FRANTIŠEK BĚHOUNEK

Fregata pluje kolem světa

DOBRODRUŽSTVÍ NÁMOŘNÍHO KADETA KARLA KALINY

PRAHA ALBATROS

1969

Byla to pouhá náhoda, že jsem začal prohlížet starou bednu z pozůstalosti po jednom vzdáleném příbuzném. Nahlédl jsem do ní už před lety, ale když jsem zjistil, že je naplněna rukopisy, pozbyl jsem odvahy se jí zabývat. Tentokráte jsem byl vytrvalejší a dostal jsem se až na dno. Mezi četnými sešity se školními úlohami - nejvíce z latiny a řečtiny - bylo několik silných knížek malého formátu, vázaných do plátna.

Otevřel jsem jednu z nich a dal jsem se do četby. Byl to cestovní deník.

Už prvých pár řádek mne zaujalo tak, že jsem si vyhledal začátek deníku.

Na první stránce byl ozdobně provedený nápis:

ZÁPISKY KARLA KALINY, NÁMOŘNÍHO KADETA

NA J. V. FREGATĚ "NOVAŘE"

Seděl jsem nad otevřenou bednou a četl jsem tak dlouho, až mne bolest v kříži přinutila vstát.

To, co kadet Kalina zažil na válečné lodi plující kolem světa, zapsal tak bezprostředním způsobem, že jeho vyprávění neztratilo lety ničeho na své svěžesti. Považoval jsem proto za zbytečné něco na něm měnit až na nezbytnou úpravu zastaralého pravopisu a přepis do třetí osoby. Připojil jsem vysvětlivky některých námořnických a odborných výrazů, které najde čtenář na konci knihy.

F. B.

1 PARDUNA VYHROŽUJE

Kalina si nemohl pomoci, že byl tak nepozorný. Včera totiž přijela fregata "Novara" z Poly a zakotvila v muggijské zátoce. Když Kalina jen trochu natáhl krk, mohl ji vidět oknem jejich třídy pod zeleným svahem svatoondřejské cesty. Pršelo, jen se lilo, ale po palubě fregaty ustavičně přecházeli lidé. Kalina věděl, co to znamená. Fregata se připravovala na několikaletou cestu kolem světa.

V posledních týdnech se v čtvrtém ročníku akademie pro výchovu důstojníků válečné mariny o ničem jiném nemluvilo. Kolik bylo žáků ve třídě, tolik žádostí obdrželo velitelství válečného loďstva rakouského mocnářství. Každý toužil po tom, dostat se do sboru kadetů, kteří pojedou s fregatou kolem světa. Žádostí hodně, ale vyhlídky na jejich splnění jen skrovné. Ředitel akademie sdělil žákům, že na "Novaře" bude celkem čtrnáct kadetů, ale že jen dva z nich se přijmou z posledního ročníku. Ostatní tam budou přeloženi z jiných válečných lodí.

Kalina věděl, že největší naději má jeho spolužák Morelli. Byl hrabětem a měl mnoho vlivných příbuzných, kteří mu pomohou. Kalina ho neměl rád. Morelli byl protivný nafoukanec a dával spolužákům hodně znát, že jejich rod mu není dost dobrý. Nebyl u nich oblíben a také profesoři ho nijak nemilovali až na starého Pardunu. Parduna se vlastně jmenoval Matteuci a přednášel námořní taktiku. Byl velmi hubený a měl ve zvyku zdvihat vztekle ruce nad hlavu, když se zlobil. Připomínal potom velmi věrně stožárovou výztuhu a odtud dostal svou přezdívku Parduna. Z nějaké neznámé příčiny pokládal Kalinu za autora téhle přezdívky. Vlastně mu ji dal Alex Karaman, Kalinův nejlepší kamarád, ale to mu přece Kalina nemohl říci. Krátce, Parduna si na Kalinu zasedl a pronásledoval ho jako Nero první křesťany. Musil se připravovat na každou jeho hodinu, protože Parduna ho nikdy neopomenul "vytáhnout". Důsledkem toho se Kalina vyznal v námořní strategii jako málokdo. Mohl ihned o ní napsat knihu, za kterou by se nemusel stydět ani Pavel Hoste.

Musil ovšem přiznat, že Parduna byl spravedlivý. Bylo sice na něm znát, jak se zlobí, že Kalina dovede odpovědět na každou jeho otázku, ale přesto mu dával eminence, ačkoliv mu to musilo jistě působit pravou duševní trýzeň. Ale příjemný Kalinův život nebyl, to mu může každý věřit. Musil být před Pardunou ustavičně ve střehu, a poněvadž ten přednášel šest hodin v týdnu, znamenalo to učit se na každý den.

Teď právě Kalina trochu v ostražitosti polevil. Jednak už měl svoji obvyklou zkoušku za sebou a pak "Novara" mu ležela příliš v hlavě.

Myslil právě na to, že by měl přece jen nějakou naději dostat se na její palubu, kdyby to brali jen trochu spravedlivě. Měl nejlepší prospěch ve třídě a ředitel včera řekl jeho otci, že se za něj přimluví, jestli bude mít pololetní výkaz právě tak dobrý, jako měl na konci třetího ročníku. A pololetí končilo za týden.

Pardunova otázka šlehla jako bič. Stál právě nad Kalinou a jeho vřískavý hlas se mu zařízl do ucha, až mu v něm zabolelo.

"Nu tak, Kalino, odpovíte mi? Co se stalo s fregatou?" Založil si ruce na prsou a jedovatě se usmíval. V očích mu to hrálo. "Konečně jsem tě chytil, chlapečku!" četl v nich Kalina a srdce mu najednou vystoupilo až do krku. V hlavě se mu divoce honily myšlenky. Lovil pozpátku celý výklad, jak se rozpomínal na jednotlivé věty, které pochytil přes svou nepozornost. Parduna stál těsně u něho a nikdo si netroufal napovědět.

Kalina si vzpomněl, že Parduna mluvil naposled o bitvě u Ahukiru.

Bože, tam se dělo s fregatami všelicos! Některé utekly, jiné se potopily a jiné zase vyletěly do povětří.

Jako by odpovídal na jeho poslední myšlenku, zašeptal kdosi za ním:

"Vyletěla do povětří!" Kdyby byl Kalina jen trochu klidný, byl by řekl všechno možné, jen to ne. Byl by si uvědomil, že to napověděl Morelli, který neměl žádnou příčinu prokazovat mu přátelskou službu. Ale Kalina byl tak zmaten, když se díval na vítězně se usmívajícího Pardunu a přitom si vzpomněl, co vše je v sázce.

"Vyletěla do povědí," opakoval nejistým hlasem a zhrozil se účinku svých slov. Zdálo se, že vyletí do povětří Parduna. Otevřel ústa, vyvalil oči a vyskočil nejméně dvě stopy vysoko, mávaje divoce rukama.

Jeho první slova zanikla v hřímavém smíchu celé třídy. Konečně se uklidnili spolužáci i Parduna. Profesor psal okázale do notesu.

"Ovšem, podle Kaliny musí loď, která má v boku díru deset střevíců dlouhou a je plná vody, vyletět do povětří," řekl jízlivě a pár šplhounů se povinně zasmálo. Jindy by si byl Kalina dobře všiml, kdo to je, aby se s ním vypořádal po přednášce, ale tentokrát neměl na to ani pomyšlení.

"Je vám ovšem jasné, Kalino, že za tuhle odpověď eminenc nedostanete?" řekl vlídně Parduna.

Kalina sklopil hlavu. Bylo docela zbytečné, že se profesor rozhovořil o jeho žádosti na "Novaru". Kalina věděl i bez něho, že má "odtroubeno". Mohl udělat už jen jednu věc, poděkovat Morellimu za jeho přátelskou službu. Učinil to vhodným způsobem hned po hodině pod platany na dvoře. Alex Karaman dělal při tomto zápasu ve "volném stylu" rozhodčího, poněvadž je nedůstojné, aby se nastávající námořní kadet rval jen tak jako nějaký lazzarone z nábřeží.

2 PAN RESSEL SE PŘIMLUVÍ

"Co se vám to stalo, Karlíčku?" zeptala se služka Josefka, když Kalina přišel domů. Podíval se do zrcadla a našel pod okem velkou modřinu, kterou tam nechala Morelliho pěst. Nebyl v náladě vykládat Josefce, co se stalo, ačkoliv ji měl rád. Přišla s jeho rodiči z Čech hned po jejich svatbě, a když mu před deseti lety zemřela matka - to mu bylo necelých osm - nevěděl jeho otec, co by si byli bez Josefky počali. Tenkrát bydlili v Benátkách, kde byl Kalinův otec zaměstnán jako inženýr v loděnicích. Však stavěl právě tu krásnou "Novaru", která teď pojede docela jistě bez jeho syna!

Kalina se zabral do myšlenek tak, že úplně přeslechl otcův příchod.

V pokoji bylo už skoro tma a Josefka právě přinášela svícen. Hoch mžikal chvíli do světla, a když se rozkoukal, zjistil, že si ho otec pátravě prohlíží. Nemělo smysl tajit před ním, co se stalo. Byl na syna vždycky vlídný a laskavý a dobře si spolu rozuměli.

"A tak mám po naději, že pojedu s "Novarou"!" skončil student sklesle své vyprávění a v tu chvíli ho to tak přemohlo, že by se byl dal málem do pláče. Honem se obrátil k oknu, aby mu otec neviděl do tváře. V pokoji zavládlo ticho a bylo slyšet jen oheň, který praskal v krbu, a déšť šlehající do oken. Otec přemýšlel o tom, co mu syn sdělil. Snad byl rád, že to tak dopadne, myslil si syn. Věděl, že jeho touha po službě na "Novaře" otce nijak netěšila. Byl jedináčkem, a kdyby odejel, zůstal by tu jeho otec sám se stárnoucí Josefkou.

Po matčině smrti se už nechtěl oženit.

Student na to právě myslil a v tu chvíli cítil proti otci silnou nevoli.

Představoval si jeho spokojenost, a když mu otec položil ruku na rameno, musil se přemáhat, aby ji nesetřásl. A když pak začal mluvit, zastyděl se za své myšlenky a poznal - už po tolikáté - jak je otec na něj hodný.

"Nic si z toho nedělej, Karle!" řekl laskavě. "Dokud člověk dýchá, má vždy možnost napravit své chyby."

"Kéž by tak smýšlel taky Parduna!" poznamenal syn malomyslně a otec se zasmál.

"Snad si dá říci. Víš, co uděláme, Karle? Půjdeme poprosit pana Ressla, aby se za tebe přimluvil. Má mnoho známostí a vím, že je dobře zapsán i u arcivévody Ferdinanda Maxmiliána." Tohle postavilo Karla okamžitě na nohy. Arcivévoda byl nejen nejvyšším velitelem rakouského válečného loďstva, ale i původcem myšlenky poslat fregatu "Novaru" na cestu kolem světa. Měla ukázat rakouskou vlajku na širých oceánech, kde ji dosud nikdo neznal, a dát posádce příležitost k výcviku, kterou jim nemohlo poskytnout zavřené Jaderské moře. A ještě navíc se po cestě měly provádět různé výzkumy zeměpisné, botanické, zoologické a hromada jiných. "Novara" měla pro ten účel na palubě celý štáb učenců a sám slavný Humboldt pro ni vypracoval program výzkumů.

Ty výzkumy ovšem zajímaly mladého hocha dost málo. Měl v mysli jen dobrodružství, která se dají zažít na takové cestě neznámými moři, a maloval si je už předem ve svých představách nejpestřejšími barvami. Chytil se otcovy zmínky o panu Resslovi jako spásné kotvy.

"Pan Ressel?" rozpomínal se. "Je to ten, co zkoušel před osmnácti lety tady v terstském přístavu první šroubový parník?" "Ano, ten," přisvědčil otec. "Ale jak to víš? Vždyť jsi tehdy nebyl ani na světě?" divil se.

"Zmiňoval se nám o tom profesor, co přednáší o stavbě lodí, a říkal, že pan Ressel vlastně objevil parní šroub, ale Angličané prý mu jeho vynález ukradli," vykládal Karel. Otec přikývl.

"To je správné. Chudák pan Ressel měl nehodu při prvním pokusu - ačkoliv za to nemohl, praskla nějaká trubice u parního kotle.

A policie pak další pokusy zakázala. Později vypsala anglická admiralita cenu za nejlepší návrh na lodní šroub, a když jim pan Ressel poslal své plány, tak si je prostě nechali a napsali mu, že se ztratily!" Otcovo vyprávění vzbudilo v Karlovi touhu poznat pana Ressla.

Otec sice mínil, že by byl zítra taky čas, ale povolil snadno jeho naléhání, a tak šli k panu Resslovi ještě ten den, hned po večeři.

Bydlil v malém přízemním domku, na jehož dveřích byla porcelánová tabulka s černým nápisem v německé řeči: "Josef Ressel, císařský a královský námořní lesní intendant". Tehdy se ještě stavěly válečné lodi ze dřeva a ministerstvu námořnictví patřily rozsáhlé lesy.

Karel se rozhlížel zvědavě nízkým pokojem, který byl tak vytopen, že mu až vyvstal pot na čele. V koutě byla veliká barokní kamna, sálající pekelným žárem, a nad krbem, v němž se topilo také, stály na římse dva dřevěné modely lodí. po obou stranách starodávných sloupkových hodin. U stolu seděl pan Ressel, a když vstal, viděl student, že je větší než otec. Byl už ohnut stářím a ruka, kterou návštěvníkům podával, byla tak žhavá, že se Karel až polekal. Povšiml si toho a jeho dlouhá ústa se stáhla úsměvem.

"Malárie, mladý pane," řekl vlídně, a když se mu Karel zadíval do tváře, našel v ní stopy horečky. Zatímco mu Kalinův otec líčil synovo hoře, prohlížel si pan Ressel hocha pozorně očima, které byly úplně zapadlé a mizely pod vysokým čelem rozrytým vráskami. Pak se sám přidal k rozhovoru a mluvil česky, ačkoliv mu to činilo potíže a často vpletl do řeči německý nebo italský výraz. Tykal Karlovi, a podivná věc, od něho to hocha nemrzelo, třebaže jinak byl na to jako nastávající námořní kadet velmi citlivý.

"Tak ty chceš jet mermomocí s "Novarou", hochu?" začal. "Ale to je přece pošetilý nápad!" Karlovi se zatajil dech a zmocnilo se ho velké zklamání. Selže-li tahle poslední naděje, pak sbohem "Novaro", sbohem, vy daleká moře, sbohem, dobrodružství!

Pan Ressel četl dobře v jeho obličeji a rozesmál se ostrým, suchým smíchem. Sáhl do tabatěrky a třesoucí se rukou z ní vyňal šňupec. "No, pošetilé to je, nech si říci," pokračoval. "Vždyť je to loď plachetní, mizerná hříčka větrů! Plachty už mají odzvoněno, věř mi to! Budoucnost patří parnímu stroji a šroubu." Zadíval se ke krbu na svoje modely parních lodí.

Úzkost Karlovi tak stáhla hrdlo, že vykoktal několik jen nesouvislých slov. Podíval se prosebně na otce, aby mluvil za něj, ale ještě než otec začal, obrátil se pan Ressel zase k němu.

"To víš, že se za tebe přimluvím," řekl vlídně a v tu chvíli byl Karel tak šťasten, že by mu byl zlíbal obě ruce. "Parduna není tak zlý, znám ho, hrávám s ním někdy šachy," pokračoval pan Ressel. "A kdyby snad byl tvrdohlavý, půjdu k arcivévodovi Maxovi, jen jak mne pustí malárie. Mládí musí do světa, a snad tam mé přímluvě neuděláš hanbu, hochu!" Mluvil pak ještě dlouho s jeho otcem, ale on už valně neposlouchal.

Jen si později vzpomněl, že se pan Ressel vyptával na Čechy a na svou rodnou Chrudim - Kalinové byli ve vlasti o loňských prázdninách a přes Chrudim jeli zpátky do Terstu. Jejich hovor zněl Karlovi jako z veliké dálky. Teplo pokoje se mu proměnilo v žár tropického slunce, a když na krbu zazněla z hodin sladká melodie menuetu z Dona Juana, zdálo se mu, že to jsou hlasy báječných opeřenců, poletujících nad věčně zelenými korunami palem.

3 FREGATA ODJÍŽDÍ

Kalina se nepamatoval, že by byl viděl někdy předtím na kamenném nábřeží terstského přístavu tolik lidí jako onoho rána 30. dubna 1857, kdy "Novara" měla nastoupit svou dalekou cestu. Teď teprve na něj dolehla celá tíha loučení s otcem, který zůstal na palubě. do poslední chvilky. Časně ráno se rozloučil s Josefkou, která mu udělala na čele tři křížky a zalévala novou náprsenku jeho uniformy celým přívalem slz. To se ještě držel, ale teď, když otec tiskl obě jeho ruce a láskyplně se mu díval do očí, musil zatnout zuby a přemáhat se ze všech sil.

Na zadním kastelu zazněl třepetavý signál polnice a po něm se rozlehlo po celé palubě volání ubytovatele: "Všichni cizinci na břeh!" Na nábřeží začali uvolňovat lana poutající fregatu ke kamenným sloupům a z komína válečného parníku "Santa Lucia", který měl vléci "Novaru" až k Mesinské úžině, vyrazily černé chuchvalce hustého dýmu.

"Je čas, Karle!" řekl otec a vyprostil jemně své ruce z hochova sevření. Stáli u zábradlí, napolo skryti ostatním lidem na palubě mohutnými náhradními stožáry, které tu byly složeny.

