroji, byl však zcela jiný. Dráhy paprsků tvořily místy úplné prstýnky, které se proplétaly, jinde zas tvořily vidličky, připomínající kamzicí růžky. Jedna dráha elektronu se stáčela doleva jako obvykle, ale druhá kupodivu doprava. Přitom obě vycházely z téhož místa. Nevěděl jsem co s tím. Právě když jsem nad tím dumal, vstoupil Birsen se skleněnou mísou v ruce, na které ležel rudý, chvějící se cár masa v narůžovělé tekutině. Odložil mísu na velký stůl u druhého okna a přistoupil ke mně. Zapálil si cigaretu a vtáhl do sebe dlouze kouř. „Ti nekuřáci jsou vesměs podivíni, ještě jste si toho nevšiml, Mareši?“ Říkali jsme si na jeho vyzvání jen jménem. Věděl jsem, že je vášnivý kuřák a profesor stejně vášnivý nekuřák. Ve sklepních laboratořích se kouřit vůbec nesmělo. „Stále ještě měříte?“ ptal se, zřejmě nakloněn k rozhovoru. Přisvědčil jsem a odsunul jsem si židli od stolu, abych se mohl k němu obrátit. Sedl si na roh mého stolu a zamyšleně se díval do modrého kouře. „Nenapadlo vás při těchhle fotografiích, že je v tom kus moderní pohádky?“ řekl. „To mě nenapadlo,“ odpověděl jsem, „spíše si myslím, že při tom zhloupnu úplně, budu-li to dělat ještě týden. Já v tom žádnou romantiku nevidím.“

„A přece,“ pokračoval zamyšleně. „Vzpomeňte si na Jeníčka, kterého tatík vedl do lesa, kde ho chtěl náhodou zapomenout. Chytrý kluk si značil cestu hrachem nebo něčím takovým, ale ptáci mu jej sezobali. A na těch vašich fotografiích si chytrý Angličan označil cestu paprsků vodními kapičkami. Byl jen o něco chytřejší než Jeníček z pohádky, a než mu teplo vysušilo kapičky, zachytil je na fotografii. Jak se vám to líbí?“ dokončil se svým obvyklým úsměvem, na jehož protivnost jsem si už zvykl. „Nejsem nadšen,“ odpověděl jsem podle pravdy. „Ale když už o tom mluvíte, povězte mi, prosím vás, co je tohle za podivný snímek?“ Byl jsem překvapen, jak na mou žádost reagoval. Úsměv rázem zmizel, seskočil kvapně se stolu a odstrčil mě skoro hrubě od stereoskopu. Podíval se do přístroje a napjaté rysy v jeho tváři se rázem uvolnily. „Aha tohle!“ řekl lhostejně, „kladný elektron, kamaráde. Myslil jsem, bůhví co jste neobjevil!“

„Ale volná elektřina kladná přece neexistuje!“ namítl jsem udiveně, „kladný elektron byl marně hledán, vždycky se nakonec zjistilo, že kladná elektřina je nerozlučně vázána na hmotu.“

„Pracovali s malou energií při vylučování elektřiny, proto se jim to nepodařilo,“ vysvětloval nedbale a odstoupil k druhému stolu. „My jsme našli kladný elektron, hned jak jsme dali do chodu náš přístroj na výrobu umělých radioaktivních paprsků.“

„Říkáte náš přístroj,“ ptal jsem se zvědavě, „byl to váš nápad, nebo profesorův?“

„Můj i jeho,“ odpověděl vyhýbavě a odbočil, jak měl ve zvyku, když mu otázka nebyla pohodlná. „Hron byl celý šťastný, když jsme kladný elektron našli, ale ukázalo se, že to nemá cenu. Je to jepice, dá se to zachytit jen na fotografii v mlžné komoře. Mizí ve stotisícině vteřiny a není to k ničemu.“

„Ale proč jste to neuveřejnili?“ ptal jsem se udiven. „A nač?“ pokrčil rameny. „Hron na to nedrží a stejně dříve nebo později to někdo najde.“¹*

Vytáhl ze zásuvky stolu pinzety a nitě, přisunul si kovový stojan a začal se zabývat onou červenou věcí, kterou přinesl. Zavěsil ji na stojan, připevnil k ní hedvábnou nit a druhý konec nitě uvázal k lehké hliníkové páčce. Páčka vybíhala do jemného hrotu a ten se dotýkal začazeného papíru, ovinutého kolem bubnu hodinového stroje. Při každém pohybu páčky zbyla na bubnu jasná čárka, jak hrot setřel sazi. „Srdce paviána,“ vysvětloval Birsen a zaváděl obratně do chvějícího se uzlíčku masa drobounké, skleněné trubičky, spojené tenkými gumovými hadicemi s celou sadou skleněných nádobek, naplněných roztoky. Dokončil upevnění trubiček, pootevřel některé kohoutky u nádob a přikryl všechno velkým skleněným zvonem, ze kterého vybíhaly dvě trubice do bomby se stlačeným plynem. Díval jsem se na srdce, které za několik minut začalo tepat pravidelným rytmem. Jako by ji poháněl stroj, páčka se po každém stažení srdce zdvihla a zase klesla a její hrot ryl jednu čárku za druhou do sazí na bubnu, který se pomalu otáčel. „Kus života bez života,“ řekl jsem, „nemyslíte, že by bylo bývalo lepší nechat paviána naživu, aby jeho srdce pracovalo v okolí, na které je zvyklé, místo v tom ohavném skleněném zvonu s argonem?“ Birsen pokrčil rameny a uzavřel kohoutek u bomby s argonovým plynem. „To je příliš abstraktní filosofie, co říkáte, já dávám přednost pokusu. Podívejte se, jak nádherně srdce pracuje, ačkoliv ho poháním jenom roztokem, ve kterém je trochu rádia. V Holandsku to chtěli dělat jen se žabím srdcem a někdy jim to vyšlo, jindy ne. Nakonec jim nikdo neuvěřil, ačkoliv jakýsi doktor P. z Prahy dokázal, že měli pravdu. A tohle srdce bude pracovat ještě za deset let, když mu dám časem nové živné roztoky. Není to skvělé?“

„Není,“ prohlásil jsem upřímně. „Nač to všechno? To je život ve skle, který nemá cenu, dokud nedovedeme udržet ani život skutečný. Co na tom, že vám tady pracuje nádherně srdce z opice, když umírá denně tisíce dětí na tuberkulózu z podvýživy.“ Nevím už dnes, co jsem všechno říkal. Zachvátila mě podivná nálada, následek abnormálního života, na který jsem nebyl zvyklý a který už nahlodal mé nervy. Birsen naslouchal pozorně a nesnažil se mě přerušit. Teprve když jsem rozčilením zvýšil hlas, položil mi chlácholivě ruku na rameno. „Nervy, kamaráde,“ řekl klidně. „Neměl byste toho tady nechat a jít se trochu projít do parku, řeknu profesorovi, že vám není dobře?“ Setřásl jsem s odporem jeho ruku. „Nač to všechno,“ křičel jsem, „co to má za význam? K čemu máte ty zamčené dveře, nabité mříže, řvoucí netvory a podivné stroje? Co se stalo s mým předchůdcem, proč tu vězníte lidi, proč jim nedovolíte ani napsat dopis, proč tu zavíráte mladé děvče, které by mělo žít v docela jiné společnosti?“ Bylo mnoho těch „proč“, která bych si byl při klidné rozvaze jistě nechal pro sebe. Birsen zvedl varovně prst k ústům, ale nedal jsem se zastavit. „Jste párem bláznů, vy, i váš profesor, nezůstal bych zde ani minutu, kdybych nemusel a kdyby – – – –“

„A kdo vám říká, že musíte?“ ozval se jízlivý hlas za mými zády. Otočil jsem se prudce a s hněvem v srdci jsem se díval do rozhněvané tváře profesora Hrona.

Stál rozkročen, s rukama v kapsách, hlavu skloněnou na prsa a měřil mě jedovatým pohledem šedých očí, v nichž blýskal nebezpečný plamen.

„Můžete jít ihned a vykládat své báchorky komu chcete. Netrvám na smlouvě, ale nedostanete ode mne ani haléř. Hleďte, ať jste za hodinu pryč!“ Ukázal velitelsky na dveře a na okamžik jsem byl v pokušení se na něho vrhnout. V té chvíli mě Birsen vzal pevně za ruku a otevřel přede mnou dveře. Vrátil se do laboratoře a začal mluvit na profesora, ale neposlouchal jsem, co si povídají. Šel jsem pomalu nahoru, složit si těch pár věcí, patřících k mému majetku.

XIV.

Byl jsem se skládáním brzy hotov a sedl jsem si ještě na chvíli, abych si ujasnil, co budu dělat. Měl jsem před sebou špatnou vyhlídku. Moje peněžní hotovost činila sotva deset korun a to znamenalo prožebrat se nějak až do Prahy. To by nebylo ještě tak zlé, horší bylo, co potom. Rozhodl jsem se, že budu prodávat noviny, než něco seženu. Tak vypadala jedna stránka věci, která mě teprve čekala. Druhou jsem za sebou zavíral. Teď jsem se k ní v myšlenkách vrátil. Cítil jsem velkou úlevu, že budu z tohoto bláznivého domu pryč, ale v pozadí mých myšlenek tkvělo něco, co tento pocit trochu kalilo. Uvažoval jsem o tom, a přišel jsem k poznání, že je to zájem o Kláru a její smutný osud, který jsem si připomněl i ve svém výbuchu trpkosti při rozmluvě s Birsenem. Pokoušel jsem se tento pocit analyzovat, avšak s výsledkem jsem nebyl spokojen. Přiznal jsem si poctivě, že je v tom něco nemužného a sobeckého odcházet pryč s pocitem ulehčení, jsem-li na druhé straně přesvědčen, že toto okolí pro dívku není vhodné. Došel jsem k názoru, že vlastně zbaběle utíkám z nesnesitelného prostředí, ve kterém ji klidně ponechávám, a cítil jsem se tímto logickým uzávěrem velmi zahanben. Moje rozhodnutí bylo zvikláno a uvažoval jsem, co počít. Tiché zaklepání na dveře mě vyrušilo z těchto zmatených myšlenek. Na moje vyzvání se otevřely dveře a s tichým pozdravem vstoupila ta, která byla příčinou mé nerozhodnosti.

„Birsen mi oznámil, že odcházíte,“ řekla tiše Klára. „Musím s vámi ještě mluvit, abych odstranila nedorozumění, které jsem snad mimovolně zavinila.“ Mluvila rychle a udýchaně. Dělalo to dojem, jako by odříkávala něco, co se naučila zpaměti a co hledí říci rychle, než to zapomene. Ale záhy jsem na tento dojem zapomněl, když jsem se podíval do její tváře. Dívala se na mne prosebně, široce otevřenýma očima, na jejichž řasách se chvěla slza. Vyzval jsem ji, aby se posadila. „Nevím dobře, co tím míníte a nevzpomínám si, že byste učinila něco, co by mělo přímý vliv na mé rozhodnutí opustit tento dům,“ řekl jsem. Sklonila hlavu a pokračovala tiše, že jsem ji sotva slyšel. „Když jsem vás potkala ráno po vašem příjezdu, chtěla jsem vás upozornit, že práce v laboratoři je nebezpečná, abyste se chránil pobývat v ní déle, než je nutno.“ Ačkoliv moje myšlenky byly v tomto okamžiku náležitě pomíchány, přece jen toto vysvětlení znělo tak nepravděpodobně, že jsem to nemohl přehlédnout. Náhle jsem se rozhodl. Vzal jsem ji za ruku a Klára byla tímto pohybem tak překvapena, že se nebránila. Držel jsem ji pevně a díval jsem se jí upřeně do očí. „Povězte mi, slečno, jednu věc. Můžete mi při památce své zemřelé matky potvrdit, že jste zde spokojena a že všechno, co se v tomhle domě děje, je v pořádku?“ Podívala se na mne ustrašeně, pokusila se něco říci, ale slova ji uvázla v hrdle. Vytrhla mi ruku, sklonila obličej do dlaní a dala se do hořkého pláče, až se jí třásla útlá ramena. To bylo víc, než jsem dovedl snést. Náhle jsem se rozhodl, cítil jsem dostatek pevné vůle. „Nepůjdu odtud, slečno,“ prohlásil jsem, „alespoň ne sám. Omluvím se vašemu strýci a jsem přesvědčen, že moji omluvu uzná. Jakékoliv starosti pusťte z hlavy. Nestane se nic vám, ani nikomu v tomto domě. Postarám se o to!“ Pozdvihla ke mně oči, ve kterých bylo tolik podivné hrůzy, že jsem se zachvěl. „Nechci vás zdržovat,“ řekla přerývaně, „chtěla jsem vás jen ujistit, že mi nic neschází. Snad uděláte líp, když odejdete.“

„Lépe pro mne?“ ptal jsem se. Přikývla. „Pak tedy zůstanu!“ řekl jsem odhodlaně. Přikročila ke mně a chtěla něco říci. Zarazil jsem ji otázkou. „Řekněte mi jen jednu věc: přišla jste ke mně sama od sebe, anebo vás někdo poslal a předepsal vám, co máte říkat?“ Klářina bledá tvář se zalila červení; čekal jsem marně na odpověď. Odstoupil jsem k oknu a zadíval se do zpustlé zahrady. Po chvíli jsem odvrátil hlavu, pokoj byl prázdný.

XV.

Jak jsem očekával, přijal Hron moji omluvu beze všech nesnází. Poukázal jsem na nezvyklý způsob života, který přivedl mé nervy do nepořádku, požádal jsem ho za prominutí svých nepředložených slov a dovolení, abych mohl setrvat dál v jeho službách. Tato omluva mi nepřipadala nikterak těžká. Pojal jsem pevné rozhodnutí, že se z domu nevzdálím, dokud neobjasním ukrytou část jeho života a nezjednám Kláře svobodu. Pod dojmem tohoto rozhodnutí se mi nezdálo být nic obtížným, a proto jsem Hronovi přednášel klidným hlasem své vysvětlení.

Díval se přitom na mne číhavým pohledem, z něhož jsem vyčetl, že na můj příchod čekal. Na okamžik se mi sevřelo srdce při vzpomínce na Kláru, která byla nástrojem jeho záměru udržet mě v domě, ale brzy jsem podezření proti ní zapudil. Bylo jasné, že jsou zde ve hře skryté motivy a že se k včerejší rozmluvě se mnou nepropůjčila dobrovolně. Byl jsem přesvědčen, že se časem ukáže, čím jí Hron vyhrožoval, aby ji přiměl k povolnosti.

„Nezáleží mi vůbec na tom, co si o mé práci myslíte,“ řekl profesor kousavě, „ale nechte si to pro sebe! Platím vás za pracovní výkon a vaše hysterické záchvaty mě nezajímají. Myslíte-li si, že tu máme v domě nějaké tajnosti, to je vaše věc. Já pro svoji osobu chci mít klid a záruku, že moje objevy nebude nikdo roznášet po světě, dokud k tomu nedám svolení. Proto chci, aby moji spolupracovníci neopouštěli můj dům. Čekal jsem od vás víc pochopení a myslel jsem, že vám nebude zatěžko věnovat se úplně spolupráci na mých pokusech.“

„Ale vždyť ani dobře nevím, na čem pracujeme!“ namítl jsem zvědavě. Bylo to poprvé, že se Hron rozhovořil, a jak jsem poznal později, nebylo to bez úmyslu.

„Znáte poválečné práce o elektronech?“ odpověděl mi otázkou. „Myslím, že v podstatě vím o tom všechno,“ řekl jsem, „v semináři u profesora S. se tomu věnovala velká pozornost.“

„Tak, a co to znamená to vaše všechno?“ ptal se s jízlivým úsměvem. „Není snad potřeba, abych to líčil podrobně,“ řekl jsem klidně, „dá se to říci několika větami. Podstatou všech prací posledních desíti let bylo hledání subelektronu, částice, která je menší než elektron. Nadarmo se o to pokoušel v Americe Milikan a v Evropě Ehrenhaft se všemi svými žáky. Ukázalo se, že elektron je naprosto nedělitelným stavebním kamenem hmoty a elektrické energie. Kapka elektřiny, kterou se nepodařilo ani roztříštit, ani vypařit.“ Působilo mi to tajné potěšení, dívat se přitom na profesorův obličej. Na čele mu naběhla rudá žíla potlačovaného hněvu, ruce svíral nervózně v pěsti a oči mu žhnuly. Vypadalo to příliš směšně vzhledem k příčině, dané mým suchým konstatováním, ale uhodl jsem, že jsem se dotkl nejcitlivějšího bodu jeho vědecké ješitnosti. Chtěl jsem ho vylákat z rezervy, kterou až dosud vůči mně zachovával a výsledek převýšil moje očekávání. Ale i při jeho směšných gestech bylo v jeho celém obřím zevnějšku něco hrozivého, co potlačovalo v divákovi komický dojem. V jeho očích se zračila hlubina fanatismu, hraničící s nepříčetnosti, a když jsem se do nich na okamžik zahleděl, projel mým srdcem pocit chladné hrůzy. Uhodil pěstí na stůl. „Přestaňte s těmi nesmysly,“ zaječel. „Je jen jeden druh elektronu, samozřejmě!“ Dal se do chrčivého smíchu, který nevybízel k následování. „Ovšem že je, vždyť to prohlásily největší vědecké kapacity a po nesčetných pokusech,“ řekl jsem nevinně. „Vy blázne!“ zařval na mne, „vy si také myslíte, že život je jednoduchý domek, který vystavěl nějaký dětinský pánbůh z několika stavebních kamínků!“ Pokrčil jsem rameny. „Netvrdím to,“ poznamenal jsem, „odpovídám jen na vaši otázku, co vím o posledních výzkumech v oboru elektronu.“ Žíla na jeho čele hrozivě naběhla a čekal jsem, že z ní každou chvíli vytryskne krev. Nutil se násilně do klidu na úkor svého krevního oběhu. Díval jsem se na něho s chladným zájmem a čekal jsem, co přijde. „Povězte mi,“ začal klidnějším hlasem, „víte něco o Einsteinových pracích?“

„Nevím toho moc,“ přiznal jsem nenuceně, „jeho matematické spekulace mě příliš nenadchly, ale vím, že zavedl rovnítko mezi hmotou a energií a že to celkem také potvrdil.“

„Výborně!“ vysmíval se. „Vy tedy věříte s Einsteinem, že hmota a energie je konec konců jedno a totéž, že ano?“ „Proč ne?“ odpověděl jsem, „to konečně není tak nepravděpodobné!“

„Souhlasím s vámi úplně,“ řekl posměšně, „a jsem rád, že se vám něco na Einsteinovi zalíbilo. A život je také jednou formou energie, nemyslíte?“ Připustil jsem, že je to správné, a jeho dobrá nálada se po mé odpovědi zvýšila. „Vy jste studoval gymnasium, nemýlím-li se?“ ptal se stejným tónem. Přisvědčil jsem. „Pak si jistě pamatujete otřepanou větu: natura saltus non facit, příroda nečiní skoků?“

„Pamatuji se na ni velmi dobře,“ odpověděl jsem, „ale moderní fyzikové dokázali, že je to jen otřepaná věta. Dnes víme, že každá energie se právě šíří skokem, že v ní není plynulosti, ať už je to elektřina, která se dá proměnit jen na elektrony a nic menšího, anebo světlo, které se vyzařuje jen po fotonech, a ne v plynulých vlnách, jak se to učilo ještě před desíti lety.“

„Tak, opravdu to víme?“ řekl kousavě, „a váš mozek tedy myslí také jen po kouskách a vaše duše je jen mozaika z drobných kousků, není v ní nic spojitého, žádné božské fluidum? A čím se tedy Ušité od kusu nábytku?“

„Vlastně ničím,“ přiznal jsem, „moje tělo s celou svou životní a duševní činností je určitá soustava elektronů a vodíku, a tento psací stůl je jiná taková soustava, snad jen trochu jinak uspořádaná.“

„Znamenitě!“ pochvaloval si. „Když tedy tu soustavu elektronů a vodíkových atomů ve stole trochu přeházím, dostanu druhého pana Mareše, že ano?“

„Teoreticky ano,“ souhlasil jsem a Hron vybuchl. „Vy blázne, a vy si myslíte, že by se to dalo provést se dvěma ubohými kaménky, s elektronem a atomem vodíku? A že život ve své nejrůznější formě je jen bezduchou kombinací oněch dvou součástek!“

„A proč ne?“ namítl jsem. „Byl jsem před pěti lety v Americe, dostal jsem Rockefellerovu nadaci. Studoval jsem na yaleské universitě a pamatuji se, že nám tam jednoho dne předváděl jakýsi doktor Abrams svůj elektronový přístroj. Byla to jednoduchá bednička s několika kondenzátory a reostaty a zvláštní žhavenou lampou. Lidé dávali Abramsovi papírek se zaschlou kapkou své krve. A on jim říkal diagnózy jejich chorob tak bezvadně, že přítomní lékaři žasli. Tvrdil, že každá nemoc způsobí poruchu v oběhu elektronů kolem atomového jádra. Zjistil, jaký je oběh elektronů v předložené kapce krve a podle jeho poruch označil okamžitě nemoc.“

„Byl to šarlatán a přednášel před ignoranty,“ odsekl Hron. „Snad, ale sám slavný autor Jatek jím byl nadšen a napsal o něm knihu. Jmenovala se tuším Dům divů.“

„Upton Sinclair je stejný blázen, jako jeho krajané,“ řekl Hron pohrdavě, „spisovatel nalítne na všechno, i když má Nobelovu cenu.²* Neznají z fyziky ani zákony o volném pádu.“ Mlčel jsem a profesor se také odmlčel. Probodával mě jedovatým pohledem svých šedivých očí, ale to mě nepřivedlo z rovnováhy. Čekal jsem napjatě, co přijde, ale Hron zřejmě ještě nespolkl moje rouhavé tvrzení o jednotném a neproměněném elektronu. „Připomněl jste mi jiného spisovatele,“ řekl pohrdavě, „četl jsem o něm kritiku v novinách, jak báječně rozvedl ve svém románu moderní názory o atomu. Nečtu romány už třicet let, ale udělal jsem výjimku a přečetl jsem si to. Jmenovalo se to Krakatit a napsal to nějaký Čapek.“

„Je to jeden z nejlepších spisovatelů, který se u nás narodil!“ namítl jsem pohněvaně, „dovedl zacházet se slovy jedinečným způsobem…“

„To mu neberu,“ přerušil mě netrpělivě, „ale o atomu toho věděl tak málo jako váš Sinclair! Má v tom svém románu nějakého potřeštěného inženýra, který pořád vykřikuje, že sloupne z atomu jeho elektronový plášť a atom se rozlítne a bude z něho třaskavina, krakatit, která vyhodí celý svět do povětří, je to tak?“

„V podstatě je to správné,“ přisvědčil jsem, „ale co proti tomu namítáte? Myslíte, že se atom nerozletí, když z něho sejmete zápornou elektřinu, která tvoří rovnováhu kladné elektřině jádra?“

„Ovšem že si to nemyslím, vy badateli!“ řekl jízlivě, „jako si nemyslím, že se rozletíte, když z vás svléknu šaty! Elektrony dovedeme z jádra atomu sloupnout už dávno a nic nám to není platné. Naopak, holá jádra tíhnou ještě více dohromady. Víte snad, že jsou hvězdy, na kterých jeden krychlový centimetr hmoty váží několik tun?“

„Vím o tom, ale co to má společného s holým jádrem atomu?“

„Všechno, vy ubožáku!“ šklebil se. „Taková hvězda jsou jen stlačená atomová jádra bez elektronů, která se semkla dohromady – kde je váš Čapek se svým krakatitem?“ Byly to podivuhodné důkazy, ale necítil jsem se poražen. „A co z toho tedy vyvozujete?“ ptal jsem se zvědavě. „To, co by z toho musel vyvodit každý, kdo není zaslepený oficiální vědou,“ prohlásil pohrdavým tónem profesora, který přednáší svoje názory nevzdělaným žákům. „Jádro atomu je pevnost sama pro sebe a v ní je skryto to, co dělí živé od neživého, elektron, ale jiný, než jej známe, jiný než ten, který se motá venku kolem atomového jádra!“

„A jaké má ten váš živý elektron vlastnosti?“ ptal jsem se a nedovedl jsem při tom potlačit posměch. „Velmi správně jste to nazval!“ liboval si k mému velkému podivu. „Ano, živý elektron, elektřina, proměnná na své nejdrobnější mince, daleko menší než elektron!“ Povstal přede mnou a jeho postava se zdála růst. Vypjal mohutný hrudník a tloukl se s patosem do prsou, jako by podtrhával každé slovo. „Elektřina v libovolných částkách, podstata živé hmoty! Kdo uvolní cestu živému elektronu z jádra atomu, zmocní se duše žijící hmoty. A to jsem udělal já, Antonín Hron, muž, který propadl při rigorosu z fyziky!“ Jeho patos na mne bezděky působil, ale poslední věta dala všemu předchozímu zkřivený rámec karikatury. Potlačil jsem jen s námahou smích, ale nedovedl jsem zatajit výraz svých očí. Hron si ho nepochybně všiml, protože se zarazil v řeči a na okamžik se mi zdálo, že se na mne vrhne. Pozdvihl své svalnaté ruce k mému krku a bezděky jsem uskočil dozadu. Chytil mě však jen za rameno a táhl mě ke dveřím. Měl obrovskou sílu a hned jsem viděl, že se uvolním jen tehdy, až se jemu zlíbí. Potlačil jsem své rozčilení a čekal jsem, co se bude dít.

XVI.

Vystrčil mě ze dveří a nepouštěje mé rameno strkal mě před sebou ke schodům do podzemních laboratoří. Na chodbě nebyl nikdo a také jsem se nesnažil někoho přivolat. Hron mě pustil, teprve když jsme se octli v klenuté laboratoři s ohromnými elektromagnety. Hledal něco ve skřínce a vyňal z ní větší lahvičku s práškovitou solí, žlutě zbarvenou. „Víte, co to je?“ ptal se mne úsečně a nastrčil mi před oči štítek, na kterém byla napsána dlouhá řada vzorců. „Bílkoviny, kreatin, glukóza, kyselina mléčná – – –“ četl jsem jednotlivá jména, kterých bylo na dvacet, každé doprovázeno číslem. „Nevím,“ řekl jsem podle pravdy, „nejsem chemik.“

„Tak se podívejte sem!“ zavrčel a hodil přede mne tlustou knihu, kterou otevřel na určitém místě. Byla to učebnice hematologie a na otevřené straně jsem četl tabulku o složení krve, která obsahovala stejná jména, a jak jsem porovnal, i stejná čísla. „V lahvičce je směs týchž látek, z kterých se skládá naše krev?“ Přikývl a odsypal něco z lahvičky do platinové trubičky, kterou zavěsil na jeden pól menšího magnetu. Zapnul několik vypínačů a z přístroje na umělé rádium vyšlehl úzký paprsek zeleného světla, který jsem neviděl, když mi Birsen přístroje předváděl. Ptal jsem se Hrona, co je to za paprsky, ale neodpověděl mi přímo. „Vyloučím tím zářením elektrony z jádra atomu,“ řekl a posunul k magnetu plošinu s Wilsonovou mlhovou komorou. Uvedl do chodu komoru a zapjal proud do magnetu, ve kterém visela platinová trubička. Uvnitř komory se zhustila mlha, ale záhy se rozptýlila a zbyly v ní jen dva mlhové oblouky. Jeden měl větší zakřivení, druhý menší. „To jsou elektrony z platiny,“ ukazoval Hron na méně zahnutý oblouk, „a tohle z umělé krve. Obyčejné elektrony mají všechny stejný náboj, jak jej změřil i váš Milikan i Ehrenhaft, a opouštějí atom skoro se stejnou rychlostí, proto je oblouk poměrně ostrý a málo široký.“ Za několik minut celý výjev zmizel a vnitřek komory byl čirý. Hron vypojil přístroj a vyňal platinovou trubičku z magnetu. „Proměnil jsem hmotu částečně v elektřinu, ale to není nic nového, že ano? To už řekl Einstein, že to tak nějak musí být?“ ptal se Hron posměšně. „Teď vám ukážu něco jiného!“ Vzal ze zásuvky dutou jehlu, namočil ji do alkoholu a přitlačil k svému prstu. Stiskl pero a jehla projela se suchým cvaknutím pokožkou. Ukázala se kapka krve, která začala za okamžik vytékat mírným proudem z drobné rány. Hron ji nechal stékat do platinové trubičky, a když byla zpolovice naplněná, zalepil ránu na prstu náplastí. Trubičku dal opět do magnetu a celý pokus opakoval. Ale tentokráte se v komoře ukázalo něco jiného. Objevily se zase dráhy elektronů, vyloučených zelenými paprsky z platiny, ale kromě nich byl celý vnitřek komory naplněn ostrými oblouky elektronů nejrůznějších zakřivení. To nebylo ještě nic divného a dalo se to vysvětlit různou rychlostí elektronů vyloučených z krve. Poznamenal jsem to nahlas, ale Hron se zlostně zasmál. „Znamenitě! A proč tedy elektrony z umělé krve neměly různé rychlosti, když chemické složení soli bylo zcela stejné?“ Hron vítězně pokračoval. „To nejsou různé rychlosti, ale různé náboje, vy skeptiku! Proto jsou dráhy elektronů z mé krve nejrůznějším způsobem zakřiveny magnetickým polem, protože je v krvi živý elektron, elektřina v nejjemnějších odstínech a v umělém roztoku chybí. Uvolnil jsem z jádra atomu jeho duši, kterou nemá, když je neživou hmotou. Elektřina, uzavřená v jádře atomu, kam ji příroda skryla, aby vzala člověku rozkoš z tvoření života! Ponechala mu jen rozmnožování hrubé hmoty, do které sama život přelévá, směšné mystérium plození – – –“

Zabíhalo to do stejného patosu, kterého jsem měl už dost z dřívějšího hovoru. „Připouštím, že máte pravdu, pane profesore,“ řekl jsem netrpělivě, „ale co z toho, že dovedete živý elektron, jak tomu říkáte, uvolnit, když z něho nedovedete vytvořit novou formu života?“

„Tak vy laskavě připouštíte, že mám pravdu? To je od vás velmi vlídné!“ vysmíval se mi. Za řeči odstranil trubičku z magnetického pole. „Ale bojíte se, že jsem ze živého elektronu nedovedl nic udělat? Myslíte si, že jsem starý blázen, který si hraje na moderního alchymistu?“ Poslední větu řekl výhrůžně a postoupil ke mně tak těsně, že jsem cítil jeho dech na své tváři. V jeho očích se nebezpečně blýskalo; neměl jsem žádné chuti hnát jeho hněv do krajnosti nějakou neopatrnou poznámkou. „Jak to mohu vědět?“ řekl jsem smířlivým tónem, „vždyť to, co jste mi již ukázal, je tak báječná věc, že se člověk zdráhá tomu věřit!“ Provrtával mě nedůvěřivým pohledem, ale pak ustoupil a vyzval mě velitelským hlasem, abych nechodil z místnosti. Sám zmizel a za chvíli se vrátil se skleněnou nádobou přikrytou drátěným víkem. Uvnitř nádoby něco pištělo. Když jsem přistoupil blíže, spatřil jsem bílou krysu, která se na mne dívala korálkovýma očima. Vzpínala se na zadní nožky a snažila se marně chytit se předními na klouzavých stěnách nádoby. Hron postavil nádobu na stůl a ocelovými kleštěmi uchopil krysu za kůži na hřbetě. Zvířátko vyděšeně zapištělo, stočilo se do oblouku a jeho zuby zachřestily na tvrdém kovu kleští. Hron se suše zasmál, zdálo se, že marná snaha malého hlodavce jej baví. „Co s ní chcete dělat?“ ptal jsem se s ošklivostí, která nepatřila zvířeti. „Hned uvidíte,“ odsekl, „nezevlujte na mne a podejte mi tam tu dřevěnou desku!“ Pohodil hlavou k jednomu konci stolu, kde ležela deska, na níž byla řada kovových spon. Přitlačil krysu k desce a zručně jí připínal všechny údy. „Cožpak jí nemůžete dát narkózu?“ zvolal jsem rozčileně. Vycenil na mne zažloutlé zuby v neveselém úsměvu. „Zkusil jste již někdy narkotizovat krysu, mladý badateli?“ zeptal se posměšně. „Deset vám jich chcípne, než se vám to u jedné podaří. Nemám čas na takové sentimentality!“ Zvířátko bylo dokonale připoutáno k desce a zanechalo všech pokusů o uvolnění. Neklidně dýchalo a jeho rubínová očka se leskla úzkostí.

Hron vyzvedl desku s krysou na magnet, odsunul mlhovou komoru, takže krysu bylo v magnetu vidět ze všech stran, a upravoval něco na stroji k výrobě paprsků. Vytryskl z něho zesílený proud zelených paprsků a zasáhl vějířovitě celé tělo krysy. Díval jsem se na všechno jako očarován, zatímco Hron stál u rozvodné desky a reguloval přítok elektrického proudu do stroje na umělé záření i do magnetu. Tělo krysy se zahalilo růžovou mlhou, kterou probleskovalo na sta zelených nitek svíjejících se jako háďata. Mlha houstla v rudou hmotu, ze které vymizeli zelení hádci, a začala se rozpadat na drobnější částice. Celá místnost byla osvětlena jen jedinou stropní lampou, a proto jsem neviděl všechny podrobnosti, ale i to, co jsem spatřil, mi vehnalo srdce až do krku. Prostor mezi oběma železnými póly magnetu se vyčistil od mlhy úplně a zbylo v něm jen množství drobných kousků hmoty, jenže hmoty, ve které byl život. Přikročil jsem blíže k magnetu, ale hned jsem zase odskočil s pocitem hnusu. Na lesklé železné ploše se hemžili svíjející se mloci podivného tvaru, které žádný přírodopisec dosud nepoznal a nepopsal. Každý ten mlok byl dlouhý jen několik centimetrů, ale z jeho beztvárnosti čišelo něco nevýslovně hnusného! Jednotlivé části těla se nedaly od sebe rozeznat a celek dělal dojem nafouklých kousků gumy, s jakými si hrají děti. Ale co bylo příšerné na celé věci, byl život, který se v těchto beztvarých kouscích hmoty jevil! Rozlézaly se všemi směry a začaly se plazit po vinutí magnetických cívek dolů k mým nohám. Díval jsem se na ně jako fascinován, zatímco Hron pobíhal po laboratoři a mluvil, přerušuje občas svoji řeč výbuchy vítězného smíchu. Neposlouchal jsem dobře, co povídá, byl jsem zcela zaujat pohledem na odporné živočichy, kteří se plazili k mým nohám. Slovo plazit není vlastně správným popisem, pohyb těchto tvorů bych spíše nazval skokem. Nadnesli přední část tělíčka a trhnutím se pošinuli o něco kupředu. Pohybovali se dosti rychle, a zatímco jsem strnule přihlížel, neschopen pohybu, opustili již mohutné cívky magnetu a posunovali se dále po kamenných dlaždicích podlahy.

Zachvátila mě ošklivost, a tak jsem o krok ustoupil, abych unikl z onoho odporného kruhu. Výbuch Hronova smíchu mi zněl přímo v uších. „Nuže nedovedu ovládnout živý elektron? Nejsem já, Antonín Hron, Bohem stvořitelem? Vidíte život, jak na vás útočí ze všech stran? Já, svou rukou jsem vás přesadil milióny let nazpátek, na břehy silurského moře, ze kterého vystupují první živí tvorové, pokloňte se před nimi, jsou to vaši předkové, první obyvatelé země!“ Sehnul se a vzal jednoho z těch malých živočichů do ruky. Držel jej něžně mezi dvěma prsty a ukazovákem druhé ruky jej láskyplně hladil. Viděl jsem teď živočicha lépe a připadal mi zblízka ještě odpornější. Kůže byla téměř průsvitná a pravidelně se napínala a smršťovala, jako by pod ní bylo jen jediné a stále tepající srdce zvířete. Nebylo znát, kde přechází hlava do trupu, a místo očí měl tento podivný tvor jen jakési dva záhyby v kůži.

„Jaký je to pokrok?“ namítl jsem opovržlivě, „zničil jste daleko dokonalejšího tvora a udělal jste z něho hromadu něčeho, co je nevýslovně primitivní a odporné!“

„Cha, chá, odporné, můj silurský pramlok, salamandra silura hronensis, můj výtvor! Udělejte něco takového vy, se svými Milikany a Ehrenhafty, osvoboďte elektron, jako to učinil Antonín Hron, a utvořte z něho nový život, slyšíte? Nový život, nový život –“ tato slova křičel a postupoval s rukou nataženou proti mně. Ucouvl jsem o krok a ucítil jsem pod podrážkou něco slizkého. Byl to jeden z pramloků, na nějž jsem šlápl.

Zmocnila se mě taková ošklivost, že jsem až pocítil tělesnou slabost. Vypotácel jsem se z laboratoře a ještě na chodbě jsem slyšel Hronův vítězný smích, který zůstal sám se svou havětí, vynesenou z nejodpornějších koutů pekla.

XVII.

První neděle, kterou jsem trávil v Hronově domě, vysvitla jako zářivý den prosycený natolik slunečními paprsky, že člověk měl klamný dojem předčasného jara. Vzal jsem při snídani klidně na vědomí, že moje nedělní volnost, kterou mi pracovní smlouva s Hronem zaručovala, se omezuje na okruh vytčený zdmi kolem nemovitosti. Vyšel jsem ven a dýchal svěží vzduch z plných plic. Sešel jsem po širokém schodišti s barokními sochami do aleje před zámkem a prohlížel jsem si s velkým zájmem jeho průčelí. Byl jsem poprvé venku za celých šest dní, které jsem u Hrona strávil; nastupoval jsem totiž v pondělí. Neznal jsem tedy vůbec nic, kromě větší části uvnitř zámku.

Nad okny prvého patra byla celkem čtyři mansardní okna, ustupující ve zdivu dozadu, ale byl jsem ve svém očekávání, že něco uvidím, zklamán. Všechna okna byla neprodyšně uzavřena okenicemi. Tvor, který žil v mansardě, patrně nemiloval světlo, anebo mu ho nebylo dopřáno. Obešel jsem zámek a dostal jsem se na široký trávník proťatý několika pěšinami. Dal jsem se jednou z nich a za malou chvíli jsem vkročil do smrkového hájku.

Pěšina pokračovala téměř přímočaře a šel jsem po ní stále dál, třebaže byla hodně blátivá. Park byl nepochybně značně rozlehlý, protože jsem šel už dobrých pět minut a ještě jsem nenarazil na zeď. Přišel jsem k místu, kde se stezka rozšiřovala v dosti rozlehlou mýtinu, jejíž divoce rostoucí ostružinové keře svědčily o zanedbanosti lesíku. Rozhlížel jsem se, kudy se dát, a přitom mě zaujalo jedno místo, kde byla tráva svěžejší než všude kolem. Mělo kruhový tvar a připomínalo svěží trávníky, které ještě po stu letech ukazují, kde stával milíř, jehož popel pohnojil půdu.

Prohlížel jsem si toto místo pozorně, ale neviděl jsem nic nápadného. Hluk, způsobený někým, kdo se prodíral křovím, mě vytrhl z myšlenek. Byl to jeden z obou velikých vlčáků a sotva mě spatřil, zastavil se s hrozivým vrčením. Bylo to nepříjemné setkání, protože pes mě neznal a patrně měl v úmyslu naložit se mnou jako s vetřelcem. Ale pak si nepochybně celou věc rozmyslil, protože náhle odvrátil hlavu a odběhl stranou k ostružinovému keři, kde začal v rozmoklé půdě hrabat. Mne si již vůbec nevšímal, a proto jsem k němu pokročil blíže. Na okamžik přerušil práci a vycenil na mne zuby, pak se však odvrátil a hrabal dál. Při prudkém pohybu jeho tlapy vylétla z jámy jakási dlouhá věc a zapadla do trávy právě přede mnou. Sehnul jsem se pro ni a začal jsem si ji prohlížet. Byla to kost, nepochybně ramenní, jak jsem mohl posoudit z běžného pohledu a při nánosu hlíny, který na ní lpěl. Pes však nebyl s mým činem srozuměn a zřejmě jej považoval za zásah do svých kořistných práv. Začal zlostně vrčet a přikrčil se ke skoku. Ostrý hlas, který se ozval na pěšině za mými zády, jej zarazil. Mluvil řečí, kterou jsem pokládal za jeden z pobaltských jazyků a patřil samozřejmě Birsenovi. Pes zlostně vrčel a ulehl těsně přede mnou se žádostivým pohledem na kost v mých rukou.

„Vidím, že se věnujete vykopávkám, anebo to byla Senta?“ ptal se Birsen posměšně. „Nejsem hrobař,“ odbyl jsem jej hněvivě, „to je ale trochu divný nález v šlechtickém sídle, nemyslíte?“ a podával jsem mu kost. „Byl bych rád, kdyby mi někdo pověděl, jak dlouho ta kost ležela v zemi!“ řekl jsem důrazně. Birsen vzal kost klidně do ruky, vytáhl z kapsy kus papíru a očistil ji od hlíny. Kost byla vybělená, jako účinkem vápna, a podle svých chabých znalostí v tomto oboru jsem měl dojem, že je poměrně Zachovalá. Chvěl jsem se rozčilením a marně jsem se snažil tento pocit potlačit. Birsen se usmál. „To vám mohu říci docela přesně: leží v zemi právě půl roku.

Objevil jste naše ossarium.“ Hodil kost zpět do jámy a kopnul psa, který se chtěl za ní vrhnout. Pak si klidně otřel hedvábným kapesníkem ruce a tázavě na mne pohlédl.

Nemohl jsem se již udržet. „To je báječné,“ vybuchl jsem, „tak před půl rokem jste tu klidně někoho zahrabali, posypali hašeným vápnem, a teď mi to vyprávíte tak klidně, jako byste mi sděloval, že je dnes hezky!“

„A co byste si přál, abych dělal?“ tázal se Birsen s ironickou zdvořilostí. „Žijeme přece v civilizované zemi a nemůžete docela jednoduše zabíjet lidi a zahrabávat je v parku!“ vykřikl jsem. Prostě jsem se už neovládl. Birsen se dal do smíchu. „Kdo mluví o lidech? Vaše obrazotvornost zase pracuje, vidíte všude přízraky!“ vysmíval se. „Podívejte se!“ Zdvihl kost z jámy a přidržel ji vedle mé ruky. Přemohl jsem odpor, který to ve mně vzbudilo, a zadíval jsem se na kost. Byla dobře o polovinu delší než moje ramenní kost. „Orangutan,“ vysvětloval Birsen jedním slovem. „Koupili jsme jich před časem několik, ale všichni nám zašli na tuberkulózu. Bárta je tu zakopal a patrně si tu práci znamenitě ulehčil, že pes mohl kost tak snadno vyhrabat.“ Odhodil kost a shrnul na ni nohou vyházenou hlínu. Jeho vysvětlení znělo pravděpodobně, a proto jsem se dále již netázal. Ukázal jsem na zelený kruh trávy. „Vypadá to, jako by zde byl někdo něco spálil,“ řekl jsem lhostejně. „Vypadá,“ odpověděl stručně a obrátil se k odchodu. Připojil jsem se k němu a pes nás na důrazné Birsenovo vybídnutí následoval. Birsen si zapálil cigaretu a zahájil sám hovor otázkou. „Vy jste se rozhodl u nás zůstat?“

„Ano,“ odpověděl jsem klidně, „nemám kam jít a v dnešní krizi je každé místo dobré.“

„Což nemáte žádné příbuzné?“ ptal se Birsen s náhlým zájmem, který mi připadal poněkud podezřelý. Zaváhal jsem, ale pak jsem odpověděl podle pravdy. „Nemám, jediná moje sestřenice a ještě hodně vzdálená, se kterou jsem se skoro nikdy nestýkal, se provdala před lety do Jugoslávie.“ Po jeho tváři přeběhl podivný výraz. „Ví o tom profesor Hron?“ ptal se lhostejně. „Myslím, že ano. Pokud se pamatuji, zmínil se profesor S. ve svém doporučení, že jsem bez prostředků a bez rodiny, která by mě mohla podporovat.“

„A neměl jste žádný jiný důvod zůstat tady?“ zeptal se Birsen s jistým napětím. Jeho otázka připomínala příliš výslech a neměl jsem chuti na ni odpovědět, vzápětí jsem si to však rozmyslel. Pojal jsem určitý záměr, který sice mnoho nesliboval, ale stál za pokus. „Neměl jsem jiný zájem, ale když jste to už připomenul, myslím, že JE zde určitý zájem, který bychom měli sdílet společně.“

„A ten je?“ ptal se s lehce posměšným tónem, který mě neodstrašil. „Podívejte se, Birsene,“ řekl jsem naléhavě, „žádný slušný člověk nemůže souhlasit s tím, aby mladé děvče, jako je slečna Klára, vedlo takový nepřirozený život, ke kterému je přinucen každý v tomto domě. Nemluvím o staré kuchařce a hluchoněmém Bártovi, to jsou lidé, kteří nemají od světa a života už co očekávat! Nemluvím také o vás a o profesorovi – vás víže k tomuto domu a laboratoři zvláštní zájem.“ Jeho víčka se zachvěla, ačkoliv jsem na tuto větu nepoložil žádný důraz.

„Nemluvím také o sobě,“ pokračoval jsem, „pracuji zde na vlastní žádost a dostávám za to plat, ovšem místo mladé dívky je někde jinde. Kdyby žila v klášteře, měla by alespoň společnost děvčat svého věku, ale jaký život vede tady? Žije vlastně sama se smutkem po své matce a v ponurém okolí, které ničí nervy i silného muže.“

„Stěžovala si vám na něco?“ pátral Birsen. „Nestěžovala, samozřejmě, promluvil jsem s ní za celý týden sotva několik vět, ale to přece vidí každý,“ řekl jsem netrpělivě. „A co myslíte, že já na tom mohu změnit? Proč mi to vůbec povídáte!“ zeptal se Birsen a zastavil se. „Myslím, že byste měl profesora přemluvit, aby svoji neteř poslal pryč, na nějaké vhodnější místo. Je velmi bohatý a může ji snadno poslat do některého penzionátu v cizině, nebo jí obstarat společnici, s kterou by žila v nějakém městě, třeba v Praze, nebo jinde, jakékoliv místo je vhodnější než tento dům!“ naléhal jsem.