"Ještě jednu věc ti kladu na srdce, hochu," promluvil otec a jeho hlas zněl podivně chraptivě. "Víš, že mám jen tebe, a hleď se mi vrátit zdráva se ctí. Jsi Čech a zde jsou příslušníci všech národů, co jich je v celé monarchii. Učiníš-li něco, zač by ses musil stydět, způsobíš nejen zármutek svému otci, ale i hanbu národu, z něhož jsi vyšel. A teď buď zdráva Bůh tě ochraňuj!" Dotkl se letmo svými rty synova čela a pak rychle odcházel. Karel ho zahlédl ještě na můstku, který hned nato námořníci stáhli na palubu, ale pak již ho neviděl. Celý ten ohromný dav lidí, zelení zářící svahy pahorků svatého Ondřeje i pestré vlajky "Novary" se mu slily v očích v jedinou rozmazanou skvrnu. Vážné zvuky císařské hymny, kterou hrála lodní kapela, ho vytrhly z trudných myšlenek. Postavil se podle předpisu do pozoru, s prsty přitisknutými na švy kalhot, a jak se vzdalovali z muggijské zátoky, začalo se mu vyjasňovat před očima.

Poslední tóny hymny ještě nedozněly, když Kalinu náhle někdo silně uhodil do zad. Hned pak se mu položily něčí ruce na oči.

"Hádejte, kdo to je!" ozval se za ním hluboký bas.

Kalina byl v prvé chvíli tak zaražen, že se ani nepokoušel cizí ruce se svých očí sundat. V okamžiku, kdy přišel na myšlenku tak učinit, uvolnilo se sevření samo a současně se ozval za ním veselý smích, který tak dobře znal. Obrátil se v naprostém úžasu.

"Proboha, Karamane, kde se tu bereš?" zvolal. Alex se ohýbal smíchy a mluvil už svým přirozeným hlasem.

"To se divíš, co, Karle?" poznamenal spokojeně. "Myslil jsi, že jedeš jen ty a ten náfuka Morelli, jediní dva z celé naší třídy, a zatím je tu také tvůj věrný Alex! Měl jsem dojem, že se Morelli proměnil v sloup, když jsem ho před chvílí potkal v baterii. Tak byl překvapen, že mne tu vidí." Dal se znovu do bláznivého smíchu a trvalo chvíli, než se Kalinovi podařilo přimět jej k rozumné řeči. Ukázalo se, že právě včera dostal jeden z kadetů, kteří měli jet s "Novarou" tak prudkou horečku, že si jej lodní lékař netroufal nechat na palubě. Poněvadž bylo pozdě na všechny formality, jichž bylo zapotřebí k přeložení jiného kadeta z některé válečné lodi na "Novaru", přišel v úvahu jen žák akademie a na řadě byl Karaman, který měl po Kalinovi nejlepší prospěch.

A teď tu byl a táhl Kalinu za volnou ruku - v druhé nesl svůj kufřík dolů do podpalubí, kde mu chtěl ukázat jeho kabinu. Kalina byl velmi šťasten, že je Alex s sebou, a poslouchal vesele jeho žvatlání.

Byl to nejrozpustilejší žák celého čtvrtého ročníku, ale přitom dobrosrdečný a citlivý hoch a Kalinův nejlepší kamarád. Rodiče už dávno neměl - byl Slovinec po otci a Ital po matce - a žil u svého starého strýce, velmi bohatého loďaře, jehož měl být jednou jediným dědicem.

Jak tu stáli oba kadeti vedle sebe, tvořili velmi nerovný pár. Kalina byl statné kostnaté postavy a měřil téměř šest stop bez několika palců.

Měl plavé vlasy, hladce učesané nad vysokým čelem, růžové tváře, šedomodré oči, dívající se odhodlaně do světa a pevnou bradu, poněkud vystupující dopředu. Povahou byl houževnatý a energický, a ačkoliv nezkazil žádný žert, dovedl přesto být velmi vážný a opravdový, když to bylo zapotřebí.

Alexandr Karaman bylo hlavu menší a celá jeho postava byla mírně zakulacená. V baculatém, snědém obličeji trochu mizela očka, černá jako trnky, dodávající mu neobyčejně mladistvého vzezření a hrající téměř ustavičně šibalstvím. Vlasy měl temně černé, s modravým nádechem, jaký nacházíme často u jihozemců. Kudrnatily se mu přirozeně tak, že je ani nepotřeboval česat. Nemiloval vážné věci a ve svých osmnácti letech bral život jako příjemnou zábavu, kterou dobrý pánbůh připravil pro své lidské dítky. Byl by se nejraději smál od rána do večera a přitom měl velmi vyvinutý sklon k lenosti. Mohl se jí oddávat jen proto, že měl vynikající paměť a nepotřeboval se skoro vůbec učit - ovšem, pokud ho předmět studia zajímal. Ačkoliv nemiloval tělesnou námahu a měl značnou náchylnost k tloustnutí, patřil přesto v tělocviku k obratnějším žákům a byl zručným šermířem.

Pro svou veselou povahu byl - až na malé výjimky, mezi něž náležel i pan hrabě Morelli mezi spolužáky velmi oblíben.

"Ubytovatel nám dal samozřejmě společnou kabinu," vykládal vesele a při slově "samozřejmě" se Kalina musil usmát. Dovedl si je vysvětlit, když si vzpomněl, jak plný váček asi Karamanův strýc dal jedinému synovci na tak dlouhou cestu a kolik lesklých dukátů se přestěhovalo z jeho kapsy do kapsy ochotného lodního ubytovatele.

"Nebudeme tam ovšem sami, ačkoliv je to tak malé jako kurník pro vzácné slepice mého strýce," pokračoval Alex, když slézali po schodech u předposledního děla do baterie a potom dále na třetí palubu.

Skutečně také nepřeháněl, když mluvil o velikosti kabiny. Byla sotva čtyři kroky dlouhá a dva kroky široká. Daly se v ní umístit tři visuté rohože, dvě vedle sebe a třetí napříč. V jednom rohu stálo malé umyvadlo a ve zbývajících třech po jedné stoličce, ale to bylo celé zařízení kabiny. Kalina se marně díval, kam má dát kufřík, a Alex ho poučil, že na to je určena bedna bez zámku, která stojí na chodbě a patří vždy dvěma kadetům dohromady.

"Bydlí tu s námi nějaký Natti, přišel z pancéřové lodi "Alžběta".

Hraje si na vážného, ale nebude asi zlý," vykládal Alex. Zdálo se, že sebral za tu chvíli, co se jeho přítel loučil s otcem, spoustu užitečných informací. Později se ukázalo, že měl pravdu. Natti byl opravdu dobrý kamarád přesto, že si dal na sobě trochu záležet a hrál si na ochránce obou druhů, ačkoliv byl jen o dva roky starší. Měl být brzy povýšen na praporčíka a také k tomu během cesty došlo.

Kalina se rozhlížel těsným prostorem, který měl být na několik let jeho domovem. Připadal mu nevlídný, ačkoliv otevřenou střílnou vnikalo dovnitř slunce a zlatilo hnědě natřené stěny. Brzy se přesvědčil, že mají ještě poměrně dohrou kabinu, poněvadž střílna byla jen v některých. Většina jich měla jen úzká okénka, vedoucí do dusné chodby, a v tropickém podnebí v nich bylo v noci k zalknutí.

Byl to opět Alex, který vytrhl Kalinu z myšlenek sdělením, že všichni kadeti bydlí po třech - i baroni, jak posměšně dodal -, kromě hraběte Morelliho a knížete Wredeho, kteří bydlí sami dva. Kalina neměl čas na to odpovědět, poněvadž se nahoře ozvala polnice, vytrubující jakýsi signál.

"Bože, tady jsou pořád koncerty," poznamenal udivený Alex, ale Kalina byl toho názoru, že bude lépe jít nahoru a podívat se, co to znamená. Ukázalo se, že jednal moudře. Jakýsi starší námořník, kterého potkali v baterii jim řekl, že to byl signál: "Mužstvo a důstojníci , na palubu k přehlídce!" Spěchali rychle za ním.

4 PRVNÍ SRÁŽKA

U průvlaky na horní dělové palubě stál jakýsi poddůstojník, muž ohromné postavy a býčí šíje, který se na kadety nevlídně podíval, ale nepozdravil.

"Kadeti ke křížovému stěžni," řekl stručně a ukázal rukou dozadu.

Kalina věděl i bez něho, že křížový stěžeň je poslední v řadě, a cítil se pohoršen, že muž neuznal za vhodné zvednout ruku k pozdravu.

"To je vrchní kormidelník Gian," poznamenal Alex, zatímco si razili cestu davem námořníků, řadících se uprostřed fregaty.

"Opravdu Alexi, ty jsi dokonalá studna vědomostí," divil se Kalina upřímně. "A tohle není nic divného, že toho chlapíka znám," pravil Alex.

"Sloužíval u strýce a přešel k válečnému námořnictvu teprve před několika lety. Vzali ho rádi, mají málo poddůstojníků a strýc se ho také rád zbavil. Je to násilný chlap a nebyl u mužstva oblíben, měl s nimi časté rvačky." Nyní Kalina pochopil, proč je muž nezdravil - jako vrchní kormidelník patřil mezi nejvyšší poddůstojníky a ti neměli povinnost kadety zdravit, vyjma ve službě. Ale nepříjemný pocit mu proti němu zbyl a ukázalo se brzy, že právem. Dvanáct kadetů stálo již seřazeno u stožáru mezi kormidlem a zadním kastelem. Oba příchozí se připojili k nim.

"Osm čistokrevných šlechticů," šeptal Alex posměšně příteli do ucha a ukazoval na ně očima, přičemž je potichu jmenoval. Byli téměř všichni téhož věku jako oni, mezi sedmnácti a devatenácti. Jeden ze zbývajících šesti ne šlechticů, vysoký, černovlasý hoch jiskrných očí, se na Kalinu usmál, když se na něj zadíval.

"To je Natti, náš spolubydlící," řekl tiše Alex, ale Kalina neměl už čas povědět, že se mu líbí. Nahoře, nad jejich hlavami, se objevil na kastelu celý důstojnický štáb fregaty a současně zazněla pronikavá píšťala člunařova, signál mužstvu k pozoru. Kalina se zahleděl nahoru a prohlížel si důstojníky. Znal z nich od vidění jen velitele výpravy, komodora Wüllerstorfa-Urbaira, který byl šlechticem a měl hodnost kapitána řadové lodi, ale Alex je dovedl vyjmenovat všechny. A zatímco komodor měl ke kadetům krátký proslov, po němž následovalo trojí "hurá", říkal Kalinovi Alex, který nedovedl chvíli mlčet, jména všech důstojníků, od velitele lodi, korvetního kapitána barona Bedřicha Pocka, až po lodního kaplana Eduarda z Marochini. Druhý důstojník, baron Monfroni de Montfort, malý, pohyblivý brunet příjemné tváře, se kadetům zalíbil na první pohled. Zato se musil Kalina hodně přemáhat, aby se nesmál, když Alex mluvilo čtvrtém důstojníkovi, praporčíkovi řadové lodi Williamu Lundonovi, který byl původem Skot. Byl malý a obtloustlý, a ačkoliv tlustí lidé bývají zpravidla veselí, tenhle se díval kysele na svět. Měl licousy pískové barvy a rudé tváře. Alex poznamenal neuctivě, že se podobá šimpanzovi z terstského parku.

Právě po komodorově proslovu opouštěla "Novara" terstskou rejdu a děla z pevnosti jí posílala poslední pozdrav na cestu. Opětovala jej ze dvou kusů na horní palubě, které střídavě odpálily jednadvacet ran. Nato se troubilo k rozchodu a zatímco námořníci šli po své práci, seskupil se hlouček kadetů k vzájemnému seznámení.

Morelli řekl jen vznešeně "Servus, Kalino", ale ostatní kadeti - šlechtici byli vesměs přívětiví. Natti stiskl Kalinovi srdečně ruku a vyzval hned jej i Alexe, aby si všichni tři tykali.

"Ty jsi Čech a vyznáš se jistě v muzice, že?" ptal se Kaliny. Tohle si o Češích tam dole, na jihu monarchie, všude mysleli a divili se, když často uslyšeli zápornou odpověď. Kalina náhodou hrál na flétnu a vzal ji s sebou do kufříku, Nattiho to velmi potěšilo. Řekl mu, že hraje na housle a že je má s sebou. Ukázalo se, že i Alex Karaman si veze svoji citeru, na kterou dovedl docela příjemně hrát. Kadeti se těšili, že si co nejdříve zahrají nějaké trio, ale zatím na to nebyl čas. Sotva se trochu rozpovídali, byl trouben signál kadetům k nástupu do školy.

Jejich škola se konala ve velké dělové kabině, která obvykle patří k obývacím místnostem kapitána lodi, ale pro tuto cestu byla proměněna v jakousi univerzální místnost. Byla zde čítárna, mapová kabina, učebna pro kadety a jakási společenská místnost důstojníků a kadetů. Učení tentokrát netrvalo dlouho, poněvadž v pravé poledne měli kadeti oběd stejně jako mužstvo. Jedli v důstojnické jídelně, která byla na třetí palubě až na samém konci lodi. Ubytovatel ve službě jim důtklivě doporučil, aby se chovali tiše, poněvadž přímo nad nimi je obývací kajuta komodorova. Za takových okolností nebyl oběd ani hlučný, ani veselý. Alex i dva jiní povídaví kadeti se také musili velmi mírnit a s velkou radostí sbalili ubrousky, když jídlo skončilo.

Kadeti mohli sice v kabině ještě chvíli posedět, poněvadž důstojníci obědvali až ve tři, ale vyrazili všichni okamžitě na horní palubu.

Moře bylo klidné jako rybník a před "Novarou" kouřil parník "Santa Lucia", který ji měl ve vleku. Za ní se ploužila korveta "Karolina", připoutaná opět k "Novaře", kterou měla provázet až k břehům Jižní Ameriky. Den byl krásný a posádka lodi neměla celkem žádnou práci, poněvadž pluli ve vleku. Proto záviděli kadeti námořníkům, kteří se nečinně povalovali na palubě, když se ozval signál k odpolední škole. Tentokrát se cvičily zvukové signály, a když se v šest večer končilo, šla z toho Kalinovi hlava kolem. Školu s nimi držel čtvrtý důstojník, Šimpanz, jak ho překřtil Alex. Bylo to jméno, které se okamžitě mezi kadety ujalo. Byl mrzutý a nevlídný a kadeti byli dost nepozorní. Následky se ukázaly na konci vyučování, když se signály zkoušely.

Natti a ještě čtyři ostatní starší kadeti, kteří měli už všichni za sebou jedno až dvouletou službu na válečné lodi, znali signály bezvadně a důstojník je skoro ani nezkoušel. S Kalinou, Wredem a Morellim byl daleko méně spokojen, ale pustil je. Zato zbývajících šest kadetů v tom uvázlo a nejhůře se dařilo Alexovi.

"Karaman si ovšem zapamatoval jen signál k jídlu," řekl kysele instruktor, pokoušeje se o vtip, a Morelli se hloupě zasmál. Zdálo se, že si mrzutý Skot zasedl zvláště na pohyblivého Alexe. Zkoušel ho dobrou půlhodinu a nakonec prohlásil, že po večeři bude hornista s ním a dvěma jinými, kteří projevili stejně málo vědomostí, cvičit signály na předním kastelu. To byla ovšem velmi špatná zábava, ale ukázalo se, že jim ostatní nejmladší kadeti nemají co závidět. Byli přiděleni jednotlivým poddůstojníkům, kteří prováděli inspekci lodi před spaním, aby se seznámili se všemi druhy služby.

Kalina provázel nevlídného vrchního kormidelníka Giana, téhož, který kdysi sloužil u Alexova strýce. Měl s ním provést inspekci lůžek námořníků, kteří spali v baterii. Když přišli do nízké místnosti, zaujímající celou šířku lodi, byla již plná mužstva, přichystaného ke spaní.

Od stropu visely na hácích rohože, jedna vedle druhé. Na válečných lodích není žádné pohodlí, ale přece jen byl mladý kadet překvapen, když viděl, jak ubozí námořníci musí spát směstnáni jeden na druhého.

Na fregatě bylo celkem 352 mužů a z toho 296 prostých námořníků, dělostřelců, námořních pěšáků, hudebníků, řemeslníků, sluhů a kuchařů. Pro všechny ty lidi byly určeny ke spaní jen dvě prostory, větší díl baterie a banjerdek ve třetí palubě, pod baterií. Obě měly asi po šedesáti střevících délky a něco málo nad čtyřicet střevíců šířky, takže na jednoho muže připadalo po odečtení nutného místa na průchody sotva víc než dvanáct čtverečních stop. To bylo velmi málo, i když leželi ve svých rohožích prohnuti.

Kadet a vrchní kormidelník se mlčky prodírali řadami rohoží, u jejichž hlav vždy stál námořník. Jeden muž šel napřed a svítil jim, za ním kráčel vrchní kormidelník a Kalina uzavíral průvod. Kormidelník šel rychle a jen občas se zastavil a zatahal za provaz, na němž visela rohož, aby se přesvědčil, je-li uzel správně upevněn. Náhle se zastavil před jedním mužem, takže by mu byl málem Kalina šlápl na paty.

"Posviť mi sem!" velel námořníkovi s lucernou a muž přiblížil světlo. Kadet se podíval na námořníka, který stál podle předpisu u hlav rohože. Zdálo se mu, že se v jeho tmavých očích, upřených na kormidelníka Giana, mihl blesk. Ale snad to byl jen odlesk světla, protože muž stál zcela klidně v pozoru. Podle vzezření to byl Ital.

Jeho snědá tvář byla zarostlá tmavým vousem. Jinak to byl chlapík menší postavy, ale širokých ramenou. Gian si ho chvíli měřil a pak zatahal za jeden provaz rohože a nespokojen s tím, ještě za druhý.

"Jak to máš nedbale pověšenou rohož, zvíře!" vyštěkl vztekle na námořníka. V zarostlé tváři mužově to trhlo a okamžik měl Kalina dojem, že se na Giana vrhne, ale nic se nestalo.

"Je zavěšena podle předpisu, pane vrchní kormidelníku, odpověděl námořník zpěvavě němčinou s italským přízvukem a kadet si všiml, že se mu hlas třese.

"Tak, podle předpisu?" opáčil posměšně Gian a stáhl tvář v úšklebku. Sevřel uzel třemi prsty, škubl a uvolněný cíp rohože letěl k zemi.