„A co si vlastně představujete?“ ptal se Birsen ostře. Po jeho temné tváři přelétla červeň nevole. „Proč si myslíte, že já mám na profesora takový vliv, že by mě uposlechl?“

„Jen mi to tak napadlo, vy přece znáte Hrona mnohem déle než já a jste jeho spolupracovníkem, na kterého je zvyklý,“ odpověděl jsem vyhýbavě. „Na moje slova by jistě nic nedal, jsem zde příliš krátkou dobu a po posledním výstupu mi není nakloněn.“ Birsen šel mlčky dál a teprve za chvíli se ozval. „Nebylo by to nic platné, pusťte to z hlavy. Před časem se to snad dalo ještě provést, ačkoliv profesor má jen tuto příbuznou a chtěl ji vždycky mít blízko sebe. Ale dnes je pozdě. Nemělo by smyslu, abych na profesora naléhal, neposlechl by mě a není to konečně ani v mém zájmu.“

Pocítil jsem k němu silný odpor a současně podivný pocit, který vzbudila jeho poslední věta. Proč má Birsen zájem na tom, aby slečna Klára neodešla? Jako by byl čtenářem myšlenek, ohlédl se Birsen, který šel po úzké pěšině přede mnou, zpět a řekl s úsměvem: „Nemám na slečně Kláře ten zájem, který vy myslíte, přeji si, aby zde zůstala ze zcela jiného důvodu. Snad jej jednou poznáte. Teď by nemělo smyslu se mě na to ptát.“

Za řeči jsme opustili jehličnatý lesík a vešli jsme do hájku mladých osik. Stály zde v bezlistém smutku a cíp hájku, který vybíhal k zámku, skýtal podivný pohled. Zastavil jsem se a s úžasem jej pozoroval. Vypadalo to, jako by se tu byl rozmáchl obří žnec a jedinou ranou ohromné kosy sťal koruny stromů až ke kmeni. Všechny byly hladce seříznuty a řezy ležely v jediné veliké rovině. Birsen v zamyšlení popošel několik kroků kupředu a pak se ke mně vrátil. Ukázal jsem mlčky na zpustošený osikový háj a Birsen přikývl. „Účinek paprsků. Při prvním pokusu stál stroj na výrobu paprsků u sklepního okna a otvor byl namířen náhodou tímto směrem. Druhý den jsme zjistili, co se stalo, a změnili jsme polohu stroje. Přesto jsme musili pancéřovat stěny laboratoře olovem, je ho tam dobrých padesát metráků.“ „Dílo zkázy,“ poznamenal jsem, „vojáci by se nad tím zaradovali.“ „Máte pravdu,“ souhlasil klidně, „ale já pro svoji osobu dávám přednost této zkáze před osvobozováním živého elektronu a vyráběním pramloků – salamandrae hronenses,“ napodobil posměšně profesorův hlas. „Anebo vy máte raději tu havěť?“ Zatřásl jsem se odporem při vzpomínce na včerejší pokus a Birsen se dal do smíchu. „V téhle formě se paprsků k vojenským účelům použít nedá, vždyť by k tomu bylo potřebí ohromné laboratoře a nepřítel by si s ní věděl snadno rady,“ vracel se Birsen k mé otázce. Vystupovali jsme již po schodech nahoru. Zastavil se na posledním a řekl zamyšleně: „Snad vám brzy ukážeme něco praktičtějšího, ačkoliv na vašem místě bych si býval rozmyslel brát výpověď zpátky.“ Touto nesouvislou větou zakončil rozhovor a já jsem odešel s hlavou přeplněnou novými dojmy do svého pokoje.

XVIII.

V tomto podivném domě strojů a přízraků se člověku zdálo, že čas stojí. Nebylo zde rádio s každodenními zprávami a často chyběly i noviny. Poštu přijímal Bárta u vchodu a doručoval ji přímo Hronovi. Noviny jsem někdy našel v jídelně na stole, ale jindy zase chyběly řadu dní. Byl jsem na osamělé výspě, v moři času a lidí, a to mé plány velmi ztěžovalo. Nevěděl jsem, jak navázat spojení s vnějším světem. Jedinou připomínkou, že existují ještě jiní lidé než pološílený profesor a těch několik ostatních osob v zámečku, byl dopis profesora S. Dostal jsem jej jako odpověď na svůj děkovný dopis, který jsem poslal odtud, a Hron jej samozřejmě otevřel. Profesor S. mi v něm stručně blahopřál k dosažení místa, přál mi mnoho zdaru a vybízel mě k občasným zprávám. Končil pozdravem svému spolužáku Hronovi a červená tužka starého podivína tuto větu podtrhla.

Kláru jsem vídával u společných večeří, ale jinak jsem ji potkával jen zřídka. Zdálo se mi, že mě někdy tajně pozoruje novým pohledem. Zachytil jsem jej jednou při večeři a měl jsem dojem, že se do strachu, který se vždy skrýval v jejích očích, mísí něco něžného. Sklopila rychle oči a já jsem přejel pohledem profesora i Birsena. Hron byl pohroužen sám do sebe a nic nezpozoroval. Ale Birsenovi hrál kolem rtů ironický úsměv. Cítil jsem, jak se červenám, a podíval jsem se na Kláru. Na její atlasové pleti se rozestřela jemná červeň a s údivem jsem si uvědomil, že mi to působí radost. Nedovedl jsem se v tu chvíli na Birsena ani zlobit. V mém srdci vzplál nový cit, a ten uhájil své místo proti jakékoliv zlobě. Vzpomněl jsem si na otřepaná slova jedné otřepané písničky „Jak rytíř z pohádky bych pro vás na smrt šel“. Psával jsem je v tanečních mechanicky dívkám do památníku a divil jsem se, jak může rozumný člověk něco takového zbásnit. Teď jsem poznal, že mohou mít svou myšlenkovou hloubku a že láska dovede ochotně podat ruku i smrti. Je to opravdu láska? Birsenova věcná poznámka tehdy přerušila tok mých myšlenek, ale uvažoval jsem o ní potom dlouho do noci, jejíž ticho jen na okamžik přerušil hlas z mansardy. Jeho zvuk mě navrátil do skutečnosti. „Smrt není řešení, jen v životě se najde cíl,“ řekl jsem si. Začal jsem zase uvažovat, co podniknout, aby se život znovu otevřel před Klárou – i přede mnou.

Na Birsena jsem nemohl spoléhat, to bylo po oné nedělní rozmluvě zcela nepochybné. Pomoc mohla přijít jenom zvenčí, ale na jakém podkladě? Nemohl jsem přece vyžadovat nějaký zákrok úřadů bez důvodu. Na pitvání paviánů a proměňování krys na mloky neexistuje žádný paragraf. Nebylo také možné zakročit pro omezování osobní svobody. Vůči mně prohlásil profesor před svědkem, že jsem volný, a na Klářinu výpověď jsem nemohl spoléhat. Profesor měl nepochybně na ni nějaký šroub a byl jsem předem jist, že by označila svůj pobyt v domě za dobrovolný. Zbýval ještě onen tvor v podkroví, ale tam jsem neučinil od své prvé prohlídky žádný pokrok. Slýchal jsem v noci před svými dveřmi kroky a opatrná ruka vždy tiše zmáčkla kliku. Když se neznámý ujistil, že jsou dveře zamčeny, kroky se vzdálily. Jednou jsem hned nato tiše pootevřel dveře, ale viděl jsem jen úzký pruh světla, jak mizí na konci chodby u schodů k mříži. Zdálo se mi, že rozeznávám siluety dvou postav, ale nemohl jsem zjistit, kdo to je. Stropní lampa nehořela a chodba byla ponořena do nejhlubší tmy. Neměl jsem prostředky k zdolání mříže, a proto jsem se zatím dalších výzkumů v tomto směru musel vzdát.

Birsen nepochybně znal všechna tajemství domu. On jediný měl také klíče od brány a směl svobodně vycházet ven. Neužíval toho práva často a za celé tři týdny, které jsem již strávil v zámečku, byl nepřítomen sotva třikrát.

Nebylo těžké usoudit, že jej k profesorovi vížou společné zájmy, ale zdálo se mi nemožné zjistit, jakého druhu jsou. A přece v tom musel být klíč k celé záhadě. Klára patrně mnoho věděla, ale byl jsem si jist, že nic neprozradí. Žila pod dojmem stálého teroru, jak jsem poznal při naší jediné rozmluvě, kterou jsem s ní měl po své výpovědi Hronovi.

Točil jsem se stále v jednom kruhu a neviděl jsem z něho východisko. Než jsem ulehl, uvažoval jsem znovu o celé záležitosti. Bylo naprosté ticho, kromě nepatrného zvuku, který se najednou vetřel do mých myšlenek. Zbystřil jsem pozornost a zjistil jsem, že jsou to hlasy dvou osob, které spolu patrně vedly vzrušený rozhovor. Snažil jsem se zjistit, odkud hlasy přicházejí. Nebylo to tak těžké, protože jsem byl v celém prvním patře docela sám. Zvuk přicházel nepochybně z přízemí. Pod mým pokojem se nacházela místnost obývaná profesorem, která tvořila jeho pracovnu i ložnici. V ní stál na stole také jediný telefon tohoto domu. Pokud profesor odešel jinam, pečlivě pracovnu zamkl.

Vzrušený hovor mi vnukl myšlenku. Odhrnul jsem koberec, pokrývající dlaždicovou podlahu. Hlasy teď zněly zřetelněji, ale stále jsem nerozuměl. Pokusil jsem se nadzvednout jednu dlaždici, ale nešlo to. Vzal jsem tedy nůž a začal jsem ji trpělivě viklat. Podařilo se mi uvolnit jednu hranu a brzy nato druhou. Odřel jsem si kůži z prstů a ulámal nehty, ale nakonec se mi podařilo dlaždici vysunout. Pod ní byl otvor, vyplněný starou sutí. Vyhrabal jsem ji rukama a přiložil ucho k otvoru.

„– mějte rozum a udělejte, co jste mi slíbil!“ naléhal jeden hlas, v němž jsem poznal Birsenův. „A co moje dílo? A co uděláme s ním?“ odpovídal profesor. Zatajil jsem dech. Koho myslil? Birsenova odpověď mě nepoučila. „Na něho bude dost času později. Já chci své peníze, slyšíte?“ Hlas zněl naléhavě a profesor podrážděně odpověděl: „Dám vám peníze, řekněte kolik chcete, ale nechtějte na mně, abych přerušil svoji práci pro hloupou věc, která – – –“ Birsen jej nenechal domluvit. „Tolik peněz nemáte, kolik já potřebuju. Naposledy: dáte se do toho?“ Hron něco řekl, čemu jsem nerozuměl. Birsen kvitoval jeho poznámku ironickým smíchem a pokračoval jízlivě: „Buďte moudrý, pojďte, podíváme se ke mně na plány!“ Tichý hluk posunovaných židlí a zavíraných dveří naznačil, že je rozmluva u konce. Dal jsem dlaždici na místo a sebral pečlivě všechny úlomky zdivá a malty. Přikryl jsem podlahu kobercem, materiál z otvoru jsem naházel do vany a spláchl vodou. Šel jsem pak spát, ale sloupkové hodiny mnohokrát odbily, než mi spánek zavřel víčka.

XIX.

Po noční rozmluvě, ze které jsem vyslechl jen malou část, zdržoval se Birsen stále s profesorem v laboratoři a mechanické dílně. Byl velmi zručný mechanik, jak jsem poznal, a nepochybně i dobrý elektrotechnik. Na moji otázku mi jednou odpověděl, že pracoval několik let ve známé elektrotechnické továrně v Pešti. Co dělá teď, mi neřekl, a na přímou otázku mě odbyl, že brzy uvidím.

Dostal jsem celé stohy fotografií a vrátil se ke svému nudnému vyměřování. Vedle mne tepalo stále srdce paviána, ale brzy jsem si na ně zvykl a byl jsem nakloněn vidět v něm jen nový druh časoměru. Začouzený papír na hodinovém bubnu se plnil jemnými čárkami, a když se pero dostalo na okraj, což bylo vždy po týdnu, Birsen je posunul o kus výše a páčka začala pak psát novou řadu čárek.

Poslední fotografie, které mi dal Hron, zobrazovaly dráhy protonů, kladných jader vodíkových atomů. Byly mnohem méně zakřiveny než dráhy elektronů a vyměřování šlo snadněji. U všech se dráhy uchylovaly doprava, ale ke konci jsem přišel na dva snímky, kde byla řada drah uchýlena magnetickou silou opačným směrem. Bylo to něco podobného, co jsem před časem našel u elektronových fotografií, ale v protikladném smyslu. Tam šlo o kladný elektron, zde o záporný proton. Hledal jsem chvatně v celém svazku fotografií, ale našel jsem jen ještě jednu takovou. Položil jsem ji do stereoskopu na předchozí obraz a podrobně jsem ji prohlédl. Nebylo pochyby, byl to záporný proton, jádro vodíkového atomu, ale se zápornou elektřinou! To mi zrychlilo dech. Vzpomněl jsem si, co všechno se o tomto báječném paprsku napsalo. Jeden z fyziků, ve kterém věda ještě neubila všechnu fantazii, tvrdil, že ten, kdo objeví záporný proton, stane se teprve pánem hmoty. Jádro atomů přestane být nedobytné a to bylo zcela logické. Kladná elektřina jádra je chrání jako hradba proti kladnému protonu anebo proti kladnému atomu hélia, paprsku alfa radioaktivních látek. Souhlasné elektřiny se odpuzují i ve světě nejmenších rozměrů. Ale u záporného protonu to bude docela jiné, opačné elektřiny se přitáhnou a k ohromné energii pohybové, s jakou proton letí, přistoupí stejně ohromná energie elektrická a jádro atomu se rozletí! To byla správná formule pro krakatit. Teď jsem pochopil, proč se Hron smál Čapkovu inženýrovi, který chtěl s atomu jen sloupnout tenounký a zcela bezvýznamný plášť vnějších elektronů.

Dech se mi úžil, musel jsem vstát. Třesknutí kliky mě vytrhlo z mého rozčilení. Hron s vlajícím vousem vypadal směšně, ale jeho štěkavý hlas nebyl veselý. „Neviděl jste tady nějaké zvláštní fotografie?“ vyrazil na mne s otázkou. Snažil jsem se rychle nabýt rovnováhy. „Jaké měly být, pane profesore?“ ptal jsem se nevinně. Hlavou mi šlehla vzpomínka na zelený paprsek, „osvoboditele elektronů“, jak jsem jej v duchu posměšně jmenoval.

Hron byl mou otázkou uveden do rozpaků. Kdyby byl fotografie popsal, byl by tím již všechno prozradil. Nevrle něco zabručel, a začal chvatně prohrabávat silný svazek snímků, který ležel vedle stereoskopu. Nenapadlo jej podívat se do přístroje, ale neměl jsem žádnou záruku, že to každou chvíli neučiní. Tušil jsem nejasně, že je to jedno z hlavních tajemství a že jeho prozrazení bude mít pro mne osudné následky. Marně jsem si chystal v duchu nějakou vhodnou výmluvu, něco pořádného mě ne a ne napadnout.

Zelená lampa na rozvodné desce mě zachránila. Byla to stejná deska, jakou jsem viděl hned první den svého pobytu zde v zahradníkově domku u brány. Nesla řadu různobarevných žárovek, které měly nepochybně smluvený význam optických signálů. Zelené světlo zaplálo pětkrát po sobě a pak znovu ještě pětkrát. Hron se na ně zadíval a zdálo se mi, že po jeho tváři přelétl uděšený výraz. Praštil fotografiemi na stůl, až se rozlétly, a vyběhl rychle ven. Sotva se za ním dveře přibouchly, vyjmul jsem oba snímky ze stroje a ukryl jsem je rychle v kapse. Pak jsem pootevřel a zahlédl, jak se za Hronem zavírají dveře jeho pokoje. Přeběhl jsem tiše chodbu a bral jsem tři schody najednou, abych se dostal včas do svého pokoje. Zamkl jsem zevnitř na klíč a odsunul spěšně koberec i dlaždici. Položil jsem ucho na otvor, ale zezdola nebylo ještě nic slyšet. Hlavou mi dosud vířil můj objev. Záporný proton! Moderní filosofický kámen, velké arkánum, které podle názoru střízlivých teoretiků má od základu změnit svět. Kolik vynikajících fyziků jej marně hledalo! Lord Rutherford, velký rozbíječ atomů, slavná paní Curieová, objevitelka rádia, a kdo ví kdo ještě méně významný. A zde jej našel bývalý profesor venkovského gymnasia, který propadl při rigorosu z fyziky. Bylo to groteskní a tvář se mi rozzářila smíchem, ale to, co jsem zaslechl z profesorova pokoje, mi rázem uvolnilo svaly v obličeji a brzy je napjalo k výrazu, který byl pravým opakem veselosti.

XX.

Dole se zatím otevřely dveře a zaslechl jsem Birsena, vybízejícího někoho, aby vstoupil. To bylo samo o sobě velmi podivné, první návštěva za celé tři týdny, které jsem zde strávil! „Pan doktor Kříž, koncipient advokáta Vyskočila, pan profesor Hron,“ představoval Birsen. Hluk posouvaných židlí dával tušit delší rozmluvu. „Co si přejete, pane?“ štěkl Hron.

„Přicházím v záležitosti, která byla naší kanceláři svěřena anglickým konzulátem, pane profesore,“ vysvětloval klidný hlas, který nepochybně patřil staršímu muži. „Nemám žádné zájmy, které by se týkaly anglického konzulátu,“ odsekl Hron a podle hluku jeho židle se zdálo, že povstal, aby se nevítané návštěvě odporoučel. „Lituji, že vás musím připravit o trochu vašeho vzácného času,“ odpověděl klidně návštěvník, „ale jste jediný, kdo nám může přispět svou pomocí.“

„Pan profesor je ochoten vám posloužit podle svých sil,“ řekl přívětivě Birsen a v jeho tónu leželo něco, co svědčilo, že výrok je v první řadě určen profesorovi. Návštěvník patrně vzal jeho ujištění s povděkem na vědomí, protože začal klidně vyprávět. „Omezím se jen na nejnutnější. V lednu letošního roku zemřel v Sydney v Austrálii bohatý rejdař John Francis Stiasny. Poněvadž nezanechal žádných potomků, ani bližších příbuzných, začaly úřady pátrat po jeho původu. Zjistilo se, že se přistěhoval do Austrálie v devadesátých letech minulého století a podařilo se vystopovat jeho původ až do Újezdce na Královéhradecku.“

„Původní jméno bylo asi Šťastný?“ ozval se profesor, jenž zřejmě začal jevit o právníkův příběh určitý zájem. „Zajisté, a to ovšem další pátrání velmi ztěžovalo, protože Šťastných běhá po naší vlasti velmi mnoho,“ odpověděl tázaný. „Také výzva, kterou jsem dal tehdy do novin, nepřinesla žádný výsledek a navíc přidělala spoustu práce.“

„Doufám, že této práce vaše kancelář nemusí litovat,“ ozval se Birsen, „pozůstalost byla nepochybně značná?“

„Asi dva milióny über šterlinků. Ačkoliv z toho padne hodně na dědickou daň, výlohy s pozůstalostním řízením a tak dále, počítám, že dobrých sto padesát miliónů našich korun přece jenom zbude.“

„To je velmi slušné,“ poznamenal Birsen a v jeho hlase jsem bezpečně zachytil spodní tón závisti. „Ale pořád ještě nevím, proč jste s tím přišel na mne?“ ozval se Hron netrpělivě, „v mém rodě není daleko široko nikdo tohoto jména – – –“ „Hned se k tomu dostanu,“ ujistil ho právník. „Podařilo se nám zachytit bezpečnou stopu, která vedla k testátorovu pradědovi. Měl bratra, jehož potomstvo vymřelo už v druhém koleně, až na jedinou vnučku. Jmenovala se Zuzana Barhoňová a provdala se roku 1905 za soukromého úředníka Jana Vančuru.“ Vyprávějící se odmlčel a dole zavládlo mrtvé ticho. Dovedl jsem si podle svého vzrušení docela dobře představit, jak asi vypadá profesor po vyslovení tohoto neblahého jména.

„Znám alespoň tucet Vančurů z doby, kdy jsem učil,“ ozval se chraptivě.

„Doufám, že onoho Vančuru, kterého hledám, znáte trochu lépe,“ řekl návštěvník bez jakéhokoliv důrazu. „Vančura i jeho žena zemřeli oba roku 1920 v době epidemie – řádila tehdy španělská chřipka,“ pokračoval. „Zanechali jediného syna, který se jmenoval Jan po otci a byl tehdy v církevním internátě v Praze. Výtečný student, a proto jej řád ponechal bezplatně v internátě i po smrti jeho rodičů. Dostudoval gymnasium, dostal stipendium v Hlávkově koleji a vystudoval matematiku a fyziku. Promoval v roce 1928, a poněvadž byla tehdy nadprodukce středoškolských učitelů, působil jako výpomocná síla s platem osm set korun měsíčně na řádovém gymnasiu v Praze. Asi po dvou letech, mohl bych vám sdělit přesné datum, ale bezpochyby je znáte, přijal místo soukromého asistenta u vás.“

„Jak víte, že můj bývalý asistent je onen Vančura, kterého hledáte?“ ptal se profesor a jeho hlas zněl kupodivu hodně přiškrceně. „To nebylo tak těžké zjistit. Až do Hlávkovy koleje jsme jej sledovali celkem snadno. Pak jsme uveřejnili výzvu v novinách – je to čtrnáct dní. Copak jste ji nečetli?“

„Čtu jen vědecké časopisy,“ zavrčel profesor svým obvyklým tónem. „Na naši výzvu odpovědělo jednak ředitelství řádového gymnasia, kde Vančura působil, a potom universitní profesor S., který nám sdělil, že mu dal doporučení na vás.“

„Pan Vančura od nás odešel 30. září a od té doby o něm nic nevíme,“ prohlásil Birsen. Právník se nedal ve svém postupu rušit. „Telefonovali jsme hned po sdělení profesora S. sem, a kdosi nám sdělil totéž datum.“

„To jsem byl já,“ vyštěkl Hron. „Ptali jsme se vás ještě na něco, ale bohužel spojení bylo přerušeno.“

„Přerušil jsem je sám,“ řekl neomaleně profesor, „nemám čas na zábavu u telefonu.“

„Je mi velmi líto, že vás tímto obtěžujeme,“ řekl zdvořile koncipient, „ale račte nás omluvit tím, že každý musíme konat svoji práci. Po vaší informaci jsme uveřejnili ihned výzvu v novinách, ve třech českých a jednom německém deníku. Mám ji zde.“ Podal list patrně Birsenovi, poněvadž ten četl nahlas. HLEDÁ SE DOKTOR PŘÍRODNÍCH VĚD JAN VANČURA, NAROZENÝ PRVÉHO PROSINCE 1906 V PRAZE II., NÁPLAVNÍ 16, NAPOSLED ZAMĚSTNANÝ U PROFESORA ANTONÍNA HRONA V KŘEMŠÍNĚ U P. HLEDANÝ JE ASI 180 cm VYSOKÝ, KAŠTANOVÝCH VLASŮ, SOUMĚRNÉHO OBLIČEJE, BEZ ZVLÁŠTNÍCH ZNAMENÍ, NAPOSLED VIDĚN 30. ZÁŘÍ T. R. ZPRÁVY ZA DOBROU ODMĚNU DO ADVOKÁTNÍ KANCELÁŘE DR. PROKOPA VYSKOČILA, PRAHA II., ŠTĚPÁNSKÁ 120. „Velmi hezké,“ pravil uznale Birsen, „a přihlásil se někdo?“

„Dosud nikdo,“ řekl zklamaně koncipient, – „a ačkoliv výzva vyšla teprve před několika dny, máme málo naděje. Podle našich zkušeností se přihlásí lidé, kteří něco vědí, buď hned, anebo po letech. Proto mě šéf poslal sem s předpokladem, že dostanu od vás nějaký pokyn, který by nám umožnil vypátrat další pobyt našeho klienta.“

„Lituji, že tuto naději musím zklamat,“ řekl suše Hron. „Pan Vančura nám pouze sdělil, že odjíždí do Prahy, ale o dalších svých plánech se nezmínil ani mně, ani Birsenovi.“

„Odjel ranním autobusem v devět deset,“ poznamenal Birsen, „ale to je všechno, co o něm vím. Nepsal nikomu v tomto domě.“

„Dovolte mi otázku,“ řekl právník, „odešel odtud na vlastní žádost, nebo dostal výpověď?“

„To je sice podivná otázka a nevidím, jak vám její odpověď pomůže ve vašem pátrání,“ odsekl mrzutě Hron, „ale není příčiny, proč bych vám neřekl, že odešel na vlastní žádost.“

„A uvedl vám nějaký důvod, proč opouští v době^krize místo, které podle informace od profesora S. bylo velmi slušně honorováno?“

„Neuvedl!“ vyštěkl Hron a rázný pohyb židle byl znamením, že se zvedl a bez okolků audienci přerušil.

Přemýšlel jsem horečně, co dělat, ale z víru různých plánů jsem nic rozumného nevymyslel. Byl bych si velmi rád promluvil s návštěvníkem, ale bez profesorova nebo Birsenova vědomí. To však bylo nemožné, protože jeden z nich jej bude jistě doprovázet až k venkovské bráně. Uvedl jsem chvatně pokoj do pořádku a vyklonil se pak nenápadně přes zábradlí schodiště. Zahlédl jsem skutečně Birsena, jak doprovází staršího muže v tmavém obleku, který držel zdvořile klobouk v ruce, takže bylo vidět jeho silně prošedivělé vlasy. Nedalo se nic dělat. Musel jsem naopak hledět dostat se co nejdříve do laboratoře k své práci. Nebylo vyloučeno, že se Hron rozpomene na snímky se záporným vodíkem a přijde ještě jednou hledat. Vrátil jsem se nejdříve do svého pokoje a ukryl oba snímky do skříně pod staré noviny, na kterých leželo moje prádlo. Pak jsem rychle seběhl dolů, ujistil jsem se, že je chodba prázdná, a vklouzl jsem rychle do laboratoře. Seděl jsem u stereoskopu sotva dvě minuty, když se objevil Hron. Odstrčil mě beze slova od přístroje a přiložil oči k jeho čočkám. Uvnitř však už byl nezávadný snímek kladných protonů, známý ze všech učebnic fyziky.

XXI.

Neobvyklá návštěva z „ostatního světa“, jak jsem si zvykl nazývat vše, co bylo za zámeckou zdí, přivedla všechny mé myšlenky do varu. Jednou věcí jsem si byl jistý, a to, že můj předchůdce odtud neodešel a že byl proti své vůli přinucen zůstat zde. Kde byl a jestli ještě žil, jsem nemohl říci. Všechno logické ve mně se vzpíralo slučovat jej s oním záhadným tvorem, uzavřeným v horním patře, který se ozýval jen za noci a v jehož skřecích nebylo nic lidského. Vzpomněl jsem si na kostnici v parku, kterou sám Birsen označil jako jejich „ossarium“, a zamrazilo mě. Kost, kterou tehdy vlčák vyhrabal, byla nepochybně zvířecí, ale kdo ručil za to, že v onom pohřebišti nejsou také kosti jiného původu?

Zde jsem našel konečně něco věcného, čeho jsem se mohl přidržet. Kdybych na onu kostnici upozornil úřady, nemohl by to přejít ani nejnedůvěřivější policejní úředník, zejména ne teď, když se vynořila záhada Vančurova zmizení. Je v tom velký rozdíl, ztratí-li se nenápadný kandidát profesury bez rodiny a bez příbuzných, anebo dědic sto padesáti miliónů!

Byl jsem v první chvíli velmi spokojen sám se sebou, poněvadž se mi zdálo, že jsem našel východisko. Ale čím dále jsem o věci přemýšlel, tím více jsem viděl, že to žádné východisko není a že jsem se naopak octl ve slepé uličce.

Ať jsem namáhal svůj mozek jakkoliv, nemohl jsem přijít na způsob, jak své upozornění úřadům dopravit ven. Do domu nepřišel za celou dobu, co jsem zde byl, naprosto nikdo, nepočítám-li návštěvu právníkovu. Jednou jsem se Birsena zeptal, jakým způsobem se platí elektrický proud. „Máme přímý kabel z východočeských elektráren a elektromer je namontován u nich,“ řekl mi tehdy. „Profesor si to přímo vyžádal, ačkoliv tím prodělává na ztrátách v přívodu.“ Při jedné nedělní procházce mi ukázal náš transformátor, který byl barbarsky instalován v bývalé zámecké kapli. Tímto postupem byly vyloučeny pravidelné návštěvy elektrotechnika kontrolujícího spotřebu proudu, protože si elektrárna prováděla dohled přímo u nich. Pošta se přijímala u brány, která byla po celý den pod dohledem hluchoněmého Cerbera. Nebylo tedy naděje, že bych ve dne mohl přehodit nějaké upozornění přes bránu a počítat s jistou možností, že je ráno najde listonoš nebo některý dodavatel a odevzdá je na patřičnou adresu. Bylo ostatně takřka vyloučeno, že by se mi podařilo ve dne uniknout Birsenovu nebo profesorovu dozoru, anebo v poslední instanci Bártovi a psům, a dostat se až k bráně nepozorován. Zbýval pokus v noci, ale ani zde nebyly vyhlídky lepší. Troufal jsem si spustit se po něčem z okna svého pokoje do zahrady, i kdybych měl podle románových hrdinů urobit lano z prostěradel a prádla, ale neodstranitelnou překážku tvořili oba divocí vlčáci. Snažil jsem se sice ze všech sil spřátelit se s nimi při nedělních procházkách, ale nedařilo se mi to. „Je to zvláštní, že si psi dosud na vás nezvykli,“ říkával Birsen a podezříval jsem ho, že z toho má radost. Hrona poslechli na slovo a k Birsenovi se lísali, kdykoliv se ukázal venku. Nemohl jsem se ubránit myšlence, že v povaze obou divokých psů i obou lidí, které poslouchali, je rys spřízněnosti, určitý, primitivní prvek, který zvíře u člověka vycítí a zbožňuje.

Napadla mě fantastická myšlenka vystřelit svoji zprávu za jasné noci lukem z okna pokoje. Když jsem však ve dne odhadoval vzdálenost, uznal jsem, že by bylo potřeba dovednosti Robina Hooda, poslat šíp na tak velkou vzdálenost.

Když jsem všechno znovu promýšlel a vždycky nakonec došel k přesvědčení o vlastní nemohoucnosti zasáhnout činem do vývoje ponurého dramatu, který jsem spíše cítil, než mohl dokázat, zmocnila se mě veliká sklíčenost.

Píši to upřímně, ačkoliv vím, že mnozí lidé mnou opovrhnou a prohlásí, že nemám vlastnosti románového hrdiny. Nemohu jim odpovědět jinak než slovy starého básníka: „Jsem člověk, a nic lidského mi není cizí,“ ačkoliv je cituji v přenesení na sebe, a ne, jak je asi původně básník mínil. Nepíši román, vyprávím to, co se mi stalo, a nemělo by smyslu uchylovat se od pravdy.

Kdybych byl věděl, že v onom „ostatním světě“ se už o našem zámku mluví a že už existuje „případ doktora Vančury“, ze kterého se měl záhy vyvinout „případ profesora Hrona“, byl bych býval o mnoho klidnější, ačkoliv pochybuji, že by to bývalo nějak ovlivnilo spád posledních událostí. To jsem ovšem tehdy nemohl tušit a veřejnost ví i dnes o celé věci velmi málo. Podivný způsob, jakým nakonec Hron použil svého objevu, dal celému případu ráz mezinárodní důležitosti, a proto „vyšší zájmy“ se snažily vše před veřejností utajit. Tím okamžikem jsem se dostal pod kolo, které mě počalo nemilosrdně drtit a které snad nikdo nebyl s to zastavit. Existence jedince musela ustoupit vyšším zájmům a výsledkem bylo, že jsem se potácel mezi šibenicí a blázincem.

Našlo se několik lidí, kteří byli ochotni postavit zájem o moji osobu nad zájem veřejný. Jim patří nejen moje vděčnost, to je prázdné slovo, ale celá moje bytost. Jedním z nich byl státní návladní doktor D., starý přítel mého otce z dob studií. O celém případu se dověděl náhodou, nebyl pověřen jeho zpracováním a ostatně ministerstvo vnitra vzalo případ velmi brzy z rukou policie i soudu. Byl to jen upřímný zájem o osud mladého člověka, který vedl starého pána k tomu, že se začal celou věcí zabývat. Sbíral neúnavně materiál o „případu profesora Hrona“ a měl nejlepší vůli pokusit se o moji veřejnou rehabilitaci. Ale v tom mu bylo zabráněno a můj laskavý přítel byl příliš dobrým úředníkem, aby se nesklonil před důrazným pokynem z nejvyšších míst. Dovedu si dobře představit jeho duševní boj, co námahy jej to stálo, jeho, neoblomného právníka, jehož větší část života byla vyplněna službou neúprosné spravedlnosti! Bude-li někdy tyto řádky číst, nechť mi věří, že si na něho nemohu vzpomenout bez dojetí. Jsem si vědom, že zájem o moji osobu mu přinesl dvě těžké chvíle, které mu budou až do posledního dechu kalit vzpomínky na jeho čistou životní dráhu. První je ta, kdy byl přinucen ponechat mě mému osudu a zapřít cit pro spravedlnost, který byl hybným motorem jeho života. Druhou byl pak onen okamžik, kdy mi proti všem zájmům veřejnosti odevzdal svůj materiál, aniž si ode mne vyžádal slib, že jej neuveřejním.

Kdybychom žili ve středověku, byl by se můj osud vytvářel docela jednoduše. Byli by mě vsadili s maskou na tváři do nějaké bastily na doživotí. Bastily nejsou, ale existují blázince a občanská smrt. Unikl jsem obojímu a záznamy doktora D. mi umožňují vylíčit vše bez mezer, i to, co jsem nemohl vidět sám a o čem se dovědělo jen několik jednotlivců, kteří nesmějí promluvit.

XXII.

Celý „případ doktora Vančury“ – jak zněl název fasciklu založeného na pražském policejním ředitelství a postoupeného později přímo ministerstvu vnitra, se začal vyvíjet jako velmi všední historie. Policejní komisař Bláha, starší úředník, znechucený pomalým postupem, vedl na ředitelství příslušný referát. Pro podobné případy vymyslel si ustálený název „voda z brambor“. Když mu posádkové velitelství postoupilo příslušný spis, pročetl jej velmi povrchně a zavolal si pak inspektora Skálu, který znal nazpaměť běžného šimla, hodícího se na podobné záležitosti. „Tady máte hlášení posádkového velitelství, že praporčík v záloze doktor Jan Vančura nenastoupil k vojenskému cvičení, na které byl povolán letos v srpnu, povolávací lístek číslo a tak dále, to si přečtěte, správně doručen s návratkou někam do Křemšína k nějakému profesorovi Hronovi – vezměte si to a vyřiďte to!“

„Jsou k tomu nějaká priora, pane komisaři?“ ptal se svědomitý inspektor. „Člověče, co byste chtěl za priora? Co jsem dostal, to vám dávám, a jestli hledaný něco už dříve provedl nebo ne, to si sám zjistěte, copak jste tu od včerejška?“ Skála sebral spis a poroučel se se zdvořilým pozdravem, na který komisař, shrbený už zase nad jiným spisem, něco nesrozumitelného zabručel.

Skála šel podle svého zvyku na věc „od lesa“. Našel Vančurovo jméno správně v adresáři, zjistil jeho odhlášení na příslušném komisařství dnem 1. března a rozběhl se nejdříve k jeho bytné. Ze spisu posádkového velitelství bylo patrno, že předvolání dodatečně koncem října zaslané na adresu u profesora Hrona bylo vráceno s poznámkou, že adresát odcestoval dne 30. září. Skála doufal, že se pravděpodobně Vančura po návratu do Prahy zastavil ve starém bytě.

Vančura bydlíval až na periférii, u samého Spořilova, a trvalo věčnost, než tam tramvaj číslo 3 pilného inspektora dopravila. V druhém patře pravšedního činžáku, demonstrujícího ostudnou architekturu poválečné Prahy, mu otevřela starší tlustá panička, která jej pustila dovnitř až po jistém váhání. „Pan Vančura tu nebydlí už od 1. března,“ prohlásila lhostejně na jeho dotaz, a teprve když inspektor uznal za vhodné prozradit jí svůj úřední charakter, oživla. „Provedl něco, že ho hledá policie?“ ptala se se zájmem. „To bych se divila, byl to takový milý pán a nájemné platil vždycky včas.“ Skála si vzdychl, protože se nevím již pokolikáté ve své policejní praxi setkal s názorem, že člověk, který platí správně své bytné, musí být bezúhonný i před zákonem. „Neprovedl nic,“ řekl trpělivě, „ale sháníme ho v nějaké záležitosti.“

„Odešel odtud prvního března,“ opakovala panička, „a od té doby o něm nevím.“

„A jak dlouho u vás bydlel?“

„Počkejte,“ rozpomínala se bytná, „bude to dobře dva roky, přišel ke mně hned z vojny. Inzerovala jsem tenkrát v Malém oznamovateli a měla jsem štěstí, všichni páni – – –“ Skála přerušil tok její řeči, který hrozil nekonečností. „A copak vám do dneška ani jednou nenapsal? To je přece dost divné, když byl tak dobrým nájemníkem.“

„Je! To zas máte pravdu!“ prohlásila panička a založila si ruce za tučné boky. „Však mě to na pana doktora dost mrzelo, měla jsem ho jako svýho a přála jsem mu to, že dostal takový dobrý místo. Tady měl chudák mizernejch osm stovek, a najednou dva tisíce a celý zavopatření – to víte, nerada jsem ho ztrácela, ale řekla jsem mu: pane doktor, to byste byl sám proti sobě, takový místo a kvůli Praze, kde se ani nenajíte, abyste to nechal! Berte všema čtyřma!“ Skála si svědomitě znamenal výpověď bytné do notesu. Přešla později i do policejních análů, stejně jako nejpodrobnější vylíčení Skálová dalšího pátrání, když přišla z ministerstva důtklivá výzva, aby v tomto případě byla věnována pozornost i nejmenším detailům. Mohu je proto nyní opakovat do posledního písmene, a jestliže to neučiním suchým policejním slohem, je to jen z ohledu na trpělivost čtenáře, od něhož vyžaduji, aby můj případ dočetl až do konce.

Skála se vrátil ke komisaři Bláhovi se svou hubenou kořistí a navrhl, aby byl poslán na místo samotné, to jest do Křemšína, kde se snad dá zachytit stopa po zmizelém. „To tak,“ vrčel komisař, „vy myslíte, že mi účtárna uzná váš cesťák? Řeknou, že jste si vyjel kvůli dietám, já dostanu nos, že jsem vám to podepsal, a vy si to budete nakonec platit sám! Pošlete dotaz na četnickou stanici v P., ať to tam oni sami vyřídí a dají nám vědět.“

Skála odešel a dal se do spisování svého hlášení a návrhu konceptu pro četnictvo v P. Tato práce mu šla mnohem pomaleji, než „práce v poli“, jak říkal sám své pátrací činnosti venku. Byl sotva v polovici konceptu, když ho Bláha volal do kanceláře. „Podívají se, Skálo, na tohle,“ řekl, podávaje mu výtisk novin, ve kterém byl otištěn inzerát advokátní kanceláře. „A proč ho hledají, pane komisaři?“

„Nechtěli mi to po telefonu říct, ale posílají sem svého koncipistu. Má tu být každou chvíli.“ Tato předpověď se vzápětí vyplnila. Skála ještě dumal nad inzerátem, když četník hlásil doktora Kříže.

Kříž vyprávěl příběh o dědictví a komisař začal něco tušit. Zavolal si zapisovatele a Křížovo vyprávění zaprotokoloval. Zápis však dostal ještě dovětek, protože Kříž připojil několik osobních dojmů. „Profesor Hron na mne zapůsobil divným dojmem,“ řekl. „Celá rozmluva se mu zdála svrchovaně nepříjemnou a domnívám se, že by mě byl prostě vyhodil, kdyby nebyl důrazně zakročil nějaký mladý chlapík jménem Birsen, který se mi představil jako profesorův spolupracovník.“

„To je zajímavé,“ podotkl Bláha, „a na kolik jste asi odhadoval Hrona?“

„Dobrých padesát, a typický podivín vzhledem i řečí.“

„Nezdálo se vám divné, že mladý člověk může mít vliv na jiného, který je o hodně starší?“

„Myslel jsem nejdřív, že jsou příbuzní, ale tituloval Hrona pane profesore, a pak, zřejmě je to cizinec, ačkoliv mluvil spisovnou češtinou.“ Skála si udělal bez říkání poznámku.

„A jinak nám nemůžete říct nic zvláštního?“ ptal se komisař. Kříž se rozpomínal. „Přišlo mi divné, že se šofér taxíku, který jsem si vzal v P., velmi zajímal o moji návštěvu u profesora. Když jsem se ho přímo zeptal, jaký má na tom zájem, odpověděl, že profesor vůbec nikoho nepřijímá a že vede podivný život. Lidé z Křemšína prý tam nechtěli přijmout službu a říkají profesorovu domu začarovaný zámek. Bojí se jít večer kolem, ale to jsou samé tlachy, které nemohou nikoho zajímat,“ přerušil svou řeč. „A to se mýlíte,“ odporoval komisař, vybízeje zapisovatele, aby nepřestal protokolovat, „my tady na policii jsme pohádkám zvyklí, viďte, Skálo? A proč říkají Hronovu domu začarovaný zámek?“

„Byl to skutečně zámek, barokní stavbička,“ pokračoval Kříž. „Z rozvláčného šoférova povídání jsem usoudil, že se jedná asi o nějaké profesorovy optické pokusy. Co by to mělo být, nevím, nerozumím fyzice. Šofér to líčil tak, že prý někdy vycházejí z profesorova domu nějaké podivné paprsky různých barev a září prý hodně daleko. Tvrdil, že to vypadá jako ohon ohromné komety, jak se malují v knížkách, a on prý sám jednou něco takového zahlédl, když vezl nějakého pasažéra z okresního města do Křemšína.“

„Copak profesorův dům leží u silnice?“ ptal se Skála.

„Právě že neleží, a proto jsem tomu vyprávění nepřikládal mnoho víry.“

Kříž odešel a Skála se rozběhl po stopě jako ohař. Nejdříve vyšetřil v oddělení cizinců, co vědí o Birsenovi. Nebylo toho mnoho. Přišel do Čech před pěti lety, bydlel několik týdnů v Praze a podle hlášení mu mělo být asi jedenatřicet let. Narodil se v Budapešti a jako povolání bylo udáno elektroinženýr, toho času zaměstnán u profesora Hrona. Neúnavný inspektor také vypátral, že v téže době a ve stejném hotelu bydlel v Praze i Hron. Zaběhl ještě na pasové oddělení a třebaže se tam už neúřadovalo, protože bylo pozdní odpoledne, podařilo se mu přece jen zřízence přemluvit, aby ho zavedl do protokolu. Zjistil si, že na jméno doktora Vančury nebyl vydán v tomto roce žádný pas. Toho se právě obával. Celý případ se začal v jeho očích velmi slibně vyvíjet a byl by býval velmi nešťasten, kdyby byl nyní zjistil, že hledaná osoba zcela všedně odcestovala za hranice.

Za této práce skončil krátký lednový den a nezbylo než jít spát.

ΧΧΠΙ.

Druhý den ráno zamířil Skála do komisařovy kanceláře s nadějí v srdci a nebyl zklamán. „Mluvil jsem se šéfem o celé věci,“ přivítal ho Bláha, „a ten nic nenamítal proti vašemu zájezdu do P. Naopak se domnívá, že by to byla pro pražskou policii blamáž, kdybychom nedovedli najít dědice sto padesáti miliónů, člověka, o kterém se ještě před několika měsíci vědělo. Začali se o to zajímat taky v cizině, tady mám výpisky.“ Ukazoval Skáloví na stroji psané překlady zpráv dvou anglických a jednoho francouzského časopisu. „Nic v tom není, ale můžete si to přečíst!“

„Jel bych hned teď v deset dvacet, pane komisaři!“ řekl Skála dychtivě. „Čím dřív, tím líp, ale snad by bylo dobře, kdybyste si ještě před odjezdem promluvil s oním profesorem S., který Vančuru Hronovi doporučil,“ upozorňoval komisař. Inspektor dal přednost rychlému telefonu před zdlouhavou cestou do odlehlého kouta Nového Města. Měl štěstí, profesor právě skončil přednášku a byl ve svém kabinetu. Dozvěděl se od něho věci, které již znal od koncipisty Kříže a které se týkaly přímo Vančury. Novinkou pro něho bylo profesorovo sdělení, že Hronovi doporučil počátkem prosince svého žáka, doktora Mareše. Dostal od něho sdělení, že místo nastoupil, a sám mu také napsal. Skála si o této okolnosti učinil v duchu poznámku a umínil si, že se poohlédne také po tomto novém profesorově asistentovi.

Velikým přemlouváním přiměl pokladníka v účtárně, že mu vyplatil cestovní zálohu v necelé čtvrthodině, a spěchal se pak rozloučit s komisařem.

„Hlavně nepodnikejte nic ukvapeného,“ kladl mu na srdce Bláha, „a obraťte se hned na četnictvo v P., ať o vás vědí. Nedělejte nic sám o své újmě, profesor je bezúhonný člověk a má prý ve vědeckém světě za hranicemi značné jméno!“ Skála vyposlechl tuto řeč jedním uchem, rozloučil se několika slovy a uháněl na nádraží.

Chytil vlak právě v poslední minutě a zatímco se proplétal pražskými předměstími, začal si pomalu sestavovat svůj plán. Patřil ke starší škole policistů a měl daleko blíž k padesátce než ke čtyřicítce. Bláha o něm říkal, že myslí pomalu, zato však důkladně. Měl velikou praxi, ale nepatrné vzdělání a nenáviděl zkoušky. Pokoušel se sice několikrát poctivě zdolat exámen, který byl předpokladem k povýšení, ale bez úspěchu. Ve spletitých cestách trestního práva viděl neproniknutelnou džungli a hlášení, která dával o svých případech, se čítala v policejní škole jako odstrašující příklad. Zato při práci mimo policejní kancelář byl neúnavný a šel po stopě jako ohař. Když jej jedna stopa zklamala, dovedl se klidně vrátit zpět a začít znova.

Bláha, sám stárnoucí v nízkém služebním pořadí, mu přál. Snažil se zlepšit jeho kvalifikační výkaz v teoretických vědomostech až na hranice pravdy, ale sám uznával, že se nedá nic dělat.

„Nemá to smysl, pane komisaři,“ říkával mu Skála, „a co bych z toho měl, kdybych udělal zkoušku a musel pak celý život sedět v kanceláři? Zapomněl bych chodit po ulici a kdybyste mě pak někam poslal, bál bych se, že mě přejede tramvaj. A konec konců bych měl o padesát korun ročně víc!“

„Ale měl byste další postup, nešťastníku!“ namítal vždy komisař na tyto řeči. „A špatné svědomí, že beru peníze zadarmo! Já vím, kam patřím, a ty zkoušky nechám mladým lidem, je to beztoho jejich zkáza. Tuhle jsem chytil Beznosku s Tumlířem, jak lezli jednomu vinárníkovi do sklepa. Za rohem chodilo takové policejní ucho, chlapec jako hrom, ale nevěděl o ničem. Když jsem se ho ptal, proč myslí, že ho tam postavili, div se nedal do pláče a stěžoval si mi, že bude za čtrnáct dní dělat zkoušky, že si opakuje dopravní předpisy, kudy chodí, a už prý je z toho tak zpitomělý, že by neslyšel, ani kdyby před ním navrtávali železnou roletu u krámu.“ Komisař se zpravidla po takových argumentech vzdal, ale po nějakém čase začal se svými domluvami zase znova a vždycky se stejným nezdarem.

Velitel četnictva v okresním městě P., major Prokeš, přijal Skálu velmi přívětivě a slíbil mu ochotně všechnu pomoc. „Profesor Hron je znám po celém okrese,“ prohlásil. „A vlastně ani ne tak on jako jeho zámek. Pochybuji, že bych našel v okrese tucet osob, které by mohly s dobrým svědomím prohlásit, že znají Hrona osobně. Ale o jeho zámku se povídají pohádky.“ Dal několik telefonických příkazů podle inspektorovy žádosti a pokračoval: „Samozřejmě že jsem nařídil, aby si naši lidé při obchůzce zámku trochu víc všimli, ale na jejich hlášeních nebylo nic pozoruhodného.“

„Prý nějaká záře, jako kometa,“ upozornil jej Skála a major se rozesmál. „Skutečně, v hlášeních o tom něco bylo, ale naši hoši, kteří jsou velmi střízliví, přiznali, že to mohl být stejně dobře reflektor auta.“

„Má profesor auto?“

„Pochybuji, ale zeptáme se.“ Zatelefonoval do příslušné kanceláře a za chvíli dostal hlášení, že Hron nemá žádný vůz, alespoň žádný přihlášený. „Takže kdo chce od něho odjet, musí použít autobusu nebo si vzít taxíka,“ poznamenal Skála a ptal se, kolik je v P. taxíkářů a je-li nějaký v Křemšíně. Povzdechl si úlevou nad majorovou odpovědí: v P. bylo nájemných aut jen asi třináct a v Křemšíně jediné. Zjišťování tedy nebude těžké.