"Byla správně zavěšena pane, tady kamarád to viděl!" zvolal rozčilený námořník, ale neměl čas domluvit. Mohutná pěst Gianova proletěla vzduchem a vrazila mu zespoda do brady takovou silou, že se zapotácel a narazil hlavou na stožár. Rána byla tak prudká, že se neudržel na nohou a klesl k zemi.

"Ty budeš ještě odmlouvat?" sípěl kormidelník. "Ale počkej!" Hotovil se k nové ráně, ale neměl čas udeřit. Kalina ho popadl za ruku a vší silou trhl jeho mohutným tělem stranou. Gian k němu obrátil udivený a zlobou znetvořený obličej.

"Co si to dovolujete, kormidelníku?" křičel kadet hněvivě. "Nevíte, že je přísně zakázáno užívat tělesných trestů proti mužstvu?" Ušklíbl se pohrdavě a trhl rameny. Pak se ke kadetovi obrátil zády a šel dál. "Budu si na vás stěžovat důstojníkovi ve službě!" volal za ním Kalina rozčilen, ale vrchní kormidelník mu nevěnoval žádnou pozornost a zmizel ve dveřích k banjerdeku. Námořníci sledovali celý ten výjev mlčky a ani jeden se nehnul, aby ztýranému muži pomohl. Tehdy to nezkušeného kadeta velmi rozzlobilo, ale brzy poznal, v jakém strachu dovedou poddůstojníci udržovat mužstvo a že se důstojníci o jejich řádění jen málokdy dovědí.

Sehnul se a sám pomohl námořníkovi na nohy.

"Grazia, signore cadette," děkoval tiše a utíral si rukávem zkrvavený obličej. Gian nosil na prostředním prstě velký stříbrný prsten, a když muže udeřil, roztrhl mu jím ret, z něhož se řinula hojná krev.

"Nevíte, proč byl na vás kormidelník tak zlý?" ptal se Kalina.

Zdálo se, že muž chce něco říci, ale pak se rozhlédl kolem a mlčky pokrčil rameny.

"Nevím, signore cadette," řekl. "Ale lůžko bylo zavěšeno správně podle předpisů!" To nemusil tvrdit, Kalina to věděl dobře sám. Neušlo mu také, jak to Gian provedl, aby se uzel uvolnil. V Terstu není kluka, který by nedovedl uvázat námořní uzel ještě dřív, než se naučí násobilku.

Ovšemže nezná všechny druhy námořních uzlů, jichž je několik tuctů, ale základ všech těch uzlů je vždy stejný. Uzel se váže tak, aby se provaz zadrhoval, je-li napnut v předepsaném směru, a snadno uvolnil, jestliže se jím pohybuje ve směru opačném. S trochou obratnosti se rozváže i ten nejsložitější uzel několika prsty jedné ruky, ví-li člověk, jakým směrem má provaz posunovat. Uzel na rohoži byl správný, to viděl kadet hned na první pohled, i to, že ho Gian úmyslně uvolnil.

"Jak se jmenujete?" ptal se kadet námořníka, obraceje se již k odchodu.

"Tonio Rossi, signore cadette," odpověděl muž a Kalina se vydal hned na palubu vyhledat důstojníka ve službě. Byl příliš rozčilen, než aby to dokázal odložit na ráno.

Našel důstojníka u kormidelního kompasu a nešťastnou náhodou to byl Šimpanz, kterého měli při odpolední škole. Kalina zasalutoval a začal přednášet stížnost na vrchního kormidelníka, ale důstojník ho zarazil, sotvaže pronesl dvě věty.

"Jak se jmenujete, kadete?" zavrčel.

"Karel Kalina, pane řádový praporčíku," odpověděl mladík zaraženě.

"Tak tedy, kadete Kalino si pamatujte, že všechny stížnosti se přednášejí služební cestou při ranním raportu prvnímu lodnímu důstojníkovi," řekl Šimpanz posměšně. "Kde myslíte, že jste?" Kadet mlčel. Byl příliš pobouřen, že jeho spravedlivá věc našla tak odmítavé přijetí.

"Nu tak, odpovíte mi?" zaječel důstojník vztekle. "Ptám se vás, kde myslíte, že jste?" Kalina by mu byl s chutí dal jednu plnou dlaní na jeho rudou tvář, ale přemohl svůj hněv a odpověděl podle předpisu.

"Na fregatě Jeho Veličenstva "Novaře", pane řadový poručíku!"

"Správně, na lodi Jeho Veličenstva, a ne v hospodě, kde se mluví páté přes deváté. Pamatujte si to propodruhé! Odstoupit!" Kadet zasalutoval a obrátil se na podpatku. Udělal sotva tři kroky, když na něj důstojník zavolal. Kalina se vrátil a postavil se mlčky do pozoru.

"Jak vidím, překypujete služební horlivostí," začal Skot posměšně a v jeho sádlem zarostlých očkách to potměšile zablýsklo. "To se mi znamenitě hodí. Potřebuji horlivého muže, který by dozíral na loď.

Zůstanete zde a ujmete se toho!" Kalina byl sice nováček, ale tolik z nautiky věděl, že provádět měření plavboměrem je pro tu chvíli čirá zbytečnost. Byli vlečeni jako první loď, za nimi plula ve vleku ještě jedna, a jestli bylo potřebí logovat, pak to měli dělat na "Karolině". Ale odmlouvat nesměl, a tak jen zasalutoval a vzal od důstojníka hodinky s velkou vteřinovou ručičkou. Námořník se ujal logu a odešli k zábradlí zadního kastelu, kde pak měřili rychlost lodi každou půl hodiny, až do půlnoci, kdy nastupovali noví lidé na psí hlídku.

Natti a Alex už dávno spali, když se Kalina potmě chystal na lůžko.

Dobří hoši mu sice pověsili rohož, ale poněvadž věděl o Alexovi, že rád provádí žertovné kousky, zatáhl pořádně za oba provazy, než se do ní vyhoupl. Byl sice řádně utýrán, ale přesto trvalo dlouho, než usnul.

Moře bylo tak klidné, že spali s otevřenou střílnou a do kabiny vnikal stříbrný odraz měsíce na vodní hladině. Kamarádi oddychovali z plných plic zdravým spánkem mládí, zatímco se v Kalinově hlavě honily nejrůznější myšlenky. Vzpomínky na otce, pak se přihlásil stesk po domově a on se snažil rázně jej potlačit.

Začal myslet na ošklivý výjev, k němuž došlo v baterii, a rozpomněl se na podivný pohled v očích Rossiho, který se v nich ukázal, když se zahleděl na vrchního kormidelníka.

"Ti lidé se jistě odněkud znají," řekl si tiše a uvažoval, co se z toho ještě vyvine. Rozhodně to nenechá jen tak, ráno půjde k raportu. Předpisy přece musí dodržovat i vrchní kormidelník, to by bylo pěkné!

Pak začal zívat, a ještě než si řádně promyslil, co všechno řekne zítra prvnímu důstojníkovi, zavřely se mu oči hlubokým spánkem.

5 ZTRACENÝ NÁMOŘNÍK

Kalinu probudilo stejnoměrné kolébání jeho rohože, která se pohybovala v taktu jako kyvadlo hodin společně s rohoží Alexovou. Jeho přítel ještě spal, ale probudil se, jakmile Kalina seskočil na podlahu.

Kabina byla tak malá, že nemohli udělat pohyb, aby to druhý nezpozoroval. Natti už vstal patrně dříve, poněvadž jeho rohož byla prázdná, ale vrátil se ještě, když Kalina Alexovi vyprávěl své včerejší příhody, a dal si to od něho celé opakovat.

Zatvářil se povážlivě, když vyslechl kadetovo pevné odhodlání jít k raportu a stěžovat si na Gianovo jednání.

"Na tvém místě bych to nedělal Kalino," řekl. "Není radno si znepřátelit na lodi poddůstojníky hned na začátku, i když nemají právo nám něco nařizovat." Ale Kalina odmítl rázně jeho radu a Alex s ním souhlasil. Každá nespravedlnost se Kalinovi vždy hluboce příčila, a že Gian jednal špatně, tím si byl jist.

"Vypadá to, jako by ti dva byli spolu už dřív něco měli," pronesl zamyšleně Natti. "Neznám sice vrchního kormidelníka, ale myslím si, že by přece jen tak pro nic za nic hádku nevyvolal." "A to je docela dobře možné," mínil Alex. "Sloužil na strýcových lodích kdysi, před lety, a měl hodně rvaček s mužstvem. Je to velký surovec a strýc byl nakonec rád, že se ho zbavil. Ostatně je to Albánec odněkud z Drače a ti se perou pro každou maličkost." "A přece se mi zdá, že tu nějaký důvod musil být," prohodil Natti a pak šli k snídani. Měli k ní černou kávu a suchary s nasoleným máslem, suchary byly sice tvrdé jako dřevo, ale zdravé zuby kadetů si s nimi věděly rady.

Po snídani se vydal Kalina do dělové kabiny, kde se konal raport.

Oba kamarádi mu přáli štěstí, Natti s dosti velkou pochybností ve hlase. Kalina se postavil až na konec dvojité řady osob, čekajících na raport, ale praporčík, který konal službu pobočníka, ho vyzval, aby si stoupl tam, kam patří podle hodnosti. Šel se tedy postavit mezi posledního praporčíka a prvního člunaře. Sotva se řada vyrovnala, přišel první důstojník, maďarský šlechtic Bela Gaal de Gyula, poručík řadové lodi. Byl to kostnatý, vysoký muž, velmi snědý, s dlouhým černým knírem a s monoklem v pravém oku.

Raport začal podle šarží a šlo to dosti rychle. Jednalo se jen o drobné služební věci, hlášení vyžadující tresty mužstva konají zpravidla poddůstojníci a ti měli přijít až po Kalinovi. Konečně došla na něj řada a kadet si všiml, že první důstojník, který až dosud naslouchal hlášením s jakýmsi výrazem nudy ve tváři, při jeho řeči zbystřil pozornost.

Prohlížel si ho dost ostře a jeho sklíčko v oku na něj nepřívětivě blýskalo. Když se Kalina zmiňoval o Gianově manipulaci s uzlem, mihl se ve tváři prvního důstojníka výraz nedůvěry, a když pak líčil, jak kormidelník muže bil, zatvářil se velmi pohoršeně. Kadet měl nepříjemný dojem, že se nehorší nad Gianem, ale nad ním.

"To je podivná historie, co mi zde vyprávíte, kadete," řekl důstojník s přízvukem pochybnosti ve hlase. "Z jakého důvodu by vrchní kormidelník rozvazoval uzel námořníkovy rohože," Kalina pokrčil rameny. "Nevím, pane řadový poručíku," odpověděl.

"Ale jisté je, že vrchní kormidelník bez příčiny onoho muže ztýral a tělesné tresty jsou přece na rakouských válečných lodích zakázaný!" Byla chyba, že připojil poznámku o zákazu tělesných trestů, a hned příští věta poručíkova mu to dokázala. "Mohu vás ujistit, pane kadete, že znám služební předpisy rakouských válečných lodí aspoň právě tak dobře jako vy!" řekl důstojník ironicky a pobočník se povinně zasmál. Kalinovi se zdálo, že i poddůstojníci za ním se smějí, aby se zachovali prvnímu důstojníkovi, který je vlastně největším pánem na lodi, poněvadž kapitán se o osobní věci svého mužstva celkem vůbec nestará." Ten smích ho velmi rozzlobil. Cítil, jak se mu krev hrne do tváře, a řekl trochu prudce, že "prosí o vyšetření celého případu".

Poručík se zamračil. "Zavolejte vrchního kormidelníka, praporčíku!" velel stroze, a obrátiv se k ostatním zády, díval se střílnou na moře, dokud Gian nepřišel.

Vrchní kormidelník vstoupil do kabiny velmi sebevědomě a podíval se na kadeta s úšklebkem. První důstojník mu stručně řekl, proč jej volá, a vyzval ho, aby se ke Kalinovu obvinění vyjádřil. Chlapík popřel velmi chladnokrevně vše od počátku až do konce. Rohož prý byla nepořádně zavěšena, on prý to jen muži vytkl, ale vůbec na něj nevztáhl ruku, prý se panu kadetovi něco zdálo. Loď prý v tu chvíli právě zakolísala pod poryvem větru a námořník ztratil rovnováhu a narazil hlavou na stožár.

Z lodního deníku by se bylo dalo sice velmi snadno dokázat, že celý den bylo bezvětří, ale nezkušený kadet si to neuvědomil. Ostatně byl tak rozčilen, že by si byl na tenhle důkaz ani nevzpomněl. Musil se velmi přemáhat, aby na drzého lháře neskočil.

"Co tomu říkáte, kadete?" ptal se důstojník nevrle.

"Prosím, aby byli vyslechnuti svědci toho výjevu!" žádal Kalina rozechvěle.

"Nebudeme sem přece volat polovinu mužstva, nemyslíte?" namítl důstojník posměšně.

"Není potřeba, pane řadový poručíku," odpověděl kadet. "Stačí zavolat muže, který nám svítil!"

"Zavolám ho, pane řadový poručíku," nabízel se Gian s ochotou, která připadala Kalinovi trochu podezřelá. Důstojník pokrčil rameny a přikývl. "Gian se vrátil v malé chvíli a za ním vstoupil menší, slabší mužík, kterého si kadet včera prohlédl jen nedostatečně. Přesto ho ihned poznal, ale jeho lstivá tvář s vysedlými lícními kostmi a malýma očkama, která byla šikmá jako u Tatara, se mu nijak nelíbila.

Námořník se hlásil poručíkovi jako Petr Simsič, námořník třetí třídy, a pak vyprávěl plynně celou příhodu zcela týmiž slovy jako Gian.

To bylo Kalinovi velmi podezřelé, ale zdálo se, že důstojníkovi tato nápadná shoda nevadí, naopak, že v ní vidí věrohodnost celého líčení oné události. Přesto se Kalina ještě nevzdal. Pomyšlení, že by ho mohl důstojník pokládat za lháře, působilo na něj tak mocně, že by byl učinil cokoliv, jen aby takové mínění vyvrátil. Teď už nešlo o potrestání surového poddůstojníka, teď se jednalo o jeho vlastní čest!

Řekl to prvnímu důstojníkovi zcela otevřeně a zdálo se, že to na něj zapůsobilo.

"Nu dobrá, kadete," řekl o něco vlídněji. "Ale co mám dělat, když proti vaší výpovědi je dvojí výpověď zcela jiná?"

"Prosím, pane řadový poručíku, aby byl vyslechnut ještě muž, jehož se to týkalo, námořník Antonín Rossi!" navrhl Kalina a důstojník svolil. Pobočník odešel pro Rossiho, a poněvadž se dlouho nevracel, dokončil zatím první důstojník denní raport. Gian, Simsič a kadet už byli v kabině s ním sami, když se pobočník vrátil s velmi zmatenou tváří.

"Hlásím, pane řadový poručíku, že jsem Rossiho nikde nenašel!" oznamoval a důstojník se zamračil.

"Prohlédl jste všechno?" ptal se přísně.

"Všechny tři paluby, pane řadový poručíku!" ujišťoval praporčík.

Důstojník okamžik uvažoval a potom nařídil pobočníkovi, aby dal vytroubit signál: "Poplach, všichni muži okamžitě na palubu!"

Praporčík odspěchal a ostatní šli za ním s prvním důstojníkem v čele. Bylo to poprvé, co Kalina slyšel signál, svolávající okamžitě celou posádku, který se obvykle dává jen ve velmi vážných chvílích a udělalo to na něj neobyčejný dojem. Sotva zazněly první tóny křídlovky, začala se paluba, předtím dosti opuštěná, rojit námořníky. Nejdříve byli na místech poddůstojníci, člunaři, kormidelníci a podnálodní a jejich píšťalky zavedly do lidského chumlu rychlý pořádek. Netrvalo ani tři minuty a námořníci stáli na palubě od zadního stožáru až k přednímu kastelu v přesně vyřízených řadách a podle skupin, nejprve marsoví námořníci s podnálodním v čele, potom námořníci ostatní, seřazeni podle tříd, pak námořní pěšáci, za nimi dělostřelci, profesionisti a hudebníci.

Důstojníci se shromáždili na zadním kastelu a první důstojník tam odešel podat hlášení veliteli lodi, korvetnímu kapitánovi baronu Pockovi.

Výzva, aby předstoupil Antonín Rossi, marsový námořník, zůstala bez výsledku. Nato velel první důstojník, aby předstoupili muži, kteří spí v sousedství Rossiho.

Kalina čekal, že se jich bude vyptávat na večerní příhodu s rohoží, ale poručík se omezil pouze na otázku, kdy viděli Rossiho naposled. Viděli ho všichni večer, když šel spát, ale nikdo se nemohl rozpomenout, že by ho byl spatřil při ranním budíčku mužstva.

Velitel lodi se zamračil a něco řekl komodorovi, který krátce přikývl a pak odešel do své kabiny. Velitel nato vyzval prvního důstojníka, aby provedl výslech všech důstojníků a mužů, kteří měli večerní, noční a ranní hlídku. Důstojník je dal shromáždit pod zadním kastelem a ostatní mužstvo dostalo povel k rozchodu. Kalina požádal prvního důstojníka, aby mu dovolil zůstat při výslechu lidí z hlídek, a ten po krátkém rozmýšlení svolil.

Výslech netrval dlouho a nepřinesl žádný výsledek. Všechny stráže souhlasně potvrzovaly, že noc byla zcela klidná a jasná, s měsíčním svitem, a pokládali za vyloučené, že by byl ušel jejich pozornosti muž, který by byl skočil přes palubu. Kalina se zachvěl, když z výslechu poznal, že první důstojník je nakloněn přikládat Rossiho nezvěstnosti takový tragický důvod.

Poručík sestavil potom pátrací četu dvanácti mužů, která měla pod jeho velením prohlédnout celou loď, a dovolil kadetovi, aby se k ní připojil. Svízelná práce na řadu hodin začala. "Novara" byla fregata obvyklé velikosti, měla dva tisíce anglických tun, byla sto šedesát stop dlouhá a měřila na nejširším místě jen pětačtyřicet stop, ale nikdo by nevěřil, kolik v ní bylo nejrůznějších prostor a komor! Začalo se s horní palubou, ačkoliv ta byla otevřená a velmi přehledná, takže bylo málo pravděpodobné, že by se na ní mohl někdo skrýt. Námořníci se dívali do záchranných člunů, ba i za všechna třicetiliberní děla, jichž tu stálo dvanáct. Nenašli ovšem nikoho. Nevynechali ani kravskou stáj na přídi a pak sestoupili do baterie. I zde prohlíželi prostory mezi stěnami a děly, kterých tu bylo osmnáct, rovněž třicetiliberek, pak přešli do komory s přístrojem na destilaci mořské vody, odtud do kuchyně a konečně i do vězení na přídi pod stájí. Nikde ani stopy po zmizelém námořníkovi! Nato sešla pátrací četa na třetí palubu, kde byly kabiny důstojníků, kadetů a banjerdek pro mužstvo, z nichž se vycházelo do lodní nemocnice, poslední místnosti na této palubě. Také zde však bylo její úsilí marné.

Pak přišla nejobtížnější část prohlídky - podlodí.

Kalina žasl, když viděl, co všechno je tu složeno. Začali s nejzadnější prostorou s dělovými koulemi, po ní přišlo veliké skladiště lodních sucharů, za ním prachárna, vedle ní skladiště zeleninových a masových konzerv, pak velká komora s hliněnými džbány minerální vody a lahvemi piva, jiná komora s vínem a rumem, zase jiná s luštěninami a kakaem, pak opět skladiště, tentokrát se soleným masem, komora na mycí náčiní, komora s uhlím, komora s vodními nádržemi - hlava šla z toho kolem!

Nevynechali nic, ba vlezli i do nejspodnějších prostor, kam se spouští řetěz, na němž visí kotva, když je vytažena, ale kde nic, tu nic!

Zastavili se řádně utýráni na okamžik před žebříkem, po němž se měli vrátit nahoru, a první důstojník tlumeně něco mluvil s člunařem, který mu pomáhal řídit prohlídku lodi. Kalina ho zaslechl, jak řekl:

"Je to marné, ten chlapík už na palubě není! Některá stráž si asi v noci zdřímla a muž toho použil a skočil přes palubu. Příčinu možná měl," doložil a podíval se na kadeta. Kalina mu porozuměl a srdce se mu sevřelo lítostí nad ubohým Rossim. Právě v tom okamžiku slézal někdo po žebříku s hlasitým voláním:

"Pan první důstojník!" Důstojník se ozval a muž stanul za okamžik před ním s rukou u čapky.

"Poslušně hlásím, že námořník Rossi byl právě nalezen!" oznamoval udýchaně a důstojník vyvalil oči.

"Nemluvte nesmysly, muži!" osopil se na posla.

"Prohlédli jsme kdejaký kout a nenašli jsme nic."

"Poslušně hlásím, že jsme ho našli právě teď," trval muž na svém a klidně pokračoval. "Když se troubilo k obědu mužstva, šli jsme si pro jídelní stolky, které se zavěšují v banjerdeku, a pro lavičky. A pod nimi byl Rossi schován!" Tohle všechny muže z pátrací čety neobyčejně překvapilo. Kolem těch stolků a laviček šli nejméně dvakrát a ani je nenapadlo jejich hromadu prohlížet, myslili si, že v ní není žádný úkryt možný! Důstojník zuřil a Kalina byl přesvědčen, že se Rossimu nepovede dobře.

Také se nemýlil. Rossi dostal za svoje schování týden vězení. Kadet nebyl přítomen výslechu, ale ten patrně potvrdil jeho vyprávění o večerním výjevu z minulého dne, poněvadž už nebyl dále předvolán.

Alex se dověděl od prvního ubytovatele, že byl Gian potrestán odnětím dávky vína na čtrnáct dní.

"To ti asi nezapomene, Kalino, je mstivý Albánec, dej si na něho pozor!" varoval Natti kadeta, ale ten nebral jeho výstrahu příliš vážně. Více ho zajímalo, proč se Rossi schoval, a ještě tak nešikovně.

Mělo tom před spaním delší debatu s kamarády v jejich kabině.

"Rossi měl strach, že ho kormidelník udá za špatně zavěšené lůžko a že bude potrestán!" mínil Karaman.

"To je trochu dětinské, nemyslíš?" řekl Natti. "Tím by byl nic nevydělal, naopak! Je to starší námořník, už zkušený, a ví, že za to lůžko mohl dostat nejvýš den. Takhle to má horší."

"Já si myslím," vmísil se Kalina do hovoru, "že chtěl dezertovat!

Byl asi velmi překvapen, když se setkal včera večer tváří v tvář s kormidelníkem, a hleděl mu jít z cesty. Jistě se znají už od dřívějška."

"Karel si na to vymyslí celý román!" smál se Alex, ale Natti se přiklonil ke Kalinovu názoru.

"Dobrá, ale kam mohl utéci?" namítal Alex. "Jsme přece na širém moři!"

"Jsme, ale za několik dní nebudeme," prohlásil Natti. "Poplujeme Mesinskou úžinou, kde je břeh tak blízko, že každý jen trochu dobrý plavec na něj doplave. A Italové by svého rodáka nevydali, nemají nás tu nikde moc rádi, ačkoliv neapolský král je spřízněn s naším panovníkem."

"To je všechno hezké," zvolal nedůvěřivě Alex, "ale proč si vybral tak hloupé místo k úkrytu, kde ho musili ihned najít?"

"Tak hned to nebylo, jak jsi viděl," poznamenal Kalina.

"Šlo nás kolem toho jeho úkrytu čtrnáct a neměli jsme ani tušení, že tam je!"

"Patrně to mělo být jen prozatím a později si asi chtěl najít něco lepšího," usoudil Natti. Kalina si myslil, že má pravdu. Vždyť kdyby pátrací četa skončila svou práci před obědem, byly by hlídky odvolány, než se začalo rozebírat nářadí pro jídelnu mužstva, a Rossi měl čas si najít bezpečnější úkryt.

Bylo to Kalinovo první dobrodružství na cestě, a proto si je zapsal zvláště obšírně do svého deníku, který Alexovi zavdával příčinu k mnohým vtipům.

6 NEVÍTANÁ KOUPEL

Třetí den po odjezdu z Terstu měla už fregata "Novara" Jaderské moře v zádech. Nyní měla být právě tak jako korveta "Karolina" odkázána na několik dní na své vlastní síly. Parník "Santa Lucia" totiž musil zajet na ostrov Korf obnovit své zásoby uhlí a obě lodi měly pod plachtami dosáhnout mysu Spartiventského. Tam se měl parník s nimi zase sejít a vzít je do vleku. Vítr byl příznivý, a tak pluli rychle. Posádka "Novary" zjistila s velkou radostí, že jejich loď předčí ještě co do rychlosti "Karolinu", ačkoliv tato korveta platila dosud za nejrychlejší loď rakouské válečné floty.

Kadetům nastala nyní služba na hlídkách, kde se střídali vždy po třech. Každý měl své určité místo, jeden byl na předním kastelu, na samé přídi lodi, a to bylo za špatného počasí to nejhorší místo, poněvadž zde dostával všechen vítr i vlny přímo do obličeje. Druhý měl na starosti s důstojníkem dohled nad kompasem a zanášení plavby do mapy a třetí se zaměstnával u plavboměru. K velké radosti všech, a zejména Karamanově, byla nyní škola omezena na tři hodiny denně.

I tak ale bylo stále co dělat a stávalo se, že každý z nich měl s učením dohromady celkem jedenáct hodin služby denně.

Hlídky se střídaly pravidelně po čtyřech hodinách s výjimkou poslední hlídky, která se střídala už po dvou hodinách. Měly také své vžité jméno. Začínalo se první hlídkou, od osmi večer do půlnoci.

Po ní přišla psí hlídka, od půlnoci do čtyř do rána, nejméně oblíbená zejména u kadetů, poněvadž to byla doba, kdy mladí lidé nejraději spí. Jitřní hlídka od čtyř do osmi se nazývala Diana, po ní přišla dopolední, pak odpolední a konečně poslední hlídka od čtyř do osmi večer. Povely k nástupu dával zvon na přední palubě, který ohlašoval každou půlhodinu. Měl jej na starosti strážní poddůstojník z přední paluby a k velkému údivu našich kadetů, dělo se odměřování času přesně, ať už byl na hlídce kdokoliv.

"Však by se mu to také nevyplatilo, kdyby si dovolil nějakou odchylku," smál se Natti, když jednou Alex, majitel velmi dobrých hodinek, vyjádřil svůj úžas nad přesností lodního zvonu.

"Kdyby se opozdil, oplatí mu to nějak lidé z vlastní hlídky, a kdyby si snad chtěl hlídku trochu zkrátit, pak mu to zase nedarují ti, kteří je mají střídat," vysvětloval kamarádům. A že námořníci si dovedou snadno vymyslit různé nepříjemné žertíky, o tom se měli Často příležitost během cesty přesvědčit.

Druhý den cesty, kterou konala "Novara" pod plachtami, se ukázalo, že má nepříjemnou vlastnost "rolovat" pod větrem. Téměř všichni nováčkové a i mnoho starších námořníků na to doplatilo mořskou nemocí. Natti a Kalina jí zůstali ušetřeni, ale zato Karaman ležel nehnutě v rohoži a vypadal tak sklesle, jako by už nikdy v životě neměl být veselý.

"To je pěkné, tady se povalovat, když je venku tak krásně!" vpadl do kabiny Kalina a Alex bezmocně zasténal.

"Představ si," pokračoval vesele kadet, "že jsme měli k obědu telecí s hráškem a potom báječný rýžový koláč s jahodovou šťávou..." Neměl čas dokončit. Nemocný přítel napjal poslední síly, strhl svůj opasek z háku a hodil mu ho tak mrštně kolem hlavy, že se mu stáhl na krku a přetrhl mu řeč. Kalina uvolnil krk z nepříjemného sevření a směje se z plna hrdla pospíchal ke dveřím. Otevřel je, ale ještě se na okamžik zastavil. "Přijdu ti říci, co jsme měli k večeři," sliboval mezi dveřmi, ale nedokončil a chvatně je přirazil. Vzápětí na ně dopadlo něco těžkého, a když je Kalina za chvilku opatrně pootevřel, aby zjistil, co to bylo, našel za nimi tlustou knihu vlajkových signálů, kterou Natti půjčil Karamanovi, aby se v ní zdokonaloval.

Vítr ulehl druhý den po odjezdu parníku, ale to už fregata i korveta byly na místě smluvené schůzky. Moře bylo zpočátku ještě zvlněné, a když lodi necítily účinek plachet, bylo kymácení ještě nepříjemnější, ale brzy se hladina ztišila také a nemocní jeden za druhým opouštěli rohože. Alex Karaman byl jeden z prvých a měl jen jedinou myšlenku, jak utišit ohromný hlad, který jej zachvátil. Byla právě doba snídaně a černá káva - mléko dostávali jen důstojníci - se suchary a nasoleným máslem se k tomu málo hodily. Ale Karaman, který byl u mužstva oblíben jednak pro svou veselou povahu, jednak i proto, že nešetřil se spropitným, si opatřil od stolníka ohromný kus koláče, který mu Kalina tak vychvaloval.

Stál pak vedle Kaliny u zábradlí pojídaje koláč, který záhy ztratil hodně ze svých rozměrů, a oba se dívali na stádo delfínů. Poskakovali na hladině Mesinské úžiny, kudy právě projížděli, vlečeni opět parníkem.

"Dej jim také kousek, podívej se, jak se snaží předvést své nejlepší skoky!" vybízel Alexe Kalina, který sledoval s velkým zalíbením tato čilá, ale neobyčejně žravá zvířata, z nichž většina byla delší než dorostlý muž.

"Ani mne nenapadne!" bručel Alex s plnými ústy. "Ti nemají nikdy mořskou nemoc a nemohou vědět, co to je hlad!"

"Jestlipak víte, že jedeme teď slavnými místy?" přerušil jejich hovor Natti a ukázal na skaliska po levém boku lodi. Vřela před nimi voda a zalévala je bílou pěnou. Podobné skály, ale menší, viděli i po pravém boku lodi, ve vzdálenosti jen asi jednoho kabelu.

"Nevidím tu nic slavného," namítal nespokojeně Alex. "Břehy jsou holé jako moje koleno a já jsem myslil, že tu bude plno pomerančů a fíků!"

"Stejně bys z nich nic neměl, poněvadž se tu nezastavíme," smál se Natti. "Ale tahle obě skaliska a hlavně víry před nimi znali plavci už ve starověku a nazvali je Charybda a Scylla!" To tedy byla místa, která přešla do přísloví. Kdo se vyhýbal jednomu, musil upadnout do druhého a kadeti si prohlíželi vířící vodu s novým zájmem. Skutečně, tyto víry, které stěží pocítila loď o nosnosti mnoha set tun, mohly být malým plavidlům starověku hodně nebezpečné. Hoši se rozhlíželi, jestli neuvidí na temných skálách nějakou trosku z těch dávných dob. Nenašli na nich nic, jen na březích úžiny se shromažďovali lidé, kteří zvědavě pozorovali neobvyklé divadlo, velký parník, vlekoucí dvě válečné lodi, jejichž paluby se leskly bronzovými hlavněmi děl.

"Tady by to nebylo dalo Rossimu mnoho práce doplavat na břeh!" prohodil tiše Natti, když minuli proslulé víry a dostali se do klidného moře, kde pluli sotva tři kabely od břehu.

Kalina přikývl na souhlas a vzpomínal na námořníka, který si právě odbýval šestý den svého trestu. Zadíval se na širý obzor, kde vzadu, po levém boku lodi, se v dáli tyčilo strmé temeno sopky Etny, pokryté sněhem. Ve směru jízdy, po pravém boku, stoupal k obloze dým ze sopečného ostrova Stromboli. Jeho zrak přitom padl na mohutnou postavu vrchního kormidelníka, který stál nedaleko lodního zvonu, obrácen k nim zády. Jako by cítil Kalinův pohled v týle, otočil náhle hlavu k malé skupině kadetů a změřil ji zamračeným pohledem, jenž utkvěl nejdéle na Kalinovi.

"Gian si tě neprohlíží nijak s láskou!" smál se Alex, když se kormidelník zase odvrátil. "Udělal jsi z něho na čtrnáct dní abstinenta a to ho asi strašně mrzí!"

Kalina neodpověděl, přemýšlel o nepřátelství mezi kormidelníkem a námořníkem Rossim a umiňoval si, že dá na oba pozor.

Brzy potom nastalo loučení s parníkem "Santa Lucia", a to mu vypudilo z hlavy všechny myšlenky na Giana i Rossiho. Parník měl vzít totiž s sebou domů poštu a kdekdo na lodi sháněl péro a inkoust, nebo aspoň tužku, aby napsal pár řádek přátelům ve vlasti. Psali i kadeti a Kalina se dal do tak dlouhého dopisu otci, že jej stěží skončil, když už se ubytovatel sháněl po poště, aby ji dopravil na palubu "Santa Lucie". Kalina nepsal nic o srážce, kterou měl hned první den s Gianem. Nechtěl otci působit starosti, a tak se omezil jen na líčení cesty a pozdravy domů, otci, Josefce i panu Resslovi, jemuž vzkazoval znovu své nejupřímnější díky. Parduna se ukázal nakonec velmi povolný, když mu pan Ressel napsal malé psaníčko. Ani ho nenapadlo kazit Kalinovi vysvědčení. Přišel mu dokonce stisknout ruku na rozloučenou v den odjezdu. Kalina na něj teď vzpomínal už jen v dobrém a pevně si umiňoval, že mu něco přiveze z cesty jako dárek na památku.

Při práci, která zavládla na palubě fregaty v dalších dnech, když už plula samostatně s plachtami, zapomněl trochu na spor s kormidelníkem, ale nové dvě příhody mu jej zase připomenuly. K prvé došlo tři dny po odjezdu parníku, když fregata plula jižně od skalnatých břehů Sardinie. Na hladině moře se objevily četné velké želvy, které spaly, nebo se slunily na mírných vlnách.

"To by bylo polívek!" řekl toužebně Alex, když si je s Kalinou prohlížel, a mlsně mlaskl jazykem.

"Opravdu, Alexi, ty myslíš jen na jídlo!" vyčetl mu Kalina. "Zdá se, že měl pravdu čtvrtý důstojník, když ti vytkl, že si ze signálů pamatuješ jen signál k obědu."

"Jako by on sám se jídlu vyhýbal!" durdil se Alex. "Šel jsem onehdy se vzkazem pro prvního důstojníka, právě když obědvali, a měl jsi vidět, jak se Šimpanz činil nad vepřovou kýtou! Žvýkal tak horlivě, až mu nabíhaly boule za ušima." Zvuk člunařovy píšťalky přerušil jejich rozhovor. Kalina měl právě strážní službu na pravém boku lodi, kam si s ním přišel Karaman na chvíli popovídat, a musil se jít podívat, co se děje. Námořníci spouštěli na vodu jolu a člunař sdělil kadetovi, že jedou lovit želvy pro pány přírodopisce, kteří je potřebují do sbírek. Kalina žádal důstojníka ve službě o svolení, aby směl jet s sebou, a dostal je. Sestoupil do člunu, kde již seděli námořníci, a hned nato odrazili.

"Přivez taky něco pro nás na polívku!" křičel Alex na kamaráda, za nějž převzal dobrovolně hlídku po dobu jeho nepřítomnosti, a Kalina vesele zamával rukou na pozdrav. Jola, poháněná třemi páry vesel, se rychle vzdalovala od fregaty, která zkřížila plachty tak, že téměř stála na jednom místě.