Zahloubal se potom do katastrální mapy, kterou mu přinesli, a hleděl si vrýt do paměti všechny podrobnosti terénu.

„Je to dost velká nemovitost,“ poznamenal. „Je,“ přisvědčil major, „pochází to ze záboru pozemkové reformy na majetku hraběte K., ale profesor to koupil z druhé ruky. Bude tomu právě pět let, co se tam usadil.“

„Ten les mimo zámecký park mu patří také?“ ptal se Skála a ukázal na dlouhý pruh lesa, který přiléhal k Hronovu majetku. „Les i pole kolem, je toho asi padesát hektarů, ale Hron to nechává všechno ležet ladem.“

„Dokonalá samota, tam by se páchaly zločiny!“ řekl inspektor uznale a major se dal do smíchu. „Tady je klidný okres. Co tu jsem, pamatuju jenom jeden hrdelní trest a ještě nám vraha popravili v Praze.“

Poddůstojník přinesl hlášení, o které inspektor žádal hned po svém příchodu. Byl to výkaz Hronova konta u okresní záložny. Sedmiciferné číslo vzbudilo ve Skáloví přechodnou úctu. Podle poznámky ředitele záložny byly průběhem pěti let provedeny značné přesuny na Hronovo konto z jeho účtu u ústřední banky v Praze. Obrat činil téměř devět miliónů a ze stručného zápisu bylo patrno, že peníze byly většinou poukázány do ciziny za různé stroje.

„A jak to chcete udělat s výslechem taxíkářů a šoférů od autobusů?“ ptal se major. „Máme vám je obeslat sem, anebo si je vyslechnete sám na stanovištích?“

„Rozhodně venku! Ti lidé nedovedou mluvit, když je člověk pozve do kanceláře, ale rádi se rozpovídají na čerstvém vzduchu u svého vozu,“ mínil Skála a major s ním souhlasil.

„Nájemní informace najdete v Křemšíně, Hronova nemovitost tam katastrálně patří. Jestli chcete, můžete tam zatelefonovat,“ nabízel major, ale inspektor se poděkoval a řekl, že se tak jako tak do Křemšína podívá.

Zbytek dne věnoval výslechům šoférů a pokračoval v něm ještě větší část následujícího dopoledne. Nikterak se nedivil, když slyšel vesměs zápornou odpověď. Do zámku bylo dobrých dvanáct kilometrů a při přemrštěných sazbách venkovských autodrožek byla malá pravděpodobnost, že by nezámožný mladík použil tohoto dopravního prostředku. Jeden ze šoférů se rozpomínal, že vezl několikrát mladého muže, který si autodrožku objednal telefonicky u majitele. Popsal jej dost podrobně a inspektor bez nesnází poznal, že jde o Birsena. „Ale to už je nejmíň rok,“ rozpomínal se šofér. „Vezl jsem taky asi dvakrát starého majitele zámku, taky asi v této době. Nastupovali vždycky na rozcestí okresní silnice, v zámku jsem nebyl nikdy a nestál jsem o to.“

„A proč, bál jste se strašidel?“ ptal se posměšně Skála. Šofér upadl do rozpaků. „Ta odbočka k nim je v hrozném stavu, bál jsem se, že píchnu. Ale zámeckým vždycky stačilo, když jsem je vysadil na křižovatce.“

„A kam jste s nimi jezdil?“

„Jen sem a zpátky a nikdy jsem dlouho nečekal. Vysadil jsem je buď u záložny, nebo u pošty.“

Inspektor oznámil majorovi, že odjíždí na několik dní do Křemšína, poděkoval mu za vyzvání, aby okamžitě telefonoval z tamní četnické stanice, kdyby cokoliv potřeboval, a po rychlém obědě čekal už na kostrbatém náměstí, až přijede od nádraží autobus.

Autobus byl poloprázdný. Starší sedlák, žmoulající mezi zuby špičku vyhaslé fajfky, a dvě panímámy, to bylo celé osazenstvo. Skála se pohodlně usadil vedle šoféra a sotva vyjeli z brány se starobylým znakem vymřelého panského rodu, dal se do hovoru. „Slabé obchody teď v zimě, hádám.“

„Nestojí to za moc,“ přisvědčil šofér, „jen o mikulášském trhu a kolem Štědrého dne je to lepší.“

„A konkurence silná, ne?“

„Zaplať pánbůh, to ne,“ smál se mladík, „jezdíme sami s jediným vozem. A koho by taky konkurent vozil? Křemšín je hnízdo a druhý dopravce by se tam neuživil.“

Autobus se obratně proplétal hrbolatou a špatnou silnicí a na Skálovu poznámku, že zná cestu nazpaměť, šofér řekl: „Cestu i lidi, ti se moc nemění. Sem tam nějaký agent, ale i těch je málo, městys leží úplně stranou od veškeré dopravy.“ Míjeli právě odbočku k Hronovu zámku, jak si inspektor vypočetl podle trvání jízdy, a na jeho dotaz se šofér rozpovídal.

„Jezdím tu už dva roky, ale za celou tu dobu zde vystoupili akorát dva lidi. Cesta nikam nevede, končí u zámku takového starého podivína.“

„A vezl jste někdy někoho odtud?“ ptal se lhostejně Skála. Šofér zavrtěl hlavou. „Nikdy, a dosti jsem se tomu divil. Snad mají vůz, ale pochybuji, nikdy jsem neviděl v odbočce stopy kol a kolikrát jsem se po nich díval.“

„Tak si v zámku na návštěvy nepotrpí,“ rozváděl inspektor hovor. „To ne, a divil jsem se, co tam ti dva mladíci hledali a jak se pak odtamtud dostali. V Křemšíně jsem je neviděl a do P. jsou dobré tři hodiny cesty. A oba měli kufry.“

„Máte znamenitou paměť,“ obdivoval ho inspektor a mladík se zálibně usmál. „To mám, taky mě na vojně dali hned do poddůstojnické školy!“ Polichocen Skálovým obdivem začal pátrat ve své paměti. „Na toho prvního mladíka se pamatuju dost málo, bude to už tak asi rok, co jsem ho vezl, ale o tom druhém vím na den, kdy tu vystoupil.“

„Ale jděte!“ podivil se Skála, „to snad přece neníjmožné!“

„Bylo to právě čtvrtého prosince,“ řekl šofér vítězně, „a víte, jak to vím?“

„To by mě opravdu zajímalo,“ přiznal inspektor. „Jel se mnou šéfův syn obstarávat něco na mikulášskou. Náš starý má hostinec a ten večer tam byla taneční zábava. Když jsme jeli zpátky, nechal jsem mladého řídit a prodával jsem jen lístky.“

„A mluvil jste s tím cestujícím?“

„Mluvil. Podivil jsem se, že jede k Hronovi, a všiml jsem si ho dost dobře. Vypadal hodně sešle a měl na sobě jen gumák. Když jsme se rozjeli, stál ještě chvíli na rozcestí a díval se za námi. Bylo ještě šero a tak jsem ho viděl, dokud jsme nevjeli do zatáčky.“

„A prosím vás, jak se v tom zámku zásobují? Copak mají vlastní hospodářství?“

„To nemají, ale z Křemšína tam jezdí řeznický tovaryš na trojkolce a dopravuje jim maso, mléko a pečivo. Má to smluveno s pekařem a mlékařem. Zboží složí v bráně a nechá u toho účet. Druhý den si vyzvedne peníze a tak to jde po celý rok.“

„A copak tam profesor nemá žádné služebnictvo?“

„Má, ale ti do Křemšína nechodí. Je tam nějaký hluchoněmý chlapík a stará kuchařka, sloužili už u hraběte K.“

Zastavili na dlouhém náměstí před jednopatrovým hostincem U bílého beránka a šofér poučil Skálu, že to je zde nejlepší hostinec. Patřil majiteli dopravní koncese a inspektor se tu ubytoval.

XXIV.

Denní světlo sice již valem mizelo, ale Skála se snažil využít ještě zbytku dne, a proto navštívil obecní úřad a ověřil si osobní přihlášky obyvatelů zámku. Vše bylo v nejlepším pořádku. Na starostův dotaz sdělil, že se jedná o nějaké věci daňové, a z nedůvěry, s kterou se jeho sdělení setkalo, si nic nedělal.

Poučil se o personáliích obyvatelů zámku a zaujala jej hlavně osoba profesorovy mladé neteře. Na jeho dotaz řekl starosta, že ji vůbec nezná a že z obyvatel zámku viděl jen kuchařku a zahradníka. Ale to už prý dávno, před lety, dokud ještě bývalý majitel zámku přijížděl k podzimním honům.

Skála uléhal na jednoduchou postel v hostinci U bílého beránka s přesvědčením, že zatím neprozahálel ani hodinu a že se věci vyvíjejí podle přání. Měl sice dosud jen málo informací, ale zato všechny byly jednoznačné a přesné. Byl s nimi dokonale spokojen. Měl naopak hrůzu před množstvím údajů, které si vzájemně odporují. Typickým znakem práce tohoto policisty od piky bylo, že ho ani nenapadlo vymýšlet nějaké teorie o tom, kam se poděl dědic miliónů. To ho zatím nezajímalo vůbec, tak daleko se ještě nedostal. Nejdříve šlo o to vyšetřit všechno, co se vyšetřit dalo, a pak se rozhlédnout na místě samotném. První část úkolu už skončil a do druhé se dá zítra. S tímto rozhodnutím klidně usnul a podle dlouholetého zvyku se vzbudil přesně v šest. Nasnídal se v tiché šenkovně a trpělivě čekal, až se rozední.

V noci napadal sníh a přituhlo. Skála si zapálil krátkou lulku „pro zahřátí nosu“, jak říkal, ohrnul límec krátkého zimníku a zastrčil ruce do kapes. Šel ostře a za půl hodiny stanul na odbočce k profesorovu zámku. Na úvozové polní cestě leželo mnohem více sněhu než včera a inspektor se často bořil až ke kolenům. Prošel skupinou řídce rostoucích smrků a stanul před důkladnými kovovými vraty. Zazvonit u brány, k tomu neměl důvod a také se nepokoušel nějaký vydumat. Nebylo zatím jeho úmyslem dostat se dovnitř. Byl odhodlán učinit tak později a ještě takovým způsobem, aby obyvatelé zámku o tom nevěděli.

Obdivoval vysokou zed a potřásl hlavou nad ostnatým drátem, který se táhl dvěma řadami po jejím hřebenu. Z místa, kde stál, vůbec neviděl, co bylo za zdí. Byl by se velmi rád seznámil s polohou budovy uvnitř, o které z mapy věděl, že je postavena u východní zdi. Rychle se orientoval podle polohy polní cesty a vydal se pak na průzkumnou cestu kolem zdi ohraničující zámek směrem k západu. Pokud šel mezi zdí a řídkou skupinou stromů, nebylo sněhu tak mnoho, ale později vyšel na volné pole a tam byly závěje hluboké, ačkoliv se držel těsně u zdi. Byl zklamán, když zjistil, že terén nikde nestoupá do té míry, aby mu umožnil pohled přes zeď parku, který začínal asi dvacet metrů od brány. Vysoké jehličnaté stromy ostatně tvořily neproniknutelnou clonu, i kdyby se bylo nakrásně vyskytlo v poli nějaké vyvýšené místo. Za dvě hodiny obešel Skála pomalu a se značnou námahou celý zámek a zastavil se opět před bránou. Prohlédl ji přitom podrobně, každé místo zdi, ale z toho, co bylo za ní, nespatřil nic než koruny stromů. Zeď byla vysoká aspoň tři metry a svědčila o dodatečné opravě a nástavbě. Ostnatý drát se táhl bez přerušení po celém jejím obvodu. Skála postál v zamyšlení před bránou. Uvnitř panovalo mrtvé ticho, ale to ho nezmýlilo. „Psi tam nepochybně nějací budou,“ řekl si, když si představil znovu velkou rozlohu nemovitosti a její naprostou odlehlost, která přímo vybízela k nezákonným návštěvám.

Dal se na zpáteční pochod a v jednu hodinu usedal s velkým hladem k důkladnému obědu U bílého beránka. Po obědě poseděl chvíli s hostinským a s uspokojením vyslechl kladnou odpověď na svou otázku, je-li v Křemšíně nějaké železářství. Odpoledne věnoval nákupům. Nezapomněl ani na rezervní baterii pro kapesní svítilnu a na lahvičku koňaku.

„Rád bych si šel brzy lehnout, unavily mě ty pochůzky po okolí,“ řekl hovornému hostinskému, „mohl bych dostat večeři už v šest?“

„Můžete, a jak jste pořídil?“ Skála se zapsal jako obchodník s nemovitostmi a vyptal se ráno před odchodem na adresy usedlíků, kteří by měli zájem na prodeji pozemků.

„Nebylo to valné, ale něco z toho snad bude,“ odpověděl hostinskému. „Chci se tu ještě ráno poohlédnout a pak odjedu do P. Kdy jede autobus?“

„Pár minut po deváté, ale to je škoda, to se moc nezdržíte,“ litoval hostinský ztrátu tichého hosta a odešel do kuchyně udělit rozkazy ohledně večeře. Skála šel hned po jídle spát. Probudil se podle svého přání v půl jedenácté a cítil se dostatečně odpočatý. Oblékl se důkladně proti nočnímu mrazu, vyměnil zásobník v malé pistoli, kterou nosil obvykle v zadní kapse kalhot, a do hlubokých kapes zimníku nastrkal všechny věci, které zakoupil odpoledne. Nechyběl ani koňak pro něho a důkladný kus levného salámu pro psy.

Sešel tiše po skřípavých schodech do klenutého průjezdu, který byl slabě osvětlen blikavou žárovkou u stropu. Nejdříve se přesvědčil, že tam nikdo není a vyklouzl pak opatrně ven, podle dveří výčepu, odkud zněl hlasitý hovor pozdních hostů.

XXV.

Cestu znal inspektor nazpaměť ze své dopolední vycházky a navíc byla noc tak jasná, že bylo dost vidět. Na sněhovém příkrovu se odrážel třpyt hvězd. Mrzlo, až praštělo. Skála přikrčil hlavu do vyhrnutého límce zimníku a přidal do kroku. Sněhové závěje ztuhly, a tak se v úvozu noha bořila méně než dopoledne. Když došel k bráně, začal vanout ledový vítr, který mrazil sice až do kostí, ale přišel mu vhod kvůli psům. Šel podél zdi tak dlouho, až ucítil vítr v tváři. Teď jej psi nezvětří, a proto se zastavil.

Z jedné kapsy vyndal železný hák, na němž byl přivázán krátký provaz. Na jeho druhém konci udělal smyčku s důkladným uzlem. V jasném svitu hvězd rozeznal dvojitý drát na hřebenu zdi a cítil, že hák přehodí správně. Dopoledne sice nikde neviděl izolátory s ostnatým drátem, ale přesto nemohl vyloučit, že profesor chrání své sídlo elektřinou. Skála se snažil přehodit hák tak, aby prolétl pod spodním drátem a zachytil se na zdi. Několikrát železo po zdi sklouzlo, ale konečně se hák zachytil a už se neuvolnil, i když inspektor tahal za provaz ze všech sil. Skála vsunul obratně obě nohy do smyčky a levou rukou se zachytil za horní část zdi. Smyčka visela dost vysoko, takže mohl dosáhnout i na horní drát, ale neudělal to, třebaže měl na rukou silné rukavice. Vylovil z kapsy velké kleště s izolovanou rukojetí a uštípl asi metr dlouhý kus z obou drátů. Hodil jej daleko do pole a pečlivě přihnul okraje drátů na stranu. Teď měl na zdi k dispozici dostatečný prostor a rozhlížel se. Pod ním ležel v šířce několika metrů podle zdi zasněžený pruh trávníku. Za ním se tyčil smrkový lesík, takže na budovu dobře neviděl. Stála ztichlá ve vzdálenosti asi dvou set metrů poněkud vpravo a jen v přízemních oknech se svítilo. Jinak zámek nejevil ani stopy života. Skála usoudil, že osvětlená část jsou patrně chodby. Vpravo se zeď táhla k bráně, vzdálené asi tak dvacet metrů, pokud se to v matném osvětlení dalo odhadnout. Rozeznal malý domek, přikrčený k bráně, jehož okna zela temnotou. Vlevo se les blížil až k samé zdi a nemohl odhadnout, jak vypadá terén v této části. Skála pohlédl v jasném svitu hvězd na hodinky – půl dvanácté. Vítr vanul stále proti němu a tak jej psi dosud nevyslídili. Že zde byli, o tom svědčil přitlumený štěkot, zaznívající chvílemi od zámku, u jehož zdí psi patrně hledali ochranu proti mrazu.

Skála ještě nějaký čas vyčkával, až bude mít jistotu, že v zámku všechno spí, a pak chtěl teprve proniknout dovnitř. Bylo to sice v naprostém rozporu se všemi předpisy, ale inspektor si byl vědom, že by nedostal povolení k prohlídce domu bez pádného důkazu a důkaz zase nemohl přinést bez prohlídky. Tedy bludný kruh, ze kterého se chtěl vymotat na vlastní pěst. Cítil, že zde není všechno v pořádku, a byl přesvědčen, že potřebný důkaz si určitě najde v domě.

Mráz mu vyháněl z nohou všechen cit, a proto si přesedl.

Pak si vzpomněl na koňak, který vzal s sebou, a dal si pořádný doušek.

Bylo půl jedné, když zaklesl hák na opačnou stranu zdi a přehodil smyčku do parku. Spustil se nohama napřed a po krátkém tápání nahmatal pravou nohou smyčku. Opřel se o ni. Hluboký sníh skok ztlumil, ale psi se přesto rozštěkali. Skála na okamžik uvažoval, nemá-li skočit zpátky na zeď, ale když pátral očima směrem k zámku, nespatřil nic, i když předpokládal, že na bílém sněhu bude vidět tmavá těla psů na značnou vzdálenost. Rozhodl se proto, že půjde dále, a když si vštípil do paměti místo, kde visel na zdi provaz, popošel opatrně několik kroků dopředu. Kryl se stále kmeny stromů. Po několika krocích se náhle zastavil.

Od zámku zazářilo světlo a podle jeho kymácení bylo zřejmé, že je to svítilna, kterou někdo nese. Štěkot psů zněl teď silněji, ale nějaký hlas psy okřikl a halasný ryk se změnil v tlumené vrčení. Skála se skryl za silný smrk a napjatě čekal, co se bude dít dál.

Světlo se pohybovalo směrem od zámku a téměř rovnoběžně se zdí parku. Bylo tak daleko, že nerozeznával nic z toho, co osvětlovalo. Začal opatrně postupovat, aby zkřížil cestu osobě, která světlo nesla. Chránil si obličej límcem, přesto však jej každou chvíli udeřila nějaká odumřelá, nízko visící větev. Hrozilo ještě jiné nebezpečí, že jej totiž psi ucítí, jakmile se jim přiblíží, ale s tím si zatím hlavu nelámal. Zmocnila se ho neukojitelná zvědavost, kdo se to prochází v tak pozdní hodině mrazivou nocí v opuštěném parku. Rozumná úvaha ustoupila do pozadí.

Stromy se tady rozestupovaly v lesní průsek, který ústil na malou mýtinu. Skála se přiblížil, jak nejvíce mohl. Světlo se zastavilo na mýtině a inspektor dosti dobře rozeznal dvě osoby, které nesly nějaký velmi dlouhý předmět, patrně velmi těžký. Hodili jej na zem vedle vysoké hromady hlíny a štíhlejší z obou mužů si utřel tvář s pocitem úlevy. Skála osobám do obličeje neviděl, ale usoudil, že první muž je buď Birsen, nebo Mareš, kdežto druhý, vysoké a silné postavy, byl nepochybně sám profesor.

V tichu, které na okamžik zavládlo, se ozval v křoví šramot a na mýtinu vyrazili dva ohromní psi. Začali očichávat složené břemeno, ale ihned uskočili zpět a dali se do žalostného vytí. V jejich hlase bylo něco tak příšerného, že se otrlý Skála otřásl.

Velký muž psy ostře zakřikl, ti na okamžik umlkli, ale za chvíli začali znova. Druhý muž něco tiše řekl – inspektor však nezaslechl co – pak shodil kabát a zavěsil elektrickou lampu na větev blízkého stromu. Oba se chopili onoho předmětu a s jistou námahou jej přehoupli přes hromadu vykopané hlíny.

Předmět zmizel a Skála usoudil, že musela být již předem vykopána jáma. Muži se chopili lopat a začali rychle jámu zahrabávat.

Skála uvažoval, co by měl podniknout. V podstatě v tom nebylo nic nezákonného, jestliže někdo zakopával něco v noci na svém pozemku, třebaže pozdní hodina vzbuzovala podezření. Jestliže v onom balíku leželo lidské tělo, pak z něho už život nepochybně vyprchal a nebožtíkovi nebylo stejně pomoci. Bylo však snadné dát je později vykopat a dokázat pitvou, že šlo o násilný čin. Skála se proto moudře rozhodl, že se bude chovat naprosto tiše. Divil se, že ho psi už neucítili, stáli od něho na vzdálenost sotva třiceti metrů. Jejich čich byl patrně upoután zcela onou věcí, kterou mužové zahrabávali. Při myšlence na mizející tělo se Skála otřásl, ačkoliv ve svém životě už viděl hezký počet mrtvol a v různém stupni rozkladu.

Sotva jámu zaházeli hlínou, začal slabší muž na povrch nahrabávat sníh. Skála se rozhlédl, aby si zapamatoval polohu nočního hrobu, ale vyrušil jej pronikavý štěkot. Myslel, že jej psi zvětřili, a proto rychle odjistil pistoli, kterou už dříve přendal do pravé kapsy zimníku. Když se však podíval směrem, odkud se psi ozývali, shledal, že mu zatím ještě nebezpečí nehrozí. Obě zvířata zmizela mezi stromy na opačné straně mýtiny a z jejich zuřivého štěkotu se dalo usoudit, že tam něco našla.

To byl patrně také názor obou mužů na mýtině. Větší z nich zaklel, kdežto jeho druh vykřikl „Kdo je tam?“, a když nedostal žádnou odpověď, strhl lampu se stromu a několika skoky zmizel směrem, kterým se dali oba psi.

Druhý muž jej následoval, ale Skála se rozhodl, že se této noční honby nezúčastní. Z rychlého kmitání světla bylo patrno, že ten, kdo je nese, běží, pak se ozvalo přitlumené volání a vzápětí nato třesklo několik ran z pistole. Slabý zvuk svědčil o malém kalibru zbraně a Skála byl přesvědčen, že střílí slabší z obou mužů. Několik tupých úderů projektilů, které se ozvaly v malé vzdálenosti od něho, jej velmi udivilo. Střelec mířil na zcela opačnou stranu, než byla ta, kam se světlo vzdalovalo.

Skála uvažoval o této podivné střelbě, zatímco kráčel ke zdi, kde nechal viset provaz. Byl od onoho místa vzdálen ještě slušný kus, když zaslechl po levé ruce zlostné vrčení. Podíval se tímto směrem a zahlédl jednoho psa sotva deset metrů od sebe. Pes ho nepochybně zvětřil, protože se k němu hnal rychlými skoky. Hodil mu salám, ale ani na chvíli nepochyboval, že tím jej zdrží jen velmi málo. Pes patrně prodělal dokonalou drezúru. Utíkající Skála koutkem oka zahlédl, že zvíře salám očichalo, ale víc se nezdržovalo a hnalo se po jeho stopě.

Inspektor byl by velmi nerad střílel, ačkoliv byl připraven na to, že ráno stejně někdo jeho stopy najde, i místo, kudy vnikl do parku. Proto se doslova řítil k svému provazu, ale dřív než k němu doběhl, hlasitě štěkající pes už po něm chňapal. Skála uskočil, opřel se pevně levou nohou, a když pes útok opakoval, zasadil mu špičkou pravé boty dobře mířenou ránu do čenichu. Zvíře žalostně zakňučelo a převalilo se do sněhu. Rána otupila jeho bojovnost pouze na malou chvíli, ale Skáloví to stačilo. Než se pes vzchopil, vsunul levou nohu do smyčky a rukama se zachytil zdi. Vyšvihl se nahoru jako blesk, takže psí zuby zachytily na vteřinu jen podpatek jeho boty.

Rozhodně by se měl rychle vrátit do hostince, ale Skála se přece jen na zdi zastavil, připraven seskočit i bez provazu na druhou stranu, kdyby se někdo objevil. Pes zuřivě vyskakoval na zeď a mstil se alespoň na provazu, který rozkousal, až kam jeho zuby dosáhly. Přestože se štěkání muselo tichou nocí nést do dáli, nikdo se neukázal. To utvrdilo inspektora v přesvědčení, že ony střely, které zapadly nedaleko jeho stanoviště, nebyly určeny jemu. Buď je vypálil pronásledovaný, anebo pronásledující. V druhém případě musel tedy střelec znát osobu, kterou pes objevil, a to znamená, že ji úmyslně šetřil a střílel opačným směrem.

Světlo z lesíka zmizelo a zámek stál stejně tichý jako předtím, jen dolní řada oken plála jasným světlem. Skáloví se zdálo, že na okamžik zahlédl, jak za nimi přeběhl tmavý stín, ale nebyl si tím jist, protože vzdálenost byla příliš velká. Vyčkal ještě několik minut, pak uvolnil hák se zbytkem provazu, zachytil se rukama za okraj zdi, spustil nohy a skočil. Ještě když zacházel na polní cestu, která ústila na silnici, slyšel za sebou zuřivé štěkání, kterým pes vyprovázel uniklou kořist.

XXVI.

Hned druhý den po návštěvě koncipienta Kříže přišel ke mně Birsen, právě když jsem vyměřoval nevím už kolikátý snímek s drahami protonů.

„Nechte toho a pojďte nám pomoci!“ vyzval mě. V jeho hlase zazněl nezvykle velitelský tón, takže jsem se na něho udiveně zahleděl. Patrně si to uvědomil, protože dodal velmi přívětivě: „Pracujeme na něčem, co musí být rychle hotovo, a každá pomoc je nám dobrá. Tady to vyměřování neuteče.“

Pokrčil jsem rameny a sel jsem za ním. Vedl mě do mechanické dílny, kde stál Hron v pracovní zástěře. Přitesával jakési dřevěné válce a na můj pozdrav odpověděl nesrozumitelným zabručením. Zato po Birsenovi šlehl tak nenávistným pohledem, že jsem se až zachvěl.

Birsen mi ukázal moji práci, která byla velmi jednoduchá. Měl jsem odlévat parafin do dřevěných forem, které vyrobil profesor. Birsen sám pracoval u soustruhu a robil něco z mosazi. V dílně panovala napjatá atmosféra. Profesor nepromluvil vůbec a Birsen pronesl jen občas nějaký úsečný rozkaz. Tón jeho hlasu byl stejný, ať mluvil ke mně, anebo k profesorovi.

Nevycházel jsem z údivu. Zdálo se, že se úlohy zcela vyměnily, že pánem je nyní Birsen a profesor je nucen jej poslechnout i proti své vůli. Tento náhlý obrat byl nepochybně v souvislosti s návštěvou doktora Kříže a nebylo těžké uhodnout, že Birsen ví o některých věcech, jejichž prozrazení by profesora těžce postihlo. Bylo přirozené, že jsem to v duchu spojoval s existencí svého předchůdce, z něhož se hříčkou osudu stal dědic miliónů.

„Povězte mi alespoň, k čemu se to bude používat?“ řekl jsem, když jsem odlil pátý parafinový válec, který profesor ode mne převzal, aby jej uhladil.

„To uvidíte velmi brzy, milý příteli,“ procedil Birsen skrz zuby, aniž přerušil frézování velkého mosazného kruhu. Hron se zlostně zasmál, ale neřekl nic. Připadal mi nyní jaksi podivně do sebe zhroucený, každou chvíli ustal v práci a zahleděl se nepřítomným pohledem před sebe. Birsen jej přitom vybízel k práci málo šetrnými slovy a já jsem nevycházel z údivu nad Hronovou pasivností.

Třetí den, když se naše práce chýlila ke konci, měl jsem dojem, že Hron neočekávaně oživl. Vypadal náhle jako člověk, který našel východisko z nějaké situace a na Birsenovy rozkazy nyní odpovídal nepokrytými pošklebky, ačkoliv jej vždy uposlechl a dokonce horlivěji než dříve. Bylo podivuhodné, že si Birsen ve svém pracovním zaujetí této změny nevšiml.

Montoval právě parafinové válce do kovových trubic, které upevňoval k otáčivým podložkám. Trubice se dala natočit libovolným způsobem ve vodorovném i svislém směru a připomínala teodolit používaný zeměměřiči. Podobnost ještě zvyšovala masívní třínožka, ke které byl otáčivý stojan připevněn.

Když byla tato práce skončena, přešel Birsen s profesorem do laboratoře, kde byl stroj na výrobu radioaktivních paprsků. Čekal jsem, že budu mít nyní chvíli pro sebe. Měl jsem totiž v úmyslu pokusit se o rozhovor s Klárou. Ale mé naděje záhy zchladly, neboť Birsen mě ihned zaměstnal. Přinesl větší láhev s lesklým černým prachem.

„Tady máte kovové berylium a tam jsou parafinové destičky,“ pronesl suše a ukázal na malé čtvercové plotničky, asi centimetr silné. „Nalepíte na jednu stranu beryliový prášek a pak destičky vsunete do výřezu v trubici, do každé trubice jednu.“

To byla sice práce pro laboranta, ale nemohl jsem nic namítat, když Hron sám nedělal práci o nic duchaplnější a do rozkazů, které mi Birsen dával, vůbec nezasahoval. Lepil jsem tedy kovově lesklá zrníčka a myslel přitom na Kláru, kterou jsem neviděl už několik dnů. Jídlo nosili za námi do dílny a Birsen nás honil jako dozorce nad stavbou pyramid.

Sotva jsem byl s touto prací hotov, přišli oba druzí z laboratoře a profesor nesl šest velikých olověných válců. Odhadoval jsem jejich váhu a došel jsem k číslu, které mi vnuklo úctu k Hronově tělesné síle.

„Co je v tom, pane profesore?“ riskoval jsem otázku a byl jsem úžasem bez sebe, když se mi na ni dostalo velmi přívětivé odpovědi.

„Radioaktivní sodík, mladý muži.“

„Cožpak může být sodík radioaktivní?“ ptal jsem se udiveně.

„Všechno na světě můžete proměnit na rádium, pane Mareši, když to předtím ozáříte příslušnou energií,“ řekl Hron s nezměněnou přívětivostí. Pozoroval jsem úžas na Birsenově obličeji, a jednu chvíli se zdálo, že chce profesora umlčet.

Zvedl velitelsky ruku, ale pak pokročil rameny a neřekl nic. Hron se ušklíbl svým typickým způsobem a pokračoval ve výkladu.

„Podívejte se, vzali jsme docela obyčejnou kuchyňskou sůl, ozařovali ji dvě hodiny ohromně rychlými atomy vodíku. Tím jsme do sodíkových atomů nacpali určitou energii a ty ji teď zase pomaloučku vracejí – je vám to jasné?“³*

Přikývl jsem a ptal jsem se: „A jak dlouho budou zářit?“

„Asi tak týden. První den hezky silně, druhý pomaleji a tak dále. Klesá to podobným způsobem jako záření stárnoucího rádia.“

„Ale to je ohromný objev, pane profesore,“ řekl jsem s opravdovou úctou, „proč jste to nezveřejnil? Vždyť se to dá použít v medicíně místo rádia, kdo ví, kolika lidem by se tím ulehčilo!“

„Pan Birsen si to nepřál,“ řekl Hron líbezně, „protože pan Birsen nemá zájem na udržení nebo na přetvoření života, ale na jeho zničení.“

Birsen se ironicky zasmál, ale do hovoru se nemíchal. „A jak by se tím mohl ničit život?“ zeptal jsem se. „Při určité opatrnosti se člověk proti tomuto záření může chránit stejně jako proti záření rádia.“

„Zcela správně!“ přikývl Hron, „ale v tom to nevězí. Můžete skleněnou trubičku s radioaktivním sodíkem vzít klidně do ruky.“

Otevřel jeden olověný válec a vysypal na dlaň malou skleněnou trubičku s jemným bílým práškem, který se napohled nijak nelišil od obyčejné kuchyňské soli.

Birsen mu ji vzal rychle z ruky a odstrčil jej z dosahu ostatních válců. Profesor se dal do šíleného smíchu a ukazoval na Birsena.

„Podívejte se, jak se náš ušlechtilý litevský Maďar bojí neznámých sil!“ křičel.

Birsen zrudl a oči mu vzplály hněvem. Měl jsem dojem, že se na Hrona vrhne, a proto jsem rychle vstoupil mezi ně. Birsen se však ovládl, obrátil se ke mně a řekl: „To záření sodíku samo o sobě je neškodné. Jsou to elektrony, které jste viděl kdysi na snímcích, a záření gama. Ale jakmile jeho záření gama dopadnou na berylium, vyloučí z něho nové záření, které dovede zničit všechno. Proto je nebezpečné nechávat tento sodík v rukou bláznů, když je v dosahu berylium,“ dokončil s jedovatým pohledem na Hrona, ale ten kupodivu na jeho poznámku nereagoval.

Díval se zase svým nepřítomným pohledem a mumlal: „Vodík bez náboje, vodík bez náboje, střela smrti, veliký objev profesora Hrona!“ Měl v tomto okamžiku vzhled šílence, až mi bylo úzko. Byl jsem rád, že je Birsen přítomen, a vzpomněl jsem si s pocitem ulehčení na malou zbraň v jeho kapse.

Birsen si profesora nevšímal a vkládal velmi pozorně parafinové uzávěry do výřezů nad destičky s beryliem. Trubičku s radioaktivním sodíkem dal předtím zpět do olověného válce.

„Když pan profesor dovolí, uděláme pokus s jedním přístrojem,“ obrátil se zdvořile na Hrona svým obvyklým ironickým způsobem, kterého dříve užíval jen vůči mně.

Hron se vytrhl ze své extáze, a když Birsen opakoval svou žádost, posměšně se uklonil. „Bude mě vždycky těšit, kdykoliv budu mod vyhovět přání velikého vynálezce pana inženýra Birsena!“ řekl s přemrštěnou zdvořilostí. „Dávejte pozor, pane Mareši, zanedlouho uvidíte největší ničivý vynález tohoto století, dílo geniálního litevského Maďara, pana inženýra Birsena. Já, skromný student života, se hluboce před ním skláním a doufám, že vy učiníte totéž,“ skončil výhružně a uchopil mě prudce za přehnutý límec pláště. Vytrhl jsem se mu jaksepatří rozčilen. Hron nedělal nikdy dojem normálního člověka, ale jeho abnormalita nevybočovala z rámce podivínství, i když jsem vzal v úvahu jeho pokus s „pravěkým mlokem“. Nyní se však zdálo být jisté, že se jeho podivínství zvrhlo v nebezpečnou formu občasného šílenství a byl nejvyšší čas učinit tomu nějakým způsobem konec. Chtěl jsem o tom promluvit s Birsenem, který přece všechno viděl na vlastní oči stejně jako já, ale ten teď soustředil zájem jen na svůj přístroj. Vzal olověný válec s radioaktivním sodíkem a vybídl mě, abych se chopil jednoho z oněch pěti přístrojů, na kterých jsme pracovali. Vzal jsem jej pod paži a tu jsem zjistil, že není příliš těžký. Kovu bylo na něm velmi málo a tlustá parafinová výplň mosazného válce mnoho nevážila.

„Vypadá to jako miniaturní dělo z parafinu,“ řekl jsem Birsenovi. Ten přikývl, zamkl pečlivě dveře do dílny a klíč ukryl v kapse. Hron přihlížel tomuto libovolnému disponování jeho místnostmi s tichým pošklebkem.

XXVII.

Vyšli jsme ven a Birsen se zastavil na horní plošině schodů, kterými se vcházelo do zámku.

„Můžete zcela dobře zůstat tady,“ řekl, rozhlédnuv se kolem. Před námi se táhla kaštanová alej a vlevo veliký trávník, pokrytý sněhem a sahající až ke zdi, kde stála skupina bezlistých břízek. Bělostné kmeny stromků byly vzdáleny asi sto metrů. Birsen opřel pevně nohy stojanu do spár mezi starými kamennými dlaždicemi a upravil polohu trubice tak, že se její ústí otvíralo přímo proti břízám.

„Dávejte dobrý pozor na stromy!“ vybídl mě a vyjmul z olověného válce trubičku se sodíkem. Díval jsem se označeným směrem, ale přitom mi neušlo, že Birsen střeží jedním okem každé profesorovo hnutí. Zdálo se však, že Hron nemá útočné úmysly. Stál opřen o kamenné zábradlí, ruce zkřížené na prsou, a díval se velmi pozorně na Birsenův pokus.

Za zářezem v parafinu, v němž spočívala destička s nalepeným beryliovým práškem, byl ve vzdálenosti několika centimetrů malý kruhový otvor. Měl právě takový průměr jako skleněná trubička a Birsen ji tam nyní vsadil, takže její prázdný konec vyčníval ven. Jeho pohyby upoutaly moji pozornost, a tak jsem na okamžik odvrátil oči od skupiny bříz.

„Promeškal jste světodějný okamžik, pane Mareši,“ ozval se posměšně profesor, „tamhle jste se měl dívat!“ ukazoval.

Podíval jsem se označeným směrem a zkameněl jsem úžasem: břízy zmizely, jako by je vyvrátil nějaký orkán a rozprášil je v nekonečnu!

„Byly břízky a nejsou – zmizely! Veliký Birsen, Bosco dvacátého století, mávnul čarovným proutkem, a kde jsou břízky?“ blábolil profesor, ale já vůbec nevnímal, co mluví. Díval jsem se bez dechu před sebe: sníh zmizel v širokém okruhu, ale zmizela i tráva. Přede mnou ležela obnažená země, která žhnula, syčela, měnila se v tekutou lávu a rozlévala se úzkými potůčky všude, kde byl svah. Birsen vytrhl trubičku z parafinové hlavně a vzdutá vlna lávy se za několik okamžiků usadila. Všude kolem stoupala pára z roztálého sněhu a na okamžik nás zahalila clonou husté mlhy.

„Proboha, co to bylo, Birsene? Zachvátil mě pocit, že prožívám stvoření světa – čím jste zničil břízy a roztavil půdu?“

„Veliký objev profesora Hrona, vodík bez náboje!“ skřehotal za mnou pološílený hlas.

Birsen přikývl. „Má pravdu, je to jeho objev, ale nebyl by jej nikdy učinil, kdybych mu k tomu nebyl vymyslel vhodné stroje.“

Mlha klesala, a když jsem se rozhlédl, zjistil jsem, že profesor zmizel. Birsen se neklidně pohnul, ale hned se upokojil.

„Nemůže nic provést,“ řekl, „dílna je zamčena a laboratoř s magnety také. Druhý klíč nemá a za chvíli jej nával šílenství přejde.“

To, co jsem viděl, mě tak zaujalo, že jsem neřekl ani slova, ačkoliv Birsen právě mluvil o věcech, které jsem měl v úmyslu s ním projednat. Pak jsem mu netrpělivě skočil do řeči.

„Vysvětlete mi už konečně, čím jste dosáhl takového díla zkázy. Cožpak se bojíte, že vám váš vynález ukradnu?“

„Nemám obavy o svůj vynález,“ usmál se Birsen, „a co se týče vysvětlení, prozradil vám všechno už profesor.“

„Neprozradil mi nic! Vykřikoval pořád o velikém objevu a o vodíku bez náboje, ale z toho není nikdo moudrý!“

„Podívejte se, věc je jednoduchá. Všechna hmota se vlastně skládá z vodíku, to přece víte? Atom berylia je devětkrát těžší než atom vodíku, protože je utvořen z devíti atomů vodíku. Čtyři mají kladný elektrický náboj, pět je jich bez náboje. Zářením gama radioaktivního sodíku těch pět atomů z něho uvolním. Ty uvolněné atomy vodíku vyletí z berylia s ohromnou rychlostí, je to nějakých sto tisíc kilometrů za vteřinu.“

„Ale jiné paprsky mají stejně velikou rychlost, a přesto nezpůsobí tak zničující dílo, když se setkají s hmotou!“ namítl jsem.

„Netvrdil jsem také, že příčina tkví v rychlosti,“ řekl Birsen. „Všechno je způsobeno prostě tím, že tyhle uvolněné atomy nemají žádný elektrický náboj. Vůbec jim proto nevadí elektrický náboj atomového jádra, s kterým se setkají, a účinkují na ně prostě jen svým nárazem, proti němuž se jádro nemůže nijak chránit. Jsou to dokonalé atomové šrapnely a každá látka se k nim chová jinak. Hrál jste někdy kulečník?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem velmi udiven jeho otázkou.

: „Pak jste si jistě všiml, že když koule narazí naplno na klidnou kouli, uvede ji do pohybu a sama se zastaví. Když naopak narazí na mantinel, odrazí se zpět, ale už s menší rychlostí, a mantinel se po nárazu otřese.“

„To zná každý začátečník učící se hrát kulečník, ale nechápu, co to má společného s vaším vodíkovým kanónem,“ namítl jsem netrpělivě.

„Přemýšlejte chvíli a uvidíte, že v tom je celé vysvětlení! Dejme tomu, že náš vodíkový atom bez náboje, pro který zatím nemáme jméno,⁴* dopadne na látku, která obsahuje hodně vodíku – může to být voda, sníh, dřevo, nebo i vaše tělo. Co se stane?“

„Atomová střela odevzdá vodíkovému atomu, na který narazila, celou svou rychlost, ovšem jen v určitých případech,“ řekl jsem.

„Správně, jen v určitých případech, ale těch je velmi mnoho, to záleží na množství střel a množství střel je zase určeno intenzitou sodíkového záření. Ale těch případů plného nárazu je přece jenom tolik, že v krátkém zlomku vteřiny ostřelovaná hmota ztratí všechen svůj vodík, protože jeho atomy dostanou tak ohromnou rychlost, že odletí do vesmíru. Celá molekulární stavba hmoty se tím zhroutí, hmota zmizí! Ale to není všechno. Hmota neobsahuje jenom vodík, jsou v ní vždy i těžší atomy, a jestliže atomy vodíku hrály úlohu kulečníkové koule, pak zase těžké atomy se chovají zcela stejně jako mantinel.“

„Čemu říkáte těžší atomy?“

„Mám na mysli atomy jakéhokoliv prvku,“ odpověděl Birsen, který si zapálil cigaretu a pohodlně si sedl na kamenné zábradlí schodiště. „Víte přece, že více méně v každé rostlině nebo zvířecím organismu i v celé řadě jiných látek je kromě vodíku také kyslík, dusík a uhlík; toho posledního bývá nejvíce. Uhlíkový atom je dvanáctkrát těžší než vodíkový, kyslíkový šestnáctkrát a tak dále. To už je na naši vodíkovou střelu mnoho a její rychlost nestačí, aby takový atom uhlíku, dusíku a kyslíku – o těžších atomech, jako je atom hliníku, železa a olova ani nemluvě – vyrazila úplně z ostatní hmoty ven.“

„Vaše vodíková střela se od nich odrazí jako kulečníková koule od mantinelu,“ přerušil jsem Birsena. „To je tedy jasné, ale co to má za následek?“

*

„To je lehké uhodnout a divím se, že jste na to sám nepřisel – jste přece fyzik! Střela přitom ztratí část své rychlosti a odevzdá ji postiženému atomu, který – – –“

„– se otřese jako mantinel,“ vpadl jsem mu ironicky do řeči.

„Tak nějak to je,“ přisvědčil zcela vážně. „Jenže nenastane pouhý otřes, protože atom vázaný na jiné atomy, s nimiž tvoří dohromady molekulu určité látky, není žádné pevné těleso, nýbrž pohyblivý celek. Víte přece, že se molekuly každé hmoty ustavičně pohybují a teplo není ničím jiným než projevem molekulárního pohybu. Kdyby tady ty molekuly vzduchu kolem nás ve svém pohybu úplně ustaly, měli bychom rázem kosmický mráz dvě stě třiasedmdesát stupňů pod Celsiovou nulou místo nějakých šesti, které máme dnes. To je přece klasická fyzika!“

„Takže nárazem vodíkové střely se tento tepelný pohyb molekul urychlí a tím teplota odstřelovaného tělesa roste…“

„… a to nesmírně vysoko a ve velmi krátkém zlomku času! Viděl jste přece, že se hlína úplně roztavila na lávu. Jestli jste si dobře všiml břízek, než zmizely, mohl jste pozorovat, že některé slabší byly připoutány k železným tyčím. Podívejte se, jestli tam najdete stopy po nějakém železe!“ ukázal na zpustošený kout zahrady, kde zatím roztavená půda ustrnula v jakousi skelnou strusku.

Skutečně po železe nebylo ani památky, všude jen skelný povrch vychladlé lávy, na který se zvolna snášely sněhové vločky. Ty se okamžitě vypařily, sotva dopadly.

„Ten parafin uvnitř mosazných trubic je samozřejmě na ochranu okolí proti záření,“ uvažoval jsem nahlas, zatímco Birsen s požitkem vychutnával svoji cigaretu. „Ale povězte mi, proč chrání právě parafin proti účinku vašich atomových střel a voda nikoliv? Viděl jsem přece, jak sníh zmizel, a konec konců jeho chemické složení je skoro totéž, jako u parafinu, jenže místo uhlíku je kyslík.“

„Ale molekula vypadá jinak. Ve vodě máte dva atomy vodíku vázané na jeden atom kyslíku, dohromady to tvoří jednu molekulu vody. Ale vodík v ní je celkem snadno přístupný. U parafinu je molekula ohromná a v každé je osmapadesát atomů vodíku upoutaných na osmadvacet atomů uhlíku. Jistě znáte strukturní vzorec těchto složených uhlovodíků?“

„Ovšem, atomy uhlíku jsou uvnitř molekuly a atomy vodíku je obalují.“

„Správně, a v tom právě vězí ochranný účinek parafinu proti mým vodíkovým střelám, jak to nazýváte. Vodíkové atomy tvoří ochranný pancéř parafinové molekuly a na něm se síla mojí střely zcela zlomí.“

„Ale nemůže to přece trvat věčně,“ namítl jsem, „nakonec vodíkové střely vybourají všechen vodík z vašeho parafinového krytu a ten pak rázem zmizí.“

„Pravda,“ souhlasil Birsen, „ale trvá to určitou dobu/Počítám, že u našeho druhu parafinu a při množství radioaktivního sodíku, kterého jsem použil, by to trvalo asi týden. Pak ovšem se parafinová výplň trubic úplně zhroutí a vodíkové dělo rozsévá zkázu všemi směry.“

Bylo v tom něco groteskního, když jsem si uvědomil, že nový vynález zkázy, schopný zničit drahocenou ocel lodních pancéřů v necelé vteřině, je bezmocný vůči parafinové svíčce za pár haléřů. Řekl jsem to také Birsenovi s poukazem, že je to slabina nového vynálezu.

„Co chcete,“ pokrčil rameny, „proti každé zbrani se najde nějaká ochrana. Ale překážka to žádná není, takový parafinový pancéř můžete snadno zničit libovolným prostředkem jiným, který už existuje. Plamenometem, ručním granátem a co já vím, čím vším!“

Mezi tímto akademickým rozhovorem se vrátil profesor a klidně naslouchal.

XXVIII.

„Bylo by velmi zajímavé, Birsene,“ řekl Hron svým obvyklým tónem, který míval v období normálního duševního stavu, „kdybyste zjistil dosah účinku svého vynálezu.“

Podíval jsem se na něho a nelíbil se mi příliš klidný a věcný tón jeho řeči. V očích číhalo cosi poťouchlého, co připomínalo lstivost šílenců, kteří předstírají klid, aby oklamali své dozorce.