Ukázalo se, že lov nebude nijak snadný. Námořníci veslovali rychle, ale tiše, a člun se několikrát přiblížil velmi blízko želvě, která se mírně kolébala na vlnách s hlavou skoro úplně skrytou pod krunýřem. Zdálo se, že spí, ale jakmile se námořníci pokusili podebrat ji sítí, dovedla se vždy uhnout s báječnou mrštností a zmizela bleskurychle pod vodou.

Člunař, který seděl ve špičce joly a řídil lov, byl už nezdarem rozmrzen a chtěl dát povel k návratu, když tu Kalina přišel na nápad chytit želvu do smyčky. Musela se hodit tak, aby se zadrhla na její hlavě, a protože cíl byl velmi malý, nebyl výsledek nijak zaručen, ale za pokus to stálo. Člunař byl s Kalinovým návrhem srozuměn a poněvadž lano námořníkovi nikdy nechybí, měl Kalina za malou chvíli svoje laso - provaz s pohyblivou smyčkou - připraveno. V Terstu ho naučil jeden starý námořník, který kdysi sloužil jako gaučo na pampách Jižní Ameriky, s lasem dosti dobře zacházet a Kalina byl zvědav, jak se nyní jeho umění osvědčí.

Podařilo se jim přiblížit se k jedné želvě na několik nití a Kalina se chystal hodit smyčku. Zvíře bylo pořádné, mělo aspoň dvacet palců v průměru, a jako by mu chtělo usnadnit práci, vysunulo právě svoji úzkou, dlouhou hlavu ze štítu. Provaz zasvištěl vzduchem a námořníci vyrazili hlasité "hurá!". Kalina se zarděl radostí. Postavil se na kraj člunu, aby přitáhl želvu, která se marně snažila stáhnout krk, ovinutý provazem, pod štít. Lehký vítr rozčeřil právě hladinu moře a člunek poskočil na vodě. Udělal ještě jeden skok a pak se naklonil tak prudce na tu stranu, kde stál kadet, že ten sletěl po hlavě do vody.

Jak se Kalina ponořoval, slyšel pískání člunařovo a pak mu voda zalehla do uší. Svíral v ruce stále provaz, jehož druhý konec byl připoután ke krku želvy, a cítil, jak ho táhne do hlubin. Zvíře se ponořovalo a strhovalo ho s sebou. Nezbylo mu nic jiného než provaz pustit. Vyšlápl pak ze všech sil vodu a vyplaval na hladinu. Vytřel si hřbetem ruky slanou vodu z očí a rozhlížel se po člunu. Jola se k němu rychle blížila a za necelé dvě minuty ho námořníci vytáhli z vody. Člunařův obličej byl zrudlý hněvem.

"Nezlobte se, pane kadete," omlouval se rozpačitě. "Nevěděl jsem, že ten chlap neměl ještě nikdy kormidlo v ruce!" Ukázal rozzlobeně na muže u kormidla. Kalina v něm poznal námořníka Simsiče, který tak ochotně potvrdil prvnímu důstojníkovi výpověď Gianovu při raportu.

"Chtěl jsem natočit člun, aby měl pan kadet blíž k želvě!" vymlouval se námořník, ale lstivý výraz jeho očí svědčil o tom, že měl jiný úmysl, když vedl člun bokem proti vlnám. Kalina se zachvěl ve svých promočených šatech, ačkoliv květnové slunce vesele zářilo. Napadlo ho, co by se s ním asi bylo stalo, kdyby neuměl plavat.

Člunař posadil ke kormidlu jiného muže a pohrozil Simsičovi, že si to ještě domluví na palubě. Námořníci veslovali zpět k fregatě. Zanedlouho vylézal mokrý kadet po provazovém žebříku rychle na palubu.

"Nevěděl jsem, že se tak rád koupáš!" dobíral si ho Alex, sotva vstoupil na palubu, a stržil za svou poznámku důkladný štulec.

Druhý důstojník, poručík de Montfort, měl právě hlídku na palubě a vyslechl Kalinovo hlášení.

"Jděte se rychle převlíknout!" řekl přívětivě a obrátil se pak na člunaře se stručnou výzvou, aby Simsiče předvedl k raportu.

"Rád bych věděl," řekl zamyšleně Kalina, převlékaje se ve své kabině, "proč mne ten chlapík chtěl vykoupat?"

"Asi chtěl, abys nechytil želvu a měl ostudu," usoudil Alex, který se nerad namáhal přemýšlením.

7 NOČNÍ ROZMLUVA

Ukázalo se, že korveta "Karolina" nestačí "Novaře". Fregata se kvůli ní zpožďovala, a když se čerstvý východní vítr opřel do plachet, musila každou, chvíli skasat hlavní plachty, aby nezmizela korvetě z dohledu. Velitel výpravy, komodor Wüllerstorf-Urbair, se nakonec takové pomalé jízdy nabažil a dal korvetě signalizovat "Volnost manévru, schůzka v Gibraltaru". Nato nastoupila každá loď samostatnou plavbu. Ještě několik dní se držela korveta v dohledu na východním obzoru a pak zmizela posádce fregaty z očí.

"Byl nejvyšší čas!" poznamenal podnálodní, který právě ukazoval kadetům upevňování marsové plachty, když námořník hlásil z vraního hnízda, že korveta zmizela za obzorem.

"Co proti nim máte, podnálodní?" divil se dobromyslný Karaman.

Seděl pohodlně na marsovém ochozu, kývaje nohama nad palubou, a sledoval výklad podnálodního jen velmi nepozorně. Teprve poznámka o "Karolině" připoutala jeho pozornost.

"Vždycky je lepší plout ve společnosti než sami," mínil kadet.

Podnálodní potřásl hlavou.

"Když člověk čeká špatné počasí, pane kadete, pak je mu nejlíp, když je docela sám. Nic bych se nezlobil, kdybychom se zbavili i tamhletoho hosta!" Ukázal rukou přes pravý bok lodi a kadeti se tam zadívali. Mezi španělským pobřežím, které se táhlo jako šedý, místy mizející pruh na severním obzoru, a jejich lodí plula jakási obchodní loď ostrých, štíhlých boků, se všemi plachtami rozvinutými. Držela se dost daleko od "Novary", nejméně míli, a Kalina vyjádřil své podivení nad tím, že by jim mohla být nepříjemná.

"Vždyť jí můžeme ujet, kdy budeme chtít, podívejte se, jak zůstává pozadu!" upozorňoval poddůstojníka. Podnálodní, starší muž s prošedlými vlasy, s tváří opálenou do bronzova a věnčenou šedým rámečkem vousů, přehodil kus tabáku, který žvýkal, na druhou stranu úst, a zavrtěl hlavou.

"To jste na omylu, pane kadete," řekl hlasem zkušeného znalce.

"Ten chlapík se sice stydí ukázat vlajku, ale vsadím poslední kus tabáku, že je to americký clipper. Podívejte se, jak je ve vodní čáře ostře řezaný, a co má plachet! Víte, jak dlouho tyhle mořské vlaštovky plují ze Šang-chaje do Liverpoolu?"

"Půl roku," řekl Alex nazdařbůh a beze všeho rozmýšlení.

Podnálodní rozpřáhl tak prudce ruce, že měl Kalina obavu, aby nesletěl z ochozu.

"Půl roku!" opáčil zlostně. "Že už neřeknete dva roky! Devětadevadesát dní a ani o hodinu déle, pane kadete, pamatujte si to! Ti Amerikáni raději zvrhnou loď, než aby dělali menší průměr než dvacet mil za hodinu!" Kadeti se zadívali na rychlého souseda s novým zájmem.

"Proč myslíte, že budeme mít špatné počasí?" zeptal se Kalina.

"Vždyť nebe je čisté jako studánka a tamten proužek na východě za lodí přece nic neznamená!" Skutečně, nebe bylo krásně modré a čisté, jako by je vymetl, a slunce na něm zářilo s neztenčenou silou. Jen v dáli za lodí, těsně u obzoru, byl lehounký perlový mráček, tak málo znatelný, že jej oko při zběžném pohledu ani nepostřehlo.

"To už tak člověk cítí," pokrčil rameny starý poddůstojník. "Já se nevyznám ve všech těch trubičkách a ručičkách a cifernících, co si ti učení pánové přinesli k nám na loď, ale bouřku cítím už v kostech.

A tahle bude pořádná a přijde dřív, než skončí psí hlídka, to mi věřte!" Trubačův signál k večeři mužstva přerušil jejich zábavu, která se konala ve výšce třiceti stop nad palubou. Kadeti, kteří měli večeři v týž čas jako mužstvo, to jest v pět hodin, se odebrali do dělové kabiny a podnálodní zůstal ještě s hlídkovým mužstvem na stožáru.

"Ten podnálodní dělá ze sebe proroka povětrnosti," poznamenal posměšně Alex, když sedali k večeři. "A všiml sis, s jakým pohrdáním mluvil o teploměrech a tlakoměrech našich učenců?" Kalina se usmál.

"Já bych mu věřil," prohodil. "Znal jsem v Terstu jednoho starého hlídače v přístavu a ten dovedl předpovědět bóru na čtyřiadvacet hodin napřed!" Ukázalo se, že se starý poddůstojník nemýlil. Kalina nebyl vyplněním jeho předpovědi nijak nadšen, protože byl tentokráte jedním ze tří kadetů, na něž připadla psí hlídka. Už při nástupu hlídky byl celý východní obzor za lodí pod mrakem, a netrvalo ani čtvrt hodiny a celé nebe se pokrylo tak, že nebylo vidět jedinou hvězdu. Na palubě se rozhostila neproniknutelná tma. Jediná dvě její světla, jedno nad patou hlavního stožáru a druhé v kompasové budce u kormidla, stačila stěží rozptýlit tmu na vzdálenost několika kroků. Dále už panovala taková tma, že člověk neviděl na prsty ruky, natažené před sebe.

Současně s mrakem se přihnal vítr krátkými, ostrými nárazy a záhy vybičoval moře do vln povážlivé výšky. Fregata před nimi ubíhala, kymácela se silně ze strany na stranu a píšťalky poddůstojníků svolávaly výpomocné mužstvo k plachtám. Hned po nástupu hlídky dal důstojník stáhnout hlavní plachty na předním a velkém stožáru, ale to nestačilo. Bylo potřebí ubrat co nejrychleji vrcholové i brámové plachty, které hrozily, že se pod mohutnými údery větru co chvíli roztrhnou.

Námořníci vyšplhali přes panující tmu hbitě nahoru a dali se do díla, ale byla to tvrdá práce. Vichr jim rval plátno z rukou a třepetající se plachty vydávaly zvuky jako rány z děla. Vichřice hvízdala v lanoví lodi a vlny každým okamžikem rostly. Bily do boků fregaty s takovou silou, že sténala ve všech spárách. Co chvíli roztrhl oblohu oslnivý blesk a rachot hromu spojil svůj hlas s ječící vichřicí a bouřícím mořem v nepopsatelný hluk. Jedině svit blesků usnadňoval námořníkům na stěžních jejich těžkou práci. Trvalo jim přes půl hodiny, než zdolali vrcholové plachty a zdálo se, že brámové plachty se už nepodaří svinout, do takové síly vzrostlo řádění bouře. A přece bylo nutno tak učinit za každou cenu, protože by stožáry nebyly vydržely ustavičné nápory větru, pod nimiž se začaly prohýbat jako pruty.

První důstojník přišel na palubu připojit se k důstojníkovi ve službě. "Rád bych dal svinout i marsové plachty, nebo aspoň zkrátit, pane řadový poručíku," hlásil hlídkový důstojník, fregatní poručík de Montfort. První důstojník pokrčil rameny. "To si nemůžeme dovolit, Montforte," řekl. "Máme vítr v zádech a musíme být rychlejší než vlny, jinak nám zatopí celou loď. Ostatně budete rád, jestli se vám podaří svinout brámové plachty!"

Po hodinové práci, při níž byli dva námořníci téměř uškrceni lanem, které je přitisklo k ráhnu, se to přece jen podařilo. Stožáry se sice prohýbaly nyní daleko mírněji, ale rychlost lodi také klesla a vlny ji začaly dohánět. Nadzvedávaly záď lodi vysoko nad vodu a v příštím okamžiku zase pod ní ustupovaly, takže klesala do vodní propasti. K bočnímu rolování se připojilo ještě toto kymácení kolem příčné osy, a kdo z lidí na palubě se ničeho nedržel, byl okamžitě sražen k zemi.

Každé zvednutí zádi ponořilo klounový stožár do vln. Svítilna, visící na jeho konci, uhasla hned při prvním skoku lodi a Kalina, který měl hlídku právě zde, se octl v hluboké tmě. Použil prchavého světla nejbližšího blesku, aby se zachytil zábradlí. Přitiskl se k němu celým tělem, aby jej bouře nesmetla přes palubu.

Tak zde stál hodnou chvíli, promočen až na kůži, přestože měl na sobě plášť z voskovaného plátna, až ucítil něčí ruku na svém rameni.

Byl to první důstojník, který se vydal na inspekci hlídek, a Kalina ho poznal teprve podle hlasu. Důstojník mu musil křičet do ucha, aby přehlušil zvuk bouře.

"Zde vás není zapotřebí, nic není vidět," volal. "Jděte na pravý bok a dávejte pozor na světla obchodní lodi, která se drží blízko nás.

Kdyby se přiblížila, hlaste to okamžitě veliteli hlídky. Pozor, držte se lana!" Vzal kadeta za ruku a přitiskl mu ji k lanu, které nebylo ve tmě vidět, táhlo se od předního stožáru až ke křížovému a připevnili je tam námořníci, když vypukla bouře, aby se lidé při chůzi po palubě měli čeho držet.

Vítr se opíral do kadetova těla takovou silou, že jej několikrát srazil na palubu, dřív než došel na vykázané místo. Konečně se tam dostal a člun, zavěšený nedaleko jeho stanoviště, jej přece jen trochu před větrem chránil. Kalina napjal zrak udaným směrem a mezi jednotlivými vlnami zahlédl nepatrné světlo, které divoce poskakovalo na rozbouřeném moři a každou chvíli mizelo za hřebeny vln. Nezdálo se být tak blízko, ale když se o něco později zase objevilo, zazářilo tak jasně, že se kadet polekal. Tma byla zcela neproniknutelná, takže nebylo vidět z lodi nic jiného než ono světlo na stožáru, ale podle jeho záře se dalo soudit, že loď se náhle ocitla hodně blízko "Novary".

Srážka mohla nastat každým okamžikem a Kalina spěchal, jak jen mohl, ke kormidlu, kde byl velitel hlídky, hlásit mu nebezpečí. Důstojník dal okamžitě rozkazy a za několik minut vyšlehlo nad palubu fregaty modré světlo raket, znamení plavidlu, že je v nebezpečné blízkosti jiné lodi. Ale zdálo se, že na lodi si znamení nevšimli a jejich světlo bylo stále stejně jasné.

"Co dělají, copak nemají oči?" zlobil se Montfort.

"Nemohou asi zvládnout loď, kamaráde," smál se první důstojník.

"Zkuste ostatně změnit náš kurs, uvidíte, jestli se vám to podaří!" U kormidla stáli sice dva námořníci, ale stěží udrželi jeho loukotě, tak divoce se kolo zmítalo. Na nějaké otočení fregaty tak, aby se vzdálila od druhé lodi, nebylo ani pomyšlení.

"Připravte dělo k slepému výstřelu!" velel první důstojník klidně.

Poddůstojník dal znamení mužstvu píšťalkou, jejíž pronikavé tóny přehlušily burácení bouře. Námořníci okamžitě stáhli ochranný obal s nejbližšího děla, zatímco dva muži odešli do prachárny pro náboj.

Trvalo skoro čtvrt hodiny, než dělo připravili k výstřelu, a po celou tu dobu se vznášelo světélko lodi v hrozivé blízkosti. Ale právě v okamžiku, když se ohněstrůjce chystal zanítit doutnákem prach na pánvičce, světlo nad vlnami zmizelo, jako by je zhasla neviditelná ruka.

"Vyčkat s výstřelem!" křikl první důstojník a prohlížel rychle nočním dalekohledem obzor. Trvalo dosti dlouho, než se mu v zorném poli přístroje objevilo světlo cizí lodi. Bylo tak slabé, že musilo být velmi daleko.

"Poryv větru nás strhl stranou," poznamenal první důstojník k Montfortovi. "Američan už nám není nebezpečný, ale zato se můžeme připravit na něco jiného." Povšiml si, že Kalina stojí stále u nich, vyčkávaje jeho rozkazů, a poslal ho zpátky na jeho místo. A tak se mladý kadet nedozvěděl, že bouře žene fregatu přímo proti ostrovu Alborán, opuštěné výspě ve Středozemním moři, kde není jediného světla, které by lodi varovalo, a že se tedy může "Novara" každou chvíli roztříštit na jeho útesech.

Kalina se vrátil na své místo pod člunem. Ačkoliv napínal zrak, jak mohl, neviděl nic v čiré tmě a teprve po hodné chvíli se mu zdálo, že zahlédl matný světlý bod těsně u obzoru.

Bouře na okamžik ulehla. Byla to jedna z četných přestávek, které vystřídaly řádění živlů vždy jen na malou chvíli. V nastalém tichu se Kalinovi zdálo, že zaslechl jakýsi zvuk, který se lišil od sténání lodi a hluku vln. Pokročil ke člunu a zdálo se mu, že přímo nad jeho hlavou někdo hovoří. Byl tak daleko od velkého stěžně, kde měli námořníci pohotovost, že zvuk mohl přicházet jen ze člunu. Věděl, že v tuto chvíli nemá v záchranném člunu nikdo co dělat, a proto jej začal tento noční rozhovor zajímat. Stoupl si těsně pod člun, ale ačkoliv napínal sluch, jak mohl, podařilo se mu zaslechnout jen úryvky hovoru. Stálé nápory vln na loď působily nepřetržitý, temný hluk, v němž hlasy hovořících, beztak již ztlumené, téměř úplně mizely.

"...snad se to podaří jindy lépe," řekl jeden z obou mužů, kteří hovořili ve člunu, a druhý mu odpověděl zlostným hlasem něco, co kadet nezaslechl. Co slyšel potom, byly už jen nesouvislé kousky hovoru, z nichž ho zaujalo jen několik slov. Jeden z hlasů se zmínil o půl miliónu zlatých ve zlatě a o něco později řekl, že na moři není stráž.

Pak se rozpoutal hluk bouře nanovo a hlasy hovořících v něm zanikly úplně.

To, co slyšel, podnítilo neobyčejně Kalinovu zvědavost. Byl by rád zjistil, kdo to ve člunu hovoří, ale nevěděl, jak to provést. Mohl jít k prvnímu důstojníkovi a hlásit mu to, ale po krátké úvaze od toho upustil. Oba muži se mohli zatím vzdálit a potom, první důstojník, který mu zřejmě nebyl nijak zvlášť od onoho nešťastného raportu nakloněn, ho mohl pokárat, že opustil samovolně místo, kde měl konat stráž. Konečně nebylo žádným velkým proviněním, jestli dva lidé se uchýlili do člunu, zavěšeného u zábradlí a mohl je tam poslat i některý poddůstojník za účelem nějaké opravy.

Kalina si řekl, že učiní nejlépe, když vyčká tam, kde je, až oni muži budou člun opouštět. Mohli z něho sestoupit jen po jeho nosnících, a bude-li stát někde uprostřed, měl naději, že při náhodném svitu blesku aspoň jednoho z nich zahlédne. Jinak tma byla tak hustá, že neviděl ani na jediný z obou nosníků člunu, ačkoliv byl od každého z nich vzdálen sotva šest stop. Byl by se mohl postavit těsně k některému z nich, ale byl na rozpacích, který si má vybrat. Muži ve člunu si mohli právě tak zvolit jeden jako druhý k opuštění svého úkrytu.

A tak zůstal Kalina stát trpělivě uprostřed mezi oběma nosníky a vyčkával. Bouře zatím dostoupila svého vrcholu. Přívaly deště bičovaly palubu a elektrické napětí v ovzduší dosáhlo takového stupně, že všechny hroty a špičky ráhen, stožárů a plachet začaly sršet fialové světlo ohně svatého Eliáše. Chorvati, z nichž sestávala většina mužstva posádky "Novary" i zesílené hlídky na palubě, se křižovali v bázni před zlými duchy bouře, ale Kalina byl spokojen, že mu nebeský oheň usnadní jeho záměr.

Asi za čtvrt hodiny se v matném světle, které vyzařovalo z hran a hrotů na člunu, objevil temný stín. Byla to hlava, pátravě vyhlížející přes okraj člunu. Kalina ustoupil pod kymácející se člun, aby nebyl spatřen, a vzápětí nato sklouzl jakýsi stín neobyčejně hbitě po ohnutém nosníku a neslyšně dopadl na palubu, kde hned nato zmizel ve tmě. Za ním se objevila temná silueta druhého muže, který se pohyboval právě tak rychle jako jeho předchůdce. V okamžiku, kdy se postava dotkla nohama paluby, roztrhl fialový blesk oblohu a Kalina zahlédl na kratičký okamžik její obličej. Patřil námořníku Simsičovi, který tak nešikovně řídil jejich člun při lovu želv. Muže, který sestoupil před Simsičem, však Kalina nepoznal. Zdál se veliký a hřmotný, takže si bezděky vzpomněl na vrchního kormidelníka Giana, ale nebyl si jist, zdali to byl on.

Když Simsič odešel, vyčkával Kalina ještě chvíli, ale ze člunu již nikdo nesestoupil. Zřejmě tam byli jen dva muži. Proč se tam sešli a o čem jednali? Přemýšlel nad tím, ale nemohl na nic podstatného přijít. Neměl tušení, co se má podařit příště lépe podle slov jednoho z obou mužů ani k čemu se vztahuje poznámka o velkém obnosu a o nedostatku stráže na moři. Jisté bylo jen, že oba muži jednali o něčem podezřelém, co se štítilo denního světla a co nebylo určeno pro uši jiných lidí.

Kalina o tom přemýšlel, ještě když převlečen do suchých šatů ležel ve své rohoži, která se divoce zmítala v taktu kymácení lodi vedle rohože Alexovy. Brzy jej však přemohla únava a usnul tak tvrdě, že zaspal zbytek bouře stejně jako oba jeho kamarádi a spolubydlící.

Fregata zápasila se živly až do šesti hodin ráno. Pak se mraky na obloze trochu roztrhly, temnota se rozptýlila a vítr přeskočil na jih. Byl nejvyšší čas. Stráž ve vraním hnízdě zahlédla na jasnícím se obzoru bílou čáru zpěněného moře, které bilo do útesů ostrova Alboránu, právě když loď byla od něho necelou míli daleko. Za příznivého větru z levého boku stačilo otočit kormidlo o několik čárek doprava, aby se fregata dostala do bezpečné vzdálenosti od útesů a mělčin ostrova.

8 SKALNÍ PEVNOST

Ponurá vápencová skála gibraltarská se zdála být na dosah ruky, ale fregata "Novara" zůstávala od ní stále stejně daleko, ačkoli" vyvěsila všechny plachty, co jich jen ráhna a stožáry unesly. Panovalo téměř bezvětří a to, co z nepatrného vánku zachytily plachty, stačilo stěží přemoci mořský proud, který teče ustavičně z Atlantského oceánu průlivem mezi Španělskem a Mrikou do Středozemního moře a ještě u gibraltarské skály dává lodím pociťovat svou sílu.

Kdo neměl právě nějakou práci, tísnil se s ostatními na předním kastelu fregaty i u zábradlí po obou bocích lodi. Těsně u paty klounového šikmého stěžně stál malý hlouček kadetů s Kalinou a Karamanem a poslouchal starého kormidelníka, jenž se před lety plavil na ovocných lodích po celém Středozemním moři. Prohlíželi si šedivou skálu dalekohledem, který patřil Karamanovi a šel z ruky do ruky. Bylo jím vidět jako na dlani město, vybudované na třech skalních terasách a obklíčené hradební zdí, která se vinula několikanásobným pásem po skálách a spojovala jejich jednotlivé výběžky. V prolamovaných, polovičních střílnách bylo tolik těžkých děl, že nad tím projevovali kadeti veliký údiv.

"Á to jistě mohou střílet až do Afriky," dohadoval se jeden z nich, ale fregatní praporčík, který měl na starosti lodní děla a zaslechl jeho poznámku, se tomu dal do smíchu.

"Armstrong vyrábí pěkné kusy, kadete," řekl sebevědomě, "ale i ty nejtěžší nedokážou dostřelit dál než na tři míle. A průliv je u Gibraltaru skoro třináct mil široký. To si ještě hodně dlouho počkáme, než se budou vyrábět taková děla, aby donesla na tuhle vzdálenost!" Kadet se zarděl a Alex řekl polohlasně Kalinovi, že praporčík má moc rozumu, ale že také všechno neví. Ukázalo se hned nato, že má pravdu, když se zahanbený kadet optal praporčíka, jak silnou posádku udržují Angličané v Gibraltaru. Praporčík to nevěděl a něco rozpačitého zakoktal, ale zato starý kormidelník dovedl podat o skalní pevnosti nejrůznější zprávy. Sdělil pozorným posluchačům, že v pevnosti je šest tisíc vojáků a dvacet tisíc civilistů, a ti že jsou směsí všech možných národů. Španělů, Angličanů, Italů, Portugalců, Maurů, Turků a Řeků.

"Tak, a jak se spolu dorozumějí?" zvolal překvapený Alex. Kormidelník se usmál.

"Buď anglicky, nebo zvláštním jazykem, kterým se mluví po celém Středozemním moři," odpověděl. "Je to směs jazyků všech národů, kteří žijí na jeho březích, ale nejvíce je v něm italštiny, řečtiny a arabštiny. Ostatně člověk má deset prstů, a když s nimi umí dobře ukazovat, dorozumí se i bez řeči, pane kadete!" Malý hlouček kolem něho se smál a jeden z posluchačů se zeptal, jak je vlastně celý ten Gibraltar veliký. Byl udiven, když slyšel, že těch šestadvacet tisíc lidí žije na skále, která je celkem jen čtrnáct tisíc pět set stop dlouhá, čtyři tisíce pět set stop široká, a k tomu ještě z větší části neobyvatelná. "A představte si, že tam nemají jedinou studnu!" pokračoval poddůstojník a byl přerušen četnými projevy nedůvěry."

"A co tam pijí?" ptal se Alex.

"To mají tolik piva a vína?" Všichni se rozesmáli a Kalina podotkl, že by celá skála musila být jediným sklepem, aby se tam vešlo tolik sudů s nápoji, kolik by jich obyvatelé potřebovali jen na několik měsíců.

"Však je tam hodně jeskyň a Angličané ještě k tomu provrtali skálu chodbami, z nichž mnohé jsou tak široké, že jimi může jet jezdec na koni," vykládal starý cestovatel. "Ale mají tam vodu, kterou chytají do cisteren vyhloubených do skály, vždycky když prší. Pijí vlastně nebeskou vodu."

"Ale pivo je přece jen lepší a víno taky," mínil Alex, který si právě prohlížel dalekohledem oba špičaté vrcholky, korunující gibraltarskou skálu. "Na tom západním vrcholu jsou nějaké tyče, ráhna a dva ohromné balóny," sděloval ostatním a kormidelník vysvětloval, že to je signalizační stanice, odkud se hlásí vlajkami a proutěnými balóny každá loď, která se octne v úžině.

"Na tom východním vrcholu není nic a je pořádně příkrý," oznamoval Alex.

"Je zcela nedostupný, pane kadete," řekl kormidelník, "ale něco je na něm přece a je to veliká vzácnost. Žije tam stádo opic a je to jediné místo v celé Evropě, kde jsou opice."

"Je to magot bezocasý, který tam zůstal z doby, kdy souvisela na těchto místech Evropa s Afrikou," blýskl se dělostřelecký praporčík svou učeností, ale kadeti jej poslouchali jen na půl ucha.

"Opice!" zvolal nadšeně Alex. "To by stálo za to, nějakou si chytit a vzít ji s sebou na cestu kolem světa!"

"Na to není ani pomyšlení, pane kadete," řekl důrazně kormidelník.

"Jednak se na ten Opičí vrch nedostanete a potom je přísně zakázáno opice chytat!"

"A proč?" divil se Alex.

"Cožpak není zvíře jako zvíře?"

"Tyhle opice nikoliv," odpověděl kormidelník. "Ty si Angličané chrání, poněvadž věří, že dokud bude jediná opice žít na jejich skále, dotud je z ní nikdo nevypudí!"

"Já bych věřil víc kanónům," poznamenal praporčík pohrdavě, ale kormidelník, který byl jako většina plavců pověrčivý, se na něj nevlídně podíval.

"A říká se také, že je tady někde pod mořem tajná chodba, kudy chodí stále nové opice z Mriky do Evropy na gibraltarskou skálu.

A až prý bude posádka jednou obklíčena tak, že nebude mít už žádné naděje na vítězství, pak prý jí opice ukážou tu chodbu a ona tudy unikne nepříteli!"

"A to je všechno jen samá pověra!" řekl povýšeně praporčík a kormidelník pokrčil rameny Kalina, který stál těsně vedle něho, slyšel, jak si tiše bručí do vousů, že dnes si každý hol ohrádek, který včera ještě tlačil lavici ve škole, myslí, že spolkl všechnu moudrost světa.

Dal se tomu do smíchu a chtěl se ještě pohněvaného starocha na něco zeptat, ale píšťalky strážných poddůstojníků začaly svolávat mužstvo do práce. Za dlouhého rozhovoru se totiž zvedl příznivý vítr a fregata vyrazila tak čile kupředu, že musila dosáhnout přístaviště za velmi krátkou dobu.

Brzy potom spustila kotvy v půl čtvrté odpoledne 21. května, hlízko městského parku Alameda a v malé vzdálenosti od hrány Ragged Staff, která je jedním ze tří vchodů do města. Zatímco děla fregaty pálila jednadvacet ran na pozdrav a děla pevnosti jí odpovídala, zavládl na palubě ruch. Spouštěli vlajku z vrcholu stožáru a vytahovali přístavní vlajku na lodní záď, zajišťovali kotvu, důstojníci chystali příslušné papíry a pověřovací listiny a od pevniny zamířily k lodi, kotvící ve vzdálenosti několika kabelů, četné čluny. Byli v nich jednak přístavní úředníci a důstojníci z velitelství pevnosti, kteří přijeli uvítat fregatu a provést obvyklé formality, spojené s příjezdem lodi do přístavu, jednak různí dodavatelé a osoby, které měly nějaký zájem na přijíždějících. Mezi nimi byl také rakouský konzul, jenž přišel pozdravit své krajany.

Kadeti se těšili, že budou moci jít na břeh ještě týž den a byli velmi zklamáni, když službu konající důstojník přečetl denní rozkaz, obsahující zápověď opustit až do dalšího rozkazu loď. "Tak, to je pěkné!" reptal Alex. "Teď jsme v přístavu, není co dělat a na břeh nás nepustí!

A jistě nás budou zase týrat s tou protivnou školou, jako když nás táhla "Santa Lucia"!"

"Práce prý bude dost, říkal poručík Montfort," těšil ho Natti.

"Budou se dělat na skále magnetická a hvězdářská pozorování."

"Rád bych věděl, k čemu je to dobré?" namítl Alex. "Kompas máme v pořádku a plavební příručku taky. A hvězdy si půjdou stejně dál svou cestou, ať se na ně díváme nebo ne."

"Ty jsi mi pěkný plavec!" vysmíval se starší a zkušenější Natti.

"A jak bys chtěl jednou řídit loď, když se nebudeš moci spolehnout na svůj kompas a na lodní hodiny? Copak nevíš, že na každé lodi je plno železa, takže její kompas se musí uměle vyrovnávat, jinak by neukazoval správně, a že je k tomu potřebí porovnat jeho údaje s nějakým přesným kompasem, postaveným na zemi daleko od všech rušivých vlivů?"

"Ty si myslíš, že jsi spolkl všechnu moudrost světa, jak to řekl před chvílí kormidelník o tom nafoukaném praporčíkovi od kanonýrů," odporoval Alex.

"Tohleto já vím taky, ale copak jsme to neudělali v Terstu?"

"Neudělali jsme to pořádně, nebyl na to čas a pak, cestou se mohou údaje kompasu změnit," poučoval jej Natti.

"A také hodiny se musí zkontrolovat a to nejde bez pozorování hvězd. Víš přece, že bez přesných hodin se nedá správně stanovit zeměpisná délka lodi na širém moři!"

"Dobrá, ale proto by nás přece jen mohli pustit na břeh!" trval na svém nespokojený kadet a Natti ho těšil, že zákaz opouštět loď bude jistě brzy zrušen. Ukázalo se již den nato, že měl pravdu. Počínaje příštím dnem, bylo dovoleno po předchozím hlášení důstojníkům i mužstvu opustit loď, pokud nebyli zaměstnáni službou na lodi. Povolení bylo omezeno příkazem, že do devíti hodin musí být každý zpět na palubě, pokud by neměl zvláštní svolení prvního důstojníka nebo velitele lodi. Současně přinesl pobočník velitele pevnosti povolení důstojníkům a kadetům fregaty k návštěvě všech částí pevnosti.

Kadeti si čistili uniformy a těšili se po třínedělní cestě na návštěvu pevniny. Den, kdy poprvé vyjeli v malém člunu fregaty na břeh, byl velmi slavný. Byly právě jmeniny anglické královny Viktorie a pevnost hned za úsvitu začala hřímat pozdravné salvy. Mohutné rány děl duněly přes moře jedna za druhou jako hlas bouře. Celý vrch se zahalil dýmem spáleného střelného prachu, jímž prošlehovaly ohně výstřelů, takže připomínal sopku v okamžiku výbuchu.

Fregata "Novara", korveta "Karolina", která zatím dojela, a anglická korveta, kotvící v přístavu, se svými děly připojily k oslavným salvám a hluku bylo tolik, až kadetům zaléhaly uši. Čekali netrpělivě, až kanonáda skončí, a hned potom vyrazili na pevninu. Člun je tam dopravil nadvakrát, a když odrážel podruhé od břehu, volal člunař na kadety, aby nezapomněli být do devíti zpátky na lodi. Odpovědí mu byl veselý smích malého hloučku mladých lidí.

9 CESTA PŘES PROPAST

Přestože téměř celá posádka Gibraltaru nastoupila k slavnostní přehlídce a velká rovina pod hradbami se hemžila pěšáky, jezdci i bateriemi děl, zbylo v pevnosti ještě vojska dost. Kadeti z fregaty naráželi na každém kroku na stráže, postavené u všech baterií a musili stále ukazovat anglickým poddůstojníkům povolení guvernéra pevnosti, aby směli jít dále. Nakonec se jich ujal jakýsi britský poručík, oblečený jako všichni pěšáci do šarlatového kabátu a černých kalhot, a dělal jim průvodce po pevnosti.

Zavedl je také do galerií, vylámaných ve skále a spojujících nejdůležitější místa pevnosti. Byly označeny tabulkami se jmény, jako Horní galerie, Královnina galerie, Síň svatého Jiří a podobně, a kadeti měli příležitost zjistit, že starý kormidelník nepřeháněl, když tvrdil, že některými těmi galeriemi může projeti jezdec na koni. "Dokonce s kloboukem na hlavě!" řekl pyšně anglický poručík, když se mu Kalina zmínil o jezdci.

"A jak jsou ty galerie dlouhé?" zeptal se kadet.

Důstojník se na okamžik zarazil.

"Asi jednu naši míli," řekl potom nedbale a začal rychle vykládat, že prorážení galerií bylo zahájeno roku 1783. Tento letopočet byl ostatně na mnoha místech vyryt do měkké vápencové stěny skalních chodeb. Kalina v duchu uvažoval a dospěl k názoru, že galerie musí být mnohem delší a že důstojník mu úmyslně neřekl správné číslo, aby neprozradil vojenské tajnosti pevnosti. Galerie byly, samy o sobě, velkolepým výtvorem a měly neobyčejný význam, protože usnadňovaly vojákům cestu z jednoho místa pevnosti na druhé v naprostém skrytu a v bezpečí před palbou nepřítele.