„Budu to muset udělat, než půjdu s vynálezem ven,“ přisvědčil Birsen, „ale bude to dost obtížné.“

„Méně, než si myslíte,“ namítl živě profesor, který měl očividně na vyzkoušení děla veliký zájem. „Za domem je osikový lesík, který jsme tak jako tak už zničili zářením z magnetického stroje. Myslím, že má dostatečnou hloubku pro vaše pokusy.“ Birsen chvíli uvažoval, ale brzy se rozhodl pro Hronův návrh. Přestěhovali jsme přístroj za zámek. Byla zde volná plocha zasněženého trávníku, dlouhá asi sto padesát metrů, jak Birsen odkrokoval. Za ní stál smutný přízrak bezlistých, tenkých kmenů, zbavených celé koruny. Osikový lesík byl hluboký asi dvě stě metrů, za ním už rostl vysoký jehličnatý les.

Postavili jsme třínožku s vodíkovým dělem co nejdále od první řady osik a Birsen zaměřil hlaveň velmi pečlivě, aby se kužel neviditelných paprsků nikde nedotkl půdy. Tentokrát jsem dával dobrý pozor na cíl a měl jsem dojem, že vidím filmový trik. V řídkém lesíku se náhle otevřel ohromný žlab, jako by neviditelná ruka z něho vytrhla kusy stromů. Co na tomto pohledu nejvíce zaráželo, byla nesmírná rychlost, s jakou se to stalo, okamžitý účinek Birsenova vynálezu. Stěny prohlubně vyrvané v lesíku a tvořené ušetřenými stromy, byly zcela pravidelné a ukazovaly velmi přesně okruh působnosti přístroje.

Zatímco Birsen odešel k lesíku prohlédnout si účinek přístroje zblízka a opatrně vzal s sebou trubičku se sodíkem, profesor si něco znamenal do notesu. Byl nachýlen nad list papíru a podařilo se mi nahlédnout přes jeho rameno na záznam, který si dělal. Byl jsem velmi udiven tím, co jsem spatřil: profesor si přesně zaznamenával polohu přístroje, vzdálenost od lesíka a kreslil skicu, na níž vyznačil všechny údaje a podmínky.

„Účinek šel do hloubky padesáti metrů a zadní stěna otvoru má průměr asi dvojnásobný. V tomto sestrojení tedy přístroj ovládne prostor do vzdálenosti dvou set padesáti metrů v rozmezí asi stometrovém,“ hlásil Birsen. Profesor před jeho příchodem notes ukryl, ale na jeho soustředěném výrazu v obličeji bylo patrno, že si hledí vštípit do paměti obě čísla, jak je Birsen jmenoval.

Byl jsem Hronovým chováním zneklidněn. Vzpomněl jsem si na uštěpačné poznámky, kterými předtím častoval Birsena, i na to, s jakou nechutí na přístroji pomáhal. Nyní byl jako vyměněn a dělal dojem, že má o ničivý vynález ještě větší zájem, než jeho autor sám. V tomto názoru mě ještě více utvrdila jeho další poznámka.

„Měl byste taky vyzkoušet, jak rychle přístroj působí.“

„To bych měl,“ přisvědčoval ironicky Birsen, „jenže si opravdu namáhám mozek, jak by se to dalo provést.“

„Můžete aspoň stanovit horní mez,“ tvrdil profesor. „Stačí, když proti přístroji vystřelíte nějaký náboj. Jestliže střela nedolítne, protože se roztaví v kuželi neviditelných paprsků, můžete si velmi snadno ze známé rychlosti střely a z dosahu paprsků vypočítat horní hranici časového účinku přístroje.“

„Metoda by byla dobrá, ale kde vzít zbraň? Z kapesní pistole nemohu na takovou vzdálenost ani přibližně zaručit zásah,“ řekl Birsen.

„Mám karabinu, mohu vám ji půjčit,“ prohlásil ochotně profesor.

„Vy máte karabinu?“ Birsenův tón byl velmi podezřívavý. „Nikdy jsem ji u vás neviděl!“

„Kdysi jsem se zabýval studiem odrazu střely na vodní hladině,“ řekl profesor nevinně. „Zbraň bude jistě v některé skříni mého pokoje, chcete-li, přinesu ji,“ nabízel se ochotně.

„Nenechám vás přece tahat těžkou zbraň,“ prohlásil Birsen s přehnanou zdvořilostí. „Pan doktor na nás tady počká, budeme tu hned.“ Strčil klidně skleněnou tubičku se sodíkem do kapsy a odcházel s Hronem, který na jeho poznámku neodpověděl.

Vrátili se velmi brzy. Birsen měl přes rameno přehozenu karabinu, v ruce malířský stojan a pod paždí velké kreslicí prkno, pokryté čistým papírem.

„Umístím je za přístroj, abych měl jistotu, že střela zasáhla. Na tu vzdálenost nemohu zaručit, že se strefím přímo dovnitř trubice, neznám zbraň.“

V tom jsem s ním souhlasil. Byl jsem sám dost dobrým střelcem a na dvě stě padesát kroků jsem zasáhl figuru do obličeje třemi z pěti výstřelů, ale zde byla vzdálenost o třetinu větší a průměr trubice značně menší než hlava. Ovšem stačilo, když Birsen střílel přibližně ve směru osy paprsků, ani větší odchylka od ní nemohla na pokuse něco změnit.

„Ta zbraň je v báječném pořádku,“ řekl podezíravě Birsen, když si prohlédl hlaveň proti světlu.

„Bárta ji nedávno čistil,“ odvětil klidně profesor.

Birsen potřásl hlavou a vložil do karabiny zásobník s náboji. Mířil chvíli velmi pečlivě na dlouhou větev smrku, která se ostře rýsovala proti nebi.

Zásah byl na neznámou zbraň velmi dobrý a sám Hron pochvalně přikývl.

„Obstarám obsluhu přístroje, chcete-li. Dejte mi trubičku se sodíkem,“ nabízel se ochotně. Natáhl ruku, ale Birsen energicky zavrtěl hlavou.

„V žádném případě, pane profesore, mohla by se vám třást ruka! Svěřme to raději mladší síle. Pomůžete nám, pane doktore? Až budeme v dostatečné vzdálenosti, vsuňte trubičku do přístroje. Dám vám znamení kapesníkem.“

„Jak chcete,“ řekl profesor a zdálo se, že mu Birsenova nedůvěra působí spíše tichou zábavu než hněv. Bylo zřejmé, že se Birsen profesora bojí, a ten že to ví.

Birsen postavil ještě stojan s prknem za přístroj, který se na čistém papíru odrážel zlatou barvou mosazi, a umluvili jsme si, že po svém znamení vyčká, až od přístroje odstoupím. Nato se Birsen ke mně klidně obrátil zády a dal se na pochod k lesíčku, s Hronem po pravici.

Díval jsem se na jejich záda. Kráčeli v přímém pruhu, ve kterém přístroj rozséval zkázu, a na okamžik mě zachvátilo pokušení. Stačilo půl vteřiny, jen co bych vsunul trubičku do přístroje, a z obou žalářníků by nezůstalo ani zrnko prášku! Jako by se ho dotkl nějaký telepatický výron mého mozku, Birsen se v tom okamžiku zastavil a upřeně se na mne zahleděl.

Jen vteřinu jsme se podívali jeden druhému do očí přesto však jsem cítil jeho pohled i na tu vzdálenost, která nás dělila. Pak se Birsen otočil a šel klidně dále. Moje pokušení přešlo, ale třásl jsem se jako jeden z listů oněch stromků, které jsme ničili Birsenovým přístrojem.

Birsen a profesor se prodrali ještě hezký kousek za nezničené stromy a zastavili se asi tři sta metrů ode mne. Musel jsem napínat zrak, abych mezi kmeny stromů rozeznal Birsenův kapesník. Zasunul jsem trubičku do přístroje, odstoupil jsem deset kroků stranou a dával dobrý pozor, abych se přitom nedostal do sféry vodíkových paprsků. Před přístrojem nastalo prudké proudění vzduchu, kterého jsem si všiml už dříve. Působilo je silné záření a zahřátí vzduchu vodíkovými paprsky. Jinak se nedělo nic zvláštního, protože se paprsky nikde nedotkly nějakého jiného hmotného předmětu.

Sotva jsem od přístroje odstoupil, zarachotilo rychle za sebou pět ran. Prkno se ani nezachvělo, žádný zásah.

Byl to pořádný cíl i na tu velkou vzdálenost a Birsen, který se předtím ukázal jako dobrý střelec, by takový cíl nechybil. Nebylo nejmenších pochyb o tom, že střely nedolétly a že je atomové paprsky během jejich letu zničily! V tomto pojetí měl Birsenův vynález ohromnou cenu jako přístroj ochranný. Vyřadil jakýkoliv pancéř a anuloval každý náboj. Vyňal jsem trubičku z přístroje a dal jsem znamení k návratu.

Birsen přišel v malé chvíli a jeho tvář zářila.

„Počítal jsem to tak přibližně,“ volal na mne z dálky, „a vyšlo mi, že paprsky působí ani ne za půl vteřiny, je to ohromná věc.“

„To je,“ přisvědčil jsem, „a co s tím teď uděláte?“

„Prodám to.“

„A komu?“

„Můj bože, to je naivní otázka – tomu, kdo víc zaplatí! Jsem člověk bez vlasti a je mi jedno, kdo to koupí, záleží na tom, kdo dá víc,“ prohlásil cynicky. „Ostatně to může koupit jen velmoc, která má peníze a dovede pochopitelně takový vynález uchránit před špionáží. Myslíte, že za to dostanu celou miliardu?“ ptal se mě s ironickým úsměvem.

Díval jsem se mu do očí a řekl jsem velmi vážně. „Proč ne? Možná i víc, jako obranný prostředek je to nedostižné, zejména až se vám podaří prodloužit dosah vašich paprsků, a nepochybuji, že to nebude nic těžkého. Ale jednu věc vám řeknu, Birsene: nevěřím, že budete jediný, kdo na tohle přijde! Takové vynálezy zpravidla visí ve vzduchu a udělá je několik lidí najednou anebo v krátkém čase po sobě. Pak bude takovým „vodíkovým dělem“ zanedlouho disponovat každý stát a strhne se světová válka, o které si sami ani ještě nedovedeme udělat představu. Když o tom uvažuji, mám dojem, že by bylo nejlepší dát do toho vašeho sklepa pořádnou nálož dynamitu a vyhodit to všechno do povětří, váš krásný vynález a třeba nás k tomu.“

„Nebuďte krvelačný!“ posmíval se Birsen. „Ostatně, kdo vám zaručí, že právě můj vynález neodstraní válku vůbec? Že lidstvo nenahlédne absurdnost takové války? A já nakonec dostanu ještě Nobelovu cenu míru!“

Pokrčil jsem rameny. „Všechno je možné. Ale v takovém případě by byl váš vynález i za bilion korun ještě příliš levný.“ Birsen mi neodpověděl. Vyndal z kapsy klíč a podal mi jej. „Byl byste tak hodný a přinesl z dílny ostatní trubičky se sodíkem?“ žádal mě. „Můžete je přendat všechny do jediného válce, abyste to neměl tak těžké.“

Hron mlčky naslouchal a v jeho obličeji se jevila zvědavost, ale neptal se na Birsenovy záměry.

Vzal jsem klíč a odešel do dílny. Udělal jsem, jak mi Birsen radil, a byl jsem překvapen tíhou olověného válce. Vzpomněl jsem si, že profesor přenášel šest takových válců docela hravě a znovu jsem obdivoval jeho sílu.

Birsen vyndal trubičky z válce, odstranil zátky a všechen sodík vysypal do sněhu. „Nemusím se obávat, že by v naší zahradě leželo pod zemí berylium, a tak se nemůže nic stát,“ řekl nevinně a loupl okem po Hronovi.

Ten zrudl a v očích mu zablýskalo. Sevřel pěsti a měl jsem dojem, že každou chvíli na Birsena skočí. Birsen uchopil karabinu za hlaveň a obrátil ji pažbou vzhůru. Nic se však nestalo. Profesor se uklidnil a odcházel před námi do zámku. Byl jsem však jistý, že mu Birsen zničením radioaktivního sodíku překazil nějaký významný plán. Jediný pohled na Birsena mě přesvědčil, že má tutéž myšlenku.

XXIX.

Při večeři byl profesor velmi podrážděný a proti svému zvyku dosti řečný. Ze všech jeho poznámek vyplývalo, že se zlobí na porouchání nějaké oscilační lampy.

„Copak je to tak nenahraditelná věc?“ ptal jsem se Birsena, a profesor k mé otázce jen zlostně zafuněl.

„Nenahraditelná ani ne, ale velmi potřebná!“ prohlásil Birsen. „A nám vlastně vyrábí střídavý proud sto tisíc voltů, který vedeme do přístroje na umělé radioaktivní záření. Bez ní je přístroj naprosto mrtvý a bez radioaktivních paprsků nedovedeme vyrobit zářící sodík.“

Tato poslední věta mi řekla všechno. Měl jsem dojem, že Birsen lampu sám porouchal, aby profesorovi znemožnil všechny nebezpečné manipulace. Později se ukázalo, že jsem uhodl pravdu. Bohužel, odstranil Birsen jen některé součásti, a jak se dále věci vyvinuly, udělal velkou chybu, že nezničil celou lampu; to všechno jsem však v této chvíli nevěděl. Oddechl jsem si ulehčeně a zeptal se pro jistotu: „Ale vždyť snad byste mohli vyrobit radioaktivní sodík i pomocí obyčejného rádia, nějaké snad máte?“

„Asi tři gramy,“ přisvědčil Birsen, „ovšem i kdybychom měli všechno rádium, které až dosud bylo vyrobeno na celém světě, dostali bychom proti našemu stroji asi takový účinek, jako je světlo svíčky proti slunci! S tím nezničíte ani stéblo,“ dodal se zlomyslným pohledem na Hrona, který hlučně odložil příbor a zvedl se od stolu. Vyzval stručně Kláru, aby šla spát, a odcházel za ní.

„Profesor je teď velmi podivný a občas dělá dojem, jako by u něho propukalo šílenství,“ obrátil jsem se na Birsena, když jsme osaměli.

„Vypadá to tak,“ přisvědčil, „ale doufám, že takové nebezpečí nehrozí. Míval už dříve krátké záchvaty, ale vždycky ho to zase přešlo. Jinak je to génius, to se nedá popřít – přes jeho hříčky se silurskými pramloky. Je ovšem lehké být géniem, má-li člověk v bance konto s mnoha milióny.“ Jeho poslední věta vyzněla trpce. Ztratil náladu k dalšímu hovoru a na mé otázky odpovídal jen jednoslabičně. Brzy nato se zdvihl s přáním dobré noci.

Následoval jsem jeho příkladu, ale nemohl jsem usnout. Než jsem ulehl, naslouchal jsem ještě chvíli u své dlaždice, ale v Hronově pokoji se neozval ani hlásek.

Dlouho jsem promýšlel důsledky Birsenova vynálezu z nejrůznějších hledisek, aniž jsem došel k závěru, bude-li pro lidstvo peklem nebo nebem. Pak jsem usnul.

To, co mě probudilo ze spánku, vypadalo jako hrůzný sen z Apokalypsy. Vylétl jsem z lůžka při hrozném třesku zamčených dveří, jež se bortily a otvíraly cestu bytosti, kterou si dovede představit jen mozek předrážděný hašišem. Pokoj jasně ozařoval svit úplňku a v něm jsem spatřil tvora podobného ohromnému mořskému koníčku. Jak jsem seděl na lůžku, zdál se mi snad větší, než ve skutečnosti byl. Zdálo se mi, že se hlavou dotýká stropu. Postava, která se za ním vzápětí objevila, mi připadala směšně malá. Nevěděl jsem, kdo to je, a nesnažil jsem se to ani zjistit. Třeštil jsem oči na onen strašný zjev, blížící se pomalými kroky na zakrnělých končetinách k mému lůžku. Neviděl jsem detaily postavy; nejvíc mě však zaujala jakási žlutozelená záře, pronikající z její pokožky. Bylo vidět, jak se kůže napíná a povoluje pod namáhavým dechem a jak se pod ní rýsují mohutné žeberní oblouky. Nevím, jestli to byla jen moje chorobně vydrážděná představa, anebo skutečnost, ale zdálo se mi, že se dívám na štít používaný rentgenology při skiaskopii a že na jeho fluoreskujícím pozadí vidím mohutné tepající netvorovo srdce. Začal jsem sbírat myšlenky a zvedl zrak k nestvůrné tváři s prodlouženým čenichem: z hrdla se mi prodral výkřik šílené hrůzy – zpod nízkého čela tohoto tvora na mne zíraly oči, dvě lidské oči, s nepopsatelným výrazem bázně a bolesti!

Tvor nevydal žádný zvuk, z jeho hrdla se dralo jen sípavé a hlučné oddychování, ale oči člověka mě svým pohledem doslova spalovaly, a co stupňovalo můj děs až k šílenství, byl právě onen kontrast lidských očí s tělem netvora. Nesnesl jsem tento pohled, moje nervy povolily. S výkřikem jsem se vrhl zpět na postel a zaryl tvář do polštáře. Než mi celý výjev zmizel z očí, zahlédl jsem ještě, jak menší postava přebíhá k oknu a obrací se čelem k netvorovi.

Nechtěl jsem nic vidět a bořil jsem hlavu do polštáře, abych ani nic neslyšel. Tlumeně mi zalehl do uší třesk ran, které následovaly v rychlém sledu po sobě, nelidský výkřik, zmírající pomalu v žalostném skučení, při němž tuhla krev v žilách, a potom hluchý zvuk pádu mohutného těla, který otřásl nábytkem v pokoji.

Chtěl jsem zvednout hlavu a podívat se, co se děje, ale silná ruka mě uchopila za krk a přitiskla mi tvář k podušce. Tloukl jsem rukama kolem sebe a snažil jsem se vyprostit, jenže stisk byl příliš silný. Jiná ruka mi přitlačila levé rameno k posteli jako železným svěrákem a zaslechl jsem sykavý šepot.

Porozuměl jsem z něho jen několika slovům. Kdosi udýchaně šeptal: „Dejte to sem, rychle, vy blázne!“ Zápasil jsem, co mi síly stačily, ale odpor byl marný. S hlavou přitisknutou obličejem dolů jsem nemohl pořádně použít rukou, útočníky jsem vůbec neviděl a navíc jsem se dusil. Kopal jsem kolem sebe, ale moje nohy zasahovaly pouze pelest postele. Ruka, kterou mi drželi, strnula a v kůži jsem ucítil píchnutí. Zápasil jsem však dál, ale můj odpor pomalu ochaboval, zmocnila se mne podivná malátnost, cit v údech postupně mizel, a pak jsem ztratil vědomí.…

XXX.

Na stropě se leskl bílý odraz sněhu a bylo chladno. V celém domě vládlo naprosté ticho. Pohnul jsem hlavou a zasténal jsem bolestí. Bušilo mně v ní na sta kladiv, v ústech jsem cítil odporný pocit hořkosti a moje hrdlo bylo vyprahlé až do jícnu.

S námahou jsem sbíral myšlenky a i nejmenší duševní úsilí mi působilo fyzickou bolest. Hodiny ukazovaly několik minut přes dvě a podle nich jsem zaspal oběd. Pozdvihl jsem se s nesnesitelnou bolestí v hlavě a spatřil jsem na nočním stolku podnos s jídlem. Vedle konvice s čajem leželo několik sendvičů. Čaj byl dávno vychladlý a při pouhém pomyšlení na jídlo se mi zvedal žaludek. První moje myšlenka byla, že jsem vážně onemocněl, a úplně mě poděsila. Zde není místo k churavění, neboť vývoj posledních událostí obsahoval v sobě hrozbu něčeho nepředvídaného, co mohlo přijít každým okamžikem. Začal jsem analyzovat příznaky své nemoci a napadlo mě, že už jsem je kdysi poznal. S velkými obtížemi jsem se rozpomínal a pomalu protrhával clonu, která mi bránila v myšlenkovém pochodu. Odněkud z podvědomí se vynořila vzpomínka na podobné pocity, které jsem prožil před lety po operaci. Úzkostlivě jsem se jí chopil a už ji nepustil. Tehdy to byly následky narkózy, ale kdo mě mohl narkotizovat v tomto domě?

Bolest v pravé ruce odvedla mé kolísající myšlenky jinam. Vyhrnul jsem s obtíží rukáv pyžama a spatřil jsem v nadloktí rudý bod. Vzpomínal jsem, kdy jsem se píchl, ale nemohl jsem na to přijít. Pak mi napadlo, že jsem tento pocit bodnutí už jednou měl, ale kdy? Hlava mě bolela k nesnesení, ale myslelo se mi už lépe. Pak mi náhle šlehla hlavou vzpomínka – v nod!

V noci to bylo! V noci mě někdo bodl do ruky, ale proč? Jen pomalu se paměť soustřeďovala; nejdříve se obnovila vzpomínka na jakýsi zápas, ale byla velmi nejasná. Zadíval jsem se na dveře – ano, dveře byly někde v mém podvědomí, otvíraly se právě jako nyní. Teď se mi rázem všechno v paměti vybavilo a zděšeně jsem vykřikl. Což se bude noční výjev opakovat? Nemohl jsem odtrhnout zrak od dveří. Právě se otvíraly, tentokrát docela tiše, a vpustily dovnitř Birsena v bezvadném pracovním plášti.

„Už je líp?“ ptal se, usedaje na lůžko. „Nemáte nic proti tomu, když si zapálím?“

Sotva jsem zavrtěl hlavou, zaúpěl jsem bolestí. Sáhl rychle do kapsy u vesty a vyndal malou bílou tabletku. „Zapijte to čajem, za chvilku budete mít hlavu jasnou jako paragraf!“ Naléval čaj do šálku a podal mi jej neslazený. Okamžik jsem se zdráhal, ale pak jsem tabletku spolkl a zapil ji přes silný pocit nechutenství, který ve mně tekutina vzbouzela.

„Co se to se mnou stalo?“ ptal jsem se Birsena.

Ušklíbl se. „Otázka jako vystřižená z románu! Sám bych rád věděl, co jste v noci dělal, že jste tak zřízený. Nejste kokainista?“ Díval se na mne pátravě. Jeho poslední věta mi rázem objasnila příčinu mé churavosti. Zcela určitě to byly následky nějaké omamné drogy, a proto mi to tolik připomínalo pocity, které jsem měl kdysi po narkóze. Birsen si mě zvědavě prohlížel. Nemělo smyslu vyprávět mu, co jsem v noci viděl, protože to věděl jistě lépe než já. Znal jsem ho už dostatečně, abych věděl, že poví jen to, co bude jemu samotnému vhod.

„To zavinil ten podivný sen! Probudil jsem se se strašnou migrénou. Nevím ani, kolik je hodin. Nehledal mě profesor?“

„Podivný sen?“ opáčil Birsen. „Každý sen je sám o sobě nejpodivuhodnější věcí. Profesor vás nehledal, shání teď něco jiného – náhradní katodu do oscilační lampy, ale není žádná, postaral jsem se o to. Ostatně není vyloučeno, že profesor něco vymyslí, je to mazaný starý ďábel! Zatím je mu velmi nepříjemné, že oscilační lampa nepracuje. Stroje stojí a laboratoř pro výzkum záření je bez paprsků.“

„Myslíte, že si chtěl vyrobit nový sodík pro vodíkové dělo? K čemu by to potřeboval, vždyť jeho stroj na umělé rádium má velmi podobné vlastnosti a dokonce ještě lepší – – –“

Zarazil jsem se, málem bych byl prozradil, že vím o zeleném paprsku, o největším Hronově tajemství – záporném atomu vodíku, který uvolňoval z atomů živou elektřinu.

Birsen patrně pochopil. Pokrčil rameny. „Rád mnoho mluvíte, kamaráde, a to není právě zdravé. Lepší je držet se snů než toho, co se člověk domnívá, že viděl. Profesor teď potřebuje paprsky ke zcela jiné věci, ale myslím, že to nepůjde. I kdyby si nyní udělal do lampy novou katodu, musí ji alespoň den žhavit, než mu dá trochu slušný výkon.“

Birsenova výstraha byla jasná, a proto jsem si řekl, že se podle ní zachovám. „Kdo mi dal přinést jídlo?“ odbočil jsem na jiné pole.

„Kdo jiný než já? Když jste se do desíti neukázal dole, podíval jsem se do vašeho pokoje. Máte vždycky ve zvyku spát s nezamčenými dveřmi?“ Byl jsem si docela jistý, že jsem dveře stejně pečlivě jako každý jiný den zavřel, ale nahlas jsem připustil, že jsem na ně patrně večer zapomněl.

Birsen se ke mně naklonil. „Čekáte nějakou návštěvu?“ Přimhouřil oči, ale pod víčky si mě ostře prohlížel. Uhodl jsem hned, že tato otázka zavdala hlavní příčinu k jeho příchodu.

„Návštěvu?“ řekl jsem s opravdovým překvapením. „A koho bych měl čekat, prosím vás? Vždyť kromě profesora S. nikdo ani pořádně neví, že jsem tady.“

„Bárta viděl dopoledne nějakého chlapíka, který se potuloval dobré dvě hodiny kolem parku. Myslel jsem, že vás někdo hledá a netroufá si zazvonit.“

Podíval jsem se pátravě na Birsena a z výrazu jeho obličeje mi bylo jasné, že nelže. Pod účinkem prášku se mi v hlavě vyjasnilo úplně a pocit úlevy byl tak příjemný, že bych jej byl nejraději objal, přes všechnu antipatii, kterou jsem k němu cítil.

Byl jsem zase schopen myslet a vší mocí jsem potlačil v hlavě vzpomínku na noční hrůzy, aby mi nebránila v logické úvaze. Napadlo mi spojit přítomnost neznámého muže s nedávnou návštěvou koncipisty Kříže a později se ukázalo, že moje úvaha byla správná. Pocítil jsem v duchu velké uspokojení, že se „svět za zdí“ začíná o nás zajímat, a měl jsem tušení, že se zvenčí chystá nějaká akce. Birsen snad měl podobné myšlenky, ale v tu chvíli jeho tvář neprozradila vůbec nic.

„Vám tedy ona návštěva neplatila,“ řekl a povstal, „myslel jsem si to také. Až to řeknu profesorovi, zmocní se ho bledá bázeň, nemá totiž rád veřejnost. Na vašem místě bych hleděl něco sníst a pak bych se pořádně vyspal, ale beze snů! Nebude-li vám večer dobře, dám vám přinést jídlo nahoru. Na shledanou!“

Na spaní jsem neměl ani pomyšlení, ale dril jsem, že budu muset něco dělat, abych zahnal vzpomínku na předchozí noc. Pokusil jsem se podle Birsenovy rady něco sníst. Šlo to, odpor proti jídlu zmizel. Cítil jsem se značně posílen a zkusil jsem vstát. Teprve nyní jsem si všiml, že na zemi není koberec, jinak se však v místnosti nic nezměnilo. Násilím jsem zapudil myšlenky, které se stále vracely, a učinil jsem několik kroků. Slabostí jsem se zapotácel.

Díval jsem se bezmyšlenkovitě před sebe, až můj pohled nakonec utkvěl na malé skřínce s knihami. Napadlo mi, že bych si měl něco přečíst, abych se uklidnil, a tak jsem si začal prohlížet knihy. Byly vesměs staré a budily dojem, že je už dlouho nikdo neměl v ruce. Samí klasikové a k tomu ještě v latinské řeči, která na gymnasiu nepatřila nikdy k mým oblíbeným předmětům.

„Rufus, Sallustius, Cicero, Nepos – – –“ četl jsem polohlasně. Poslední v řadě se zdála být nejstravitelnější, byl to latinský překlad Plutarcha, „Vitae illustres“. Na gymnasiu se nečetl a to mohlo být jen doporučením.

Lehl jsem si s knihou opět do postele a otevřel ji namátkou v první třetině. Podle záhlaví jsem padl právě do kapitoly o životě Brutově a začal jsem číst asi tak uprostřed, ale po prvních řádcích jsem knihu odložil. Splnila svůj úkol dokonale, přenesla mě o řadu let zpátky, do tiché třídy gymnasia, která se promítla na vzpomínkové ploše s celou plastičností. Měl jsem dojem, že slyším vyrovnaný hlas našeho primusa Boudy, jak přesně skanduje Ovidiovy verše, a viděl jsem latinářovu prošedlou hlavu, pravidelně přikyvující podle metra verše. Tehdy nám to bylo zdrojem zábavy a po třídě kolovaly četné karikatury starého pána – dnes jsem na všechno vzpomínal jako na milý obraz, z něhož čas vyhladil temné barvy a zdůraznil jasné.

Pásmo vzpomínek se odvinulo ke konci, a tak jsem sáhl znovu po knize. Nevěděl jsem, kde jsem přestal číst, těkal jsem očima po stránce. Zastavil jsem se u dlouhého souvětí.

„… terribilem conspexit et monstruosam inusitatae staturae corporis atque metuendae imaginem, tacite sibi astantis…“

Překládal jsem bezmyšlenkovitě a mechanicky slovo za slovem. U výrazu „metuendae“ jsem se zastavil a mamě se rozpomínal na české znění. „Metuo, metuere…“ opakoval jsem a lovil v hlubinách paměti. Náhle se mi výraz vybavil a s ním i smysl celé věty.

„… spatřil hroznou a nezvykle nestvůrnou postavu děsivé tváře, mlčky před ním stojící…“

Kniha mi vypadla z ruky a znovu jsem uviděl před sebou noční přízrak. Zdálo se mi, že ony dvě oči se na mne dívají ze všech koutů pokoje a že se podlaha chvěje pod krokem netvora. Zachvátila mě panická hrůza a srdce mi začalo přerývaně bušit. Celý noční výjev ožíval přede mnou se všemi detaily. Vrhl jsem se ke dveřím, které jsem po Birsenově odchodu zamkl, a znovu jsem zalomcoval klikou, abych se ujistil, že jsou dobře uzavřeny. Byly, a to mě trochu uklidnilo. Vklouzl jsem pod přikrývku a přitáhl si ji až k bradě, ale přesto mě rozechvěla zima. Ač líčení mého celého chování v domě profesora Hrona vypadá málo hrdinsky, myslím, že nemám o nic méně statečnosti než každý průměrný člověk. Ale nervy mají určitou míru odolnosti, a je-li překročena, musejí povolit. Pak je konec se vší morálkou a sebevědomím, člověk se prostě vrátí k duševní úrovni z doby kamenné, kdy se za noci chvěl ve své jeskyni před hrůznými přízraky, které mu kouzlila jeho fantazie. To je základní duševní stav všech lidí a šílenství není ničím jiným než návratem k němu. Všechno ostatní, jako je náboženství, morálka a věda, je pouhý nános, který může být kdykoliv odplaven. Rozumný člověk touží tento nános obnovit a já jsem měl k tomu jako jediný prostředek Plutarchovy poloviční báje.

Chopil jsem se znovu knihy a četl dál o výjevu před bitvou u Filipi.

Dvě místa v líčení na mne mocně zapůsobila. První, kde se Brutus odvažuje klást otázku nočnímu zjevu, kým je a proč k němu přichází, a druhé, které se mi vrylo nesmazatelně do paměti, krátká věta, Brutova odpověď na prohlášení přízraku, že jej spatří u Filipi: „Tum ille nihil territus, videbo, inquit.“

„Bez bázně odpověděl, uvidím tě.“

Pochybná Brutova slova mi vrátila odvahu, nános na myšlení primitivního člověka se obnovil. Začal jsem o noční příhodě uvažovat zcela chladně a neosobně a nebylo těžké dojít k závěru, že se jedná o nějaký profesorův nepodařený pokus – na člověku! Bylo to hrozné, ale nemohlo mě to už více uvrhnout do předchozího duševního zmatku. Oči byly docela jistě lidské, komu patřily, to jsem mohl jen tušit. Tvora patrně Hron zavřel v horní mansardě, ze které se asi osvobodil a nějakým způsobem vnikl do mého pokoje. Nato jej ona druhá postava, které jsem si v noci tak málo povšiml, zastřelila, a v mém koberci ho s něčí pomocí odnesla. Těžko tak mohl učinit jediný člověk, a tedy o tom vědí oba, profesor i Birsen.

Jedna myšlenka mě zaujala a důkladně jsem o ní uvažoval.

Tak nápadná věc nemohla v domě zůstat, a proto musela být odstraněna. Jenže jak? Kdyby byl v činnosti stroj na výrobu paprsků nebo „vodíkové dělo“, pak to byla hračka. Všechno by se rozplynulo, než bys řekl švec. Ale poněvadž oba stroje byly nepoužitelné, stala se otázka odstranění mrtvého těla skutečným problémem. Na to patrně narážel Birsen, když zdůrazňoval, že profesor touží dát oscilační lampu do chodu z určitého důvodu. Podle Birsenova názoru se to brzy stát nemohlo a někdo se zajímal o profesorovu nemovitost do té míry, že za mrazu obcházel dvě hodiny kolem zámku! Mohla to být jen policie, a jestliže měl profesor právě jasný okamžik, musel dojít ke stejnému názoru. Birsen pochopitelně tím spíše. Oba patrně viděli rudý signál nebezpečí a museli jednat rychle. Vzpomněl jsem si také na profesorovu otázku v úryvku rozhovoru, který jsem vyslechl přes podlahu svého pokoje. „Co s ním udělám?“

Tato otázka byla teď naléhavější než kdy jindy a jednou z odpovědí v případě nezdaru byla šibenice, druhou blázinec.

Za těchto úvah jsem se procházel po pokoji a můj krok už byl zcela jistý. Zastavil jsem se na konci u okna a díval se na nerušenou plochu bílého sněhu, ležícího na velikém trávníku. V pozadí stála zasněžená čára vysokých jedlí a jako odpověď na moji otázku se pod ní vynořila Bártova sražená postava, nesoucí přes rameno motyku. Mužův obličej byl zčervenalý námahou a Bárta si rukávem stíral pot s čela. Při dnešním mrazu to znamenalo, že má za sebou nějaký pořádný tělesný výkon.

„Hrob je připraven,“ řekl jsem si, „a pohřbu se zúčastním, i když na mne s pozváním zapomenou.“

XXXI.

Bylo už hodně přes půlnoc, když jsem na chodbě zaslechl tiché kroky. Tentokrát nešly až na konec chodby k elektrické mříži, ale zastavily se dřív, před jedním z neobydlených pokojů. Zaslechl jsem tichý šramot klíče v zámku a za chvíli několik tupých úderů, jako by nějaký těžký předmět narazil na dveře. Když se začal zvuk kroků ztrácet na schodišti, vyklouzl jsem tiše ze svého pokoje a pustil jsem se za ním. Přes šaty jsem si natáhl černý pracovní plášť a ohrnul si límec, takže mě ve tmě těžko mohl někdo spatřit. Z Klářina pokoje v přízemí zněl přitlumeně klavír, jenže teď jsem neměl čas na ni myslet. Byl jsem zaujatý myšlenkou, a to, zda lidé, kteří šli přede mnou – nepochyboval jsem, že je to profesor s Birsenem a že nesou mrtvé tělo – nechají otevřený vedlejší vchod, kterým vyšli do parku.

Oddychl jsem si, když jsem zjistil, že klika pod mou rukou povoluje, a vyšel jsem ven. Byl notný mráz, ale ten jsem zatím necítil. Moji pozornost úplně zaujaly dvě postavy, které jsem viděl matně před sebou při mihotavém světle elektrické lampičky. Nesl ji první z mužů.

Tušil jsem, že napřed jde Birsen, a jeho hlas mi to záhy potvrdil.

„Pomozte mi, prosím vás,“ řekl udýchaně profesorovi a ten se tiše zasmál. „Máte slabé svaly, veliký vynálezce, co bych měl říkat já, nesu těžší kus!“ Mluvil hlasitě, ale Birsen naznačil, aby se choval tiše.

U budovy zaštěkal pes, kterého Birsen ihned zakřikl. Noční průvod zmizel pod jedlemi a já jej tiše následoval. V hlubokém nočním klidu jsem slyšel Birsenovo hlasité oddechování.

Po několika minutách pochodu se před námi otevřela malá mýtina, a na ní se muži s břemenem zastavili. Hodili je na zem vedle vysoké hromady hlíny, která svědčila o Bártově odpolední píli. Birsen si otřel šátkem obličej a zavěsil svítilnu na větev stromu. Chvíli odpočíval a pak vyzval profesora, aby se chopil balíku. Tak, jak ležel na zemi, zdál se mi být mnohem delší než odpovídalo mé vzpomínce na výšku nočního návštěvníka.

Hron s Birsenem přisunuli balík k jámě, rozvinuli jej a na okamžik jsem zahlédl nestvůrnou postavu. Pak zmizela v zemi. Birsen složil obal a odložil jej stranou. Byl to koberec z mého pokoje.

Potom se chopil lopaty a profesor jej následoval. Začali sypat do hrobu něco bílého. Považoval jsem to původně za sníh, ale když Hron pozdvihl lopatu do světla lampičky, poznal jsem v bílé hmotě hašené vápno.

Ještě než hodili tělo do jámy, přiběhli oba psi a začali příšerně výt. Na okamžik mi přeběhl mráz po zádech, ale měl jsem strach jen z toho, aby mě psi nezvětřili. Zatím se to nestalo a mohl jsem klidně přihlížet, jak Birsen s Hronem jámu rychle zasypávají. Nepromluvili ani slovo a snažili se svoji ponurou práci co nejdříve skončit. Naházeli do jámy už všechnu hlínu a začali sypat na čerstvě vyplněné místo sníh. Vtom se jeden ze psů zvedl a postoupil ke mně. Zdvihl čumák, začenichal a pak se zlostným štěkáním skočil za mnou do křoví. Neměl jsem žádnou zbraň, a tak jsem se dal na chvatný ústup.

„Někdo je v křoví,“ zaječel poděšeně profesor, „utíkejte rychle za ním!“

Moje situace byla velmi trapná. Pes naštěstí ztratil stopu a odbočil někam vpravo, ale zato se za mnou ozval dvojí dupot a pak opět profesorův hlas. Vřeštěl vítězně: „Tam je, u toho stromu, vidím ho, je celý černý, střílejte po něm přece, vy blázne, jestli se sám nechcete dostat na šibenici!“

Proklínal jsem právě svůj hloupý nápad s černým pláštěm. Ve špatně osvětlené chodbě to mělo své výhody, ale na bílém pozadí sněhu jsem se odrážel jako ideální terč.

Za mnou třeskly rány z pistole, ale neměl jsem čas se o ně starat. Prodíral jsem se křovím, chránil si rukama obličej proti ostrým větvičkám a ulehčeně jsem vydechl, když jsem dorazil ke dveřím do zámku. Ohlédl jsem se za sebe a spatřil jsem na pokraji lesa Birsenovu postavu. Profesor musel být nedaleko, a proto jsem nesměl ztratit ani okamžik. Vrazil jsem rychle dovnitř. Sotva jsem zahnul do chodby, uslyšel jsem už pronásledovatele před dveřmi. Nestačil jsem doběhnout na schodiště a neměl jsem ani možnost najít si úkryt někde v přízemí. Zoufale jsem se rozhlížel a tu jsem zahlédl pod jedněmi dveřmi světlo. Neuvažoval jsem, že v pokoji někdo bude a také jsem přeslechl hudbu, která z něho vycházela. Měl jsem pocit záchrany, když pod mou rukou klika povolila, a chvatně jsem za sebou zavřel dveře.

Octl jsem se v Klářině pokoji. Dívka seděla u klavíru. Můj náhlý vpád přerušil její hru a Klára se ulekaně obrátila ke dveřím.

„Proboha, hřejte dál!“ prosil jsem, „jdou za mnou, musím se zde ukrýt!“ Zbledla, ale neztratila rozvahu. Slyšel jsem kroky, které přešly rychle kolem dveří a zase zanikly. Zoufale jsem těkal očima po místnosti a hledal úkryt. Pokoj neskýtal žádnou možnost, ale ve stěně jsem zahlédl tapetová dvířka, vedoucí do koupelny. Skočil jsem tam a v pološeru objevil vysokou a dlouhou skříň, která stála vpravo od vchodu. Zachytil jsem se rukama horního okraje a vytáhl se namáhavě nahoru. Bylo zde dost místa, a když jsem se natáhl celým tělem, zjistil jsem, že mě zdola nikdo nespatří.

Klára začala hned po mé výzvě třesoucí se rukou preludovat a teď už hrála jistěji. Sotva jsem se ukryl, otevřely se bez klepání dveře a vstoupil profesor, následován Birsenem.

„Proč nespíš, Kláro?“ zeptal se přísně Hron.

„Nemohu spát, strýčku,“ odpověděla mírně, „ale ruší-li tě moje hudba, nechám toho. Přisel jsi proto? A co si přeje pan inženýr?“

„Jsi zde sama, Kláro?“ tázal se už mírnějším hlasem profesor.

„A kdo by zde měl být?“ odpověděla Klára vyhýbavě.

„Nevím, měli jsme dojem, že v zahradě byl někdo cizí a že vběhl do domu.“

Za tohoto rozhovoru pokročil Birsen do koupelny a otočil vypínačem. Malá místnost se zalila světlem a ke své hrůze jsem spatřil na protější stěně zrcadlo, ve kterém se odrážela skříň s celou mou postavou.

Birsen se zadíval upřeně do zrcadla a na okamžik se jeho pohled setkal s mým. Ironicky se usmál a několik dlouhých vteřin se mi díval v zrcadle do očí. Pak se otočil, zhasl světlo, nechal dveře do koupelny otevřeny a vrátil se do pokoje.

„Nikdo tam není!“ hlásil a měl jsem dojem, že jsem zaslechl, jak si Klára ulehčeně oddechla.

„Jděte se podívat po domě, Birsene, ale nelehejte si, budu vás ještě potřebovat!“ nařizoval profesor svým bývalým velitelským tónem. Zdálo se, že Birsen trochu váhá, ale pak jsem zaslechl jeho „dobrou noc“ Kláře a zvuk zavřených dveří.

V zrcadle bylo vidět úsek pokoje a zahlédl jsem Kláru, jak sedí napolo odvrácena od klavíru, s loktem podepřeným o jeho okraj.

V ploše zrcadla se objevila profesorova záda. Posadil se na druhý taburet proti své neteři.

XXXII.

„Jsi pořád tak smutná, zvlášť v poslední době, holčičko,“ řekl Hron tak něžným tónem, že mě to udivilo. Viděl jsem v něm jen pološíleného maniaka, kterému všechno lidské je cizí, kromě jeho vlastní osoby.

Klára k němu obrátila svou bledou tvář a teskně se usmála. „Jak nemám být smutná, strýčku, jsem sama, tak opuštěná a svědomí mám tolik přetíženo výčitkami.“

Profesor vyskočil a řekl prudce:

„Jsou to samé hlouposti, na co myslíš, slíbil jsem ti přece…“ zarazil se uprostřed věty a nedokončil ji.

Vrátil se na své místo a vzal dívku za ruku. „Podívej se, dívenko,“ řekl jemně, „měj ještě nějaký čas strpení, dokud nedokončím svou práci! Nebude to už dlouho trvat, jsem na stopě, vím, kudy na to, a snad za několik dní skončím. A pak udělám všechno, co si přeješ, napravím, co se stalo, a odjedeme spolu někam daleko, na Riviéru, kde je stálé jaro, společnost, lidé, zábavy.“ Dívka vymanila svou ruku z jeho sevření a obrátila se ke klavíru. „Kolikrát jsi mi to už všechno sliboval!“ odpověděla hořce, „když jsi objevil kladný elektron, když jsi rozbil jádro atomu, když jsi provedl přeměnu živé hmoty, po oné hrozné události,“ tu se její hlas zachvěl a odmlčela se. „A nikdy jsi svůj slib nesplnil. Život šel dál, a nás míjel.“

Profesor začal rozčileně přecházet po pokoji a Klářiny prsty se znovu rozběhly po klávesách. Zaznělo několik tichých tónů, které se začaly tiše řadit v melodii, sborový zpěv žneček z prvního jednání Fausta. Podivně jímavá melodie radostné práce mládí, ale profesor ji náhle přerušil.

„Přestaň s touto písní,“ vykřikl a zastavil se za Klárou. „Musíš hrát právě tu prokletou operu a ještě k tomu tu hloupou píseň, která zrovna podtrhává celou agónii ubohého Fausta! On také hledal ve vědě záchranu – – –“

„Před čím?“ ptala se Klára a přestala hrát.

„Před smrtí, která dělá tečku za veškerou vědou!“ odpověděl Hron vážně a usedl znovu k dívce. Tato řeč mě velmi překvapila. Otevřela mi nový výhled do jeho podivné duše, kterou jsem až dosud měl příležitost posuzovat jen z negativní stránky.

„Vždyť na smrti není nic hrozného,“ namítla Klára mírně, „je to spánek jako každý jiný, jen hlubší a trvalejší. Jak často jsem si už přála, abych jej mohla spát.“ Obrátila se k profesorovi tváří se slzami v očích.

„Nemluv tak,“ odpověděl rozmrzele, „to je nesmyslná řeč mladých lidí, kteří si nemusí vážit života, protože ho mají ještě mnoho před sebou. Až ti bude šedesát jako mně a život se ti bude nachylovat ke konci, pak teprve poznáš, jak na něm lpíš celou svou duší, jak je hrozné umřít.“ Snížil hlas k pouhému šepotu. „A já nechci umřít, slyšíš, Kláro?“ Nachýlil hlavu k dívčině tváři, která před ním ulekaně ucouvla. „Nechci, aby moje tělo podlehlo v zemi rozkladu, anebo aby je spaloval žár kremační pece. Já vím, že bych to cítil! To, co pokládáme za smrt, to ještě není smrt, to je jen počátek umírání! Dokud je několik atomů pohromadě, dotud je v nich život a ony cítí všechno, jako to cítilo celé tělo! Dovedeš si představit tu hrůzu?“ šeptal vášnivě. „A proto jsem týral svůj mozek, aby vydal všechno, co je v něm a co je možno mozkem vykonat, proto jsem dělal jeden objev za druhým a všechny pokusy, které se druhým zdají tak hrozné, slyšíš? Proto, abych mohl žít věčně, abych se stal pánem života, jako je člověk pánem smrti. Umím všechno, co dovedou druzí, umím dokonce daleko víc, ale to stále ještě není to pravé. Nedovedu ještě podchytit život a prodloužit ho podle své vůle! Mohu nechat samotné srdce jakéhokoliv tvora bít třeba sto let, bude-li mu někdo dávat živné roztoky, dovedu ve zkumavce uchovat kteroukoliv živou tkáň, jako to dělají tamti v Americe, dovedu přetvořit živočicha v jiného, ale to ještě není to pravé! Ten nový živočich je na nejnižším stupni vývojového žebříčku a já nemohu čekat milióny let.“

„Honíš se za přeludy, strýčku, a zatím ti mizí ještě to, co bys mohl ze života užít, a já se trápím s tebou,“ řekla smutně Klára.

„Nejsou to přeludy, dítě, jako nebylo přeludem, když alchymisté chtěli uměle proměnit jeden prvek v druhý. Dnes ví každý školák, že to možné je! Ti lidé měli správnou intuici, když šli za elixírem života, a já jsem na stopě toho, co hledali. Pak budu žít věčně!“ dodal vítězně. „Všechny transplantace, jak je dělal Voronov a ti druzí, jsou nesmysl, není možné omladit tělo žlázou z jiného zvířete, tělo, jehož životné elektrony ztratily svou energii! Je třeba dodat jim onu ztracenou energii a pak je smrt přemožena. A tím vítězem nad smrtí budu já, cítím to, a ty musíš mít ke mně důvěru, nesmíš mě podlamovat v mé činnosti, slyšíš, Kláro?“ dodal naléhavě a uchopil dívčinu ruku.