"Podívej se, jak je doslova celá skála prošpikována děly!" vyrušil Karaman Kalinu z jeho zadumání. Stáli právě na dosti vysoké plošině, odkud měli dobrý přehled po velké části pevnosti a to nejen nahoru, ale i dolů. Kalina se rozhlédl a zjistil, že kamarád má pravdu. Kde bylo jen volné místo na skále, všude stálo těžké námořní dělo na plné lafetě s nízkými koly a jeho hlaveň se skláněla hrozivě dolů, nad širé moře.

Alex se neopatrně nahnul nad nízkou zdí a Kalina mu polekaně položil ruku kolem těla. Ucítil přitom pod jeho kabátem něco tvrdého a přejel po tom místě dlaní.

"Prosím tě, co to máš pod šaty?" zeptal se udiveně. Alex se opatrně rozhlédl, jestli je nikdo neposlouchá, a pak vystoupil na špičky, aby se dostal k uchu kamaráda, který byl o hlavu větší.

"Provaz!" zašeptal tajemně. "Omotal jsem si ho kolem těla, aby ho nikdo neviděl." Kalina byl neobyčejně překvapen, ale Alex odmítal další vysvětlení a sliboval, že mu všechno poví až po obědě. Pokračovali v prohlídce pevnosti a skončili ji právě o poledni, když už všichni byli náležitě unaveni a hladoví, hlouček kadetů se rozptýlil po městě a Alex s Kalinou zašli sami dva do malého italského hostince, kde se záhy pustili do vydatného oběda.

"To je lepší než to konzervované telecí, co jíme na fregatě!" řekl spokojeně Alex, když spořádali důkladný talíř makarónů s červenou omáčkou, pečenou rybu a pořádný kus skopové kýty...

"A teď mi pověz, co s tím provazem!" naléhal Kalina, jehož zvědavost dostoupila vrcholu.

"Slyšel jsi, co nám včera vyprávěl starý kormidelník Andreatini?" odpověděl Alex otázkou.

"Andreatini toho říkal mnoho," rozmýšlel se Kalina a pak se náhle překvapen posadil rovně na židli. "Snad nechceš jít chytat magoty, Alexi?" zvolal.

"To bohužel nejde," řekl lítostivě Karaman. "Slyšel jsi přece, že je to přísně zakázáno, a kam bych ostatně magota schoval, aby se to důstojníci na "Novaře" nedozvěděli? Ale mám něco jiného na mysli. Chtěl bych se dostat na Opičí vrch a podívat se tam po té podmořské cestě z Evropy do Afriky!"

"Ale to je přece náramný nesmysl!" řekl důrazně Kalina. "Jednak je ten Opičí vrch nedostupný, jak říkal Andreatini, a za druhé ta chodba je jistě jen báchorka!"

"Jak to můžeš vědět?" namítl pohněvaně Alex. "Že to řekl praporčík od kanonýrů, tak to ještě nemusí být pravda."

"Ale sám Andreatini tvrdil, že se na Opičí vrch nikdo nedostane, a to je přece zkušený chlapík, který něco už viděl!" namítl Kalina.

"Zkušený je, ale námořník, a ne horolezec," odporoval Alex. "My dva tomu jistě rozumíme lépe, vždyť jsme se něco spolu nalezli v Krasu." "A ty myslíš, že si půjdu lámat nohy s tebou?"

"Nepůjdeš-li, jdu sám," odsekl Karaman a zavolal hostinského, aby vyrovnal útratu. "Škoda že tu není Natti, aby mi pomohl ti to rozmluvit," povzdechl si Kalina, ale jeho povzdech nebyl upřímný. Byl by se cítil naopak velmi uražen, kdyby byl Karaman podnikl svůj záměr sám, aniž mu o tom něco řekl. V duchu si dokonce řekl, že je lépe, že rozvážný Natti je zdržen službou na fregatě a nemůže jim bránit v tomto krkolomném podniku. Od počátku jejich rozmluvy byl rozhodnut nenechat Alexe samotného, a tak už za malou chvíli stoupali po příkré, ale bezpečné pěšině na Signální vrch. Na druhé straně vrchu sestupovala dolů jiná pěšina, již daleko horší. Vedla do táhlého sedla, které dělilo oba vrcholy gibraltarské skály.

"Provaz je dobrá věc, ale na všechno nestačí, Alexi," prohodil Kalina, když po jistých potížích sestoupili na malou plošinu horského sedla a stáli bezradně před úzkou a hlubokou roklí, která dělila oba vrchy.

"Na tohle by bylo potřebí železo na nohy a špičáky!"

"Eh, však se bez želez obejdeme, a špičáky? Copak nemáme svoje šavle?" Alex byl hned hotov s odpovědí. Zastavili se na kraji srázu a prohlíželi si protější vrch. Alex vyňal z kapsy dalekohled a brzy zpozoroval malá, pohyblivá zvířata, která velmi mrštně skákala z jednoho hrotu skály na druhý a mizela v úzkém pásmu zeleně, lemujícím větší část Opičího vrchu.

"Jdou na oběd!" smál se Alex, zatímco si Kalina prohlížel opice, které skotačily vysoko nad nimi a v takové vzdálenosti, že i v silném dalekohledu vypadaly sotva větší než kočky. Všiml si také četných tmavých otvorů ve skále, v nichž vytušil vchody do jeskyň, které nejsou ve vápencovém pohoří žádnou vzácností.

"Takový magot by se dostal přes tuhle rokli jedna dvě!" řekl závistivě Alex a Kalina obrátil svou pozornost k překážce, která jim ležela v cestě. Měřil očima šířku rokle a vyzval potom Alexe, aby mu dal provaz. Alex svlékl kabát a odmotal provaz, který měl nejméně desetkrát obtočený kolem těla.

"Teď jsem se najednou zhubl," řekl spokojeně, když si zase oblékl kabát.

"Však bys to potřeboval," bručel Kalina, porovnávaje délku provazu se šířkou rokle. Zavalitý Alex se spokojeně usmál a prohlásil, že si z toho nic nedělá, že je tlustší než ostatní, proto aspoň déle vydrží bez jídla, až loď někde ztroskotá a dojdou jim zásoby.

Kalina zatím udělal na provazu smyčku jako na lase, několikrát jím zakroužil nad hlavou a pak hodil smyčku na druhou stranu rokle, jak nejsilněji mohl. Ovinula se kolem velkého balvanu a Kalina ji utáhl. Druhý konec provazu omotal kolem výstupku skály, u něhož stáli, a spolehlivě jej zajistil dvojím námořnickým uzlem.

"Tak, a teď si to přeručkuješ na druhou stranu a já pak odmotám tenhle konec lana, připevním si ho kolem těla a slezu dolů. Až provaz nebude stačit, pustím se skály, provaz se zhoupne se mnou na druhou stranu a já pak po něm vylezu nahoru."

Vzal na sebe nebezpečnější část podniku a Alex to poznal.

"Ale proč nepřeručkuješ po mně na druhou stranu?" ptal se. "To je přece daleko bezpečnější!"

"Tak, a kdo nám přenese provaz na druhou stranu?" namítl Kalina.

"Nikdo tu není, abychom ho mohli požádat, ať odváže tenhle konec, až přelezeme. Ostatně jsem lehčí a šikovnější než ty, tak je to vyřízeno.

Vezmeš mi s sebou kabát a šavli!" Svlékl kabát, sbalil jej a připoutal Alexovi opaskem od šavle k ramenům. Šavli pak prostrčil složeným kabátem. Hned potom začal Alex zručně ručkovat po provaze na druhou stranu rokle a Kalina starostlivě pozoroval lano, jestli se nedře na ostrých hranách balvanu.

Bylo však dobře nadehtované a vydrželo bez pohromy zatížení přitloustlým kadetem. Alex se dostal přes rokli, širokou jen asi pětadvacet stop, za malou chvíli a stanul bezpečně na druhé straně, odkud začal na Kalinu vítězně pokřikovat.

Kalina rozvázal konec provazu, připevněný k balvanu, provlékl si jej pod rameny a upevnil pak dvojím uzlem k provazu nad svou hlavou.

Potom začal opatrně zlézat příkrou stěnu rokle. Zachycoval se rukama každého vystupujícího kamene a hledal nejdřív pečlivě oporu pro nohu. Sestup byl velmi namáhavý a nebezpečný, třebaže byl přivázán.

Kdyby mu byla sklouzla noha, nebyl by sice dopadl na dno propasti, poněvadž byl přivázán, ale náhle uvolněný provaz by letěl jako ohromné kyvadlo na druhou stranu, kde by byl Kalinu, který visel na jeho konci, přirazil ke skále tak silně, že se mohl těžce zranit.

Kalinovi se za chvíli perlil pot na čele. Alex přistoupil k okraji propasti a bez dechu, s největší úzkostí sledoval nebezpečnou cestu svého přítele. "Dávej dobrý pozor, Karle, proboha, drž se dobře!" volal na něho bez ustání a v duchu začal velmi litovat svého úmyslu, kterým přivedl kamaráda do tak nebezpečné situace.

"Nekřič tak, vyplašíš nám všechny magoty!" volal na něj Kalina a zastavil se na skalním výstupku, aby si odpočal. Stěna rokle byla až dosud méně příkrá, než očekával, a svažovala se k protější stěně.

Kdyby to šlo tak dál, dostane se k té protější stěně tak blízko, že provaz bude viset skoro svisle a nebude to tak těžké po něm vyšplhat k Alexovi. Ale už za chvíli se ukázalo, že skalní svah mění svůj směr.

Kalina sestoupil sotva o několik stop níž, když zaslechl úzkostlivý křik kamarádův. "Zastav, nelez dál, skála ustupuje zpátky!" volal Alex. Byl skutečně nejvyšší čas. Kalina natáhl jednu nohu a pocítil, že se octla v prázdnu. Nadarmo hledal pevnou půdu, na které by mohl stanout. Zadíval se přes rameno na protější stěnu rokle. Byla ještě skoro dvacet stop daleko. Nedalo se nic dělat, musil se odvážit přes rokli odrazem. Ale nejdřív se musil otočit, aby nedopadl na protější stěnu zády.

Přitahoval jednou rukou provaz, který mu stále ještě visel volně z ramenou, až ucítil, že se napjal. Pak přišla nejtěžší část celého podniku, otočit se na úzkém skalním výběžku, na němž stěží nalezl místo pro obě nohy tak, aby byl zády opřen o tuto stěnu rokle a obličejem k protilehlé stěně. Zkusil to a pohyboval se velmi opatrně a pomalu. Levou rukou se držel chumáče vřesu na skále a pravou svíral provaz. Natočil se bokem ke skále, ale dále to nešlo. Výstupek byl tak malý, že se nemohl úplně otočit.

Alex přihlížel úzkostlivě jeho nebezpečným pohybům a strachy ani nedýchal. Nemohl mu žádným způsobem pomoci a musil nečinně vyčkávat, jak to dopadne. Uhodl hned, co Kalina zamýšlí, a poznal také současně, že se to provést nedá. Kalina došel k stejnému názoru.

Nedalo se však nic dělat, na druhou stranu se chtěl dostat stůj co stůj.

Ani jej nenapadlo, že by bylo rozumnější vylézt zpátky nahoru a vyzvat Alexe, aby zase přeručkoval po laně k němu.

Umínil si, že dokončí svůj obrat ve vzduchu, až poletí přes propast.

Úzkostlivý výkřik Alexův, pak se mihl vzduchem, narazil na protější skálu, odrazil se, znovu narazil a pak už se rozkmit provazu zmenšil natolik, že visel skoro klidně. Při letu přes propast hodil sebou Kalina tak, že vykonal poloobrat doprava a octl se čelem proti skalní stěně, na které stál Alex. Současně skrčil celé tělo a natáhl nohy dopředu, takže první a nejprudší náraz o tvrdou skálu zachytil podpatky bot. Neudržel sice nohy natažené, a když se provaz znovu vrátil ke skále, narazil na ni koleny, ale tento náraz už byl mnohem slabší. Jen malý okamžik potom odpočíval, drže se přitom napjatého lana nad svou hlavou oběma rukama, a pak po něm hbitě vyšplhal nahoru k Alexovi.

"Zaplať pánbůh, že jsi tady," zvolal Alex zbožně. "Trnul jsem o tebe strachy!"

"To nic nebylo!" odmítal Kalina jeho starosti, ačkoliv si sám v duchu řekl, že by to nechtěl ještě ten den dělat znova. Chvíli odpočíval a pak se vydali na další cestu. Od této rokle stoupal Opičí vrch zpočátku dosti povlovně, ale později se cesta stala tak příkrou, že musili používat šavlí, aby se dostali kupředu. Vráželi je do otvorů ve vápenci jako horolezecký špičák, a opírajíce se o ně, vytahovali se vzhůru.

Krátké šavle byly naštěstí dosti pevné, takže váhu jejich těla vydržely. Náhle kmitla Kalinovi hlavou myšlenka, jak se vrátí zpátky, ale utěšil se tím, že to vždycky půjde starou cestou, kudy přišli. Pak už provaz nebudou potřebovat a mohou po něm pohodlně přeručkovat oba.

Po delším výstupu se dostali na skalní plošinu, která přecházela v úzkou pěšinu, vinoucí se podle skály. Ale až dosud se jim nepodařilo přiblížit se k žádné opici a oba tím byli zklamáni. Po tajné chodbě, kterou hledal Alex, nebylo ovšem ani stopy. Pustili se po pěšině, která byla zpočátku dosti schůdná a téměř dvě stopy široká, a náhle se před nimi objevil temný otvor, tak veliký, že jím mohlo projít vzpřímeně několik lidí najednou.

"Konečně!" zvolal Alex. "To by mohla být ta chodba pod mořem!" tvrdil, ale Kalina se mu vysmál a ukázal na vrchol, který se pnul nad nimi a byl takovými otvory do jeskyně proděravěn jako vosková voština.

"To by bylo chodeb!" řekl.

"Je to jeskyně a nic jiného! Nanejvýš bychom v ní našli nějaké netopýry, ale opice sotva, ty v jeskyních nebydlí!"

"Ale přece jen bych se chtěl podívat dovnitř!" trval na svém Alex a na Kalinovu námitku, že to bez světla nejde, se vytasil s voskovým sloupkem, který vzal prozíravě s sebou.

"Moudrý člověk myslí na všechno!" řekl domýšlivě a zlobil se, když se ho Kalina nevinně ptal, kdo mu poradil světlo s sebou vzít.

Vkročili do jeskyně a šli zvolna kupředu. Půda byla uhlazena, patrně vodou, takže se na ní až nohy smekaly. Šedé stěny byly téměř hladké, a ačkoliv po nich stékala voda, byl vzduch, který jim vanul do tváře, suchý. Kalina usoudil, že jeskyně má asi někde na druhé straně skály jiný vchod a tím že vzniká průvan přivádějící do jeskyně neustále zvenčí čerstvý vzduch.

Šli několik minut po skále velmi zvolna stoupající a náhle se jim dech zatajil úžasem. Jeskyně se pojednou rozšířila z chodby v ohromný sál, z jehož stropu visely dlouhé krápníky všech barev a nevídané krásy.

"Vida, tohle je lepší než Postojná a my jsme první lidé, kteří to objevili!" zvolal nadšeně Karaman, zatímco si Kalina mlčky prohlížel nádherné divadlo. Krápníky měly nejrůznější podobu. Někde se splétaly dohromady a obdivuhodně připomínaly žebroví gotické stavby, jinde se jich seřadilo několik vedle sebe, takže se podobaly obrovským stolicím, kazatelnám a skříním a místy čněly i ze země jako báječné zkamenělé vodotrysky. Většinou měly krásnou jemně růžovou barvu a na jejich hrotech visely kapky vody, které se ve světle svíčky třpytily jako obrovské brilianty. Krápníkový sál byl nejméně sto stop vysoký a stejně tolik mohl mít i v průměru. Ústila do něho řada chodeb, jak se kadeti přesvědčili, když pomalu obcházeli kolem dokola.

"A vůbec jsme první lidé, kteří zlezli Opičí vrch, jestli mluví Andreatini pravdu," prohlásil po chvíli opět Alex, jemuž mlčení trvalo už příliš dlouho. Kalina se právě v tom okamžiku shýbl k zemi a místo odpovědi jej požádal, aby mu posvítil. Ve světle svíčky se ukázaly na skále voskové krůpěje.

"Co chceš vidět?" ptal se překvapený Alex. "Tohleto? To je od našeho sloupku, asi jsme obešli sál kolem dokola a nevšimli jsme si toho!"

"Není to od naší svíčky," odporoval Kalina. "Tohle je šedý vosk a náš je narůžovělý! Jiní lidé tu byli patrně před námi." Náhle jej zachvátil podivný pocit strachu. Uvědomil si, že mohou být v hotovém skalním bludišti a že možná nebude tak snadné najít z něho cestu zpátky. Do sálu ústilo aspoň tucet chodeb a Kalina si mrzutě uvědomil, že si zapomněli poznamenat cestu, kterou přišli.

Alex tvrdil zpočátku, že to bude snadné cestu zpátky najít, ale když třikrát po sobě zašli do některé chodby, o níž vždy prohlašoval, že to je zcela určitě ta jejich, zjistili pokaždé, že se zmýlili. Alex to nebral nijak těžce, ale Kalina pohlédl na hodinky a velmi zneklidněl, když shledal, že už je skoro pět. Do devíti mají být na lodi a čtyři plné hodiny jsou už na pochodu. Bude-li jim to zpátky trvat také čtyři hodiny, pak už byl nejvyšší čas najít správnou cestu!

"A co kdybychom šli po těch krůpějích vosku?" navrhl Alex.