V jeho hlase nebylo za celé rozmluvy ani jednou slyšet onen spodní tón šílenství, který v něm zazníval tak často v posledních dnech. Chvílemi zazníval v jeho hlase dojemný přízvuk starostlivého otce, jenž konejšil své dítě, a tak tomu bylo i nyní, kdy se v jeho řeči ozýval prosebný tón, tón podivuhodně lidský.

„Víš, že jsi jediný tvor, kterého mám rád, měj mě ráda i ty a neztěžuj mi moji práci! Měj ke mně důvěru, jako ji mám já k tobě, a bud trpělivá, všechno už brzo skončí.“

„Ale jak?“ řekla dívka s hlubokým povzdechem.

„Dobře, uvidíš!“ odpověděl přesvědčivě. „Ale teď už jdi spát, dítě, je pozdě a já mám ještě práci. Dobrou noc!“ Políbil ji na čelo a odešel.

Seskočil jsem se skříně a vstoupil do pokoje. Klára seděla stále na svém místě u klavíru a zírala zamyšleně na dveře, jimiž její strýc odešel.

„Co se vlastně stalo?“ ptala se mdlým hlasem. Její otázka mě velmi zarazila. Neměl jsem připravenou žádnou odpověď a říci jí pravdu, to mi připadalo po její rozmluvě s Hronem, který ji hleděl ukonejšit, velmi surové.

Povšimla si mého váhání a naléhala. „Povězte mi, co se děje! Slyšela jsem dnes v noci hluk nahoře, a když jsem vás neviděla u večeře, měla jsem obavy,“ poslední slova řekla rozpačitě a pak zmlkla. Zachvátil mě pocit radosti a ve svém sobectví jsem zapomněl na opatrnost.

Řekl jsem jí stručně příběhy včerejší a dnešní noci, ale již mezi řečí jsem litoval, že jsem o tom začal mluvit. Nedalo se však už jít zpátky, naléhala na mne tak svými otázkami, že jsem musil dopovědět do konce.

Vyslechla mě klidně, ale její obličej pokryl výraz hrůzy. Sotva jsem dokončil, objevily se v jejích očích slzy. Začala zoufale naříkat: „Je mrtev a já jsem to zavinila!“

Pocítil jsem v duši osten žárlivosti vůči neznámému, který klidně spal pod sněhovou pokrývkou. Přál jsem si být na jeho místě.

„Vy jste ho milovala!“ řekl jsem hořce, ale dívka neodpovídala. „Je mu líp než mně, kdo ví, jak dlouho to bude trvat, než se octnu tam, kde je on. A nikdo mne nebude želet.“

„Nemluvte tak, netrapte mě!“ prosila tiše, „víte, že to není pravda!“

„Co není pravda?“ zeptal jsem se s úzkostí a vzal jsem její ruku do své. Přitiskl jsem ji ke rtům a šeptal jsem horečně: „Kláro, vy víte, že vás mám rád, musíte to cítit, musíte vědět, že jen kvůli vám jsem zůstal v tomto domě hrůzy, že jen kvůli vám riskuji všechno, co je schopno vymyslit šílenství vašeho strýce; řekněte mi alespoň slovo, že to není nadarmo, že i vy se na mne díváte jinak než na ostatní, že mě máte ráda!“ Ztratil jsem odvahu před dívčiným zármutkem a poslední slovo jsem šeptal tak tiše, že je Klára snad ani neslyšela.

Vyprostila jemně svoji ruku z mého sevření a pohladila mě po tváři. „Jak jste bláhový!“ řekla laskavě a v jejím hlase se chvěl ještě pláč. „Cožpak sám nevidíte, že to, co mě v poslednich dnech udržovalo při životě, byl jen cit k vám? Že bych byla musila zešílet a zemřít, nebýt mojí lásky, která ve mně vzkřísila všechno, co je lidské a co život zde soustavně ubíjel?“

Neznámý pocit vzrušení mě zachvátil úplně. Ztratil jsem všechnu rozvahu. Vrhl jsem se jí k nohám, zasypával její ruce polibky a opakoval ustavičně jen jednu větu – miluji tě. Povstal jsem, objal její ramena a přitiskl ji vášnivě k sobě. Líbal jsem ji dlouze na ústa a cítil jsem nevýslovné štěstí, když se přestala bránit mým polibkům a sama jim šla vstříc.

Po chvíli, která mi připadala velmi krátká, se Klára vyvinula z mého náručí a odstrčila něžně moje ruce. Pak řekla:

„Přestaňme již, buďme rozumní!“

„Co je v tom rozumného, bránit se lásce?“ namítal jsem, ale Klára se nedala přesvědčit. Vrátila se na své místo a vyzvala mě, abych si ještě na chvíli sedl. „Nesmíte tu dlouho zůstat, mohli by vás hledat a přijít znovu.“ V tuto chvíli jsem neměl chuť starat se o někoho jiného, než byla ta, kterou jsem miloval, a řekl jsem jí to. Potřásla smutně hlavou. „Víte sám dobře, že zde je dům, kde život nemá svoje práva! Chci vám ještě říci několik slov a pak se musíme rozejít, kdo ví, na jak dlouho. Vyčítal jste mi, že pláču pro někoho a obviňoval jste mě z něčeho, co nebyla pravda.“

„Nemysli už na to, Kláro!“ prosil jsem ji, „lituji toho a bylo to jen proto, že jsem myslel, že mě nemiluješ. Teď když už vím, že mě máš ráda, nezáleží mi na nikom a nepotřebuji žádné vysvětlení.“

„Ale musíš mě vyslechnout a musíš vědět, co se zde stalo,“ odporovala. „Tvůj bývalý spolužák Vančura u nás nastoupil asi před desíti měsíci,“ začala vyprávět tichým hlasem, který se chvílemi zachvěl žalem. „Po několika týdnech se mu začal život zde nelíbit a chtěl odejít. Snad by to byl také učinil, ale nakonec se rozhodl, že zde zůstane. Teprve později jsem se dověděla od Birsena, že to učinil kvůli mně, protože se do mě zamiloval.“ Zarděla se při těch slovech a já jsem pocítil opět žárlivé bodnutí v srdci. Rychle jsem však tento pocit potlačil. Klářin pohled byl tak upřímný, že se v její duši nemohlo skrývat žádné tajemství.

„Neměla jsem k němu žádný zvláštní vztah, byl mi příjemný jako milý a tichý hoch, tak odlišný od cynického Birsena a nepříčetného strýce. Víc však mezi námi nebylo. Přesto si dávám vinu, že jsem nepřímo zapříčinila jeho neštěstí. Od té doby, co mi Birsen řekl o jeho lásce, nemohla jsem se nikdy zbavit výčitek svědomí a do smrti budu vidět jeho smutné oči.“ Zachvěl jsem se při vzpomínce na onen lidský pohled, který jsem viděl ve včerejší noci. Klára pokračovala.

„Mého strýce jste snad poznal dostatečně a víte, že sleduje určitou myšlenku, která je snad proveditelná a možná taky ne, ale na tom nezáleží. Jisté je, že strýc propadl své vášni po proměně živé hmoty nadobro a že občas má záchvaty úplné nepříčetnosti, kdy mu při sledování jeho myšlenky na ničem nezáleží. Já snad jsem jediným tvorem, kterého by nebyl nikdy schopen obětovat, ale ani tím si nejsem jista.“

Zmlkla na okamžik a potom pokračovala.

„Bylo to asi na jaře loňského roku, kdy se strýcovy záchvaty znovu objevily. Měly zdánlivě docela rozumný podklad a to snad bylo příčinou, že jsme jeho úmysly neuhodli.“

„Byl na tom nějak účastněn Birsen?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne, alespoň ne přímo. Birsen má své vlastní plány a jeho cílem jsou jen peníze. Ze strýcových pokusů si často dělal nepokrytě posměšky a vždycky mu to prošlo. Strýc ho potřebuje, protože je výborným konstruktérem. Ten člověk má znamenitý instinkt a vždycky ví, co chce a kam až může jít. Strýce zná výborně, jistě lépe než já.“

„Ohledně Birsena máš pravdu,“ souhlasil jsem. „Rád bych věděl, co tím sledoval, když řekl profesorovi, že zde nejsem.“ Klára se zachvěla. „Jsem mu za to nevýslovně povděčna,“ řekla, „strýc vpadl do mého pokoje v hrozné náladě a byl schopen dopustit se jakékoliv násilnosti, přestože mě má rád.“

„Vyprávěj dále o Vančurovi,“ prosil jsem ji, „čas kvapí a musíš si odpočinout. Bylo toho dnes v noci na tebe příliš mnoho!“ Usmála se na mne tak mile, jak to dovede jen ona, a pokračovala.

„Strýc tehdy tvrdil, že pokusy na nižších tvorech nemohou vést k cíli, protože uspořádání živých elektronů je odvislé od duševních schopností jedince. Říkal, že neudělá ze psa opici, prostě z toho důvodu, protože opice je tvor vyšší inteligence než pes, a tomu scházejí elektrony, které podmiňují existenci duše i inteligence u opice.

‚Takže kdybyste chtěl udělat z nějakého tvora člověka, musel byste mít k tomu zase člověka,‘ řekl tehdy Birsen.“

„Věděl jsem, že v tom Birsen nějak vězí,“ přerušil jsem Kláru. „Nevím, jak dalece, slyšela jsem jen tuto poznámku, s kterou strýc ovšem nadšeně souhlasil. ‚Kdybych ozářil člověka a obnovil činnost jeho duševních elektronů, mohl bych jej přivést na libovolný věk a pak mu dát zase původní podobu,‘ prohlásil tehdy strýc, ‚všechno je jen otázkou správné dávky.‘ ‚A myslíte, že ji znáte?‘ ptal se tehdy Birsen. Strýc přisvědčil a podotkl, že ji propočítali s Vančurou. Tím skončil rozhovor, který jsem slyšela u večeře. Za několik dní nato odjel Birsen za nějakými peněžními záležitostmi do P. a zůstal tam celé odpoledne. Já jsem byla nahoře ve svém pokoji a teprve kvečeru jsem sešla dolů. To byl právě okamžik, kdy se Birsen vracel. Potkala jsem ho dole v chodbě.

Chvíli jsme spolu rozmlouvali a mezi řečí jsem zaslechla ze sklepa strašné výkřiky. Ptala jsem se, co to je, a Birsen byl toho názoru, že strýc má asi v práci nějakou velkou opici. Byla jsem vždycky proti takovým pokusům na živých tvorech a vymohla jsem na strýci slib, že bude pracovat jen na narkotizovaných zvířatech. Rozčilovalo mě, že svoje slovo nedodržel, a vydala jsem se za ním, Birsen šel se mnou, ačkoliv se ještě nevysvlékl z pláště. Možná že něco tušil. Co jsme dole spatřili, bylo hrozné!“

Zachvěla se hrůzou a ukryla tvář na mém rameni. „Nemluv o tom, když tě to tak rozčiluje,“ řekl jsem konejšivě, ale Klára pozvedla hlavu a vyprávěla dál, ačkoliv se jí třásl hlas.

„Našli jsme dole strýce a doktora Vančuru. Doktor ležel na velikém magnetu a vyrážel příšerné skřeky. Nebyl spoután, ale přesto se nepohnul. Birsen později tvrdil, že mu strýc asi dal nějakou injekci alkaloidu ochrnující jen některá pohybová centra, do kterých je vstříknut. Poznala jsem Vančuru jen podle cárů šatů, které na něm lpěly, celé tělo bylo znetvořeno a bylo daleko větší. Tvář nebyla lidská, připomínala nějakého podivného tvora, ale nemohla jsem si vzpomenout jakého. Strýc na Vančuru nechal dopadat proud zeleného světla a nevěděl ani, že jsem vkročila s Birsenem do laboratoře. Zahlédla jsem ještě, jak Birsen skočil k rozvodné desce a strhl dolů nějaký vypínač. Světlo zmizelo a strýc se s hrozným výkřikem vrhl na Birsena. Co bylo dál, nevím, ztratila jsem vědomí.“

Odmlčela se a třásla se v mém náručí jako list. Za chvíli se uklidnila a pokračovala.

„Pak už jsem doktora Vančuru neviděla, jen vím, že byl uzavřen nahoře v mansardě a že strýc dal přístup k ní zabezpečit, aby se náhodou nedostal dolů. Nosil mu tam v noci s Birsenem jídlo, a ubohý hoch vždycky přitom příšerně křičel. Ustavičně jsem na strýce naléhala, aby vymyslel něco, čím by mu vrátil jeho podobu, a on mi to slíbil.“

„A pak ti vyhrožoval, odejdeš-li od něho, že to nikdy neučiní, že ano?“ Přisvědčila a zarděla se, když mi váhavě sdělovala, jak ji strýc touto hrozbou také přiměl, aby mě ujistila, že jí nic nechybí. „To bylo tehdy, když jsi chtěl odtud odejít. Často jsem toho potom litovala, ale v duši jsem byla přece jen ráda, poněvadž…“

„Poněvadž jsi poznala, že tě miluji!“ dokončil jsem za ni a Klára se mi vrhla kolem krku. Hladil jsem ji a líbal a byl jsem šťasten, že se v mojí náruči uklidnila. „Ubohý hoch je mrtev a tragédie je o to větší, že se stal dědicem ohromného majetku,“ řekl jsem. Klára o tom nevěděla, a tak jsem jí stručně vyprávět o nedávné návštěvě právního zástupce, jenže pocit studu mi zabránil, abych jí prozradil, jakým způsobem jsem rozmluvu vyslechl. „Nedá se nic dělat a pro něho je jistě lépe, že je mrtev. Nevěřím, že by se někdy profesorovi podařilo ovládnout tajemství života, ačkoliv je geniální člověk. Lidský mozek není schopen proniknout vlastní záhadu, jako není lokomotiva schopna pochopit, že je lokomotivou. Ale pověz mi ještě, jak profesor vysvětlil svůj neblahý experiment, když se mu vrátila jasná chvíle?“

„Tvrdil, že se mu Vančura sám k pokusu nabídl, ale Birsen tomu nikdy nevěřil a já také ne,“ doložila v blahé nevědomosti, že zamilovaný člověk je schopen největších výstředností a že je zcela možné, že profesor tentokráte nelhal. Chránil jsem se samozřejmě říct svou úvahu nahlas, protože by to pro Kláru bylo znamenalo výčitky svědomí až do hrobu.

„Jdi spat, Kláro,“ řekl jsem a naposled ji políbil. „Ať se ti zdá jen o naší lásce! Přízraků je konec, teď nás čeká už skutečný život se světlem lásky a štěstí.“ Její tvář se rozjasnila radostným úsměvem, prvním za celou tu dobu, co jsem byl v tomto domě. Odnášel jsem si jej s sebou ve vzpomínce a netušil, že pro mne bude na dlouhou dobu jedinou posilou v mém neštěstí.

XXXIII.

Nechtěl jsem s Klárou hovořit o komplikacích, které nutně nastanou, protože Vančurovo zmizení nemohlo projít bez následků. Myslil jsem na to, když jsem šel tmavou chodbou, a v duchu jsem už předem cítil bolest, kterou Kláře přinese zákrok úřadů proti jejímu strýci. V nejmírnějším případě to pro Hrona znamenalo blázinec a věděl jsem, že Klára má svého strýce přes všechnu jeho duševní úchylnost upřímně ráda. Sotva jsem došel ke schodišti, ozvaly se na něm kroky, které mi naznačily, že neprojdu nezpozorován. V duchu jsem zaklel, protože jsem toužil být sám se vzpomínkami na Kláru, a viděl jsem, že se do svého pokoje nedostanu. Ustoupil jsem tiše zpět a narazil na dveře jídelny. Nahmátl jsem kliku právě v okamžiku, když se proti oknu nad schodištěm objevily matné obrysy něčí postavy. Vklouzl jsem rychle do jídelny a podle slabé záře sněhu, která sem dopadla zvenčí, jsem se orientoval. Postoupil jsem opatrně až k oknu, vedle něhož stál po pravé straně velký bufet. Doufal jsem, že noční chodec brzy přejde a že se pak nerušeně dostanu nahoru, ale nestalo se tak. Dveře jídelny se otevřely a měl jsem sotva čas uskočit za bufet a sednout si na zem, když se rozsvítilo. Naštěstí zde visel starožitný lustr, který ponechával velkou část pokoje téměř ve tmě. Byl jsem si jistý, že mě nikdo nespatří protože bufet byl velmi široký a ukrýval mě dokonale.

Přes tuto jistotu jsem byl velmi rozmrzen, jelikož mi stálé ukrývání v této noci začínalo jít na nervy. „Kdo, k čertu, tady ve čtyři ráno ještě něco pohledává?“ řekl jsem si v duchu. Brzy jsem se to dověděl. Neznámý návštěvník pokročil k bufetu a otevřel jej. Zaslechl jsem cinkot skla a pak se ona osoba dostala do mého zorného pole. Byl to Birsen. Pohodlně se usadil u stolu s talířem sušenek. Otevřel nenačatou láhev s koňakem a nalil si do dlouhé skleničky.

Ještě ani nepostavil láhev na podnos, když se dveře znovu otevřely.

„To je báječné,“ zaslechl jsem Hronův skřehotavý hlas, jehož výška svědčila o patřičné dávce hněvu. „Já se dřu dole jako mezek a pán si tady klidně popíjí. Kde jste byl tak dlouho?“ Birsen mu zdvořile nabízel židli, ale profesor si nesedl.

„Za prvé, proč se dřete, – mimochodem jsem ještě nevidě] mezka, že by se dřel, každé zvíře jen rozumně pracuje podle svých sil, dře se pouze hloupý člověk. A za druhé, proč to děláte v nod, která je určena k spánku a obnovení vyčerpaných sil? Za třetí jsem byl mimo jiné nahoře a zastal jsem Mareše na lůžku v blaženém spánku. Trvalo to chvíli, než si uvědomil, že pořádáte noční zábavu v laboratoři a prosí vás o prominutí, jen co se trochu umyje a oblékne.“ Bylo to v dnešní noci již podruhé, co mě tento podivný člověk kryl vůči profesorovi za cenu lži, ze které si ovšem při své povaze nic nedělal. Mluvil svým tahavým přízvukem, ve kterém jsem vždy vyciťoval určitou skrytou ironii, a profesor byl patrně podobného názoru, protože vztekle vybuchl:

„Nechte si svoje vtipy na jindy a pojďte mi pomoci! Zasazuji novou katodu do oscilační lampy a nestačím na to sám, nemám čtyři ruce!“

„Jen se nezlobte, mistře!“ prosil jej Birsen úlisně, „půjdu hned, jen co si trochu odpočinu, nejsem zvyklý na takovou noční práci.“ Profesor zbledl a beze slova si sedl na nabídnutou židli.

„Nevím, proč tak hrozně spěcháte, pro pár hodin odpočinku se nic nezkazí. Kdyby přišla nakrásně policie, nenajde po Vančurovi ani stopy – doufám, že jste Bártovi řekl, aby všechny věci po něm uklidil, jak jsem vás žádal?“

Viděl jsem, jak se profesor na své židli rozpačitě zavrtěl, a Birsen vylétl s obličejem zbledlým hněvem. „Cože, vy jste to neudělal? A místo toho si klidně montujete svoji katodu? Co řekne policie, až najde nahoře lůžko, nádobí, přeražené okovy a kdoví co všechno? Copak netušíte, že ten člověk, který tu ráno obcházel, je zcela určitě detektiv? A nevíte, že je sakramentský rozdíl, zmizí-li kantor bez místa, který nemá žádné příbuzné, anebo dědic sto padesáti miliónů, o něhož se zajímá konzulát zahraniční velmoci? A mne jste vybízel, abych střílel po nějakém nočním stínu, nechci-li se houpat! Někdo z nás dvou se houpat bude, ale já to jistě nebudu!“ Birsen tyto věty ze sebe přímo chrlil. Přerušil se jen na okamžik, když jedním douškem vypil sklenku koňaku. Pozoroval jsem, že jeho řeč profesora náležitě rozpálila. Na rozdíl od Birsena, Hron ve vzteku zrudl, bouchl pěstí do stolu, až sklenka poskočila a zařval:

„Jestli se budu houpat já, budete se vy houpat se mnou! Kdo mě vybízel k pokusu na člověku? Kdo tvrdil, že v inteligentním tvorovi je duše, a proto i jiné elektrony než v nedokonalém zvířeti? Vy jste to byl, vy, vy, vy!“ křičel vítězně a šermoval Birsenovi pěstí před obličejem.

„A já jsem vás vybídl, abyste položil Vančuru pod ty svoje paprsky?“ řekl Birsen pohrdavě. „Jsem zvědav, jak byste tuhle lež dokázal! Já však mohu velmi dobře dokázat, že jsem při vašem pokusu neasistoval, mám na to svědka, vaši neteř!“ Zachvěl jsem obavou o Kláru, kterou takto Birsen vystavoval velikému nebezpečí. Byl to pro něho jediný svědek, a profesor, který měl takovou hrůzu před smrtí, by asi neváhal odstranit ani svou neteř, jestliže by se mu tím podařilo svalit hlavní vinu na Birsena.

„Ale vy jste včera v noci zastřelil Vančuru,“ zvolal Hron vítězně, „to nepopřete! Vaše střely se v něm snadno najdou a nebude těžké dokázat, že pocházejí z vaší pistole.“

Birsen neztratil rozvahu. „Víte dobře, že jsem ho zastřelil v sebeobraně,“ řekl klidně, „ohrožoval mě, když se mu podařilo uvolnit svoje okovy.“

„Vím, ale popřu to!“ zachechtal se profesor. „A kde máte druhého svědka? Mareš to nebude, ten ležel právě hlavou dolů a byl zděšením celý bez sebe.“ Spolkl jsem jeho urážku na které bylo ostatně mnoho pravdy, a čekal jsem napjatě, co Birsen odpoví.

„Ale jděte,“ řekl protáhle, „a vy myslíte, že nějaký anatom uzná, že to, co tam leží venku v zahradě, je člověk? Ani ho to nenapadne! Bude to prostě nález jakéhosi zvířete a kromě toho fakt, že pan profesor Hron nechal zmizet svého asistenta pomocí jakýchsi paprsků – že to jde, to jim dokáži, až předvedu své vodíkové dělo!“

Bylo to ďábelsky vymyšleno a Birsena to úplně osvobozoválo, zatímco Hron v tom zůstal vězet až po krk. Ani Klára nemohla dost dobře dosvědčit, že to, co případně policie vykope v zahradě, je totožné s doktorem Vančurou. Že doktor odtud neodešel, to policie zjistí docela snadno. Zachvěl jsem se nad Birsenovým plánem, ale profesor mu odpověděl kupodivu klidně.

„Nebudou mít čas něco hledat, nenechám je sem vstoupit.“

„A jak to chcete udělat?“ ptal se Birsen posměšně, „pusťte z hlavy nějaké bláhové nápady! Policii neuniknete, zákon je pomalý, ale nedá se o svou kořist připravit! Nedělejte hlouposti a jděte raději vzbudit Bártu, aby to tam nahoře pořádně uklidil a vyvětral, to je jediná možnost. Policie nesmí nic najít, v zahradě je hledat nenapadne.“

„Dobře, zařídím to,“ řekl profesor kupodivu mírně, „ale přijďte mi za chvíli pomoci do laboratoře s katodou. Rád bych ji co nejdříve rozžhavil. Copak nemáte zájem získat nový sodík, místo toho, který jste rozsypal? Jak chcete jinak předvést svůj vynález?“ Profesorův hlas měl v sobě něco podivného, ale Birsen si toho patrně nevšiml a právě tak ignoroval náhlý obrat v jeho chování.

„To je rozumná řeč,“ přikývl uznale. „Přijdu za vámi za malou chvíli, jen co něco sním.“ Profesor už bez řeči vstal a odešel.

„Vylezte z té své skrýše, Mareši, copak vás nebolí kosti?“ zavolal na mne Birsen a v prvé chvíli se mi zatajil dech leknutím. Vstal jsem a protáhl jsem se. „A když se podruhé budete schovávat u nějaké dámy v pokoji, tak si napřed otřete boty od sněhu, a pak si všimněte, jestli tam není na zdi zrcadlo!“ doložil Birsen ironicky. „Profesor byl raněn slepotou, že neviděl sníh na koberci, já jsem poznal okamžitě, že tam jste, a proto jsem šel sám do koupelny, aby vás profesor nenašel.“

„Jsem vám za vaši laskavost velmi povděčen,“ řekl jsem chladně, rozhněván jeho poznámkou o úkrytu v pokoji mladé dámy. „Nevím sice, proč jste mě kryl, ale prosil bych vás, abyste do toho nemíchal slečnu Kláru,“ dodal jsem upjatě.

„Jen se zbytečně nerozčilujte,“ řekl Birsen klidně a nalil mi koňak, který jsem přijal s povděkem. „Nemám nic proti slečně Kláře, jistě jste z mé rozmluvy s Hronem poznal, že naopak má ona pro mne veliký význam, jako jediný můj svědek ve Vančurově aféře. Teď alespoň víte, jak jsem to mínil tehdy v zahradě, když jsem říkal, že není v mém zájmu, aby Klára odjela. A poněvadž už víte přibližně všechno, co se tady stalo, nemusíte se divit, že jsem měl zájem na tom, aby vás Hron neoddělal. Žít sám s tím nevypočitatelným bláznem a bezmocnou dívkou, to by bylo i na mne příliš silné, a proto jsem hleděl, aby jediný rozumný tvor kromě mně, samozřejmě, byl ušetřen.“

Podával jsem mu beze slova ruku a Birsen ji rozpačitě stiskl. V jeho duši se patrně pohnul nějaký cit, o jehož existenci neměl sám tušení a zřejmě jím byl překvapen. V jeho stisku ruky bylo něco otevřeně kamarádského, co na chvíli utvořilo mezi námi duševní pouto sympatie.

Měl jsem hlad, a proto jsem se vrhl s chutí na talíř se sušenkami. „Povězte mi,“ řekl jsem s plnými ústy, „jak jste poznal, že se skrývám tady v pokoji?“

„To nebylo nic těžkého,“ usmál se Birsen, „měl jste báječný nápad s tím černým pláštěm a byl jste všude zdaleka vidět jako vrána na sněhu! Už v parku jsem byl přesvědčen, že to nemůže být nikdo jiný než vy a střílel jsem na druhou stranu, div je, že jsem nesložil profesora. A před chvílí, jak jsem šel dolů po schodech, postavil jste se tak krásně před bíle natřené dveře jídelny, že by vás musel vidět i slepý, ačkoliv chodba zrovna světlem neoplývá. Nemáte prostě štěstí v úloze detektiva, ale z toho si nic nedělejte. Přenechte to radši odborníkům. Budeme jich tu co nevidět mít, až nás budou mrzet!“

„A co myslíte, že bychom měli dělat?“ převáděl jsem řeč na jiné téma, které bylo pro mne méně nepříjemné a pro všechny mnohem významnější.

Birsen pokrčil rameny. „Těžká odpověď! Nejlépe snad bude říct pravdu, jak se věci skutečně staly.“

„Ale jaké to bude mít následky pro Hrona a pro vás?“ ptal jsem se otevřeně.

„To se dá snadno vypočítat. Já jsem při pokuse nebyl a Hron tvrdí, že se mu Vančura dobrovolně nabídl. Těžko bude dokazovat, je-li to pravda nebo ne. Co se týče včerejší noci, jednal jsem skutečně v sebeobraně a Hronova obžaloba, kterou mi hrozil, bude mít stěží nějaký význam. Profesora budou zcela nepochybně vyšetřovat, pokud se týče jeho duševního stavu, a neujde asi blázinci.“

Přemýšlel jsem právě o hrozném znetvoření ubohého Vančury, když jsem zaslechl za dveřmi slabý šramot. Birsen seděl nevšímavě a patrně nic neslyšel. Chtěl jsem jej již na onen zvuk upozornit, když mě zaujala jiná myšlenka. Ta zatlačila zvukový dojem do pozadí, takže jsem na něj pro tu chvíli zapomněl. Byla to veliká chyba, jak se později ukázalo, a kdyby se nebyla stala, byly by zcela jistě všechny události vzaly docela jiný obrat. Osud Vančurův mi příliš ležel v hlavě a nezdržel jsem se, abych se nezeptal Birsena na věci, o kterých zřejmě neměl mnoho chuti mluvit. „Řekněte mi, jak je možné, že ubohého hocha pouhým ozářením tak znetvořil?“

„Jak to mohu vědět? Hron sám je bezradný a udělal takových pokusů na zvířatech na sta. Dá se jen usuzovat podle analogie s radioaktivním zářením. Ví se přece už dávno, že některé rakoviné nádory nezmizí jako jiné, když je ozáříme, nýbrž naopak velmi rychle rostou. Zde bude asi něco podobného, ačkoliv se jedná o paprsky záporného vodíku. Nepochybně buňky všech tkání se začaly ohromnou rychlostí množit a z toho povstala acromegalie, abnormální vzrůst všech údů a celého těla provázený znetvořením. Takové případy se někdy stávají i bez vnějšího zákroku a tvrdí se, že touto nemocí trpěl i mladý Ludvík XVII., vězeň v Templu.“

„A jak to vypadalo s duševní činností u Vančury?“

„Nebyla skoro žádná,“ odpovídal Birsen netrpělivě, „zbyl mu jen instinktivní odpor proti Hronovi, a protože měl po ozáření ohromnou tělesnou sílu, musel jej Hron přikovat. Kdykoliv ho přicházel v noci krmit, vyrážel nešťastník hrozné skřeky, které jste už slyšel první noci. Divil jsem se ostatně, že vás profesor ubytoval v horním patře, kde bylo Vančurův křik slyšet.“

„Jen ještě jeden dotaz,“ chytil jsem Birsena za ruku.

„A ten je?“

„Jak je možné, že se dostal Vančura minulou noc do mého pokoje?“

„Nevím,“ potřásl Birsen hlavou, „uvolnil nějak řetězy, které byly zasazeny do zdi, a když jsme otevřeli dveře jeho místnosti, vyrazil ven. Dostal se bez překážky na chodbu, protože jsme mříž nechali otevřenou a bez proudu, když jsme šli nahoru s potravou. Někde na dně jeho zatemnělého mozku patrně zbyla upomínka na jeho bývalé bydliště a instinktem je našel. Měl jsem obavu, že se na vás vrhne, a proto jsem ho odstřelil, ale nechcete-li, nemusíte tomu věřit,“ dokončil se svým typickým úšklebkem.

„Ale teď už pojďte, je hrozně pozdě a já bych si rád lehl. Musíme aspoň na chvíli do laboratoře, jinak nám ten starý blázen nedá pokoj.“

XXXIV.

V laboratoři jsme našli profesora v pilné práci u oscilační lampy. Přál nám docela přívětivě „dobrý den“, a když jsem se podíval na nástěnné hodiny, musel jsem s jeho pozdravem souhlasit. Bylo už pět hodin ráno, a nebýt toho, že jsme měli konec ledna, byl by se nám už dávno díval den do oken.

„Podívejme se,“ řekl Birsen s odborným zájmem. „Jak jste přišel na nápad nahradit platinu v katodě iridiem? Drát bude strašně tvrdý a špatně se vám bude formovat!“

„Ale zato snese katoda mnohem vyšší teplotu,“ prohlásil Hron vítězně, „a mohu dát lampu ihned do chodu. Nevěříte? Uvidíte za chvíli.“

Pracovali jsme rychle a montáž byla hotova za necelou hodinu.

„Udělám si protonové paprsky a zkusím zaktivovat sodík,“ řekl profesor a Birsen napjatě vyčkával, jestli přístroj bude fungovat. Profesor byl ve velmi dobré náladě a mluvil s námi neobyčejně přívětivě. Snad by mi to bylo bývalo za normálních okolností nápadné, ale dlel jsem v duchu u Kláry, a pak jsem se cítil neobyčejně unavený a jistě jsem byl mnohem méně opatrný než jindy. Později jsem se často divil, že Birsen neviděl v Hronově přívětivosti nic podezřelého, ale patrně si byl sám sebou příliš jistý a nějaké přímé nebezpečí z jeho strany vůbec neočekával.

Hron navršil na pól magnetu malou hromádku bělostné soli a pak postupně zapjal vypínače, které uváděly do chodu stroj na výrobu paprsků. Povšiml jsem si, že kovový válec, kde se záření tvořilo, byl spojen s železnou bombou se stlačeným vodíkem.

Pokus mě začal zajímat, stejně jako Birsena a profesora. Z okénka přístroje vyšlehl slabý proud bílých paprsků, který postupně sílil a zaléval malou hromádku soli na magnetu. Tvořil kolem ní světelné spirály, jak jej magnet na sůl soustřeďoval.

„To je velkolepé,“ divil se Birsen, „nebyl bych čekal, že to bude okamžitě fungovat! Měl jste skvělý nápad, profesore.“ Hron se suše zasmál.

„Ale vysvětlete mi,“ obrátil jsem se na Birsena, „jak je možné, že teď se všechno nevypaří jako tehdy ta mosazná tyč, kterou jste mi ukazoval při první mojí návštěvě laboratoře!“

„To není totéž záření,“ odpovídal Birsen a pokročil k magnetu. „Tenkrát jsem vám ukazoval všechny tři druhy radioaktivních paprsků najednou, a to paprsků s ohromnou energií. Vzpomeňte si, že záření mělo zcela jinou barvu.“

Rozpomenul jsem se na růžové paprsky a přisvědčil jsem. „Takové záření se oboří na atom, jako by to byla hromádka karet a rozmetá okamžitě i jeho těžké jádro,“ pokračoval Birsen, „tohleto záření jsou jen atomy kladného vodíku a letí dosti mírnou rychlostí, nějakých třicet tisíc kilometrů za vteřinu. Ty nejsou s to jádro atomu, na které padnou, nějak vážně pochroumat. Dodají mu jen trochu energie navíc a atom ji pak pomalu ztratí v podobě záření. V tomhle případě vyzáří záporné elektrony, v jiném elektrony kladné. To je vše.“

„Pozor, Birsene, mířím na vás!“ ozval se z kouta laboratoře ostrý hlas a zastavil mi krev v srdci. Rychle jsem se otočil a viděl jsem, že Hron stojí blízko dveří, dosti daleko od nás a míří na Birsena karabinou, z které nedávno střílel v zahradě.

Birsen se otočil ještě rychleji než já a jeho obličej zšedl. Hnul rukou, chtěje patrně sáhnout pro pistoli, ale měl na sobě zapjatý plášť a zbraň byla v zadní kapse spodků. Zvedl pomalu ruce vzhůru, ale očima těkal zoufale po laboratoři. Nemohl uniknout, za ním stál mohutný magnet, a než by se dostal na druhou stranu, mohl jej Hron pohodlně prostřílet.

Birsen si byl toho zcela vědom, ale v jeho úšklebku se nezračila bázeň.

„Nechte toho, profesore,“ řekl lichotivě, „za chvíli mě budou bolet ruce, když je budu mít pořád nahoře, vás může chytit do prstu křeč a flinta sama spustí! A kdo by vám stavěl nové stroje, kdybyste zabil svého hodného Birsena?“

Profesor na tuto výzvu neodpověděl. Pokročil tak blízko, že se hlaveň dotýkala téměř Birsenovy hrudi, a nařizoval: „Obraťte se obličejem ke zdi a nechte ruce pořád nahoře, nebo vám nasypu všech pět ran do lebky!“

Birsen poslechl. „Tak vy myslíte, že mě zavřou do blázince, vy špinavý tvore?“ Hron mluvil přitlumeně, ale jeho hlas se chvěl záští a v očích mu planulo šílenství. „Hezky jste si to před chvílí vymyslil! Vás tedy pustí s poklonou domů a já se budu dívat na svět mřížemi, zatímco pan Birsen bude žít v přepychu miliónů, které dostane za svůj báječný vynález! A všechno, co jsem vytvořil, zmizí, čas se bude pomalu plížit a já budu počítat, jak mi ho zbývá čím dál tím míň, a pak přijde smrt a ta všechna hrůza po smrti. Vy netvore, zabiju vás!“ zařval a obrátil zbraň pažbou vzhůru. Na okamžik se vznášela nad hlavou muže, obráceného tváří ke zdi, který nic neviděl. Přiskočil jsem k Hronovi a chopil jsem ho za ruku, ale setřásl mě jediným pohybem. Přesto však jej můj zákrok asi přivedl na jiné myšlenky, protože obrátil zase ústí karabiny k Birsenovi. Oddechl jsem si, že je nebezpečí pro tuto chvíli zažehnáno, ale později jsem mnohokrát trpce želel, že jsem nenechal Hrona, aby Birsenovi rozbil hlavu a rázem jej usmrtil.

„Na vás taky dojde,“ zařval na mne profesor. „Jděte ke zdi,“ poroučel. Udělal jsem, co si přál. „Vyhrňte mu plášť a vyndejte mu pistoli z kapsy!“ nařizoval. Ruka se mi třásla, když jsem odnímal mlčícímu Birsenovi zbraň.

Za tu krátkou chvíli mi projelo na tucet myšlenek hlavou, ale jen jednu z nich jsem podržel. „Je to jediná příležitost,“ řekl jsem si v duchu, „musím to riskovat!“ Uskočil jsem bleskurychle stranou a namířil na Hrona, který ještě stále přidržoval karabinu k Birsenovým zádům. Věděl jsem, že může bezděky stisknout spoušť a Birsena zabít, ale neměl jsem jiné východisko.

Stiskl jsem kohoutek, ale ozvalo se jen hluché cvaknutí. Stiskl jsem jej zoufale ještě několikrát, ale rána nevyšla. Birsen pochopil podle zvuku, co se děje, a řekl rezignovaně:

„Zbytečně se namáháte, vystřílel jsem všechny rány v zahradě a neměl jsem ještě čas pistoli znovu nabít. Pan profesor to nepochybně věděl, a proto zařídil svůj útok ve vhodnou dobu.“

Hron zatím uchopil karabinu za hlaveň a zasadil mi pažbou takovou ránu přes ruku, že mi z ní pistole daleko odlétla. Zhroutil jsem se bolestí; myslel jsem, že mám ruku přeraženou. Pro tu chvíli jsem byl úplně ochromen a bezmocně jsem přihlížel, jak Hron svazoval Birsenovi ruce, vysoko vyzdvihnuté nad hlavou, řemenem, který vyndal z kapsy. Okolnost, že měl připravenu nejen karabinu, ale i pouta, svědčila o promyšleném plánu, a když jsem o tom přemýšlel, vynořila se mi v hlavě vzpomínka na šramot, který jsem zaslechl za dveřmi jídelny při rozmluvě s Birsenem. Nebylo pochyby, že nás profesor vyslechl, a jeho zmínka o blázinci to potvrzovala. Napadlo mi, že mě pronásleduje zvláštní nepřízeň osudu od té doby, co jsem překročil práh tohoto domu, ale vzpomínka na Kláru tento dojem z mé mysli okamžitě vymazala. I kdybych ji už více neměl spatřit, stálo štěstí, že jsem získal její lásku, za všechny příští zkoušky a činilo mě vůči nim necitelným.

Neměl jsem mnoho času oddávat se vlastním myšlenkám. Profesor dovázal jakýsi složitý uzel na Birsenově zápěstí, strhl mu ruce surově dolů a zavrčel na mne.

„Pojďte sem, teď je řada na vás!“

Učinil jsem jedinou věc, kterou jsem považoval za rozumnou, a vyrazil jsem ke dveřím z laboratoře. Okamžik se mi zdál k tomu vhodný, protože Hron se právě napolo odvrátil a provlékal řemen Birsenovi mezi nohama. Mne chtěl připoutat k volnému konci.

Vyvinul přitom mrštnost, kterou bych v něm nikdy nehledal. Strhl nejdříve Birsena k zemi, jak jsem zahlédl koutkem oka, než jsem se úplně obrátil zády, pak mě dvěma dlouhými skoky dostihl na samém prahu a sevřel mi pochroumanou ruku takovou silou, že jsem zavyl bolestí.

„Vy jste chtěl utéci?“ zasyčel a táhl mě za sebou jako králíka, „a kam jste chtěl utéci? Byl bych vás dal roztrhat psy, než byste doběhl k bráně.“

Zachvěl jsem se hrůzou. V jeho očích plálo šílené světlo, které svědčilo o tom, že přestal lidsky uvažovat a byl schopen svoji hrozbu splnit bez nejmenšího váhání.

Zatínal jsem zuby bolestí, když mi poutal obě ruce volným koncem řemene. Nemohl jsem však popřít, že projevil při svém žalářnickém díle velký důmysl. Přivázal mě za Birsena, takže každý jeho rychlejší pohyb mě musel strhnout na zem. A já sám bych naopak byl povalil Birsena při sebemenším pokusu o útěk, který by tím byl v zárodku znemožněn.

„Hezky jste nás svázal, profesore!“ ozval se Birsen posměšně, „připomíná mi to sendvič. Nikdy bych byl neřekl, že máte takové vlohy k pochopskému řemeslu.“

Hron mu vrazil se vzteklým výkřikem pažbu karabiny do žeber, až se Birsen bolestí prohnul, ale to mu nezabránilo v další řeči.

„Kampak nás teď uklidíte, slavný badateli, a co řeknete policii, až nás najde takhle hezky svázané.“

„Půjdete do mansardy,“ vyštěkl Hron a Birsenova tvář zšedla. „A pusťte z hlavy, že vás policie najde. Kdyby mi takové nebezpečí hrozilo, položil bych vás jednoho po druhém do paprsků a za pár vteřin se rozplynete. Ale policie se sem vůbec nedostane, nemějte obavy!“ zasmál se kloktavě a v jeho smíchu zazněl jakýsi podivný spodní tón, který mi naháněl hrůzu.

Birsen se ještě nevzdal. „A když nás tedy nechcete odhmotnit, vzácný příznivce, povězte svému hodnému Birsenovi, co s ním uděláte. Pana Mareše snad necháte běžet, ten se do toho dostal nevinně, jako Pilát do kréda!“

„Držte hubu!“ vykřikl Hron surově, „dočkáte se brzy, nemějte strach, že na vás zapomenu, vy špinavý míšence, podlý plaze, plaze!“

Opakoval to slovo dvakrát a pak se začal šíleně smát. „Plaz jste a plazem budete, roztomilým plazem!“ Birsen se otřásl a v jeho zraku se na okamžik objevil výraz bezmezné hrůzy. Vzpamatoval se však rychle a pokrčil rameny.

Dali jsme se beze slova vystrčit Hronem ze dveří laboratoře do tiché chodby. Mohli jsme křičet, ale jaký to mělo smysl? V domě byly jen dvě bezmocné ženy a při vzpomínce na jednu z nich se mi srdce svíralo žalem. Zaťal jsem zuby a stoupal namáhavě po schodech za Birsenem.

Prošli jsme mříží, která byla dokořán otevřená, a po schodech v postranní věži jsme se dostali na malou plošinu, částečně uzavřenou zdí s šedými dveřmi.

Chodba zatáčela za roh a pokračovala pak podél zadní fronty zámku.

Hron odsunul závoru dveří. Povšiml jsem si, že nemají zámek. Vstrčil nás dovnitř, do nevětrané místnosti, ze které proti mně zavanul pronikavý zápach, připomínající klece šelem ve zvěřinci.

„Počkejte, profesore,“ ozval se Birsen klidně, „snad nám dáte také něco jíst a pít, aspoň tradiční džbán s vodou a bochník chleba?“ Hron přirazil bez odpovědi dveře a zasunul zvenčí závoru. Dveře se bez zaskřípání zavřely, ale zasunování závory způsobilo podivný zvuk, při kterém mě zamrazilo v zádech.

Sotva se dveře zavřely, octli jsme se ve tmě, která se mi zdála být z počátku neproniknutelnou. Teprve za chvíli, když si zrak uvykl, spatřil jsem dva světelné paprsky, pronikající otvory v okenici. Rozhlížel jsem se kolem, zatímco Birsen se snažil rozvázat zuby uzel na svém zápěstí.

Stáli jsme v malé místnosti čtvercového půdorysu, jejímž jediným zařízením byly dvě žíněnky a pár pokrývek, které ležely zmuchlané na zemi. Ve stěně proti dveřím vedl otvor do další místnosti bez oken; jinak zde bylo ještě jediné okno v levé stěně.

„Vančurovo doupě,“ prohodil Birsen, když na chvíli přestal hryzat řemeny.

„Zkuste, jestli se vám nepodaří uvolnit dřív váš uzel, možná že vás profesor nesvázal tak pořádně jako mne!“

Pokusil jsem se o to, ale bránila mi v tom bolící ruka, a tak Birsen byl hotov daleko dříve než já.

„Tak!“ liboval si, „teď aspoň už nejsme siamská dvojčata! Hron udělal docela krásný chirurgický uzel a je to velmi zajímavé, že při svých záchvatech šílenství jedná v detailech jako docela rozumný člověk.“

„Co budeme dělat?“ ptal jsem se. „Vy to tady znáte, tak musíte vědět, jestli se dá odtud nějak utéci!“

„Za těchto okolností ne!“ prohlásil Birsen. „Dveře jsou ocelové a velmi silné, zámek nemají a ložiska závory nejdou skrz. Museli bychom mít dmuchavku jako kasař, abychom se jimi dostali. S oknem to nevyhlíží o nic lépe. Je v něm mříž, pak sklo a ocelová okenice se dvěma otvory, každý má velikost poloviční dlaně. Nejlépe bude, když se vyspíme!“

Natáhl se na žíněnku a já ho následoval. Vzali jsme si každý jednu pokrývku, ačkoliv mě zápach z ní vycházející naplňoval odporem. Právě se mi víčka zavírala únavou, když se ve dveřích otevřel kulatý otvor a jím začaly dovnitř padat těžší předměty, které se s rachotem kutálely po zemi.

Než jsme vyskočili, otvor se zase uzavřel. Birsen sebral jednu z vhozených věcí, která se přikoulela až k žíněnce.

„Vida, mana z nebes,“ řekl uznale a podal mi předmět, ve kterém jsem při matném světle pokračujícího dne rozeznal konzervovou plechovku, obsahující podle anglického nápisu sekané hovězí maso. „A tady je k tomu konzerva s mlékem,“ upozorňoval Birsen, „spravedlivě pro každého tři konzervy masa a tři mléčné. Není nad konzervy, to je ohromný vynález, který lidstvo ani náležitě nedocenilo,“ pochvaloval si.

„Nevím, co se vám na tom tak líbí,“ řekl jsem mrzutě. „Nebuďte rozmazlený!“ plísnil mě. „Za prvé máme při rozumném způsobu života jídla a pití aspoň na tři dny a za druhé vám nemůže do konzervy nikdo nic namíchat, což má v naší situaci velký význam, nemyslíte?“

Přisvědčil jsem, ačkoliv mi už víčka padala v nesnesitelné touze po spánku. „Ale jak je mohl profesor hodit dovnitř, aniž otevřel dveře?“ ptal jsem se zívaje a Birsenovu odpověď jsem už slyšel v polospánku. „Je tam otvor s deskou na závoru, zapomněl jsem na něj. Zpočátku jsme tak krmili ubohého Vančuru, dokud nebyl přikován, ale to už je dobře půl roku. Dobrou noc, Mareši!“

XXXV.

Major Prokeš poslouchal pozorně Skálův referát o jeho noční návštěvě v zahradě Hronova zámku a o všech informacích, které nasbíral ve Vančurově případě. Dělal si přitom poznámky na blok papíru, a než začal mluvit, ještě si je pročetl.

„Tak vy chcete, abych vám dal asistenci k prohlídce zámku a parku, jak tomu aspoň rozumím?“

„Právě tak,“ přikývl Skála. „Sám to nemohu podniknout bez vašeho souhlasu a ani bych na to nestačil.“

„Nejsem tím nadšen,“ prohlásil major otevřeně, „a raději bych měl soudní příkaz, abych to nepodnikal na svoji odpovědnost. Pokusím se přemluvit soudce.“ Natahoval ruku pro telefon, když se zvonek přístroje ozval nervózním hlasem, který zpravidla ohlašuje meziměstské spojení.

Major sňal sluchátko a hlásil se. Rozmluva byla dosti dlouhá a major se čím dále tím více mračil. Z jeho stručných „ano“, „zajisté“, „zařídím ihned“, „ano zcela nenápadně“, „poklona, pane ministerský rado“ nebyl Skála příliš moudrý. Ale instinktivně vycítil, že rozhovor je ve spojení s jeho případem. První majorova slova to také potvrdila.

„To bude nějaká hezká věc,“ začal mrzutě a odložil sluchátko se zbytečným důrazem na vidlici. „Kdykoliv se o něco zajímá zamini⁵*, raději dál od toho, příteli! To znamená fofr ve všech rezortech a přitom vám páni ze zahraničních věcí telefonují každé dvě hodiny, jak jste daleko, a co to, že ještě nebyly opatřeny žádané informace a že pan ten a ten má na nich ohromný zájem, a tak to jde donekonečna.“

„A co se vlastně stalo?“ přerušil Skála jeho nářek.

„Stručně řečeno, je to takhle. Nějaký velký londýnský list přinesl tučným nápisem zprávu o ztraceném dědici australských miliónů, londýnské vyslanectví honem telefonovalo do zamini, proč se s tím tady nic nedělá, a pak to šlo jako po šňůrce do vnitra, odtamtud na policejní ředitelství, pak zpět do vnitra a referent dává naléhavý rozkaz, aby se věc rychle vyřídila. Teď už se nepotřebujeme starat o soudní příkaz z ministerstva vnitra. Je už na cestě a já jsem krytý co do odpovědnosti. Zavolám vám pátračku a dejte se ihned do toho.“

Byly dvě hodiny odpoledne, když Skála ujížděl v otevřeném autu pátracího oddělení k Hronově zámku. Kromě něho seděli ve voze ještě čtyři četníci s praporčíkem a netrvalo ani deset minut, když auto zastavilo na odbočce z okresní silnice. Praporčík zde zanechal jednoho muže s rozkazem držet se na odbočce, aby ho nebylo příliš vidět ze silnice. Major kladl Skáloví na srdce, aby provedl celou prohlídku pokud možná nenápadně. Protože úvozová cesta vedla jen k zámku, měla hlídka na křižovatce rozkaz zadržet každého, kdo by přicházel od zámku. Auto zabočilo o kus dále do úvozu, ale četník u volantu ubral plyn, aby v zámku neslyšeli rachot stroje. Jakmile se dostali tak daleko, že auto nebylo ze silnice vidět, zastavil a všichni vyskákali.

„Je nás trochu málo na všechno,“ stěžoval si Skála praporčíkovi, „ale přece jen snad bychom měli poslat jednoho muže na druhou stranu parku, kdyby se náhodou tudy někdo pokusil o útěk. Je tam malá branka, vedoucí do polí, a je přibližně právě naproti hlavnímu vchodu.“

„Zařídíme to,“ přikývl praporčík a dal instrukce mladému závodčímu. „Signál nám dát nemůžete,“ končil, „ale necháme vám půl hodiny času a pak se do toho dáme. Za tu dobu se tam zcela určitě dostanete. Držte se trochu dál od zdi, ať psi zbytečně neštěkají. Ukažte hodinky!“ Porovnali si čas a muž s pozdravem odešel.

Po jeho odchodu popošli až pod skupinu smrků nedaleko vchodu, kryjíce se za stromy, a tiše se domluvili o postupu uvnitř zámku. Skála si pak zapálil dýmku, sledován žádostivými pohledy četníků, kteří ve službě nesměli kouřit. Čekali netrpělivě a zámecká zeď s mohutnou branou ležela před nimi tichá a tajemná.

Skála vyklepal dýmku a tázavě se zadíval na praporčíka. Ten vyndal hodinky z kapsy a přikývl. „Na minutu přesně, vpřed!“ zavelel dvěma zbývajícím mužům. Skupina čtyř lidí se tiše přiblížila k bráně a Skála stiskl tlačítko zvonku několikrát po sobě. Čekali pět minut, ale uvnitř se nic neozvalo. Skála zvonil znovu a po dalších pěti minutách zase, ale bez výsledku. Panovalo takové ticho, že bylo slyšet vrzání sněhu pod botami přešlapujících četníků.

„Zaklepejte trochu kolbami,“ poručil praporčík a oba muži začali ochotně poklepávat dveře okovanými konci pažeb. Po chvíli se ozvalo štěkání psů, které sílilo a ozývalo se pak pronikavě za samými dveřmi. Psi se sápali na vrata a jejich příchod patrně někoho vyburcoval. Uvnitř klaply dveře, v bráně se otevřelo malé okénko a v něm se objevil vrásčitý obličej staršího muže. „Jménem zákona, otevřete!“ volal Skála. Nevěděl, že muž za branou jej neslyší. Byl to hluchoněmý zahradník, který byl teprve příchodem psů ke dveřím upozorněn, že je někdo před branou. Okénko se tiše zavřelo a zvuk přiražených dveří svědčil o tom, že se muž uchýlil zase tam, odkud přišel.

„Co teď?“ ptal se praporčík Skály. „Čas utíká a za hodinu máme úplnou tmu.“

„Počkáme ještě deset minut a pak vypáčíme bránu, nebo přelezeme zeď.“

Vyměřená lhůta ještě neuplynula, když se okénko v bráně otevřelo znovu a z něho vyhlédl pár studených šedých očí pod hněvivě staženým čelem.

„Co si přejete?“ ptal se zlostný hlas, o kterém Skála usoudil, že patří staršímu muži.

„Chceme mluvit s profesorem Hronem,“ odpověděl.

„Mluvíte s ním,“ odsekl muž za branou.

„Máme rozkaz k vašemu výslechu a k prohlídce domu a parku, pane profesore. Buďte tak laskav a dejte nám otevřít, stojíme zde skoro již hodinu.“

„Nikdo vás nezval,“ zněla nezdvořilá odpověď. „Svoje obydlí prohlížet nedovolím, a ptát se můžete zde, na to vám nemusím dát otvírat.“

„Jménem zákona, otevřte!“ řekl zlostně praporčík. „Jinak vnikneme dovnitř násilím a následky ponesete vy!“

Zaslechli jízlivý smích, který se zkušeného Skály podivně dotkl.

„Neotevřu a varuji vás, abyste se nepokoušeli vniknout do zámku násilím. Je to spojeno s nebezpečím života. Výstrahu máte, tak si teď dělejte, co chcete!“

Než mohl Skála zasáhnout do rozhovoru, okénko zaklaplo a obličej zmizel. Vzdalující se kroky svědčily o tom, že majitel zámku odchází.

„Dám to vyrazit,“ zvolal horkokrevný praporčík, ale rozvážný Skála jej zadržel. „S dm byste mnoho nepořídil,“ řekl suše. „Brána vypadá jak vrata od pevností. Raději půjdeme kus stranou a přelezeme zeď. Není to sice důstojná cesta pro zástupce zákona, ale nedá se nic dělat.“

Vedl je k místu, kde v noci sám přelezl, a za malou chvíli stanuli na druhé straně zdi. Psi je zvětřili a přiběhli, ale četníci je zahnali několika ranami pažby. Jinak se v parku nic nehnulo, a malý hlouček postupoval opatrně mezi stromy k zámku. Dostali se téměř k okraji lesíka, když je Skála, který šel v čele, zvednutím ruky zastavil. Kývl na ně, aby postoupili až k němu, a napřáhl ruku. „Podívejte se na tohle!“ ukazoval směrem k aleji kaštanů, která spojovala zámek s branou.

„To je velmi podivné,“ řekl překvapeně praporčík, „vypadá to, jako by někdo úmyslně stromy oklestil, každý jinak!“ Dělalo to skutečně ten dojem. Stromy, které rostly v malé vzdálenosti od budovy, se zdály být téměř neporušeny, zato ale všechny další byly kratší, a to tím více, čím stály blíže k bráně. Z těch, které rostly asi dvě stě metrů od zámku, zbývaly už jen nízké pařezy, seříznuté hladkou, šikmou čarou a na povrchu řezu zuhelnatělé. Podivný dojem byl ještě zesílen tím, že hned vedle nich, směrem k bráně, stály ostatní stromy neporušeny.

Hlouček mužů ještě uvažoval nad tímto zvláštním způsobem ošetřování stromů, když zahlédli, jak se dveře malého domku u brány otvírají a z nich vychází muž menší postavy, jehož obličej se nejdříve ukázal v bráně.

„Dejte ho zadržet!“ žádal Skála a poručík poslal jednoho četníka, který si chtěl nadejít a dal se šikmou čarou alejí, aby zkřížil svému muži cestu. Neušel ani pět kroků, když Skála užasle vykřikl: „Můj bože!“ Ukazoval do aleje a obličej mu zbělel jako křída.

„Co je?“ ptal se udivený praporčík, který se s druhým mužem díval k zámku a teprve po Skálově výkřiku se zahleděl zase do aleje.

Muž z domku zmizel v aleji a četník, poslaný k němu, se rozpačitě zastavil.

„Zmizel, úplně se rozplynul ve vzduchu!“ vyrážel ze sebe inspektor a hlas mu přeskakoval rozčilením. „Stůjte, vy tam, a pojďte ihned zpátky!“ křičel zoufale na četníka, který zatím vykročil znovu k aleji.

Muž v uniformě se zastavil a pomalu se otočil. V jeho pohybu bylo něco podivného. Skála k němu ihned vykročil, ale zastavil se v dosti velké vzdálenosti od něho. Četník se vracel kolísavým krokem a v jeho zbledlém obličeji nervózně mrkal pár vyděšených očí. Byl to statný mladý muž, ale v tomto okamžiku se zdálo, že ztratil všechnu rozvahu a propadl panice. Postavil se před praporčíka, nedbaje o správné držení těla, a nastrkoval mu k obličeji nějaký předmět, který držel v ruce. „Podívejte se, co mi z ní zbylo,“ blekotal těžkým a neohebným jazykem. Shlukli se kolem něho a prohlíželi zbytek pušky. Byla to jen pažba, zámek zbraně byl svařen v jediný kus beztvárné oceli a vše další už chybělo.

„Ale jak se to stalo, přece jste musel něco pozorovat?“ vyrazil nervózně praporčík a ohlížel se plaše kolem sebe s náhlým pocitem strachu.

„Nepozoroval jsem nic,“ odpovídal pomalu četník, „držel jsem v pravé ruce pušku za pažbu a levou jsem měl v kapse, protože jsem si stáhl rukavice. Najednou vidím, že mi kus pušky schází. Stalo se to, zrovna když na mne pan inspektor zavolal.“ Skála mu sejmul s hlavy přílbu a mlčky ji ukazoval ostatním. Vršek scházel, jako by jej někdo hladce seřízl, a okraje otvoru byly zduřelé roztaveným a opět zchladlým kovem.

Skála si vypůjčil od druhého četníka jeho pušku a přílbu a dal obojí závodčímu, který pomalu přicházel k sobě. „Nasaďte si přílbu, jak jste zvyklý, a vezměte pušku do ruky! Tak, a teď nám ukažte, jak jste šel.“ Muž pokročil a Skála jej zastavil. Vedl čáru od Černíkovy přílby k místu, kde končil pahýl jeho pušky, a zakýval hlavou.

„Je to tak!“ prohlásil zamyšleně. „Co jste našel?“ ptal se praporčík. Skála okamžik přemýšlel. „Vypadá to, jako kdyby byl závodčí vstoupil do jakéhosi prostoru, kde všechno mizí. Byl nakloněn kupředu a tím se do toho prostoru dostala jen část pušky a přílby. Bylo jeho štěstí, že se právě včas zastavil a šel zpátky. Ještě krok, a pochybuji, že by z něho něco zbylo.“

Mladý četník se otřásl a barva, která se mu zatím trochu do obličeje vrátila, zmizela znovu. „Podívejte se na psy!“ jektal zděšeně a praporčík jej přísně okřikl. „Nedělejte ze sebe starou babu, Bartoši! A jak to vlastně stojíte?“ Muž se napřímil do pozoru, ale nemohl odtrhnout zrak od obou vlčáků, kteří přiběhli, jako by hledali u lidí ochranu. Seděli přikrčeni se zježenou srstí, hlavy obráceny k aleji, a kňučeli strachem.

„Podivné věci se dějí,“ vzpomněl Skála na slova staré písně a vyzval ostatní, aby ustoupili dál pod stromy. „Pokusíme se obejít zámek, ale nesmíme vyjít z lesa ven. Mám nedůvěru k volnému prostoru a nerad bych zmizel, než o tom napíšu protokol.“ Ostatní šli mlčky za ním, každý s hlavou přetíženou nejfantastičtějšími dohady. Bylo zajímavé, že na zmizelého zahradníka celkem nikdo nevzpomněl a že se každý z nich v duchu obíral jen záhadou zničené pušky, jejíž zbytky tvořily hmatatelný důkaz. Teprve po chvíli se o zmizelém muži zmínil praporčík, s dohadem, že snad měl v aleji nějaký úkryt.

„To je vyloučeno, pane praporčíku,“ ozval se závodčí, „měl jsem muže stále na očích a viděl jsem, jak se mi najednou rozplynul ve vzduchu. Vlastně se ani nerozplynul, prostě tam nebyl.“ Skála jeho slova potvrdil.

Obcházeli levé křídlo zámku a museli zajít obloukem dovnitř lesa, jehož okraj zde byl podivným způsobem vykrojený. Skála ukázal na zem před krajními stromy. „To je zvláštní, není tady vůbec sníh a půda je celá černá. Máte někdo pořádný nůž?“ Vzal od závodčího veliký zavírák a po jisté námaze odřízl suchou větev z jednoho smrku. Setřásl z ní sníh a pomalu pokročil ke krajním stromům, následován ostatními, kteří pozorně přihlíželi. Rozpřáhl se a mrštil větví k černému pruhu půdy. Větev letěla obloukem mezi krajními stromy, ale nedopadla. Zmizela zcela náhle, sotva metr od okraje lesa. Skála spokojeně prohlásil. „Myslel jsem si, že to tak dopadne! Tímhle směrem se taky nikam nedostaneme!“

V rostoucím šeru si pozorně prohlíželi zámek. Končil tu jakýmsi pavilónkem v podobě věže a jeho nejhořejší okno bylo otevřeno.

„Nemá někdo z vás kukátko?“ ptal se Skála a ukázalo se, že praporčík má sebou malý triedr. Skála si dlouho prohlížel otevřené okno a podal pak přístroj praporčíkovi. „Nějaká trubice, skloněná otvorem dolů, jako kdyby mířila na nás,“ prohlásil praporčík za chvíli, „ale nikdo u toho není.“

„Já tam střelím, pane praporčíku,“ nabízel ozbrojený četník dychtivě, ale Skála veškerou střelbu zakázal. Pokračovali v obchůzce zámku, až došli k zadní frontě, kterou však nebylo vidět. Zámek v těchto místech zahalovala mlha, a když se prodrali lesíkem řídkých osik, zjistili, že mlha obklopuje zámek i z pravé strany.

„To je divná mlha,“ poznamenal závodčí, „drží se u zámku jen ze dvou stran a končí najednou jako zeď. A je tu mnohem tepleji.“ Toho si ostatní povšimli také. Zdálo se, jako by z mlhy sálalo podivné teplo a sníh zmizel v širokém pásu kolem okraje mlžné zdi.

„Nemá to smysl dál se tady potloukat, vrátíme se!“ rozhodl Skála a ani se neusmál povzdechu ulehčení, který závodčí ze sebe vyrazil. V lese byla již téměř tma, když došli k místu, kde přelezli zeď. Psi se jich drželi na každém kroku a nyní, jako kdyby byli poznali, že je lidé chtějí^ opustit, začali žalostně kňučet.

„Nemá cenu chtít zámek hlídat, protože na to stejně nestačíme,“ prohlásil Skála na druhé straně zdi. „Necháme jen jednoho člověka před branou a později jej vystřídáme.“ Poslal ozbrojeného četníka pro hlídku, kterou postavili na druhé straně zámku, a nedbaje mrazu začal psát při světle praporčíkovy svítilny do svého notesu stručný protokol. Byl s ním hotov, než se četníci vrátili, a dal jej podepsat i těm, kteří s ním byli uvnitř parku.

Ačkoliv přivedený četník sám nic neviděl z podivných příhod za zámeckou zdí, byl nepochybně dostatečně poučen mužem, který pro něho šel. Plaše se rozhlížel ve tmě, když mu praporčík nařizoval, aby hlídal bránu, dokud nebude vystřídán, a zamezil komukoliv vyjít ze zámku. Skáloví se ho zželelo.

„Necháme vám tu kamaráda z úvozové cesty. Ve dvou vám to rychleji uteče,“ řekl a muž mu s nepokrytou radostí děkoval.

XXXVI.

Ještě večer začaly nákladní automobily svážet všechny četnické zálohy místního okresu a v noci přibyly posily z okresu sousedního. Před půlnocí byly už staženy k zámku dvě setniny a zeď parku obklopoval kruh planoucích ohňů, u kterých se hřály zkřehlé hlídky. Vypadalo to jako obléhání nějaké pevnosti, ale do rána se celý obraz změnil v úplnou okupaci větší části kraje.

Rychlost této akce byla způsobena tím, že ještě před večerem byl major Prokeš tázán z ministerstva, co je s Vančurovou záležitostí. V tu dobu už měl v ruce Skálovo hlášení a byl velmi udiven, že se nesetkal s žádnou větší nedůvěrou na druhém konci telefonického drátu.

„Zní to sice jako kapitola z Wellsova románu,“ prohlásil referent po delším tichu, „ale když to viděli čtyři lidé, nelze o tom pochybovat. Konečně mě to ani moc neudivuje, dal jsem si ve zpravodajském oddělení vyšetřit, co vědí o profesorovi Hronovi, a dozvěděl jsem se, že dělal podivné pokusy a objednával stroje za mnoho miliónů. Pošlete mi sem toho inspektora s opisem protokolu a hlídejte zatím zámek se všemi lidmi, které máte po ruce. Dám rozkaz v dalším okresu, aby vám poslali všechno, co mohu postrádat, a když to nepostačí, pomůže vám ještě další okres.“

Za několik minut nato ujížděl Skála autem do Prahy a časně ráno dostal nevyspalý major Prokeš, popíjející jednu černou kávu za druhou, rozkaz, aby uzavřel kraj v širokém okruhu kolem zámku a zejména nepřipustil k akci žádného zástupce tisku. Měli být odepřeny jakékoliv informace a příslušné orgány dostaly v tomto směru velmi pečlivé a podrobné příkazy.

Ještě nikdy v životě neviděl Skála tolik vysokých úředníků pohromadě jako nyní v malé poradní síni ministerstva, kde skromně seděl na konci velikého stolu. Než se porada sešla, byla jedna hodina po půlnoci a při jejím zahájení se skláněly nad stolem nevyspalé obličeje lidí vytažených z postelí z nejlepšího spánku. Zívání rázem ustalo, když referent po stručném zahájení porady, kterou prohlásil za přísně tajnou, přečetl Skálův protokol.

Na nedůvěřivé projevy některých přítomných vyzval Skálu, aby vylíčil všechno podrobně, a když se to stalo, byl ubohý inspektor zaplaven otázkami ze všech stran. Přítomnost úředníků policejního presidia jej činila nervózním a jeho vysvětlování znělo málo přesvědčivě. Naštěstí byl referent z ministerstva vnitra rozumný muž, který rázně zjednal pořádek, a uděloval pak tazatelům slovo jednomu po druhém.

„Nechápu, proč bychom měli o pravdivosti inspektorova protokolu pochybovat,“ prohlásil hubený, mrzutě vyhlížející muž, kterého referent tituloval „pane podplukovníku“. Skála se během porady dověděl, že je to zástupce vojenského výzkumného ústavu. „Viděl to starší policista,“ pokračoval podplukovník a utajil zívání, „a tři lidé z pátračky, kam se přece nemají přidělovat neschopné síly. Ostatně tu máte zbytek oné zbraně. Na první pohled je vidět, jak se závěr u pušky zavařil. To musela být už hezky silná energie, která v tak krátkém čase tohle dokázala!“ Puška šla kolem stolu z ruky do ruky a všichni nad ní kroutili hlavou.

„Já myslím, pánové,“ prohlásil starší muž ošklivé, ale přitažlivé tváře, „že nezáleží na tom, jak se to stalo, ale na tom, co máme podniknout. Byl vydán proti někomu v zámku zatykač?“

„Zatím ne, pane plukovníku! Ale to je celkem vedlejší věc,“ odpověděl zástupce policie. „Otázka je, jak zatčení provést.“

„Nejlepší bude, když celou věc předáte vojákům,“ řekl plukovník. „Beztak je jisté, že se jedná o nějaký nový ničivý prostředek a to musí v prvé řadě zajímat nás.“

Předseda schůze zasáhl do debaty. „Ještě k slovům pana plukovníka Kalase. Musím upozornit na to, že si na vedoucích místech nepřejí, aby se akce oficiálně účastnilo vojsko. Bude požádáno o asistenci, bude-li potřeba, a jeho zástupce bude přizván jako pozorovatel, ale jinak mají všechno provést síly, kterými disponuje náš rezort.“ Plukovník se ušklíbl. „Jestli myslíte, že cizina o podivných věcech v Hronově zámku nic neví, pak jste na velkém omylu! A jsem zvědav, jak budete Hronovu pevnost dobývat bez vojáků!“ To byla prorocká slova a Skála se přesvědčil o jejich správnosti, ještě než zestárl o jeden den.

Na schůzi byla jmenována tříčlenná komise, která měla hned ráno odjet na místo samotné a převzít řízení všech operací. Výkonné právo měl však jen referent z ministerstva vnitra, oba druzí členové komise měli pouze poradní hlas. Skáloví zbyly na spánek sotva tři hodiny a doháněl promeškanou noc ještě v autu, v čemž jej členové komise podle svých sil napodobili. Probudila je teprve četnická hlídka, která zastavila vůz na okresní silnici z P. do Křemšína v místě, vzdáleném od cesty k Hronovu obydlí ještě plných pět kilometrů.

Po zkontrolování legitimací členů komise pokračovalo auto v cestě a zanedlouho spatřili lidé ve voze první stany, postavené na zasněženém poli vlevo od silnice. Lidi bylo vidět málo, vystřídané stráže spaly ve stanech a hlídkující četníci se ukryli pod stromy, nebo za navalenými hromadami sněhu. Brána zámku byla již otevřena a v zahradnickém domku seděl štáb četnických setnin s majorem Prokešem v čele. Prokeš měl oči zardělé nevyspáním a přes všechnu námahu nemohl utajit zívnutí, když podával úředníkovi z ministerstva svoje hlášení.

„Tedy ze zámku se vůbec nikdo neukázal?“ ptal se vojenský člen komise, plukovník Kalaš. „Nikdo, pane plukovníku!“ odpověděl Prokeš, „učinili jsme pokus spojit se s nimi telefonicky, mají svou linku do města, a dal jsem na ni napojit polní telefon. Ale nikdo se nám nehlásil, patrně je spojení někde v zámku přerušeno. Dal jsem pak přívod k zámku přerušit a používáme linky k našim hovorům.“

Komise vyšla ven a pomalu kráčela mezi zachovalými stromy aleje. Četničtí důstojníci je mlčky následovali. Zastavili se asi deset metrů od posledních stromů, za nimiž trčely již jen nízké pařezy zničené aleje. Stály zde dva lehké kulomety, hlídané dvěma četníky, kteří pozdravili. „Nic nového, pane majore!“ hlásil starší z obou mužů.

„Vyzvali jste je, aby se vzdali?“ zeptal se majora a ten přisvědčil. „Použili jsme megafon, ale pochybuji, že to vůbec někdo poslouchal.“ Vzhled zámku mu dával za pravdu. Z místa, kde se malý hlouček zastavil, bylo vidět celou přední frontu budovy. Ležela před nimi v naprostém tichu, v němž se tajila skrytá hrozba, umocňovaná okenicemi zavřenými okny. Jen prostřední okno v mansardě bylo otevřené a v něm stála stejná trubice, kterou viděl Skála den předtím v okně bočního pavilónu. Plukovník Kalaš si ji dlouho prohlížel triedrem a pak se obrátil k referentovi: „Radil bych, abyste jim dali přerušit elektrický proud.“

„To jste ještě neudělali?“ obrátil se referent ostře na majora, který pokrčil rameny. „Neměl jsem žádný rozkaz v tomto směru,“ řekl klidně. „Vždyť vlastně dosud nebyl ani proti nikomu vydán zatykač!“

„Teď není čas na formality!“ odsekl referent, „zařiďte okamžitě, ať jim přeruší proud!“ Prokeš dal rozkaz jednomu ze svých důstojníků, který ihned odkvapil. Plukovník mezitím přikročil k hromadě polen, nakupené u jednoho z kulometů. „Není to vlastně moudré, že jste posunuli hlídku tak blízko,“ řekl majorovi, „co když ti ze zámku chráněný prostor rozšíří?“

Oba druzí členové komise zděšeně ustoupili, ale četníci zůstali na svých místech. „Myslím, že to asi nemohou udělat, pane plukovníku,“ ozval se Prokeš. „Byli by to asi učinili hned ze začátku.“ Vzal z hromady jedno poleno a s mohutným rozmachem je hodil k zámku. Zmizelo v nejvyšším bodě své dráhy, sotva deset metrů od místa, kde stáli, a civilisté z komise údivem vykřikli. Skála to znal už od včerejška a zachoval klid.

„Počkáme, až jim elektrárna vypne proud,“ radil Kalaš a ostatní s ním souhlasili. Citelný mráz zahnal všechny, kromě obou mužů na hlídce, zase do zahradnického domku, kde bylo příjemné teplo. Polní telefon zavedli až do domku, a tak za necelou půl hodinu se dozvěděli, že proud je vypnutý.

„Teď uvidíme, jestli má jejich tajemná zbraň něco společného s elektřinou,“ prohlásil plukovník spokojeně a chvátal k hromadě polen. Čekalo ho však zklamání, neboť viděl, jak vržený kus dřeva zmizel stejně jako dřív. Jeden z četníků, hlídajících kulomety, se poznamenal křížem a referent z ministerstva se nervózně zasmál. Neměl čas ani něco říci, protože ho právě volali k telefonu. Ostatní šli pomalu za ním a slyšeli ještě jeho poslední slova, uctivé „ano, pane ministře, zařídím, pane ministře, račte se spolehnout!“ Klaněl se, jako kdyby nejvyšší šéf mohl jeho poklony vidět.

Obrátil k ostatním ustaraný obličej. „V poledním tisku zahraničních časopisů prý se objevila noticka o podivném tažení proti osamělému zámku. Šéf si přeje zlikvidovat celou záležitost co nejdřív.“ Kalaš, voják každým coulem, se ušklíbl, neboť pohrdal pomalým postupem těchto civilistů. „Dal bych do toho střílet z kulometů, a kdyby to nepomohlo, poslal bych tam tank a ostřeloval okno z děla. A kdyby ani to nebylo nic platné, shodil bych na zámek pár bomb z letadla.“

„Jenže to nejde,“ namítal podrážděně referent. „V zámku bydlí víc lidí a nevíme, kdo z nich se na věci podílí a kdo ne.“ Plukovník pokrčil rameny. „Účel světí prostředky! Já pro svou osobu bych jedině litoval, kdyby se měla přitom zničit ta jejich tajemná zbraň. Představte si, co by to znamenalo, kdybychom ji získali!“ Oči mu zasvítily nadšením a Prokeš se s pohrdáním od něho odvrátil.

„Zkusím střílet na výstrahu,“ rozhodl se po chvíli referent a ostatní souhlasili. Za chvíli se rozštěkaly kulomety s hlavněmi zdviženými tak, že střely musely zámek přelétávat. Konečně dal major palbu zastavit, a pak vyčkávali, jestli se někdo v zámku objeví u okna. Nikdo se však neukázal a ticho, do něhož se stará budova pohroužila, mělo v sobě něco zlověstného. „Snižte palbu proti střeše,“ radil plukovník. Referent na tázavý pohled četnického majora přisvědčil. Změnili tedy směr palby a kulomety zarachotily znovu. Kalas prohlížel triedrem dl palby, ale za chvíli zaklel a triedr odložil. „To je zatracené, vypadá to, jako by měli střechu z chromové ocele, není na ní vidět ani stopy po nějakém účinku palby.“ Prokeš, který se díval současně s ním, projevil stejný názor.

„Snad kule mizí jako dřevo,“ ozval se skromně Skála, ale Kalaš se pohrdavě zasmál. „Člověče, víte, jakou rychlost má střela z kulometu a jaké teploty je zapotřebí, aby se její ocelový plášť roztavil?“ Náhle dostal nápad a obrátil se na Prokeše s dotazem. „Sehnal byste někde karabinu s dalekohledem? Je to přes dvě stě metrů, a tak bych chtěl raději dalekostřelnou zbraň.“

„To nebude nic těžkého,“ pravil Prokeš a poslal jednoho z četníků do stanu se zásobami střeliva a náhradních zbraní. Muž se udýchaně vrátil za malou chvíli se zbraní v ruce i s patronami. Plukovník byl výborný střelec, a když zkoušel pušku na stromech parku, získal si mlčenlivý obdiv všech přihlížejících četnických důstojníků. Pak obrátil zbraň proti zámku a delší dobu pečlivě mířil do ústí trubice v okně mansardy. Ozvalo se pět ran rychle za sebou, ale v okně se nic nezměnilo. Kalaš nervózně vyhodil prázdný zásobníky a nabil pušku znovu. Zase pět ran bez nejmenšího účinku. „Ďábelský vynález, anebo jsem už zapomněl střílet,“ zavrčel a vrátil zbraň poručíkovi, který ji přinesl. „Zkuste to s dělem, nebo s tankem. A pro jistotu si objednejte ještě letadlo!“ Nikdo neodpovídal, ale referent se rozhodl, že se podle jeho rady zařídí. Požádal Kalaše, aby dal sám příslušné rozkazy posádce v P., a ten mu s velkou ochotou vyhověl. Zatímco čekali na objednané prostředky, přinesli kuchaři z polní kuchyně oběd. Při jídle nepromluvil nikdo ani slova.

XXXVII.

Po obědě se členové komise vydali na prohlídku parku. Šel s nimi i Skála s nadporučíkem a několika četníky. Mlha podle zadní a pravé fronty zámku vzbudila Kalasův obdiv. „To je opravdová přírodní mlha, není to žádný ze známých prostředků k umělému zamlžení, které se používají v poli. Rád bych věděl, jak to dělají?“

„Já bych byl mnohem radši, kdybych to měl z krku, anebo kdyby tím byli pověřili jiného kolegu,“ řekl utrápený referent, který musel mezi obědem odpovědět nový dotaz a vyslechnout důtku, proč se ještě nic nezařídilo.

„Víte, myslím si, že by byla škoda rozbít to všechno a zničit takový krásný vynález,“ poznamenal plukovník, který se začal na věci dívat z hlediska čistě odborného. Referent neodpověděl a inspektor Skála ho žádal o povolení k exhumaci toho, co viděl v předminulé noci zakopávat. Svolení dostal, ale ukázalo se, že to nepůjde tak snadno, protože země byla mrazem ztvrdlá jako kámen. Skála dal na označeném místě rozdělat oheň a nařídil policistům, aby ho zavolali, až dohoří, protože chtěl být při vykopávání.

Vraceli se právě pomalu k zahradnímu domku, když se ozvalo vzdálené vrčení motoru, které rychle sílilo a zanedlouho se změnilo v ohlušující rachot. Rychlá stíhačka opsala veliký kruh a pak přistála strmým obloukem na sousedním poli. „Jsou tu brzy!“ řekl plukovník uznale a pohlédl na hodinky.

„Pane nadporučíku,“ volal udýchaný muž z hlídky, „před několika minutami se někdo objevil na střeše v prostřední věžičce.“

„A co jste udělal?“ ptal se důstojník. „Podle rozkazu jsem na výstrahu vystřelil z pušky, a potom po něm, ale ten člověk zmizel.“ Šli za hlídkou do aleje k okraji bezpečného pásma, a všichni se zastavili v bezmezném úžasu. Uprostřed střechy se tyčila malá ozdobná vížka, utvořená nízkou, osmihrannou zídkou, na které volně spočívaly ozdobné sloupky nesoucí prejzovou stříšku. Kamená zeď byla neporušená, ale sloupky zmizely i se střechou a všichni se rozpomínali, že ještě před obědem viděli vížku celou.

„A kde jste spatřil toho člověka, za zdí ve vížce?“ ptal se referent. Četník přisvědčil. „Nemohl jsem na dálku dobře rozeznat, jak vypadá, ale myslím, že byl starý, zdálo se mi, že má šedivé vlasy.“

„Rád bych věděl, co je za tou zídkou,“ řekl plukovník Kalaš a prohlížel si ji triedrem. „Jestli proti tomu nic nemáte, poslal bych letce, aby se na to podívali shora?“ Referent souhlasil a letecký poručík, který se přišel právě hlásit, byl vyzván, aby přeletěl zámek co možná hodně nízko a dal pozorovatelem zhotovit snímek. „Střílejte na všechno, co se bude na střeše hýbat,“ doložil plukovník a pohlédl pátravě na referenta. Ten sklopil zrak a sevřel rty. Letec ještě okamžik vyčkal, pak pozdravil a odcházel. V bráně doširoka otevřené uskočil, aby se vyhnul těžkému tanku, který do ní právě vjížděl. Plukovník jej dal zastavit hned za branou a nařídil, aby uhnul stranou a ponechal bránu volnou. „Předjeli jsme kousek odtud dvě polní děla,“ hlásil poddůstojník, velící pětičlenné posádce tanku. Kalaš to vzal s uspokojením na vědomí. Stíhačka ještě ani nevzlétla, když koňské spřežení táhnoucí první dělo doklopýtal k zámku. Kalaš nařídil poručíkovi, který seskočil před ním s koně, aby dal první dělo postavit do palebné pozice za oba kulomety a druhé nechal ještě zapřažené venku.

„Mám zchvácené koně, pane plukovníku, dovolte, abych směl dát odpřáhnout i druhý kus,“ žádal poručík a Kalaš svolil, ač nerad. „Můžeme to konečně zkusit zatím z této strany,“ prohlásil k referentovi, jenž sledoval s rostoucí nevolí jeho válečné přípravy a teď se vzchopil k protestu.

„Neudělám to bez písemného rozkazu,“ řekl odhodlaně, „nedám střílet na dům, ve kterém jsou dvě ženy!“

„Jak myslíte,“ pokrčil plukovník rameny. „Pane nadporučíku,“ obrátil se k důstojníkovi, „pošlete, prosím, okamžitě někoho k letadlu s mým rozkazem, aby zatím nestartovali a vyčkali na další instrukce.“ Z dálky ještě zazníval hukot vrtule, které motor se ztuhlým olejem nedovedl dát patřičný tón. Četník odešel s plukovníkovým rozkazem a popuzený referent zamířil k telefonu. Vrátil se za delší dobu ke Kalašovi, jenž zatím přihlížel, jak skládají střelivo pro děla.

„Máte jít k telefonu, je tam váš šéf,“ řekl suše. „Převezmete velení, já jsem teď z obliga. Četnictvo je vám k dispozici.“ Obrátil se k plukovníkovi zády, aby neviděl jeho spokojený úsměv, a dal si zavolat majora Prokeše.

Kalašova rozmluva netrvala dlouho. Vrátil se s vítěznou tváří a udělil ihned rozkazy. Za malou chvíli stoupala stíhačka táhlou spirálou k obloze, opsala několikrát nad zámkem kruh o velikém poloměru, jehož středem se stala budova. Po chvíli šel pilot s letadlem níž a rozletěl se přímo proti zámku. Divákům se zdálo, že se rozbije o vršky stromů před branou. Motor jim zaburácel nad hlavou a vzápětí nastalo mrtvé ticho – stroj zmizel! Bylo to všechno tak náhlé a neobyčejné, že si všichni začali protírat oči v přesvědčení, že špatně vidí. Teprve za okamžik se ozvaly výkřiky úžasu a z čety dělostřelců seřazené u brány zazněly hlasy nevole. „Ticho, vyrovnat řady!“ zakřičel poručík a nespokojenci postupně zmlkli. Kalaš zbledl, ale neřekl nic. Referent z vnitra byl příliš zaujat tím, co viděl, a vzpomínkou na hezkého letce, obraz zdraví a mládí, který ještě před půlhodinou stál před ním. Kalaš se mu vyhnul velikým obloukem, zašel k tanku a poddůstojník se postavil do pozoru.

„Podívejte se, rotmistře,“ začal mírně plukovník, „s tou vaší pevností přece projedete, ne? To není neobrněná stíhačka ze dřeva a plátna, nemyslíte?“

Poddůstojník pokrčil rameny: „Rozkaz!“

„Počkejte ještě!“ řekl plukovník tónem, který ztratil hodně ze své předchozí povýšenosti. „Vaši vojáci vás, doufám, poslechnou,“ zeptal se tlumeným hlasem. „Moji hoši pojedou tam, kam pojedu já, pane plukovníku!“

„Výtečně! Můžete jim říct, že budou všichni okamžitě povýšeni, když se jim to podaří. Úkol zní: projet alejí nejvyšší rychlostí a zastavit se pod schodištěm zámku. Tam je zřejmě nechráněný prostor, protože stromy jsou tam v pořádku. Troufáte si na to?“

„Udělám všechno, co mi poručíte!“ odpověděl voják vyhýbavě. „Ale tady mám příliš krátký rozjezd, na plnou rychlost se nedostanu.“

„Můžete vyjet ven a prorazit si cestu mezi stromy před branou, jak daleko budete potřebovat. Dám zatím odklidit dělo.“ Rotmistr zasalutoval a skočil do tanku. Motor zasupěl a hnací pásy začaly rozrývat zemi. Tank pomalu vycouval ven, pak se rozjel rychlejším tempem proti skupině stromů a za okamžik kácel před sebou všechny kmeny, které mu stály v cestě. Několik dělostřelců namáhavě odsunovalo z aleje dělo a bez rozkazu je stavělo opět do palebné pozice, která teď směřovala k zámku šikmou čarou. Větší část čety odstraňovala kmeny z míst, kudy se měl tank vrátit. Vojáci pracovali bez nadšení, přesto však plnili přesně všechny rozkazy. Zanedlouho měl tank volnou dráhu.

Dělostřelecký poručík seřadil opět svou četu uvnitř parku, blízko brány. Na druhé straně zaujali místo členové komise a major Prokeš se svými důstojníky. Zvenčí sem zazníval hukot motoru. Pak se v bráně objevil tank ujíždějící plnou rychlostí a padesát párů očí se k němu doslova přisálo.

Jen se mihl kolem hloučku napětím nedýchajících lidí, vřítil se do aleje, dorazil k spáleným pařezům – a pak se to stalo. V mžiku se zmenšil v jediný bod a rozplynul se v prostoru…. Z čety vojáků stojících u brány zazněl vzrušený hluk, který se stupňoval v hlasitý křik. Jeden mluvil přes druhého, pak se řady zlomily a vojáci běželi k dělu. Ihned otevřeli bedničky s granáty a připravili dělo k palbě. „Rozstřílíme ten barák na kusy!“ překřičel vysoký hlas jednoho dělostřelec ostatní hluk. Poručík se mamě pokoušel zastavit lidskou lavinu. Jeden voják mu vyrval revolver z ruky, jiní dva mu vytrhli šavli a sevřeli mu ruce. „Pane poručík, nechte nás bejt,“ prohlásil rezolutně jeden z nich, chlap jako hora, „voddělali nám už vosům kamarádů, vrátíme jim to i s procenty!“

Kalaš, rudý hněvem, řval na vojáky, ale nikdo si ho nevšímal. Neměl uniformu a jeho černé civilní šaty mu dodávaly u vojáků málo autority. Vyrval jednomu celníkovi z ruky karabinu, popadl ji za hlaveň a hnal se proti četě. Uvítal ho však jen hlasitý posměch. Několik vojáků se odloučilo od ostatních a obklopilo členy komise. Domluvy nebyly nic platné, a tak se zanedlouho za všemi zástupci úřadů zavřely dveře zahradnického domku, kam je několik vojáků následovalo. Kalaš, bez sebe hněvem, uchopil sluchátko telefonního přístroje, ale vzápětí ho vojáci bezohledně odstrčili stranou s výmluvnou hrozbou.

Major Prokeš sice zůstal se dvěma svými důstojníky venku, ale byl bezradný. V první chvíli chtěl proti vojákům postavit oba kulomety, které před útokem tanku přemístili k domku, ale jediný pohled na několik četníků, které měl po ruce, jej poučil, že s nimi nemůže počítat. Nepřipojili se sice ke vzbouřené četě, ale s výmluvným gestem odložili pušky do sněhu. Prokeš se obrátil a rychle vyběhl z brány, aby zajistil ty, kteří hlídkovali v polích a neviděli nic z toho, co se dělo za zdmi parku. Jistě ho poslechnou, ale zbývala malá naděje, že se vrátí včas, než se zámek promění v hromadu trosek.

Dělostřelecký poručík Horák se bezmocně zmítal v rukou obou vojáků a zaťal hněvem zuby, když dělostřelec zastrčili náboj do hlavně a upevňovali závěr děla. Poddůstojník položil ruku na odpalovač a tu se Horák se zoufalým vypětím sil vojákům vytrhl. Bylo to mladý důstojník, nedávno vyšel z akademie a měl vysoký názor na své povinnosti. Skočil před ústí děla, roztáhl obě ruce a vzkřikl: „Nebudete střílet!“

Poddůstojník zbledl jako stěna a v poslední chvíli odtáhl ruku. Za jiných okolností by vojáci toto zoufalé poručíkovo gesto nepochybně ocenili, ale nyní je ovládla vášeň. Oba muži, kteří dříve poručíka drželi, se ho znovu zmocnili a přes jeho nadlidský odpor jej odtáhli z palebné čáry. Poddůstojník se vzchopil a odpálil. Uslyšeli zadunění výstřelu, ale granát zmizel stejně jako letadlo a tank. Zámek, v jehož oknech rudě zářilo zapadající slunce, stál před užaslými vojáky neporušený a tichý! Dělostřelec vypálili ještě několik ran různými směry. Jedna z nich, namířená na zkoušku proti lesíku, rozdrtila všechny stromy, které zasáhla. Ostatní, mířené na zámek, zmizely beze stopy. Zahradu zahalil dým ze střelného prachu a vojáci postupně od děla odcházeli. V bráně se objevil Prokeš s četou četníků přibíhajících poklusem a s bodly na puškách. Dal vojáky obklíčit, ale ti byli tak zdemoralizováni záhadným mizením granátů, že bez odporu odkládali poboční zbraně a mlčky se řadili u zdi. Vysvobozený Kalaš, třesoucí se hněvem, zasyčel: „To vám přijde draho!“ Vyhrožoval poručíkovi, ale ubohý hoch se uraženě napřímil. „Pane plukovníku, dělal jsem, co bylo v mých silách!“

„Kde máte poboční zbraň?“ křičel plukovník. Poručík zbledl a pohlédl na prázdnou pochvu po svém boku. „Vojáci mi ji vzali,“ přiznal sklesle a bez další omluvy se připojil k svým lidem, střeženým dvojnásobnou řadou četníků. Za malou chvíli dvě nákladní auta vzbouřenou četu odvezla a členové komise osaměli v zahradnickém domku. Major Prokeš žádal Kalaše o rozkazy na noc, ale ten jen bezmocně mávl rukou. „Hlídejte zámek jako dosud, víc se dělat nedá! Snad bychom je mohli vyhladovět. Jsem bezradný.“ Ostatní mlčeli. Do panujícího ticha se zvenčí ozývaly jen pravidelné kroky četnické hlídky.

Náhle někdo zaklepal. Všichni přítomní vzhlédli vzrušeně ke dveřím, co se zase děje. Vstoupil četnický poručík. „Pane majore,“ hlásil „ze zámku dává někdo světelné signály!“ U dveří vznikl menší zmatek, protože všichni, bez ohledu na hodnost a stáří, se tlačili najednou ven.

V kulatém otvoru jedné okenice nahoře v mansardě se v různých intervalech blýskal odraz zapadajícího slunce. Někdo využil zapadajícího slunce a kapesního zrcátka. „Morseovka!“ řekl tiše Kalas a několik tužek a bloků vylétlo z kapes. Znovu a znovu vzplál otvor v okenici rudým žehem. Pak slunce zapadlo a signály přestaly. Lidé u brány luštili telegram, a když jej přečetli, zadívali se na sebe v bezměrném úžasu. Jedině major Prokeš neztratil rozvahu. Vytáhl z kapsy baterku a v šeru, které válem houstlo, signalizoval: „Děkujeme a přijdeme!“

XXXVIII.

Vzbudil jsem se celý prokřehlý, jelikož se v této místnosti netopilo. V šeru mizejícího dne se můj dech měnil v páru. Neměl jsem hodinky, ale podle světla jsem usoudil, že už bude pozdní odpoledne. Vstal jsem a trochu se procvičil, abych se zahřál. Ruka už tak nebolela jako před spaním a ke své velké radosti jsem zjistil, že není zlomená. Přitom mi napadlo, že je to vlastně malichernost starat se o ruku, když tu vlastně jde o život sám, ale zájem o bezprostřední zážitky je u každého příliš silně vyvinutý, bez ohledu na paradoxy, k nimž může vést. Moje pohyby vzbudily Birsena. Protáhl se a pak se dal po mém příkladu také do cvičení.

„Je tu prima přírodní větrání,“ řekl po chvíli, „a tak vám snad nezkazím vzduch, když si zapálím.“ Přitakal jsem a Birsenova cigareta mi připomněla, že nám Hron vlastně kromě pistole všechno nechal. Rychle jsem prohledal všechny kapsy, ale kromě nožíku, kapesníku a zrcátka s hřebínkem jsem nenašel nic užitečného. Birsen měl navíc pouzdro s cigaretami, krabičku s dvaceti sirkami, blok s tužkou a malý pilníček na nehty.

Jako nástroj k přepilování mříží byl pilníček naprosto bezcenný. Po cvičení jsme se pustili s ohromnou chutí do konzerv. Prozíravý Birsen však, přes mé námitky, dávky přesně odměřoval.

„Aspoň tři dny s nimi musíme vydržet,“ prohlásil, „mezitím se naše situace upraví, jak říkají páni lékaři, když si s pacientem nevědí rady.“

Žertoval, ale v jeho tónu zaznívalo něco pochmurného. „Co myslíte, že udělá s ostatními?“ zeptal jsem se, přičemž můj zájem o ostatní se soustřeďoval na jediné jméno.

„Nic,“ pokrčil Birsen rameny, „co by s nimi dělal? Nechá je klidně chodit po domě jako dřív. Jakmile zavře mříž u schodů, jsme dokonale izolováni a nikdo se k nám nedostane. Můžeme křičet, ale to nám celkem mnoho nepomůže. I kdyby nás zaslechla Klára nebo kuchařka, nebude to nic platné, protože Hron je zcela primitivní hrůzovládce. Na námitky nevezme zřetel a co zmohou dvě ženské proti bláznu a oceli?“

Měl pravdu, to jsem uznával, a přiznám se, že moje nálada velmi poklesla. „A co udělá Hron s námi?“ vyslovil jsem otázku, které jsem se vyhýbal. Birsen dlouho neodpovídal. „Jak můžete předvídat, co udělá blázen?“ řekl konečně. „Bude jednat impulsívně, to je jisté. Zatím nás odstranil, protože měl nějaké plány, které jsme mohli zkřížit, ale co bude dál, je těžko odhadnout.“ Svěsil jsem hlavu, ale Birsen mi položil konejšivě ruku na rameno. „Nelamte si hlavu, Mareši, dost času, až to přijde! Řekněte si s klasikem: dum spiro, spero⁶* a zkuste raději spát, dělat se stejně nic nedá. Konečně řemenů tu máme dost, tak jestli dáte přednost oběšení před nejistou budoucností, můžete si posloužit,“ dodal se svým typickým pošklebkem, který jsem u něho kdysi tak nenáviděl.

Poslechl jsem jeho rady, natáhl se na žíněnku a přitáhl přikrývku až k bradě. Co jsem považoval za nemožné, se skutečně stalo: usnul jsem a prospal celou noc. Birsen už stál u okna a díval se ven otvorem v okenici.

„Dobré jitro, Mareši, spal jste jako nemluvně celou noc a nestydatě jste chrápal,“ přivítal mě zřejmě v dobré náladě. „Pojďte se sem podívat, dějí se velmi zajímavé věci!“ Přitiskl jsem nos k mříži a podíval se kulatým otvorem v okenici na dosti velký úsek kolem brány. Údivem se mi vydral z hrdla výkřik. Brána dokořán otevřená a v ní hlouček četníků, mezi nimiž i na dálku jsem poznal podle odznaků důstojníky. Několik mužů montovalo něco při zemi, a když poodstoupili, spatřil jsem dva kulomety.

„To je skvělé,“ zajásal jsem, „teď už to dlouho nebude trvat a osvobodí nás!“ Birsen potřásl hlavou a neodpovídal. „Vy myslíte, že ne?“ ptal jsem se podrážděně.

„Nerad beru někomu naději,“ odpovídal pomalu Birsen, „ale jistě jste si všiml, že ti lidé se zastavili v pořádné vzdálenosti od zámku a že dál nejdou.“

„To je pravda, ale postavili tam kulomety a chystají se k ostřelování domu,“ namítal jsem. „To je právě to, co se mi nelíbí. Cožpak takhle policie postupuje, když chce prohledat něčí dům?“

„Máte pravdu,“ souhlasil jsem, „to se dělá, jen když se narazí na ozbrojený odpor.“

„Dívejte se, dívejte!“ zaskřehotal Hronův hlas za dveřmi a jeho vítězný tón mne tak vyděsil, že jsem od okna uskočil jako uštknutý. „Ani celá armáda neprojde mým magickým kruhem,“ chlubil se šílenec. Šklebivý výraz jeho obličeje odhalující zkřiveným úsměvem zažloutlé zuby mě popudil ještě víc. Uchopil jsem nejbližší konzervu a mrštil jí po něm. Hron zděšeně uskočil, kvapně přirazil okénko a pak chrlil nadávky a takové hrozby, že mi krev stydla v žilách. Zacpával jsem si obě uši, abych neslyšel všechny ty příšerné věci, jimiž nám vyhrožoval, ale Birsen se otřásal smíchem.

„Dobře, že jste netrefil!“ křičel na mne, „vyhodit plnou konzervu, to je škoda, jen si poslechněte, čím nám pan Hron vyhrožuje!“ Odkryl jsem si uši.

„Neusmrtím vás, vy psi,“ hulákal profesor, „ale nechám vás bez jídla, až se požerete sami mezi sebou, to udělám!“ Kroky se vzdalovaly, ale ještě na schodech si Hron mumlal svoje hrozby a jeho hlas k nám nezřetelně doléhal.

„Pojďte, přestěhujeme žíněnky,“ vyzval mě Birsen, „takhle by nás mohl pohodlně postřílet okénkem ve dveřích, až budeme v nejlepším spánku.“ Odtáhli jsme žíněnky do rohu a umluvili se, že nebudeme nikdy spát oba současně, aby Hron nemohl dovnitř vniknout bez našeho vědomí. Dveře se, bohužel, z naší strany nedaly nijak zajistit. Zbývala tak určitá naděje, že si rozmyslí vejít, byť i se zbraní v ruce, budeme-li jej oba očekávat.

Spořádali jsme rychle každý svoji dávku jídla a zjistili, že zásoba potravin nám vydrží ještě dva dny. Pak jsme se střídali u okenního otvoru, zatímco druhý dával vždycky pozor na dveře. Ale profesor se objevil až pozdě odpoledne, krátce po příletu letadla, jehož motor jsme zaslechli i my ve vězení.

Hron okénko jen pootevřel, takže jsme pouze slyšeli jeho vychloubavý hlas. Dostal se zřejmě do nebezpečného stadia duševní pomatenosti, ve které se blázen cítí nade všechno povýšen. Tragické bylo zde to, že, bohužel, jeho povýšenost kotvila v zcela věcném podkladu.

„Čtyři kužele paprsků střeží zámek,“ chlubil se a svoji řeč přerušoval výbuchy smíchu, který mi šel tolik na nervy, „a přidal jsem k nim teď ještě pátý! Viděli jste blázny střílet na můj dům? Kde jsou jejich střely? Vytvořil jsem prostor nicoty, který je pohltil, jako pohltí všechno, co do něho vnikne! Paprsky smrti, k smíchu! Moje paprsky, to je to pravé!“

„Kampak jste postavil trubice s aktivním sodíkem?“ ptal se mírně Birsen a svraštil čelo v náhlé myšlence. „Uvidíte, vy plaze!“ křičel profesor a dal se do smíchu, který skončil záchvatem stařeckého kašle.

„Nastydnete se tu, drahý badateli, jděte raději dolů do tepla!“ radil mu posměšně Birsen a Hron odpověděl přívalem nadávek a hrozeb, při kterých se mi tajil dech. Něco však asi upoutalo jeho pozornost, protože náhle přirazil okénko a rychle odešel.

„Nemá smyslu ho dráždit,“ řekl jsem, ale Birsen pokrčil rameny. „Tady vidíte první praktické použití svého vynálezu,“ dodal jsem trpce, hned však jsem svých slov litoval. Birsen se v posledních dvou dnech ke mně choval jako dobrý kamarád a nemělo smyslu mu něco vyčítat. „Promiňte,“ řekl jsem kajícně, on však jen mávl rukou. „Nač plakat nad rozlitým mlékem! Pojďte se podívat k oknu, letadlo znovu přilétá. Něco se patrně chystá!“ Zapomněli jsme na dveře a dívali se každý jedním otvorem. To, co jsme spatřili, bylo hrozné. Nad branou a docela nízko se objevilo letadlo, jeho nosné plochy se na okamžik zaleskly ve slunci a pak vše náhle zmizelo, jako by to odvanul dech nějakého obra. „Snad se dostalo za dům a my jsme to nepostřehli, letělo velmi rychle,“ koktal jsem něco, čemu jsem sám v hloubi duše nevěřil.

„Nač si něco namlouvat?“ řekl rezignovaně Birsen, „museli bychom aspoň slyšet motor. Je po nich, ta prokletá věc je zničila!“ Sedl si na žíněnku a složil hlavu do dlaní. Dlouho nepromluvil ani slova. Odstoupil jsem od okna a za chvíli se ozval opět hukot výbušného motoru. Tank! blesklo mi hlavou, zřejmě ten, který jsme zahlédli vedle brány. Pomyšlení, že v několika příštích vteřinách přestane existovat, mi působilo nesnesitelná muka. Zabořil jsem hlavu do přikrývky, abych neslyšel ani nejmenší zvuk.

Nevím, kolik času uplynulo, než mi Birsen položil ruku na rameno a vytrhl mě z duševní strnulosti. Odhodil jsem pokrývku a zaslechl zvenčí několik tlumených ran. „Střílejí z děla,“ oznamoval Birsen, „a já jsem dostal nápad.“

„Jaký?“ zeptal jsem se sklíčeně, ale další Birsenova slova mě vyburcovala k nové duševní činnosti.

„Ty dělové rány v různých intervalech mi připomněly Morseovu abecedu. Mohli bychom jim dát zprávu, co se tu děje a jak se chránit proti paprskům nicoty, jak tomu říká Hron.“

„Ale jak jim tu zprávu dáte? Nemáme přece nic, co by způsobilo takový hluk, jako rána z děla!“

„Máme světlo, podívejte se!“ ukázal na dva šikmé pruhy slunečních paprsků, které vnikaly otvory v okenici do naší tmavé místnosti a kreslily na protější stěně dva zlaté kruhy. Oživl jsem. „A znáte morseovku?“

„To je právě ta největší chyba, neznám,“ řekl malomyslně Birsen, ale já neztrácel naději.

„Počkejte,“ rozpomínal jsem se, „před několika lety jsem měl kapesní kalendářík s morseovkou, vyjádřenou ve slovech. Z dlouhé chvíle jsem se ji naučil a snad se rozpomenu. Jak to začínalo?“ Dal jsem hlavu do dlaní, zatímco Birsen s blokem a tužkou v ruce dychtivě vyčkával. „Už to mám!“ zvolal jsem vítězně a začal jsem diktovat. „Akát, krátká, dlouhá, to je a, blýskavice, dlouhá, tři krátké, b, cílovníci, dlouhá, krátká, dlouhá, krátká, c.“

„To není moc duchaplné,“ přerušil mě Birsen s úsměvem, „co jsou to proboha ti cílovníci?“

„Neskákejte mi do toho!“ vyjel jsem na něho, „nebo si už dál nevzpomenu.“ Šlo to dobře až k „s“, ale tam jsem si za celý svět nemohl vzpomenout. Věděl jsem, že je to nějaké jméno ze starověku a vyjmenoval jsem všechna začínající na „s“, na která jsem si vzpomněl – od Syrakus až k Solonovi, ale to jediné správné mi nenapadlo. Nakonec pomohl Birsen, který se náhle rozpomenul. „Ale vždyť je to známý signál SOS, tři krátké, tři dlouhé a zase tři krátké! S jsou tedy tři krátké!“ „Ovšem, Seneca!“ plácl jsem se do čela. „Teď máme celou abecedu kromě q, y a x, ale ty ani nepotřebujeme.“ Pak jsme rychle napsali telegram, stručný, ale obsahoval všechno. Přitom jsme úzkostlivě pozorovali, jak se světelné kruhy na stěně posouvají se zapadajícím sluncem ke stropu a jejich barva přechází ze zlaté do červené. Konečně byla zpráva hotová a Birsen ji po proškrtání chvatně přečetl: „SOS – Hron zešílel – dvě ženy a dva muži v zajetí – proti paprskům chrání parafin – SOS!“ Chopil se zrcátka a začal signalizovat jedním otvorem, a já se díval druhým.

Hlásil jsem Birsenovi, co se děje venku. „Někdo odešel do domku… dívají se sem, teď se jich vyhrnula celá hromada z domku ven… a vytahují bloky… píšou,“ křičel jsem rozčileně, až mě Birsen musil vyzvat, abych zachoval klid a nepletl ho při signalizování. Konečně skončil a přiložil oko k mříži.

„Odpovídají!“ vykřikl, venku bylo už šero a v něm zamžikalo světlo kapesní baterky. „Pište, Mareši, budu vám to diktovat!“

V mizejícím světle zimního dne jsme chvatně luštili můj záznam. „Děkujeme a přijdeme!“ Opakoval jsem si ta slova několikrát za sebou. Pak jsem chytil Birsena za ruku a stiskl ji v záchvatu radosti nad životem, který se pro nás znovu otevíral.

XXXIX.

První hlídka padla na mne. Byl jsem rád, protože se mi nechtělo spát, bránilo mi v tom přílišné rozčilení. Dal jsem Birsenovi svoji pokrývku a za chvíli jsem slyšel jeho pravidelné oddychování. Záviděl jsem mu skoro jeho spánek, ale pak jsem se ponořil do vzpomínek, ve kterých bylo tolik štěstí. Konec trýzně, vysvobození, ale co dál? Co nabídnu Kláře, až ztratím své podivné zaměstnání u Hrona? Venku čeká neúprosná krize, dny plné hladu, nebo ponižující úloha muže bez zaměstnání, který se dává vydržovat od své ženy. Znovu se mi krev rozbušila ve spáncích, ale rozum nabádal k rozvaze: proč se nesmyslně trápit s novým problémem, dokud jsi ještě nevyřešil ten nynější! Ach, ta moje povaha, pesimismus ukrytý pod zevnějškem sangvinika.

Začala mě zmáhat únava a chvílemi mi hlava klesala pod prvními útoky spánku. Nutil jsem se k čilosti a na svítícím číselníku hodinek, které mi půjčil Birsen, jsem odhadoval, jak dlouho bude ještě trvat moje noční stráž.

Náhle mě něco vyburcovalo. Zaslechl jsem u dveří tichý šramot a pak se za mnou ozval rachot rozbíjeného skla. „Birsene, pozor!“ vzkřikl jsem, „někdo je přede dveřmi!“ Vymotal se z přikrývek a ospale si mnul oči. Začal hlasitě čichat. „Co je to? Někdo sem něco hodil?“ Do nosu mi náhle vnikl nasládlý zápach. „Chloroform!“ zaklel Birsen. „Zatracená tma, kdyby aspoň člověk viděl, kde je to rozlité!“ Tápali jsme po dlaždicích. Proti mně temněly obrysy Birsenova těla. Začínala se nás zmocňovat ospalost.

„Dejte si šátek kolem úst,“ radil Birsen, ale stejně to nic nepomohlo. Člověk se pod tím dusil. „Je to marné. A třeba to ani není na podlaze, mohl láhev hodit proti stěně. Zkusme rozbít okno!“ radil Birsen.

Tloukli jsme střenkou nožíků do okenní tabule, ale bez výsledku. Sklo bylo za mříží a ta nám bránila v patřičném rozmachu. Naše zoufalé údery postupně slábly, jak začínal chloroform působit.

„To je konec všeho, kamaráde, teď si může s námi dělat, co bude chtít,“ řekl Birsen slabým hlasem. Odhodil šátek a vzpřímil se. „Ave Caesar imperator, morituri…“ začal cynicky deklamovat, ale nedokončil, anebo já jej už neslyšel. Malátnost přešla rychle v příjemnou mdlobu, usnul jsem…

Ostré světlo doráželo přes má víčka na zrakový nerv. Pootevřel jsem oči a s bolestí je zase rychle zavřel. Zvykl jsem šeru za ty dva poslední dny a teď planula přímo nade mnou mohutná lampa. V její záři jsem zahlédl klenutý strop místnosti. Pomalu jsem soustřeďoval myšlenky. Pravá ruka mě trochu bolela, ale mimoto i celé tělo bylo strnulé a měl jsem podivný pocit chladu. Pokoušel jsem se pohnout, ale nešlo to. Zkroutil jsem tedy prsty a nahmatal jsem na svém zápěstí něco kluzkého a poddajného. Pomalu se mi v hlavě vyjasňovalo. Řemeny! Ležím spoután na kamenné podlaze, odtud ten pocit chladu. S námahou jsem se převalil na levý bok a otevřel oči. Ano, studené dlaždice a vedle mne nohy stolu. V hlavě mi dunělo, ale nebolela a události se pomalu vynořovaly v zpětném pořádku. Strnul jsem hrůzou a na chvíli mi přestalo bušit srdce. Sklepní laboratoř! Myšlenky se mi mátly strachem a jen s napětím veškeré vůle jsem do nich zavedl opět jakýsi pořádek. „To je konec všeho..!“ slyším v duchu jakýsi hlas, ale kde jen jsem ta slova slyšel? Pak se mi rozjasnilo v hlavě. Birsen to řekl docela nedávno. Kde je Birsen? Rozhlédl jsem se opatrně kolem, ale ve veliké laboratoři s tichými stroji nikdo jiný nebyl. Za dveřmi, které vedly do menší místnosti s mohutným elektromagnetem, se ozýval pravidelný tichý hluk. Chtěl jsem povstat, ale nešlo to. Měl jsem ruce přivázány řemenem k nohám a kdykoliv jsem se jen trochu vzpřímil, vždycky jsem se zase převalil bezmocně na studené dlaždice. Zanechal jsem toho a hlasitě jsem oddechoval námahou.

Náhle za mnou někdo otevřel dveře. Zpozorněl jsem. Dlaždice zazněly pod těžkým krokem profesora Hrona. Zamrazilo mě, cítil jsem, že se blíží můj konec. Přemýšlel jsem zoufale, co mám podniknout, ale nic mi nenapadlo. Spoután a bezmocně natažen na zemi jsem mu byl vydán na milost a nemilost. Zastavil se u mne a dlouho si mě beze slova prohlížel. Jeho pohled se mi nelíbil. Blýskání v očích pominulo, ale leželo v nich něco vzdáleného a nepřítomného. Měl jsem dojem, že se sice na mne dívá, ale přitom mě nevidí. Zdálo se mi, že za těch několik dnů, co jsem ho neviděl, podivuhodně zestárnul. Tváře měl zapadlé a jeho vous, bělejší než dříve, visel neupraveně na plášti, který vypadal, jako by jej byl profesor řadu dní nesvlékl.

Posadil se ke mně do dřepu a znovu si mne prohlížel. Všiml si, že mhouřím oči proti světlu lampy, a dal se do smíchu. Jeho smích mě překvapil, měl v sobě něco idiotského, a také jeho řeč připomínala žvatlání malých dětí. Jeho duševní choroba patrně v posledních dnech velmi pokročila. V duchu jsem se ptal, jestli to nebyl důsledek hrozných událostí, které pronikly i štítem jeho bezmezného sobectví.

„Hezké světýlko,“ žvatlal, „a chtěli mi tu udělat tmu, ti zlí lidé venku, ale Hron na ně vyzrál, má akumulátorky!“ Záblesk bývalé ješitnosti pronikl i do jeho dětinské řeči. „Kde je Birsen, pane profesore?“ ptal jsem se s předstíraným klidem.

„Birsen? Birsen? Kdo to je?“ přejel si rukou čelo jako člověk, který se snaží za každou cenu se rozpomenout. „Aha! To je ten zlý plaz!“ Snížil hlas do šepotu a přitiskl ústa až k mému uchu. „Je tam vedle,“ sděloval mi tajemně, „ale nesmí nás slyšet, rozbil by dveře a přišel by na nás! Je strašně silný, moc silný, otvírá tlamu a syčí! Ale já se ho nebojím.“

„Nemohl byste mě rozvázat, pane profesore?“ řekl jsem lichotivě. Sklouzl prsty po mých řemenech a chvíli je ohmatával. Zatajil jsem rozčilením dech a nehnutě čekal, co učiní. Zdálo se, že mu v očích svitla nějaká vzpomínka. Nato odtáhl ruce a zavrtěl hlavou. „Nemohu vás rozvázat, hochu,“ řekl měkce. „Ale proč, vy přece dovedete všechno,“ lichotil jsem mu v zoufalé naději, že se mi podaří jej přemluvit.

„Ba ne,“ opakoval tvrdohlavě s umíněností dítěte, „vy byste mi utekl a já bych vás nechytil… jsem už starý a vy jste mladý a budete ještě mladší, docela malý hošíček!“ Zachichtl se v náhlém návalu veselosti. Ztratil jsem hlavu a neposlouchal už jeho blábolení. Co chce se mnou udělat?

Sedl si vedle mne pohodlně na zem a něco nesouvisle vykládal. Viděl jsem na jeho zápěstí náramkové hodinky, ukazovaly jednu hodinu. Stěží to mohla být noční hodina, uplynulo již tedy hodně času od chvíle, kdy jsme podali svou zprávu policii. Tato myšlenka mě rázem vzpružila. Za tu dobu si už jistě opatřili parafin a vyzkoušeli jej. Vysvobození snad už přijde každým okamžikem. Srdce se mi rozbušilo. Prohlédl jsem si znovu svá pouta. Ruce mi svázal nejdřív a od nich táhl řemen k nohám. Uzly to byly důkladné, chirurgické, jak říkal Birsen. Při vzpomínce na Birsena jsem se otřásl, ale rychle jsem hleděl na něho zapomenout. Dokud profesor seděl vedle mne a žvatlal klidně v nekonečných souvětích o omlazených atomech, svítala pořád naděje. Tu upoutala moji pozornost kapsa u jeho pláště. Byla vypouklá a podle tvaru se mi zdálo, že v ní má nůž. Zaujala mě nová myšlenka. Pohnul jsem prsty a posunul pomalu celé tělo k Hronovi. Podařilo se mi vsunout dva prostřední prsty do kapsy.

Jeho slova mě přimrazila. „Musím se odejít podívat na zvířátko tam vedle,“ řekl klidně a chtěl povstat.

„Podívejte se, pane profesore,“ chopil jsem se zoufale poslední naděje, „jak můžete vědět, že se dá atom omladit? Přece jeho stáří se nedá nijak změřit!“

„Že nedá?“ namítl hněvivě. „A kdo tvrdí, že nedá?“ Zapomněl na odchod a upíral na mne zlostné oči, v nichž blýskal oheň z dřívějších dnů. Mluvil teď jako o překot, ale nedával jsem pozor na jeho slova. Všechno moje úsilí se upjalo k jeho kapse, až se mi podařilo konečně nahmatat chladnou střenku. Dech se mi zatajil, když jsem pomalu vytahoval nůž z kapsy. Už byl takřka venku, ale najednou jsem cítil, že mi z prstů uniká. Sotva však cinkl o dlaždičku, zakryl jsem ho svým tělem. Na čele mi vyvstal studený pot a několik vteřin jsem napjatě čekal, jestli si Hron pádu nože povšiml. Ne, nic nezpozoroval. S úlevou jsem vydechl a přál si, aby brzy skončil svou řeč. Nechtěl jsem ho však přerušit.

„Ale někdy se to nepodaří,“ končil smutně svůj dlouhý výklad a popadl se za čelo. „A proč se to nepodaří? Protože omládne celá hmota a místo člověka dostanu primitivního plaza.“ Znělo to podivuhodně logicky. Zbystřil jsem pozornost, ale profesor se náhle zvedl a řekl v záchvatu šíleného smíchu, který mě vždycky tolik dráždil: „Půjdu se na něho podívat a ukážu vám ho, ale nesmíte se ho bát, nic vám neudělá, když budu s vámi.“ Odplížil se tajemně z mého dohledu a dveře do druhé místnosti za ním tiše zapadly.

Dal jsem se rychle do práce, ale ruce se mi třásly. Snažil jsem se ze všech sil zachovat nutný klid, příliš se mi to však nedařilo. Uchopil jsem střenku nože do prstů pravé ruky a nahnul se co nejvíc dopředu, abych dostal zavřené želízko mezi zuby. Pouta na rukou a nohou se mi zařízla do kůže a pochroumané rameno začalo nesnesitelně bolet, ale nepovolil jsem. Konečně moje zuby sevřely chladný kov a po chvíli, která mi připadala jako věčnost, jsem zachytil delší a více vyčnívající želízko. Povytáhl jsem je, ale zuby je neudržely a želízko zase s cvaknutím zapadlo.

Přepadla mě zoufalost, ale opakoval jsem svůj pokus znovu a znovu. Vždyť Hron se mohl každou chvíli vrátit a já bych byl v jeho rukou bezmocnou kořistí. Polilo mě horko a po čele mi stékal pot. Konečně! Zachytil jsem želízko pevněji než předtím, a pomalu, s rozvahou, jsem je táhl vzhůru. Klouby na rukou mi zbělaly námahou, jak jsem křečovitě svíral střenku. Náhle čepel vyskočila a už nemohla sklapnout. Svalil jsem se unaveně na bok s otevřeným nožem v ruce. Z druhé místnosti ke mně doléhalo profesorovo brebentění a jakýsi syčivý zvuk, pak nějaké tupé údery. To mě vybičovalo k nové činnosti. Sevřel jsem střenku nože do zubů a opatrně začal rozřezávat pouto na rukou. Ačkoliv jsem dával co největší pozor, přece jen jsem se několikrát řízl. Krev z poraněných prstů mi kapala na plášť, což byla v mé situaci bezvýznamná maličkost, jíž jsem se nemohl zabývat. Konečně řemen povolil. Rychle jsem rozpletl řemen na nohou a odhodil jej, právě když se hlasitě otevřely dveře druhé laboratoře. Hron z nich vylétl s planoucí tváří.

„Pojďte se na něho podívat, jaký je hezký, ale nechce mluvit, nechce,“ naříkal. Sehnul se ke mně, jedinou rukou mě uchopil za límec a vyzdvihl takovou silou, že mi došel dech a jen jsem se bezmocně zmítal. Odhozených pout si vůbec nevšiml. Jednou rukou mě vlekl ze dveří a druhou rozčileně gestikuloval. „Snad na vás promluví, byli jste přece kamarádi, že ano?“ breptal.

Rozhlížel jsem se po místnosti, ale kromě ohromného elektromagnetu nebylo nic vidět. Hron mě postavil a uvolnil svůj stisk. „Tam je, tam se podívejte!“ ukazoval rukou do tmavého kouta. Stál jsem tu teď volný a za mnou dveře otevřené dokořán. Jenže to, co jsem spatřil, bylo tak příšerné a neuvěřitelné, že mi všechny údy strnuly a nebyl jsem schopen nejmenšího pohybu.

Z kouta laboratoře vylezlo pomalu netvorné tělo, připomínající jurské ještěry. Bylo dlouhé jako dospělý člověk a ohromná hlava mloka seděla bez krku na kulatém špinavě bledém trupu, který se plazil po zemi. Netvor měl otevřenou tlamu a zuřivě syčel dvojitou řadou ostrých zubů. Nahoře, nad kůží, zcela blízko sebe blýskaly dvě tmavé oči člověka, a v nich planula zášť snad všech pekelných démonů! Hrůza mi sevřela hrdlo. Zapotácel jsem se slabostí a zachytil se dveřního rámu. Tvor se plazil k Hronovi, ten však chvatně uchopil železnou tyč a tvrdými ranami ho od sebe zaháněl. Rozplakal jsem se hrůzou a žalem. Tvor na okamžik odvrátil hlavu od profesora a upřel na mne podivný pohled svých vyvstávajících očí, pohled, na který nezapomenu ani v hodině umírání. Vyzařovalo z něho tolik lidského a jímavého, že jsem se neudržel a s výkřikem se vrhl na Hrona.

„Vy bestie!“ řval jsem a útočil holýma rukama proti jeho železné tyči, „co jste to s ním udělal?“ Snažil jsem se uchopit jej za krk a vymáčknout z něho tu šílenou duši, ale odrazil mě jedinou ranou, po níž jsem klesl na zem.

„Pryč ode mne!“ křičel a oháněl se dál tyčí. „To je pan Birsen, ale nechce mluvit, jen syčí, slyšíte ho?“ Náhle si něčeho povšiml, odhodil tyč a skočil ke mně.

„Krev, krev,“ blábolil a ukazoval na moje poraněné prsty, „v krvi je duše a ta prchá, pojďte rychle, než se ztratí docela!“ Sevřel mě za rameno a táhl ze dveří, které za sebou přirazil kopnutím. U magnetu mě hodil na zem a poodešel za přístroj. Něco tam dělal, ale nestaral jsem se o něj a nesnažil jsem se ani prchnout. Byl jsem úplně ochromený, duševně i tělesně, a zmocnila se mě naprostá lhostejnost ke všemu. Mlha, měkká jako vločky vaty, začala plnit prostor přede mnou a na ni se řadily světelné skvrny v jemný pastel něžné dívčí hlavy. Cítil jsem podivnou, ale velmi příjemnou únavu, snažil jsem se zachytit rozplývavý obrázek, který se mi vznášel před očima. Stále mi však unikal, a teprve v duševním úsilí znovu jej vyvolat jsem se částečně vzpamatoval. Klára, její obraz to byl! Rázem mi duší zachvěla nová hrůza. Co se s ní stalo, kde je, žije ještě?

Příval otázek, které jsem si kladl, mě postavil v jediném okamžiku na nohy.

Profesor se ke mně blížil s přátelským úsměvem. „Tak pojďte, všechno je přichystáno, zachytíme duši!“ Objal mě něžně kolem ramen a posunoval mě k magnetu, jehož horní pól byl zvednutý. „Lehněte si sem,“ řekl jemně, „nebude to docela nic bolet a za chvíli je to hotovo.“ Snažil jsem se mu vymknout, ale zesílil stisk a žíla na čele mu hněvem začala nabíhat krví.

„Tak vy nechcete?“ zasyčel. „Ale já vás k tomu přinutím a spoutám vás!“

Odvrátil hlavu a v tom okamžiku jsem se mu vytrhl. Skočil po mně se vzteklým výkřikem a snažil se mě strhnout k zemi. Začal boj tělo na tělu, na jedné straně šílenec, který v dobách normálních oplýval daleko větší sílou než já, na druhé muž, bojující o svůj život i o budoucnost své lásky. Klopýtali jsme v těsném objetí po laboratoři a ocelový svěrák jeho mohutných rukou ze mne zvolna vymačkával život. Ztrácel jsem dech a má obrana ochabovala. Zavadil jsem o profesorův vous a v mém zmučeném mozku vyvstala náhle myšlenka. S vypětím všech sil jsem uvolnil jednu ruku, popadl pramen vousů a trhl za něj. Hron zavyl bolestí a na okamžik mě pustil. Vší silou jsem ho udeřil oběma rukama do prsou, až se zapotácel. Klopýtl o kolejnici magnetu a pozbyl rovnováhy. Zhroutil se horní částí těla nazpět na jeden pól magnetu a temeno hlavy dutě narazilo na zdvižené železo druhého pólu. Pozbyl patrně vědomí, protože se nehýbal, ale i já jsem byl u konce svých sil.

Před očima mi roztančila rudá kola, nohy mě už neposlouchaly a tak jsem se potácel místností v marné snaze něčeho se zachytit. Konečně jsem nahmatal nějaké držadlo, to ale povolilo a náhlý pohyb mě strhl k zemi. V hlavě mi zadunělo, než jsem ale ztratil vědomí, zahlédl jsem trs rudých paprsků, který na okamžik zalil nehybnou postavu na magnetu…

XL.

Světlo a tma, lidé i věci se střídají v mých vzpomínkách v zmateném nepořádku. Je v nich dlouhý klid nekonečných hodin s jasným výřezem okna nebo tlumeným světlem noční lampy a pak zase pohyb a divoký zápas s lidmi v bílých šatech, do jejichž bezvýrazných tváří jsem bil chabou rukou. Pak vzpomínka na něco těsného, co mi poutalo ruce k tělu a na podivnou „místnost ticha“, kde mi byl každý zvuk urván se rtů a zanesen někam daleko…

Otevřeným oknem vnikal do mého pokoje svěží jarní vzduch a zvenku se ozýval kosí zpěv. Byl jsem slabý, velmi slabý, a když jsem zvedl ruku k čelu, zdálo se mi, že je těžká jako kus železa. Malý pokoj byl jasně vybílen a u stropu visela jediná lampa s pestrým látkovým stínítkem. Místnost měla typický vzhled nemocničního pokoje: bíle natřená skříň, umývadlo a stolek s několika židlemi. Když jsem obrátil s námahou hlavu stranou, spatřil jsem na nočním stolku malou vázu s prvosenkami, vedle ní lampičku a zvonek. Stiskl jsem slabě knoflík a za chvíli se dveře otevřely. Vešel muž v bílém obleku ošetřovatele, ale přímého vojenského držení těla. „Zvonil jste?“

„Ano, mám veliký hlad,“ řekl jsem tiše. Muž se usmál. „To je dobré znamení. A co hlava? Už nebolí?“ Sáhl jsem si na ni, byla ledová a necítil jsem žádnou bolest. „Pošlu sem pana doktora,“ prohlásil ošetřovatel a tiše odešel.

Menší muž ostrých rysů, jenž vešel zakrátko potom, stál také zpříma po vojensku jako ošetřovatel. Omezil se na krátký pozdrav, dal mi teploměr a zkoušel můj puls. Měl jsem připravenou celou řadu otázek, ale lékařův zevnějšek mě odrazoval. Přesto jsem se odhodlal.

„Kde to jsem, pane doktore, jak jsem se sem dostal?“

Chvíli se na mne díval beze slova, ale nakonec odpověděl. „Jste v soukromém sanatoriu ve V. u Prahy. Více vám nemohu říct, snad ještě to, že jste sem byl dopraven z chirurgického oddělení všeobecné nemocnice, když se zahojila vaše fraktura lebeční kosti. Dělali vám malou trepanaci.“

„A kdo mě sem dal převézt?“ ptal jsem se vzrušeně. Kdo mohl mít zájem na mém ošetřování v soukromém sanatoriu? Tato okolnost mě velmi zaujala. Lékař pokrčil rameny, ale neodpověděl. Pustil mou ruku a vzal mi teploměr.

„Jste bez teploty,“ řekl, „a můžete něco sníst. Dám vám poslat jídlo.“

Chystal se k odchodu, ale zadržel jsem ho ještě otázkou. „Snad mi můžete říct, jaké máme datum a jak dlouho tu budu muset ještě ležet!“

„Dnes je dvacátého dubna a co se týče druhé části vašeho dotazu, tu dnes ještě nemohu zodpovědět. Jste dosud ještě velmi slabý a potrvá několik týdnů, než vám dovolím vstát.“ Pozdravil mě pokynem hlavy a odešel.

Datum, které mi oznámil, mě tak zaujalo, že jsem na druhou polovinu jeho řeči zpočátku ani nevzpomněl. Dvacátého dubna! A pohnuté události v Hronově vile se staly v posledních lednových dnech! Mezi nimi a dneškem leží dlouhá časová mezera jedenácti týdnů. Co všechno se za tu dobu stalo? Co se stalo v Hronově domě od chvíle, kdy jsem pozbyl vědomí v jeho laboratoři? Co je s Klárou? Tolik různých otázek! Kdo mi na ně odpoví?

Pokoušel jsem se mamě získat nějaké informace od ošetřovatele, který mi přinesl jídlo brzy po lékařově odchodu a vyčkával v pokoji, až dojím. Na všechny otázky odpovídal jedinou větou: „Nic nevím, jsem tu teprve týden.“ Nemohl jsem se zbavit dojmu, že oba, lékař i ošetřovatel, něco přede mnou tají a to mě nejdřív zneklidnilo, pak rozzlobilo.

Jídlo jsem snědl s velikou chutí a cítil jsem se velmi posílen. To mi však dalo novou látku k přemýšlení. Jak mohl lékař tvrdit, že musím ležet ještě několik týdnů. Cítil jsem se tak silný, že bych mohl ihned vstát. Ptal jsem se ošetřovatele, kde jsou mé šaty. „Nevím,“ odpověděl a na moje vyzvání otevřel dokořán skříň, která byla skutečně prázdná. Poprosil jsem ho o zrcadlo. Díval jsem se do žluté, vyhublé tváře pokryté dlouhým vousem. Nad pravým okem se táhla narudlá jizva a vlasy nad spánkem byly velmi krátké, patrně je před chirurgickým zákrokem vyholili. Vzpomněl jsem si, že právě touhle částí hlavy jsem narazil v laboratoři na něco tvrdého a že právě tento úder mě zbavil vědomí. „Mohl byste mi dát nějaké noviny?“ zeptal jsem se ošetřovatele, když jsem mu vracel zrcadlo. „A nemohl bych dostat břitvu a mýdlo, abych se oholil?“

Muž prohlásil, že mě oholí sám, ale ohledně novin že se musí zeptat pana doktora. Vrátil se za chvíli s holičským náčiním, ale bez novin.

„Pan doktor řekl, že musíte ještě zachovat úplný klid a nerozčilovat se žádnou četbou,“ hlásil. Tento výrok mě sice rozčilil víc než nějaké napínavé čtení, ale mlčel jsem. Dálo se se mnou něco podivného. Musel jsem zachovat rozvahu a čekat na vhodnou příležitost. Toto sanatorium je lepším druhem vazby a nějaká vyšší moc nařídila moji izolaci. Zpočátku mě to velmi rozrušilo, ale když jsem uvažoval o podivných událostech v Hronově domě, musel jsem uznat, že zacházení se mnou je zcela vysvětlitelné. Tento myšlenkový závěr mě uklidnil a vrátil mi trpělivost. S pocitem úlevy jsem přejížděl rukou hladkou tvář, se které břitva odstranila mnohatýdenní nános vousů.

Spal jsem celé odpoledne a probudil mě teprve příchod několika osob. Přiváděl je lékař a k jedné z nich se choval s patrnými známkami úcty. Byl to suchý muž prostřední postavy a velmi přímého držení těla, kterého šedivé vlasy dělaly starším, než asi ve skutečnosti byl. Jeho obličej byl ošklivý, ale přitom sympatický, a způsob řeči nasvědčoval, že je zvyklý poroučet. Nepředstavil se mi. Usoudil jsem však, že je to nějaký vyšší důstojník. Jeho přítomnost při policejním výslechu byla zcela neobvyklá. Druhý z mužů, ještě mladý brunet vyšší postavy a celkem bezvýrazného obličeje, se představil jako vrchní policejní komisař Horák. Třetí z nich byl zapisovatel, jenž postavil na stůl přenosný psací stroj a tiše čekal. Vrchní komisař se posadil k mé posteli, starší muž do rohu mého pokoje, kam padal už stín a výslech začal obvyklým způsobem. Lékař při něm nebyl přítomen.

Po udání personálií mě komisař vyzval, abych vyprávěl podrobně vše, co se stalo v Hronově domě od mého příchodu, až do okamžiku, kdy jsem pozbyl vědomí.

„Učiním tak velmi rád a přesně podle pravdy,“ sliboval jsem, „ale budete tak laskav, a odpovíte potom také vy na některé moje otázky?“

Komisař vyslal dorozumívací pohled k staršímu muži, který přikývl.

„Povím vám vše, pokud je to slučitelné s naším vyšetřováním,“ řekl pak zdráhavě. Musel jsem se s tím spokojit a začal jsem vyprávět. Prsty zapisovatele se rozběhly po klávesách psacího stroje a jednotvárný rachot zmlkal jen na okamžik, když zapisovatel měnil papír. Pozoroval jsem, že si starší muž dělá u některých bodů poznámky, ale nikterak mě nepřerušoval. Skončil jsem úplně vyčerpán a žádal jsem o vodu. Komisař ji dal přinést a pak začal s podrobným výslechem.

„Vy tedy tvrdíte, že profesor Hron objevil několik různých druhů záření, s nimiž prováděl jednak pokusy na zvířatech, jednak na lidech a mimoto i sestrojil zvláštní smrtonosný stroj, kterému říkáte…“

„Vodíkové dělo,“ doplnil jsem, „ačkoliv tento název není právě příliš přesný.“

„Ano, vodíkové dělo. Probereme to jedno po druhém. Tak je tu především otázka zmizení doktora Vančury Jana, který byl údajně asistentem profesora Hrona v době od počátku března až do konce září minulého roku.“

„Řekl jsem vám, co se s ním stalo, a že ho inženýr Birsen v sebeobraně zastřelil,“ skočil jsem mu do řeči. „Udal jsem také, kde byl pohřben, nebude těžké tělo exhumovat.“ Komisař přikývl a vytáhl z aktovky několik papírů popsaných strojem.

„Prohledali jsme celou zahradu a park velmi důkladně, dům ovšem především. V domě nebyly nalezeny žádné věci, které by se daly identifikovat jako osobní majetek zmizelého. V parku byla objevena tři různá místa, která svědčila, že se tam nedávno kopalo. První z nich obsahovalo zuhelnatělé kusy látky, jejichž barva ani vzor se nedaly rozeznat.“ Nahlédl do jednoho papíru a pokračoval. „Bylo jen dokázáno, že jde o spálenou látku lněnou a vlněnou. To by zdánlivě poukazovalo na správnost vašeho líčení a mohli bychom tedy předpokládat, že jde o spálené prádlo a šaty doktora Vančury. Naskýtá se ovšem otázka. Proč to profesor Hron nezničil naprosto a bez jakéhokoliv pozůstatku, jestliže disponoval zářením tak zvláštních vlastností, jak vy je líčíte?“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím. Není vyloučeno, že provoz stroje byl velmi drahý a že profesor dal přednost prostředku stejně účinnému, ale levnějšímu. Ostatně jistě asi neočekával, že se vůbec někdy bude někdo po Vančurovi shánět.“

„Připusťme, že vaše vysvětlení je správné, a jděme dále,“ řekl komisař lhostejným hlasem. „V druhé jámě byly nalezeny různé kosti, které zoologický ústav university vesměs identifikoval jako pozůstatky některých druhů opic, šimpanzů, paviánů a orangutanů. Ostatně v domě byly nalezeny i dvě opice, obě mrtvé hlady, podle vyjádření znalců. To se shoduje s vaším líčením procházky v parku s inženýrem Birsenem.

Zato v naprostém rozporu je nález třetí, údajně podle vás nejdůležitější. V třetí jámě se nalezly pozůstatky velikého tvora, jehož výšku určili znalci podle kostry,“ četl další data z papíru.

„Tvor měřil vzpřímen dvě stě třicet pět centimetrů, měl neobyčejně vyvinutý hrudní koš a horní okončetiny, dolní byly poměrně zakrnělé. Většina měkkých tkání byla rozrušena účinkem žíravého vápna a jen na dlouhých kostech se zachovaly zbytky svalů. Zvláštní prohnutí kostry, které přirovnáváte k podobě mořského koníčka, nebylo konstatováno. Obsah lebky odpovídal velkým lidoopům, a příbuznosti s tímto druhem savců nasvědčoval také abnormální vývin hrudi a horních okončetin…“

„Takže páni znalci usoudili, že jde o nějakého veleopa,“ vpadl jsem mu ironicky do řeči.

„Zcela správně,“ přisvědčil naprosto klidně, „a to o zvláštní druh rovníkové gorily, který je poměrně vzácný, ale byl popsán Holubem, Feistmantelem a ještě jinými přírodovědci.“ Četl z protokolu znalců jakési dlouhé latinské jméno, které jsem ve svém rozčilení nezachytil. Výslech se začínal vyvíjet velmi podivně a naplňoval mě stále rostoucím neklidem a obavami. Neovládl jsem se už a vyrazil jsem ze sebe rozčileně: „Chcete mi dokázat, že jsem si všechno vymyslel? Nakonec bude i znetvoření ubohého Birsena, kterého jsem viděl na vlastní oči v jeho nové podobě, pouhou smyšlenkou!“

„Prosím, abyste zachoval klid,“ napomínal komisař chladně. „Necítíte-li se dosti zdráv, můžeme další část výslechu odložit na zítřek.“

Ujistil jsem ho, že jsem duševně zcela pánem svých sil a požádal ho, aby pokračoval. Chtěl jsem se raději dozvědět všechno najednou a nezačínat zase znova.

„Když policejní hlídka vnikla do laboratoře ve sklepních částech zámku,“ četl komisař jednotvárně z protokolu, „našla dole, mimo jiné, podivného ještěra, který byl tak nebezpečný, že jej hlídka po nezdařených pokusech o jeho utišení musela utlouci pažbami.“ Vyrazil jsem výkřik děsu. Komisař zvonkem přivolal lékaře, ten se mi podíval do zornice a podivně se zatvářil.

„Dám mu injekci pro utišení,“ řekl tlumeně komisaři, „a radil bych přerušit výslech.“

„Přimlouval bych se za to, abychom pokračovali,“ ozval se starší muž v rohu pokoje. „Nemůžete mu dát něco pro posílení, doktore?“ Lékař srazil podpatky a napřímil se. Neznámý muž mu dal znamení, a tak se opět tvářil lhostejně.

„Mohu mu dát nějaké kardiakum, ale nevím, bude-li to co platné, klid by byl nejlepším lékem…“

„Nemusíte mi dávat nic, pane doktore,“ přerušil jsem ho slabým hlasem, „jsem už zase v pořádku a pan komisař může ve výslechu pokračovat.“

Lékař rozpačitě pokrčil rameny, ale na pokyn staršího muže odešel. Komisař se na mne pátravě zadíval, ale když jsem jej ujistil, že mi opravdu nic neschází, četl dále. „I tento podivný tvor byl prozkoumán znalci, kteří se až na malé odchylky v jednotlivostech shodli v tomto názoru: ubitý tvor patří mezi mloky, kteří však v této velikosti nejsou dosud známi. Tvarem lebky, jejíž délka činí šedesát dva a půl centimetru a šířka čtyřicet čtyři centimetrů, připomíná nápadně vyhynulé stegocephaly, kteří žili asi před dvěma sty milióny let v horním triasu. Největší podobnost jeví tento tvor s prehistorickým mlokem halberstadtským a to svou uzavřenou ušní dutinou.“

„A jak odborníci vysvětlili, že tento vyhynulý tvor byl nalezen zcela živý ve dvacátém století?“ ptal jsem se s napětím.

„I to je obsaženo v protokolu,“ odpověděl klidně komisař. „Znalci citují případ, který se stal nedávno a v němž šlo o zvláštní, dosud neznámou rybu, vylovenou blízko Kapského Města, která se dala srovnat jedině s exemplářem z doby třetihorní. Zajímá-li vás vědecké jméno ryby…“ odmítl jsem posunkem a zavřel jsem oči. Hlavou mi vířil úplný kolotoč myšlenek, že jsem začal pochybovat o svém zdravém rozumu. Komisařova vysvětlení zněla tak přirozeně, že jsem se v duchu tázal, jestli to všechno, co jsem prožil, nebyl pouhý sen. Ale nebylo to možné, vždyť moje přítomnost v domě Hronově se nedá popřít a sám výslech ji dokazoval. A jestliže toto bylo pravdou, pak muselo být pravdou i všechno ostatní.

„Snad by bylo dobře, kdybychom teď na chvíli přestali s těmito otázkami, které doktora Mareše zřejmě příliš rozčilují, a promluvili si o některých věcech technického rázu,“ ozval se poprvé za celý výslech starší návštěvník. „Jak si přejete,“ řekl komisař zdvořile, „máme je také protokolovat?“

„Ne, to ne,“ řekl muž živě, „to jsou věci, které těžko mohou policii zajímat. Našli jsme dole ohromné elektromagnety,“ obrátil se ke mně, „skleněný přístroj, v němž znalci poznali velký model Wilsonovy komory k fotografování ionizujících paprsků, dále oscilační lampu podivného typu, ale se zničenou svařenou katodou a konečně kovový válec, který byl zamontován do jednoho magnetu a byl zčásti zničen. Byl spojen s jakýmsi skleněným přístrojem, ale nebylo možno zjistit jak, protože sklo bylo roztaveno. Znalci si nevěděli s tímto strojem rady a nikde v domě nenalezli žádné výkresy nebo popisy. V pokoji profesora Hrona ležela hromada spáleného papíru, takže lze soudit, že profesor všechny svoje záznamy a vědecké zápisky zničil.“

„A on sám vám nepodal žádné vysvětlení?“ zeptal jsem se. Komisař se na mne ostře zadíval. „Profesor Hron je mrtev, to nevíte?“ Byl jsem velmi udiven a zavrtěl jsem beze slova hlavou. Komisař se ironicky usmál, ale ponechal slovo svému průvodci. „Podle laického popisu funkce stroje, který nám podala slečna Klára Hronová…“ „Promiňte, že vás přerušuji, pane,“ ozval jsem se prosebně, „neřekl byste mi laskavě, co je se slečnou Klárou a jak se jí daří?“

Muž na mne udiveně pohlédl, avšak v náhlém porozumění se usmál a odvětil zcela vlídně: „Neviděl jsem již slečnu delší dobu, ale pokud vím, daří se jí velmi dobře. Podle zpráv denních listů byla právě v těchto dnech projednána záležitost profesorovy pozůstalosti a slečna, jako jediná dědička, se stala majitelkou hezkého počtu miliónů.“ Oddechl jsem si. Jedna veliká starost, osud Kláry, z mého srdce odpadla. Ale současně mě začala hlodat jiná myšlenka a nová starost nahradila tu, která zmizela. Bude volná dědička miliónů smýšlet stejně jako ubohé bezmocné děvče, žijící bez jediného přítele v ovzduší hrůzy? Neměl jsem v té chvíli čas trápit se tak palčivou otázkou, protože návštěvník pokračoval ve svých dotazech. Jejich účelem bylo, zda nemohu přesně popsat, jakým způsobem se vyrábělo umělé záření.

Velmi jsem litoval, že mu nemohu posloužit a také jsem mu to řekl. „Nikdy jsem neměl v rukou přesná data, co vím, dozvěděl jsem se od Birsena. Důležitá je synchronisace magnetické síly a elektrického napětí a patrně se jí dosahovalo určitými rozměry přístroje. Neznám také složení kovu, z něhož bylo okénko propouštějící paprsky. Myslím, že to je na celé věd to hlavní, protože žádná známá látka rozkladné síle záření neodolá. Synchronisace magnetické a elektrické síly by se už pokusně našla,“ dodal jsem po usilovném přemýšlení a tazatel, ačkoliv byl zřejmě nespokojen, se mnou souhlasil. Nahlédl do svých poznámek a prohlásil: „Parafinové trubice byly nalezeny, také beryliová vložka a skleněná trubička, jak jste to popsal. V té byla ale analýzou zjištěna jen jemná kuchyňská sůl.“

„To je správné, nikoho asi nenapadlo dát trubičku k nabitému elektroskopu, a kdyby se to stalo dnes, nenajde se nic. Uplynulo od té doby již jedenáct neděl a radioaktivita sodíku dávno odumřela,“ řekl jsem.

„Máte ještě nějaké dotazy, pane…“ komisař se zarazil na výstražný posunek staršího muže. „Ne, můžete pokračovat ve výslechu.“

„Když už mluvíme o tajemném záření a vodíkovém dělu,“ začal komisař, „musím prohlásit, že vaše líčení o obléhání zámku se nesrovnává se skutečností.“

Rozčilením jsem téměř vyskočil z lůžka. „Jakže, to jsem si tedy vymyslel? A co zničený tank, letadlo, naše signály, to je všechno lež?“ Křičel jsem poslední slova a všechna pevná předsevzetí, že se ovládnu, byla tatam. Cožpak jsem skutečně byl hříčkou halucinací, anebo jsem obětí nějaké ďábelské machinace, která se snaží popřít všechno, co řeknu, a uvést to v směšnost? Přes pološero, které vládlo v rohu pokoje, jsem měl dojem, že se muž tam sedící na mne soucitně zadíval. Ale komisařův pohled byl docela chladný a neosobní. „Můžete si sám přečíst protokol, který byl o tom sepsán četnickou pátračkou v P.“ Podával mi arch papíru. Razítka a podpisy v jeho záhlaví nepřipouštěly žádnou pochybnost o pravosti dokumentu. Stálo v něm doslova: „V souvislosti s pátráním po zmizelém doktoru přírodních věd Janu Vančurovi, narozeném v Praze, dne atd., provedli podepsání dnešního dne prohlídku zámku, který je majetkem a obydlím Antonína Hrona, bývalého profesora, t. č. soukromníka, narozeného atd., příslušného do Prahy. Po vstupu do zámku bylo zjištěno, že dva pokoje jsou uzamčeny, jinak zámek nebyl obydlen. Uzamčené pokoje byly ve smyslu příslušného paragrafu trestního zákona otevřeny násilím. Zjištěno, že v jednom z nich byla uzavřena mladá žena, která o sobě prohlásila, že je neteří zmíněného profesora Hrona a udala jméno Klára Hronová, stáří dvacet let…“

Chtěl jsem list obrátit, ale komisař mi jej vzal z ruky. „To stačí k vašemu ujištění, že prohlídka zámku se děla zcela obvyklým způsobem, jinak by o tom byl záznam v protokolu. Podpisy jste viděl a o dalším obsahu protokolu uslyšíte hned.“ Začalo mi svítat. Celá historie byla záměrně vylíčena tak, že vše neobvyklé z ní bylo vyloučeno. Připustil jsem ochotně, že komisař jednal podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a že ví o věci jen to, co mu bylo svěřeno pomocí upravených protokolů. I protokol sám byl jistě správný a měl jen jednu základní chybu: nebyl úplný. Že to bylo úmyslné, muselo být jasné každému, kdo jen trochu znal důkladný a všestranný postup našich bezpečnostních orgánů. Tato úvaha mě velmi sklíčila. Začal jsem hledět do budoucnosti s určitými obavami, ale komisař mi nepopřál času k dalšímu hloubání o celé věci.

„Rád bych ještě objasnil jeden bod, který je pro mne nejdůležitější, pokud se týče vašeho výslechu,“ prohlásil suše. „Když policie pronikla do sklepa, našli zde kromě zmíněného již mloka také vás, a to v bezvědomí a s proraženou lebkou. Vaše tělo leželo pod rozvodnou deskou a v pravé ruce jste držel rukojeť velkého vypínače elektrického proudu.“

„To souhlasí s tím, co jsem vám řekl. Když jsem se v počínající mdlobě potácel místností, zachytil jsem se docela bezděky vypínače, abych neupadl.“

„Budiž,“ přikývl komisař, „ale odkud se tedy vzala rána na vaší hlavě?“

„Sklouzl jsem a narazil jsem se nepochybně o rozvodnou desku.“

„Policie na ní nenašla žádné stopy krve,“ řekl nedůvěřivě komisař.

„Myslíte tedy, že jsem si hlavu rozbil sám? Proč bych to dělal?“

„Nemyslím nic, čekám na vaše vysvětlení,“ prohlásil komisař odmítavě. „Ale přejděme k hlavní otázce. Vedle magnetu ležela hlava profesora Hrona, hladce odříznutá ve výši prvního krčního obratle a spodní část těla oddělená přesně nad pánví.“ Zachvěl jsem se hrůzou, ale komisař pokračoval klidným hlasem. „Celý zbývající trup zmizel a nebyl nalezen ani v domě, ani v parku přes úsilovné pátrání. Dodávám ještě, že řezné plochy byly docela hladké a zakrvácené a že smrt podle úsudku policejního lékaře, který byl přivolán, musela nastat sotva hodinu před příchodem policie, jelikož rigor mortis byl teprve v počátečním stadiu. Jak vysvětlíte profesorovu smrt?“

Mlčel jsem. Soustřeďoval jsem jen velmi pomalu své myšlenky. Hron mrtev – a taková příšerná smrt! Jsem jeho vrahem? Vzpomínal jsem znovu na všechny podrobnosti. Komisař trpělivě čekal. Zvolna jsem se uklidnil, ale hlas se mi třásl. „Hron byl zcela jistě živ, když jsem ho viděl naposled. Jen omdlel, patrně nárazem na magnet. Všiml jsem si ještě, že na něho dopadl proud rudých paprsků, a patrně jsem to neúmyslně způsobil sám, když jsem se zachytil vypínače na rozvodné desce. Mým pádem byl asi vypínač stržen dolů a uzavřel proud. Hron tvrdil, že má přepnuto na akumulátory. Užívalo se jich jen tehdy, když byla porucha v dodávce proudu ze sítě. Akumulátorová baterie měla většinou vyšší napětí, než při kterém se obvykle pracovalo, a to by vysvětlovalo zničení strojů, o kterém se pán zmiňoval,“ kývl jsem hlavou k návštěvníku, který seděl stranou. „Je také možné, že profesor špatně nařídil dodávku plynu do rádiového válce – byl ke konci úplně nepříčetný. Neměl jsem v úmyslu mu ublížit,“ dodal jsem vášnivě, „nemůžete mě vinit z jeho smrti! Byl jsem téměř v bezvědomí, když jsem se zachytil vypínače. Nevěděl jsem, co dělám!“

„Ale jak je možné, že zmizela jen část těla? Zbývající části jako by někdo odřízl velmi ostrým nástrojem. To příliš nesouhlasí s vaším líčením účinku tajemných paprsků.“ Poslední větu pronesl komisař s nepokrytou ironií.

„Nevím, v mdlobách jsem už nic nevnímal,“ namítal jsem. „Ostatně to není tak nesmyslné, jak by se na první pohled zdálo,“ řekl jsem po krátkém přemýšlení. „Hron ležel zády na magnetu a patrně právě v cestě paprskům. Ty zničily jen to, s čím se setkaly.“ Otřásl jsem se, jak mi v mysli vyvstával obraz toho, co jsem se snažil rekonstruovat. „Hlava a spodní část těla ležely už mimo svazek paprsků a ten se jich netkl. Prostě odpadly a krev vytekla ještě posledním stažením tepen. Jinak se to nemohlo stát.“ Klesl jsem zpět na polštář úplně vyčerpán.

„Zní to velmi pravděpodobně,“ prohodil starší muž. Chtěl jsem se nadzvednout, abych mu poděkoval, ale neměl jsem k tomu síly. Potom přistoupil ke komisaři a něco mu tiše vykládal. Zdálo se, že ten mu odporuje, ale nakonec se patrně podrobil. „Pro dnešek skončíme,“ řekl. „Je samozřejmé, že dokud není vyšetřování celého případu uzavřeno, nesmíte měnit místo svého pobytu bez předchozího souhlasu policie.“ Pokynul jsem chabě hlavou. Starší návštěvník mi přišel stisknout ruku. „Bylo by v každém případě dobré, kdybyste se rozpomněl na nějaký detail o stroji na umělé paprsky,“ řekl s vlídným úsměvem. „Stačí, když lékaři ohlásíte, že si o tom přejete se mnou mluvit, dá mi už zprávu. Zatím buďte hodně zdráv!“

Za malou chvíli po jejich rozhovoru přišel lékař. Prohlížel mě a tvářil se starostlivě. „Čert vzal všechny výslechy,“ broukal a vypadal v tu chvíli tak lidsky, že jsem zapomněl na jeho ranní upjatost.

„Povězte mi doktore, co se se mnou dělo celých těch jedenáct týdnů? Přece operativní následky trepanace nemohou tak dlouho trvat?“

Hnul sebou nespokojeně, ale přece jen mi odpověděl. „Nevím to přesně, převzal jsem vás od jiného kolegy. Diagnóza zněla na prudkou meningitidu traumatického původu.“ Nerozuměl jsem odbornému výrazu. „Zánět mozkových blan způsobený poraněním lebky,“ vysvětloval, „a probíhalo to velmi ošklivě. Měl jste záchvaty zuřivosti a pochybovali jsme už, že z toho vyjdete s normálním mozkem.“ Tak to tedy bylo! To vysvětlovalo moje zmatené vzpomínky na zápas s bíle oděnými lidmi.

Spal jsem neklidně celou noc a mnohokrát jsem se probudil v příšerném snu, který vždy navazoval na některou ponurou událost v Hronově domě. Ráno jsem se cítil velmi slabý a doktor se tvářil nespokojeně. „Je mi velmi líto, že vás budou zase obtěžovat,“ řekl, „ale tentokrát to nebude tak nepříjemné,“ uklidňoval mě, vida můj vyděšený obličej. „Zkoumání duševního stavu. Budou se vás jen ptát na nějaké hloupé věci.“

„Ale byl bych měl rád trochu klidu, pane doktore, což tomu nemůžete zabránit?“

Pokrčil rameny. „Myslíte, že je to některému lékaři příjemné, když mu stále rozčilují pacienta?“

„Copak tu nejste pánem?“ ptal jsem se udiveně. „Kdo zde tedy vlastně poroučí?“

„To bych sám rád věděl, kamaráde,“ mrzutě řekl a odešel, aby se vyhnul dalším otázkám.

Návštěva nedala na sebe dlouho čekat. Přišli dva, jeden starší, s prošedlou kozí bradkou, druhý mladší, hladce oholený a s brýlemi. I přes ně dělal dojem člověka s velmi špatným zrakem. Neuznali za vhodné se mi představit, ačkoliv jim lékař řekl můj titul, a to se mě v mé chorobné citlivosti velmi dotklo. Lékař se stal tichým svědkem šetření, jehož podstata spočívala ve známých naivních otázkách. Zodpověděl jsem jich trpělivě celou řadu. Vysvětlil jsem plynně rozdíl mezi vodou z moře a řeky, mezi králem a presidentem a měnou papírovou a kovovou. Pak jsem cítil již únavu a upozornil jsem pány, že jsem vystudoval celé gymnasium a absolvoval přírodovědeckou fakultu, obor matematika a fyzika. Starší psychiatr se zarazil, ale mladší radostně vytáhl z kapsy notes a zavrtal do něho nos. Začal mi klást tentokráte odborné otázky, které mě vydráždily téměř k zuřivosti. Vysvětlil jsem mu neochotně, jaký je rozdíl mezi kruhem a hyperbolou, a odříkal jsem vzorec pro kořeny redukované kvadratické rovnice. Když mě však vyzval, abych vypočetl druhou odmocninu z jednoho tisíce dvouset padesáti pěti, odmítl jsem.

Velmi ho to udivilo a naléhal na mne. „Žádnému rozumnému člověku ani nenapadne, aby počítal odmocniny!“ řekl jsem zlostně. „A proč ne?“ ptal se starší odborník udiveně. „Protože na to je logaritmické pravítko nebo tabulky, kde to má už vypočtené,“ odsekl jsem. Obrátil jsem se ke zdi a odmítl dál odpovídat.

Můj lékař se tiše smál, pánové si vyměnili mezi sebou několik odborných výrazů a nespokojeně odešli.

Návštěva, která přišla odpoledne, znamenala v mé dosavadní trýzni obrat. Byl to starší muž vysoké postavy, jehož ušlechtilá, hladce vyholená tvář pod stříbrným nakadeřeným vlasem se mi zdála povědomá. Vpouštěl ho ošetřovatel, jenž za ním pečlivě uzavřel dveře. Návštěvník si mě malou chvíli prohlížel kulatými brýlemi bez obrouček.

„Vy se na mne stěží budete pamatovat,“ začal vlídně a usedl na okraj mé postele, „ale já vás dobře poznávám, ačkoliv jsem vás viděl naposled, když jste byl ještě takhle malý chlapec.“

„To je možné, pane…“ „Doktor D., státní návladní.“ „… doktore,“ dořekl jsem. „Podle toho, co říkáte, bylo to v době, kdy mně právě zemřel otec. Bylo mi tehdy sotva sedm.“

„Byli jsme s vaším otcem nejlepší kamarádi po celou dobu gymnasiálních studií,“ vzpomínal starý pán. „Stýkali jsme se i potom velmi často, až do jeho smrti.“

Odkašlal si a chvíli si mě pátravě prohlížel. „Nejsem zde úředně, vlastně už jsem na odchodu do výslužby, zažádal jsem o ni před týdnem,“ neřekl, že to učinil k vůli mně, a dozvěděl jsem se to až o hodně později.

„Četl jsem o vás velmi mnoho v novinách,“ pokračoval a učinil odmítavý posuněk na otázku, kterou mi vyčetl z obličeje. „Nechtějte raději vědět, co to bylo. Novinářské sensace, pravda smíchaná s dohady, a to je vždycky horší než čistá lež. Slečna Hronová má všechno, co se týká vašeho případu, pečlivě uschováno.“ Rázem jsem zapomněl na novinářské články a chytil jsem doktora za ruku. „Vy znáte Kláru? Povězte mi…“ zarazil jsem se. Proč se ptát? Pustil jsem s povděkem jeho ruku a klesl zpátky do polštáře. „Co byste chtěl vědět?“ zeptal se s dobrotivým úsměvem. „Mohu vám to ostatně říct jednou větou: Slečna na vás stále myslí a je pevně přesvědčena, že se už brzy shledáte. Nevím…“ povzdechl si. „Ale kdož ví? Ženy vidí srdcem a mají instinkt, o který nás muže připravila takzvaná civilizace.“ Sňal brýle a začal je pečlivě čistit kouskem kůže.

Zachvátila mě taková radost, že jsem si jeho pesimistického výroku ani nevšiml. Klára na mne myslí, teď, kdy je volná, bohatá a má jistě mnoho přátel, kteří se vždy slétnou k penězům jako komáři ke světlu! Svět mi připadal najednou hezký a všichni lidé tak milí, že jsem chopil ruku starého pána do svých obou a tiskl ji ze všech sil. Nahnul se ke mně a poklepal mi přátelsky na rameno. „Jsem rád, že vám stačila moje slova! Slečna chtěla, abych vám donesl její lístek, ale víte,“ jeho hlas zněl trochu rozpačitě, „jsem starý úředník a sluha justice a nemohu se smířit s tím, že bych tak dalece porušil předpisy. Jste vlastně v kolusní vazbě, a ačkoliv celý postup vůči vám je více než nezvyklý, nemůže to být důvod, abych se sám dopouštěl přehmatu. Nezlobíte se, že ne?“ tázal se úzkostlivě. „Slečna to také uznala a spokojila se s ústním vzkazem.“

„Jak bych se mohl zlobit?“ uznával jsem úplně mentalitu poctivého juristy, který zešedivěl ve službách zákona. Byl jsem proto nesmírně překvapen, když jsem později zjistil, jak starý pán zapřel natolik své zásady, že po marné snaze o moji rehabilitaci odevzdal opisy policejních hlášení inspektora Skály Kláře, aniž si od ní vyžádal slib, že jich nebude veřejně použito. Ujišťoval jsem ho o své důvěře a poprosil ho, aby Kláře vyřídil, že vzpomínky na ni jsou tím jediným, co mě zachovává při zdravém rozumu.

„Ale jak jste poznal, že se jedná o mne? Marešů je na světě velmi mnoho.“

„To nebylo tak těžké,“ usmál se. „Křestní jméno a stáří souhlasilo a některé podrobnosti mi sdělil profesor S., můj rodák. Tak jsem dával jedno k druhému a nakonec jsem měl vaši historii takřka úplnou. Jen nevím, co se s vámi dělo od té doby, kdy vás dopravili sem.“

Vyprávěl jsem mu o včerejším výslechu a o dnešní návštěvě psychiatrů. Moje sdělení se mu nelíbilo a během vyprávění se jeho čelo stále více stahovalo do starostlivých vrásek. Zajímal se živě o včerejšího staršího návštěvníka, a přestože jsem mu mohl dát jen nedokonalé informace, utvořil si přece jen jakýsi úsudek.

„To je zlá věc,“ řekl starostlivě, potřásaje hlavou. „Nepochybně mají na tom zájem vojáci, a jak by neměli při tak podivuhodném vynálezu? Záleží všechno na tom, jak dalece vám uvěří, že neumíte tajit pravdu, ale umíte mlčet.“ Otevřel jsem nechápavě oči. „Podívejte, příteli,“ řekl vlídně a uchopil mě za ruku, „to je úplně jasné. Zatím vám jen nedůvěřují a myslí si, že jim něco zatajujete o tom přístroji, něco, co by jim umožnilo rekonstrukci a čeho byste mohl zištné využít sám.“ Učinil jsem rozhořčený pohyb, tato myšlenka mi připadla velmi odporná. Znám dobře své chyby i přednosti, ale lstivost mezi ně nepatří. Doktor D. se usmál.

„Musíte brát svět, jaký je a jak jej lidé vytvořili na základě lásky k sobě a nedůvěře k druhým. Netvrdím, že u těch pánů nezvítězí po čase zdravý úsudek, ba jsem o tom ze své soudní praxe dokonce přesvědčen. Pak vám uvěří, že jim nic netajíte, ale nastane zas ta druhá potíž. Budete jim muset dokázat, že umíte mlčet.“

„Ale o čem a proč?“ namítal jsem rozčileně. „O všech událostech v domě profesora Hrona,“ pravil nesmírně vážně. „Podívejte se, vy jste inteligentní člověk a pochopíte, co ta celá historie pro všechny znamená! V tisku byly jakékoliv zprávy o tajemném stroji, který vytváří prostor nicoty, umlčeny. Lidé, kteří prožili obléhání Hronova zámku, jsou dnes už rozptýleni v cizině. Protokoly sepsané na místě byly upraveny.“ Vzpomněl jsem si na protokol četnické pátračky, do kterého jsem včera nahlédl, a dal jsem doktorovi v duchu za pravdu.

„Jakmile by se svět o věci dověděl,“ pokračoval doktor D., „pak by tím vznikly nesmírné komplikace. Myslíte, že by někdo uvěřil nejpoctivějším dementi, že stroj už neexistuje? A dovedete si představit, co by se s námi stalo? Jako jeden muž by všichni povstali proti nám jako proti veřejnému nepříteli, který ohrožuje celý svět!“

Odmlčel se a díval se mi pozorně do očí. Musel jsem mu dát v duchu za pravdu, ale současně jsem si vzpomněl na včerejší výslech a to ve mně vzbudilo představu, jak asi bylo moje jméno vláčeno bahnem tiskařské černi v souvislosti s tajemnou smrtí profesora Hrona. Bouřilo se ve mně všechno při myšlence, že bych měl navždy k této věd zavřít ústa.

„Ale co se stane, jestliže povolaní činitelé nezískají důvěru k mé mlčenlivosti?“ vyrazil jsem vzrušeně. Váhal s odpovědí. Opakoval jsem svoji otázku.

„Pak již asi nikdy neopustíte zdi sanatoria pro duševně choré,“ řekl s náhlou otevřeností. Otřásl jsem se hrůzou a vzpomněl si na slova profesora Hrona, když držel Birsena pod ústím karabiny a vyčítal mu, že mluvil o jeho pobytu v blázinci. Pochopil jsem nyní jeho výtku v celé její tragice a přitom jsem si řekl, že Hron byl mužem na sklonku života, kdežto přede mnou leží ještě dlouhé desítky let… „Ale to je příšerné barbarství, otřesná nespravedlnost, taková věc se v našem století nemůže stát!“ vyrazil jsem ze sebe, neschopen ovládnout své rozčilení. Potřásl smutně hlavou. „Jakou cenu by měl každý protest? Řeknou prostě: salus patriae suprema lex⁷*, a kdo jim nedá za pravdu?“

„Ale je ještě jiná právní zásada…“

„Vím, kterou myslíte,“ přerušil mě, „Fiat justitia, pereat mundus!⁸** Když jsem byl ve vašem věku, myslel jsem si také, že je to to jediné heslo, za kterým se má jít. Ale dnes vím, že když se obě tyhle zásady střetnou, vyhraje to vždy ta první. A dejte ruku na srdce, myslete si, že nejde o pana doktora Mareše, nýbrž o nějakého jiného pana X. A řekněte mi pak, jak se, jako dobrý Čech, za kterého vás mám, rozhodnete? Pro kterou z těchto omšelých průpovědí?“

Mlčel jsem.

Propadl jsem úplné duševní panice. Neúprosný šroub osudu mě zachytil a drtí mě… Není pro mne záchrany! Jako ve snách jsem poslouchal starého pána a jeho slova útěchy. „Podívejte se, vy máte nepřekonatelnou sílu ve svém mládí,“ řekl mi. „Je vám jistě o třicet méně než mně. Co všechno bych si troufal dokázat, kdybych měl vaše mládí! Žádná zeď by pro mne nebyla dosti silná, aby mě udržela – a svět je široký a má místo pro všechny. Mám zetě v Bogotě. Je inženýrem, jel tam původně zařídit továrnu na výrobu telefonních přístrojů. Zařídil ji, ale je to podnikavý chlapík a našel tam nečekané možnosti. Zůstal tam už, dal se do stavění továrny na slaboproudé přístroje a strhl její vedení na sebe. Moje dcera jela s dětmi za ním a daří se jim skvěle. Nedávno mi zeť psal, hledá odborníka, nejraději Čecha. Vy jste fyzik, co byste říkal místu v Bogotě? Anebo myslíte, že by slečna Klára nešla do Kolumbie?“ doložil s úsměvem. Měl jsem hlavu ve víru protichůdných myšlenek. Pevná existence a možnost poctivého sňatku s Klárou, bez hlodavých myšlenek, které by všechno otrávily, že žiji z ženiných miliónů!

Ujišťoval jsem ho o své vděčnosti, ale jakýkoliv dík odmítal. „Musíte držet hlavu vzhůru!“ plísnil mě. „Jste sangvinik, který přechází z extrému do extrému a to není zdravé. Vím, že teď vás cele zaměstnává jen perspektiva věčného uzavření. Ale což to je jediné řešení?“ Zalil mě pocit studu, že se tak ostře dotkl mých duševních slabostí, ale starý pán se usmíval tak vlídně a měl ve tváři tolik otcovského citu, že jsem se na něho nemohl zlobit. „Nehněvejte se na mne!“ prosil jsem ho a tiskl jsem mu vřele ruku. „Prožil jsem toho najednou trochu mnoho,“ dodával jsem na svoji omluvu a starý pán s porozuměním přikývl. Neměl čas k odpovědi. Dveře se prudce rozlétly a v nich se objevil můj lékař. Vypadal rozzlobeně a za ním jsem zpozoroval ošetřovatele, který se mrzutě šklebil.

„Veškeré návštěvy jsou přísně zakázány,“ řekl lékař prudce doktoru D., který se důstojně vzpřímil. „Nevěděl jsem to, pane,“ odpověděl klidně, „váš ošetřovatel mě na to neupozornil.“

„Jak jsem mohl vědět, že pán dovnitř nesmí?“ bránil se uraženě ošetřovatel a stál přitom v pozoru před lékařem. „Řekl mi, že je státní návladní, a tak jsem myslel, že patří k vyšetřovací komisi, která tu byla včera.“

„Ale netvrdil jsem to, že ano, příteli?“ poznamenal vlídně můj návštěvníky načež vytáhl z kapsy svou služební legitimaci a podal ji lékaři. „Jsem skutečně státní návladní, ale vedl mě sem jedině osobní zájem o doktora Mareše. Jsem starý přítel jeho rodiny.“ Lékař mu s mrzutým posunkem legitimaci vrátil.

„Je to nedorozumění, ale musím vás vyzvat, abyste okamžitě odešel, pacient se nesmí vzrušovat!“

„Byl jsem už stejně na odchodu,“ odpověděl doktor D. s mírnou ironií. „Co jsem mu chtěl říct, to jsem už řekl.“ Díval se lékaři pevně do očí a jeho zrak se sklopil. Odstoupil ode dveří s výmluvným posunkem. Starý pán mi stiskl pevně ruku. „Hleďte se brzy uzdravit, doktore, a hlavu vzhůru!“ Odnášel s sebou kus mého utrpení. Lékař odešel za ním. Nikdy mu nezapomenu, že mě netýral zbytečnými otázkami a nezeslabil jimi pocit naděje, který se podařilo mému příteli ve mně vzbudit.

XLI.

Dny jednotvárně ubíhaly, jeden podobný druhému. Byl jsem už dostatečně zotaven a chodil jsem po pokoji. Díval jsem se toužebně do zahrady, která v průsvitné jarní zeleni, plna probouzejícího se života, ležela pod mým oknem. Díval jsem se na ni dlouhé chvíle a cítil jsem, jak se ve mně obnovuje chuť k životu stejně dravě jako v přírodě.

Zatím se nikdo neukázal, jen dvakrát denně došel lékař a o něco častěji ošetřovatel. Lékař odcházel po krátkém konstatování, že se zotavuji, ale že by mi procházka venku mohla ještě uškodit. To opakoval už tak dlouho, že jsem nakonec se svými dotazy ustal. Oed jsem se v groteskní situaci. Už mé oblečení skýtalo záruku, že svůj pokoj neopustím. V pyžamu a trepkách se nedá utíkat. Před mým pokojem byla krátká chodba a na jejím konci vždy někdo seděl. Buď můj ošetřovatel, nebo jakýsi dlouhán mrzutého vzhledu, který mě vždycky bedlivě pozoroval, kdykoliv jsem vyšel na chodbu.

Na moje opětovné prosby mi lékař poslal knihy. Vrhl jsem se na ně s chutí hladového dravce, ale zažil jsem velké zklamání. Babička Boženy Němcové, Erbenovy pohádky a Karafiátovy Broučci. Z hlediska výběru četby pro duševně chorého se nedalo nic namítat, čímž se nechci nikterak dotýkat autorů. Ale kdo by je neznal zpaměti! Jen u blázna se dalo předpokládat, že v těchto knihách najde novou četbu. Přečetl jsem je nicméně třikrát. Pak jsem zkoušel Broučky překládat do latiny, ale šlo to bídně. Nikdy jsem nebyl skvělým latinářem a většinu toho, co jsem se naučil, jsem už dávno zapomněl.

Pokoušel jsem se právě udělat z modlitbičky broučků elegické distichon, když vešel můj ošetřovatel. Ani jsem si nevšiml, že už je čas k večeři – ostatně hodinky jsem neměl a při stále se prodlužujícím dnu jsem se mohl snadno mýlit. Muž odložil podnos na stůl a jal se prohlížet knihu, která na něm ležela. „To je moc hezké,“ podotkl uznale. Podíval jsem se na něho, držel v ruce Babičku. „Dostal jsem to ve škole jako odměnu,“ vykládal a položil knihu zpátky na stůl. „Ale pak jsem to půjčil jednomu kamarádovi a ten už mi knihu nevrátil.“ Projevil jsem mírný zájem o jeho vzpomínky na dětská léta a muž po chvíli bezvýznamného hovoru odešel. Při jídle cosi upoutalo moji pozornost. Kniha ležela vedle talíře, a jak jsem se na ni bezmyšlenkovitě díval, napadlo mi najednou, že dříve nebyla zabalena. Teď měla hnědý obal s neuměle založenými průstřihy. Přestal jsem jíst a vzal jsem ji do ruky.

Moje zvědavost rostla, a proto jsem nejdříve sňal obal. Prohlížel jsem jej ze všech stran, ale nebylo na něm naprosto nic, ani čárky. Pak jsem prolistoval celou knihu. Byl to určitě zcela jiný exemplář, mám výbornou místní paměť, a tak jsem věděl docela přesně o zelené skvrně na levé stránce někde uprostřed knihy. Ale zelenou skvrnu jsem nikde nenašel. Prolistoval jsem pozorně knihu ještě jednou, tentokrát od konce. Zelená skvrna chyběla. Nebylo pochyby, sluha knihu vyměnil. Ale proč to učinil? V celé knize nebylo nejmenšího lístečku.

Pokoj byl už setmělý. Rozsvítil jsem stropní lampu, stáhl záclonu, aby na mne nebylo vidět ze zahrady, a postavil jsem se přímo pod ostré světlo žárovky. Začal jsem číst řádku po řádce. „Babička měla syna a dvě dcery…“ Byl to docela normální výtisk jedné z našich nejkrásnějších knih. Pak mi napadlo prohlédnout každé písmenko a přišel jsem na to. Na první stránce nebylo nic, ale na třetí se objevil v horní řádce jemný Vpich pod písmenem „b“ v jednom slově. Píchnutí tak nepatrné, že je člověk viděl jen pod ostrým světlem. Obracel jsem nyní listy proti světlu a tím se vpichy staly zřetelnější.

Neměl jsem ani kousek papíru a tužky, abych si písmena poznamenal, ale nebylo těžké udržet je v paměti a složit si z nich celé poselství.

Znělo takto: „Buď připraven k útěku. K.“ Pokoj se se mnou zatočil. Pak mě přemohla drásavá radost a jen stěží jsem utlumil jásavý výkřik.

Svoboda, největší statek člověka, mi bude vrácena, a právě Klárou, bez níž by měla pro mne jen část své ceny. Chodil jsem rozčileně po pokoji, ale kroky na chodbě mě napomenuly k opatrnosti. Vstoupil lékař a mrzutě zabručel své „Dobrý večer“. Byl poslední dobou stále mrzutý a dělal na mne dojem, že na něho působí moje nucená vazba víc než na mne samého.

Položil mi své každodenní otázky, ale k odchodu se neměl. Přistoupil ke stolu a díval se na nedojedenou večeři. „Ztratil jste chuť k jídlu?“ ptal se starostlivě. Nebyl jsem schopen odpovědi, protože doktor vzal hned nato do ruky knihu, kterou jsem nechal na stole. Učinil tak patrně bez jakéhokoliv úmyslu, ale pojala mě smrtelná úzkost, že ji otevře a přijde na označená písmenka.

„Není to tak zlé, ale strava je trochu jednotvárná a přejí se,“ řekl jsem v rozpacích a snažil jsem se usilovně udržet hovor, abych mu zabránil v četbě. Jak tak stál u stolu vzpřímeně a s nápadným držením těla, dostal jsem nápad. „Nebyl jste dříve vojenským lékařem, pane doktore?“

Odložil knihu na stůl a prudce se otočil. Zrudl v obličeji a na čele se objevily hněvivé vrásky.

„Z čeho tak soudíte? Říkal vám někdo něco?“ ptal se rychle a prohlížel si mě upřeně.

„Kdo by mně mohl co říci?“ pokrčil jsem rameny. „Soudil jsem tak pouze z vašeho držení těla. Starý voják se nezapře.“

Vrásky na čele povolily, měl jsem dojem, že mu moje odpověď vyhovovala.

„Byl jsem na vojně,“ řekl stručně a přál mi dobrou noc.

Několik minut po jeho odchodu přišel ošetřovatel pro zbytky mé večeře. Prohlížel jsem si ho nyní s novým zájmem, ale z jeho obtloustlého obličeje jsem nic nevyčetl. Měl svůj obvyklý výraz člověka všedních zájmů, které docházejí plného uspokojení v rámci denního života.

Nakladl si talíře a příbory na podnos, smetl stůl a při odchodu se ke mně otočil s otázkou: „Četl jste tu knížku?“ Přikývl jsem a netrpělivě čekal, co řekne dál. „A nejste ospalý?“ Zavrtěl jsem hlavou. „To je dobře,“ prohodil místo obvyklého pozdravu na dobrou noc a odešel.

Po jeho odchodu jsem začal znovu chodit po pokoji. Jak bych mohl spát po takovém příslibu do nejbližší budoucností? Moje procházka netrvala dlouho. Ošetřovatel otevřel bez klepání a položil na postel dosti objemný balík.

„Oblékněte si to!“ řekl tiše. „Budu dávat pozor na chodbě a kdyby sem někdo šel, klepnu na dveře. Pak musíte honem skočit do postele a přikrýt se až k bradě. Co nebudete mít na sobě, hoďte pod postel.“ To byla nejdelší souvislá řeč, kterou jsem až dosud od něho slyšel. Dal jsem se bez meškání do prohlídky balíku. Byl v něm úplně nový tmavý oblek, nepochybně koupený v konfekci, ale padl mi dobře, garnitura prádla, střevíce a raglán. Když jsem oblékal kabát, ucítil jsem v náprsní kapse něco tvrdého a nahmatal jsem tenkou knížečku. Byl to můj cestovní pas, který jsem měl s ostatními osobními průkazy uložený u Hrona. Platil do července letošního roku. Dal jsem si jej vystavit před dvěma lety pro nějaký zahraniční kongres. Otevřel jsem jej namátkou a našel jsem v něm čerstvá visa všech balkánských států a emigrační visum pro Kolumbii. Překvapilo mě to, ale vzpomněl jsem si ihned na nedávnou návštěvu státního návladního. Visa v mém pasu jí dala docela jasný výklad a můj pocit vděčnosti ke starému pánu se prohloubil. V tomto okamžiku však nezbýval čas k nějakým úvahám. Teprve později jsem všechno důkladně promyslil. Nejdřív mi napadlo, že doktor D. vlastně jednal s tichým souhlasem úřadů, ale okolnost, že mi opatřil opisy policejních hlášení inspektora Skály byla s touto domněnkou v příkrém rozporu. Starý pán jednal na vlastní pěst, třebaže výsledek jeho akce byl asi přece jen v souladu s tichým přáním oficiálních orgánů, které se snažily postavit nepohodlnému svědku zlatý most.

Největší prospěch měl z celé věci ošetřovatel, který se nepochybně řídil tajnými instrukcemi svých představených a přitom sehrál s Klárou úlohu spiklence, jenž si dává za svou pomoc bohatě zaplatit.

Právě vstoupil do pokoje a se spokojeným pohledem si mě prohlížel.

V tu chvíli jsem plně věřil, že zrazuje svoji povinnost, a jak už je člověk směsicí protikladů, zachvátil mě proti němu odpor, ačkoliv mi otvíral cestu k volnosti.

„Co za to dostanete?“ ptal jsem se a mamě jsem se snažil potlačit ve svém hlase tón opovržení. Muž se nikterak neurazil a s veselou tváří vytáhl z náprsní kapsy hrst papírů. „Podívejte se!“ řekl a podával mi je. Nemohl jsem zatajit údiv. Měl jsem v ruce asi za sto tisíc pokladničních poukázek, ale od každé tu byla jen jedna polovina, druhá chyběla. V tom stavu byly úplně bezcenné.

„Chytrá dáma,“ prohlásil ošetřovatel s obdivem, a na můj nechápavý pohled vysvětloval. „Podívejte se, kdyby mi dala peníze rovnou do ruky, mohla mít obavu, že si je nechám a nic neudělám. Kdyby mi je byla slíbila, mohl jsem zase mít nedůvěru já. To samé se šekem, kdo by mi zaručil, že časně ráno nezakáže jeho výplatu? Ale takhle pro ni půlka poukázek nemá žádnou cenu! Co by s nimi dělala? Jsem si jistý, že mi je zítra pošle poštou, jak mi to slíbila. A já zas musím svou práci udělat, jinak ty druhé půlky nedostanu, a ty co mám, mi nejsou nic platné. Proto říkám: chytrá dáma!“

Sdílel jsem s ním sice jeho obdiv pro Kláru, ale bylo mi přece jen nepříjemné, že si ji tento prodejný chlapík dovoluje posuzovat, a proto jsem zavedl řeč jinam.

Muž vytáhl z kapsy mohutné hodinky. „Máme plno času, slečna na vás bude čekat až ve tři čtvrti na jedenáct u zahradní zdi. Předním vchodem nemůžete, je hlídán zvenku, musíme zahradou.“ Vytáhl z mé postele prostěradlo a zručně je roztrhl po délce. Každý kus svinul do lana a nadělal na nich uzly. Pak je svázal dohromady a spokojeně se zašklebil. „Musím to tady trochu upravit, nebo mě ráno chytnou a – to víte, s vojenským soudem nejsou žádné žerty…“ Zarazil se, ale nedal jsem mu čas k rozmýšlení. „Vy jste voják?“ zeptal jsem se rychle a vzpomněl si přitom, jak stál v pozoru před lékařem, když ho plísnil, že vpustil ke mně doktora D.

„Byl jsem,“ připustil mrzutě, ale když jsem se ho dále vyptával, odepřel odpověď. „Koukněte,“ řekl rozhodně, „vy máte zájem na tom, abyste se dostal ve zdraví odtud, a já si chci vydělat zase peníze. Co jsem nebo nejsem, je při tom náramně vedlejší.“ Nenaléhal jsem již a jen čekal, až s úpravou románového útěku skončí. Otevřel okno, přivázal jeden konec prostěradla k pevnému rámu a druhý vyhodil ven.

„Myslíte, že mě to unese?“ tázal jsem se nedůvěřivě.

„Asi by vás to uneslo,“ řekl přemítavě, „ale zkoušet to nebudeme. Půjdeme domem, doktor už spí a kolega má čtyřiadvacet hodin volno.“

„Cožpak tu není víc pacientu?“ zeptal jsem se udiveně, ačkoliv mi už dříve bylo nápadné ticho v domě a po zahradě se také skoro nikdo neprocházíval. „A kam by se vešli? Je tu i s kuchyní nějakých šest místností. Vy jste si myslel, že je to barák?“ Jeho odpověď byla velmi poučná. To všechno tedy jen pro moji osobu a ve snaze izolovat mě naprosto od lidí! Dozor svěřili vojákům, kteří měli o celý případ největší zájem. Napadla mi slova doktora D., že nikdy neopustím zdi sanatoria, a zmocnil se mne strach, že útěk někdo nebo něco překazí. Naléhal jsem na svůj odchod a ošetřovatel konečně uznal, že už můžeme jít. Zhasl světlo a vyšli jsme na chodbu, tonoucí ve tmě. Vzal mě za ruku a tiše jsme sešli po krátkém schodišti. Zastavili jsme u dveří, za jejichž tabulkami se šetřila noc. Ošetřovatel nehlučně odemkl a postrčil mě ven.

„Držte se mne!“ šeptal mi do ucha, „půjdeme po betonu, aby po nás nezůstaly stopy.“ Vybetonovaná cestička vedla až k zahradní zdi, která se před námi matně rýsovala. Všechno šlo až dosud hladce, ale teď se objevila překážka: zeď bez dvířek. „Dokážete to přelézt?“ šeptal mi můj průvodce. „Pomohu vám nahoru.“ Zeď byla vyšší než já, ale s malými potížemi jsem se na ni dostal. Nahoře jsem se zastavil a rozhlédl se. Nikde žádné světlo, ale přesto jsem v nočním šeru zahlédl štíhlou postavu. Neváhal jsem již a seskočil dolů. V příštím okamžiku jsem držel Kláru v náručí a líbal ji, až ztrácela dech…

Co mám ještě dál vyprávět? Případ profesora Hrona zde končí. Stihli jsme včas vlak do Bratislavy a Klára nechala vůz, který sama řídila, na stanovišti. Její šofér jej měl ještě v noci odvézt do garáže. Pár minut před šestou jsme už přejížděli v najatém autě hranice za Petržalkou. A v době, kdy u mne lékař konal svou ranní vizitu, jsme již seděli v provinciálním vlaku, který nás unášel volným tempem k Budapešti. Byli jsme šťastni, že se útěk zdařil, ale dnes si myslím, že jsme neměli příčiny k obavám a že nikoho nenapadlo chtít mi v útěku bránit. Jejich cílem bylo patrně vzbudit ve mně pocit, že je mi vlast navždy uzavřena. To se jim také podařilo, přes všechno mé přesvědčení, že úřady měly zájem, aby se mi útěk podařil. Neriskoval bych nikdy návrat, a jen nesnesitelná myšlenka, že mé jméno má být navždy poznamenáno příhanou blázna nebo zločince, mě přiměla k vypsání celého příběhu.

Po několika dnech jsme vstupovali ve Varně na palubu nenápadné lodi Fraycinetovy společnosti. Byl to vlastně obchodní parník, ale měl také několik velmi pohodlných kabin pro cestující a poutal jistě pozornost úřadů méně než normální loď pro cestující. Plul do Jižní Ameriky, a když nám Kapverdské ostrovy zmizely z dohledu, překvapili jsme kapitána žádostí, aby nás oddal. Vyhověl nám ochotně a dával potom oběd na naši počest. Důstojníci a těch několik ostatních cestujících se stali svatebními hosty.

Když se hosté rozešli po své práci a k odpočinku do kajut, vystoupili jsme na člunovou palubu. Tiše, beze slova, plni štěstí stáli jsme u zábradlí, držíce se za ruce. Před námi leželo moře, nekonečné, zalité žhavým sluncem, a u obzoru splývalo s nebem.

Dům zelených přízraků

František Běhounek

Vydal PRAGOPRESS, vydavatelství ČTK,

Praha 1, Haštalská 14, roku 1968

Obálka, frontispice a úprava Ivan Urbánek

Odpovědný redaktor Jiří Šeda

Technický redaktor Josef Fuk

Vydání 1. (v Pragopressu)

Ze sazby písma Plantin vytiskla tiskárna ČTK-Pragopress,

Brandýs nad Labem

AA 11,5 – VA 13,75 – Náklad 30000 výtisků

Tematická skupina 13/33

Cena výtisku 12,– Kč

57-006-68

Knižnice Kontakt

SVAZEK 1.

Žák spoluobjevitelky rádia Marie Sklodowské-Curieové, akademik FRANTIŠEK BĚHOUNEK, doktor fyzikálně matematických věd, je profesorem na fakultě technické a jaderné fyziky ČVUT a spolupracovníkem Ústavu jaderného výzkumu ČSAV. Tu řídí dozimetrické oddělení, které sám vybudoval. A právě za vynikající práci v oboru dozimetrie radioaktivního záření byl vyznamenán Řádem práce a medailí UNESCO. Je také čestným členem v různých zahraničních vědeckých společnostech. Od roku 1956 působí jako expert ministerstva zahraničních věcí v čs. delegaci na zasedáních vědecké komise pro výzkum atomového záření při OSN. Účastnil se četných zasedání této komise v New Yorku a v Ženevě a také prací na ochraně obyvatelstva proti umělé radioaktivitě, vznikající při výbuchu atomové pumy.

Svůj život rozdělil mezi dvě vášně – vědu (radiologii) a literaturu. Vědec světového jména naprosto zákonitě neustále přenáší do vlastní spisovatelské oblasti vše, co mu vědecké bádání v každodenním životě přináší k radosti či bolesti. O nešťastné Nobilově výpravě v roce 1928 napsal poutavý román TROSEČNÍCI POLÁRNÍHO MOŘE a není bez zajímavosti, že do polárních končin jej zavedl vědecký zájem o výzkumy vzdušné radioaktivity a elektřiny. Hlavním předmětem jeho zájmů literárních se staly náměty zeměpisné a vědeckofantastické, mezi něž patří i jedna z jeho nejlepších knih KOMANDO PLUKOVNÍKA BRENTA, a dále náměty z oboru jaderné energie a radioaktivního záření – ATOMOVÝ VĚK I DŮM ZELENÝCH PŘÍZRAKŮ (1967, původní název „Případ profesora Hrona“). Hlavní těžiště jeho literární tvůrčí práce tkví ve vědeckofantastických románech pro mládež. Dnes už vycházejí vybrané spisy z jeho díla s názvem „Knihy F. B. pro mládež“ – tedy privilegium, kterého dosáhne málokterý žijící autor. „Dům zelených přízraků“ nechť je tedy důstojným obnovením v roce 1967 nepostřehnuté premiéry vědeckofantastické detektivky „Případ profesora Hrona“ a také pozdravem k autorovým sedmdesátým narozeninám. Profesor František Běhounek se narodil 27. října 1898.

Knižnice Kontakt připravuje

F. Běhounek / Dům zelených přízraků.

Vědeckofantastická detektivka o šíleném profesorovi, vynálezci v oboru atomového bádání, jenž je schopen proměňovat lidského tvora v pratvora a zároveň objevit neutronové dělo – jako výsledek rozbití atomu berylia.

M. Taterová – J. Novák / Kdo střílí na presidenty?

Atentát na senátora Roberta Kennedyho přiměl autory, aby se hlouběji podívali do zákulisí amerického politického života a na dlouhou řadu atentátů (dokonaných i nedokonaných), jejichž obětí se stali presidenti Spojených států, od prvního pokusu na sedmého presidenta Andrew Jacksona až po dnešní dny a vraždu Johna Kennedyho. Dramatické situace jednotlivých vražd souvisejí přes svou historickou vzdálenost se současnými událostmi a osvětlují mnohé z toho, co se v dnešní americké politice zdá nepochopitelným.

V. P. Borovička / Tajemství špionáže.

Výběr nejzajímavějších případů špionáže za druhé světové války. Autor tu odkrývá roušku tajemství a neznámých dobrodružství slavných špiónu a dává nahlédnout do událostí a historie tajných služeb. Čtenář pozná dvojí hru Billa Sebolda, dočte se o operaci PASTORIUS, o tajné akci CICERO a dalších.

Ve jménu zákona

Výbor detektivek světových autorů, mezi nimiž se objeví i Flemingův James Bond, slavný agent 007. Z dalších pozoruhodných jmen uvádíme jen: Agatha Christie, Ellery Queen, Peter Cheyney, Raymond Chandler a další.

Poznámky

[←1]

* Dva roky po těchto událostech byl kladný elektron objeven třiadvacetiletým Američanem Andersonem. Dostal jméno pozitron a Anderson byl za tento objev vyznamenán Nobelovou cenou. (pozn. F. B.)

[←2]

* Hron si zřejmě pletl Uptona Sinclaira, autora „Jatek“, se Sinclairem Lewisem, nositelem Nobelovy ceny za literaturu. (pozn. F. B.)

[←3]

* O několik let později byl připraven profesorem Lawrencem v Americe radioaktivní sodík zcela podobným způsobem, jako to učinil profesor Hron. Pozn. vydav.

[←4]

* O několik let později byl „atom vodíku bez náboje“ objeven anglickým fyzikem Chadwickem a nazván neutron. Chadwick dostal za svůj objev Nobelovu cenu. (F. B.)

[←5]

* Zkratka čs. ministerstva zahraničních věcí.

[←6]

* Doufám, dokud dýchám.

[←7]

* Blaho vlasti je nejvyšší zákon

[←8]

** Budiž spravedlnost, i kdyby svět měl zahynout