"Jestli je to stopa jiných návštěvníků krápníkové jeskyně, tak nás určitě někam přivede!" Kalina souhlasil, a tak se dali hned do pečlivého zkoumání stop vosku. Někde byly méně zřetelné, jinde zase bylo vosku poměrně hodně, jako by se byl nosič svíčky zastavil a setrval déle na místě, ale celkem se dal vosk sledovat od jedné chodby napříč krápníkovým sálem k jiné, která byla k předchozí téměř přesně protilehlá.

"Teď si musíme vybrat, kudy," poznamenal Kalina. "Buď jednu chodbu, nebo druhou!"

"To snad je jedno, nemyslíš?" mínil Alex. "Pojďme touhle, když už jsme u ní, nebudeme se přece vracet zase přes celou jeskyni!" Šli tedy podle jeho rady chodbou, která byla sice nízká, ale poměrně široká. Mírně stoupala a její půda byla téměř zcela suchá. Vedla skoro přímo, bez záhybů, a jak Kalina zjistil na svém kapesním kompasu, směrem severozápadním. Jedinou vadou této chodby bylo, že nebrala konce a Kalina zjistil, že už jdou skoro tři čtvrti hodiny, aniž by něco nasvědčovalo, že chodba brzy vyústí ven na světlo boží.

10 MEZI PODLOUDNÍKY

"Před námi je světlo!" řekl tiše Alex, který šel se sloupkem napřed.

Kalina k němu postoupil a zahlédl v dosti velké dálce matnou záři.

Nezdálo se mu, že by to bylo denní světlo, spíše to dělalo dojem světla pochodně nebo svíčky. Světlo stálo klidně a vypadalo zdáli jako jasný bod na temném pozadí. Kadeti se pustili rychlejším krokem k němu a po několika minutách stanuli ve vchodu k malé jeskyni, která byla prosta krápníků. Nebyl v ní nikdo a jen v kruhu, připevněném k levé stěně ve výši několika stop plála louč. Chodba nekončila v jeskyni, pokračovala na protější straně dále.

Kadeti prošli jeskyní a chtěli právě vejít do nové chodby, když se z temnoty proti nim vynořila hlaveň karabiny, namířené na ně. Současně se ozval drsný hlas, který jim poroučel, aby se zastavili. Ačkoliv ani Alex, ani Kalina nerozuměli španělštině, v níž byla výzva pronesena, přece jen uhodli, oč jde. Zastavili se a zvedli ruce nad hlavu, přičemž Alex nepustil z ruky hořící sloupek a vypadal tak komicky, že by se byl Kalina za jiných okolností dal do hlasitého smíchu.

Z temnoty vystoupil vysoký, štíhlý muž s karabinou namířenou stále proti oběma mladíkům. Kalina jej přelétl jediným pohledem a usoudil podle kroje, že je to Španěl. Muž měl temně modrý kabátec, který mu šel jen k pasu a byl tak hluboce vystřižen, že pod ním bylo vidět vestu téže barvy, zlatě vyšívanou a červenou košili. Kolem boků měl ovinut pás s patronami. Zbytek jeho obleku sestával z krátkých, sametových spodků černé barvy, zapjatých po stranách na knoflíky a končících ve vysokých žlutých kamaších, z nichž visely červené střapce.

Spustil na kadety příval otázek, z nichž vyrozuměli podle podobnosti s italštinou, že se jich ptá, kdo jsou a odkud přišli. Kalina odpověděl italsky, vyslovuje pomalu a zřetelně, že se zde octli pouhou náhodou, že jsou kadeti z rakouské fregaty "Novary" a že hledají nejkratší cestu k přístavu.

Nebylo jasno, jestli jim muž rozumí. Bručel si něco o "seňor capitano" a Kalina z toho usoudil, že je patrně dovede k nějakému náčelníkovi, který rozhodne o jejich osudu. Ale muž s karabinou se neměl k odchodu. Levou rukou vytáhl z kapsičky v kabátě píšťalku a zapískal pronikavě třikrát za sebou. V malé chvíli se ozvaly v chodbě kroky a do jeskyně vstoupil jiný muž, podobně oblečený jako první a stejně ozbrojený. Jejich strážce mu něco řekl, muž přikývl a pak každý z nich uchopil jednoho z kadetů za rameno a postrčil ho před sebou.

"Vamos!" povelel strážce jeskyně a kadeti porozuměli, že mají jít, už z toho, jak se jim hlavně karabin zaryly do žeber.

"Tak se mi zdá, že jsme v pěkné kaši!" řekl Kalina chorvatsky Karamanovi, ale byl okamžitě okřiknut Španělem, který šel za ním.

"Callarse! No hablar! Silencio!" (Mlčet! Nemluvit! Ticho!...), řekl drsně a šťouchl Kalinu tvrdou hlavní karabiny do žeber. Poslednímu slovu oba kadeti porozuměli, a tak šli již nadále mlčky, přemýšlejíce, co je čeká.

Chodba se zúžila tak, že musili jít jeden: za druhým, a také strop byl nyní tak nízký, že bylo nutno schýlit hlavu. Cesta nebyla dlouhá.

Když urazili asi dvě stě kroků, byl Kalina, kráčející první, náhle oslepen září četných pochodní. Oči mu v nezvyklém světle přecházely a teprve za okamžik rozeznal, co je před ním. Byli ve velké jeskyni, jen o málo menší než krápníkový sál, ale krápníků tu bylo málo.

Plály v ní dva velké ohně, jejichž kouř se patrně ztrácel nějakými štěrbinami ve klenbě, protože vzduch byl poměrně čistý. Nad jedním ohněm se pekl celý skopec na rožni, jímž otáčel jakýsi starý chlapík, a šířil kolem sebe příjemnou vůni. Kolem druhého ohně sedělo asi tucet mužů, kteří se při příchodu malé čety rázem zdvihli. Jeden z nich, muž vysoké postavy a širokých ramenou, s rudou baskickou čapkou na hlavě, pokročil k oběma mužům přivádějícím kadety a začal se jich vyptávat.

Hlídač, který kadety zadržel, mu odpovídal a z opakujícího se slova "marineros" (Námořnici) bylo zřejmé, že mluví o nich. Oslovoval muže "capitano" a kadeti z toho usoudili, že mají před sebou velitele tlupy. Jediný pohled na druhou stranu jeskyně, která byla zčásti ve tmě, prozrazoval zaměstnání přítomných mužů. Ležely tam balíky, na nichž byla ještě razítka a nápisy, svědčící o tom, že jde o tabákové výrobky z ostrovů Kuby a Haiti. Dále zde byly bedny s nápisem "Cukr" a konečně podlouhlé balíky bez označení, o nichž nebylo těžké uhodnout, že obsahují hedvábné látky. Nebylo pochyby o tom, že nešťastná náhoda přivedla oba kadety právě do středu jedné z četných tlup podloudníků, jimiž se hemží okolí Gibraltaru. Anglická država je svobodným přístavem, kde zboží nepodléhá žádnému clu, a odtud je pašují podloudníci na všechny strany španělského pobřeží, zejména však do Algecirasu. Toto město leží na západní straně zátoky, na jejímž východním konci strmí gibraltarská skála, a děkuje za svůj rozkvět jen podloudníkům, kteří v něm měli tehdy svůj hlavní stan.

Kalina předstoupil před kapitána podloudníků a začal na něj mluvit, ale strážce jej strčil surově pažbou pušky zpět. Kapitán jej ostatně vůbec neposlouchal. Dal oběma hlídkám krátký rozkaz a ty se okamžitě vrhly na kadety a strhly jim ruce za záda. Jeden z ostatních mužů přinesl pak tenký, ale pevný provaz a tím jim svázal ruce. Nato jim odepjali opasky se šavlemi a vyprázdnili důkladně kapsy kalhot i kabátů. Aby byli jisti, že nic nepřehlédli, obrátili je ještě naruby. Pak odvedli oba zajatce k jednomu z několika otvorů, které zely ve stěně jeskyně za oběma ohni, a udeřili je pažbami pušek do zad na znamení, že mají vlézt dovnitř.

Kadeti se octli v malé prostoře, kam padal jen slabý odlesk ohňů.

Unaveni natáhli se na zem, s rukama spoutanýma pod tělem. Jeden z mužů, kteří je sem přivedli, si sedl před vchod do vězení na stráž.

První se ozval Karaman, který až dosud k velikému údivu Kalinovu houževnatě mlčel.

"Převal se na stranu tak, abys ležel ke mně zády!" řekl tiše a Kalina okamžitě uposlechl. Alex se obrátil právě tak, a měl nyní své spoutané ruce proti Kalinovým. Kalina pocítil, jak jej něco píchlo, a potom se k jeho velké radosti pouta uvolnila tak, že z nich snadno ruce vyprostil.

"A teď přeřezej moje pouta!" vyzval jej Karaman a Kalina cítil, jak mu vtiskl do dlaně malinký nožík, jehož střenka byla sotva delší než jeho malíček.

Vysvobodil obratně Alexe z pout, ale nemohl potlačit svůj údiv nad tím, odkud vzal nůž, když je Španělé tak důkladně o všechno obrali.

"Na mne jsou trochu krátcí!" prohlásil Alex sebevědomě.

"Hned jak začal ten první chlapík pískat o pomoc, věděl jsem, že je zle, a čekal jsem, že nás o všechno oberou. Když nás potom strkali před sebou, vytáhl jsem nepozorovaně tenhle nožík z kapsy a strčil jsem si ho do úst."

"A proto jsi byl pořád tak tichý a já už jsem se divil, co ti chybí!" smál se tiše Kalina. Alex ho šťouchl přátelsky do zad. "Chybí mi toho dost," řekl mrzutě.

"Vybrali nám kapsy dokonale, ale naštěstí jsme si nechali většinu peněz na lodi u pokladníka. Ale moje hodinky jsou pryč a to jim nedaruju."

"Rád bych věděl, jak si je od nich vyžádáš zpátky? Zdá se mi, že máme sice ruce volné, ale to je tak asi všechno. Na útěk není ani pomyšlení."

"Mohli bychom se doplazit k hlídači a trochu ho přiškrtit," navrhoval Alex.

"To bychom mohli, ale co potom? S holýma rukama se neprobijem tuctem ozbrojených chlapů. A utéci z téhle díry tak, aby to neviděli, na to není ani pomyšlení. Musili bychom v každém případě kolem ohňů a i kdybychom nakrásně prošli nepozorováni, nemáme světlo..."

"Oho, světlo náhodou máme," přerušil ho Alex. "Strčil jsem v rozčilení sloupek za košili, místo do kapsy, když nás ti chlapi začali odvádět, a oni si toho nevšimli. Nesebrali mi ani provaz, ačkoliv ho viděli, jak ho mám omotaný pod kabátem."

"Snad si myslili, že by ti bylo bez něho zima," pokoušel se Kalina o žert, ačkoliv mu do smíchu nebylo. Uvažoval, už když je podloudníci poutali, o tom, jak s nimi asi naloží, a došel k názoru, že to nepochybně dopadne velmi špatně. Podloudníci se obvykle nedopouštějí násilností na pokojných občanech, třebaže s celníky bojují na život a na smrt, ale Kalina si uvědomil, že jejich případ je zcela mimořádný. Nešťastnou náhodou padli na skrýši podloudníků, kterou oni chovali jistě v největší tajnosti. Jakmile bylo jejich tajemství prozrazeno, nebyli tu už bezpečni a měli na vyhranou: buď skrýši opustit a najít si jinou, anebo umlčet oba nevítané vetřelce navždy... Kalina nepochyboval o tom, kterou z těchto obou možností si vyvolí, ale když se ho Alex zeptal, co myslí, že se asi s nimi stane, odpověděl vyhýbavě. Nechtěl příteli hrát odvahu, které budou mít, možná již zakrátko, oba velmi zapotřebí. Leželi mlčky vedle sebe a Kalina si nadarmo lámal hlavu přemýšlením, jak se dostat z této nebezpečné situace. Nebál se smrti, ale myšlenka, že by měl zahynout bezmocně na tomto místě, aniž se kdo dozví o jeho osudu, jej pobuřovala.

"S volnýma rukama se to zde leží přece jen lépe," prohodil, když už mlčel trvalo příliš dlouho, jen aby přerušil tíživé ticho. "Neřekl bych, že se tu nějak dohře leží," poznamenal mrzutě Alex. "Kape mi ustavičně se stropu na nos."

"Tak si lehni jinak!" radil mu Kalina.

"To jsem zkoušel, ale pak mi zase kape na hradu a teče mi to za krk." Nastalo ticho, a náhle Kalinu něco napadlo, co jej tak zaujalo, že sebou až překvapeně trhl a uhodil kamaráda do boku.

"Nešťouchej mne!" zasténal mrzutý Alex.

"Nerad, kamaráde," omlouval se Kalina. "Ale to je zajímavé, že ti kape na nos..."

"Rád ti přenechám své místo, když tě to tak zajímá," přerušil ho Alex.

"Nech mne domluvit! Zajímavé je to, že tu ustavičně kape se stropu a přitom je země poměrně suchá."

"To by ještě chybělo, abychom leželi v mokru!" bručel Karaman.

"Jestliže je země poměrně suchá, tak musí mít voda někam odtok," pokračoval Kalina. "A poněvadž neodtéká do velké jeskyně, jak jsme si všimli, musí mít odpad někam dovnitř téhle díry, kde ležíme. Jestli je ten odpad dost široký, mohli bychom skrz něj prolézt a snad bychom se dostali do nějaké širší chodby. Všechny tyhle vody ve vápencovém pohoří se nakonec stékají v nějakou podzemní řeku, jako je Punkva v našem Krasu..."

"To je nápad!" zvolal živě Alex a Kalina mu přikryl dlaní ústa.

"Nekřič tak!" šeptal zděšeně, "co kdyby tě slyšel hlídač!" Hlídač, který až dosud klímal s puškou na klíně a seděl bokem obrácen k malé jeskyni, která sloužila kadetům za vězení, skutečně asi něco zaslechl. Napřímil se, okamžik naslouchal a potom vstal, přistoupil k jeskyni a strčil dovnitř hlavu. V chod byl úzký a oheň poměrně daleko, takže jeho slabá zář padala jen několik stop dovnitř jeskyně. Kalina trnul úzkostí, že stráž bude kontrolovat jejich pouta a zjistí, že se jich zbavili. Ale muž viděl, že zajatci leží klidně vedle sebe, a tím se spokojil. Něco zabručel a potom si šel sednout zase na své místo, tentokrát dokonce trochu dále od vchodu, aby byl blíže k ohni, který příjemně hřál.

"Dáme se do toho a já polezu napřed!" šeptal Kalina Alexovi do ucha.

"A proč zrovna ty?" odporoval Alex.

"Protože jsem hubenější," smál se Kalina. "Drž se mne za nohavici, a když přestanu lézt, přestaň také. A dělej co možná malý rámus, ať to ten hrdlořez, co nás hlídá, neslyší!" Lezli několik stop po čtyřech, ale strop jeskyně se brzy snížil tak, že se musili plazit po břiše. Tak se dostali v naprosté tmě kupředu ještě o nějakých deset stop, ale potom narazil Kalina hlavou na kámen.

Zdálo se, že cesta je uzavřena, a kadeta se zmocnil pocit velkého zklamání.

"Proč nelezeš dál?" sípal rozčileně Alex.

"Protože nejsem duch, abych dovedl projít kamenem," odsekl Kalina. Byl by rád rozsvítil Alexův sloupek, aby se mohl rozhlédnout, ale na to nebylo ani pomyšlení. Jeskyně nebyla tak hluboká, a strážce by zcela jistě zahlédl zář světla. Nezbylo než hmatat rukou před sebou a hledat otvor, jímž voda unikala.

Všude před ním byl jen plný kámen s hladkými hranami, ale bez štěrbin. Jeskyně zde byla velmi nízká, ale dosti široká. Kalina jel dlaní po skalní stěně a dostal se až na její pravý konec, když tu jeho ruka sáhla do prázdna. Srdce mu radostně zabušilo. Zde byl odtok, který hledal, a zdál se tak široký, že jím docela dobře prolezou. Byl sice přímo v zemi a vedl nepochybně do nějakého skalního komína, jehož zlézání je nebezpečné, i když má k tomu člověk horolezeckou výstroj, ale oni neměli na vybranou.

Kalina řekl stručně Karamanovi, co našel, a vyzval ho, aby vyčkal, až na něho zavolá, a pak teprve aby lezl za ním. Nedbaje jeho námitek, že poleze teď první on, požehnal se křížem, spustil nohy do otvoru a v nejhlubší tmě sestupoval odvážně do hlubiny.

11 PODZEMNÍ HŘBITOV

Komín byl tak úzký, že se kadeti mohli při stání opírat zády o jeho stěnu, ale v ostatním musili spoléhat na štěstí. Kolem byla neproniknutelná tma a před každým krokem dolů bylo potřebí nejdřív si najít novou oporu pro nohu. Mohli jen tápat a trvalo to celou věčnost, než se dostali o několik stop níže. Jak je komín hluboký, to se nedalo předvídat. Bylo jisté, že funguje jako vodní odpad, poněvadž jeho stěny byly většinou hladce omleté a slizké. Nohy i ruce na nich klouzaly, každou chvíli hrozil uprchlíkům pád do propasti, jejíž dno neviděli.

Často se udrobil kámen pod jejich váhou, ale záda a ruce je udržely.

Kalina byl v nepříjemném postavení, poněvadž všechny kameny, které uvolnil Alex, letěly kolem něho a mnohé z nich ho i zasáhly, naštěstí měly většinou jen malé rozměry a nezpůsobily mu žádné citelné zranění.

Zdálo se jim, že lezou už celou věčnost a že komín nemá konce, když Kalina šlápl nohou do vody. Teď bylo potřebí se rozhlédnout, kde jsou a jak vypadá další cesta. Byli už tak hluboko v komíně, že stráž před jeskyní nemohla žádným způsobem zář světla zahlédnout.

"Rozsviť, Alexi!" žádal Kalina. Slyšel, jak Alex hledá po kapsách a tiše si něco bručí.

"Tobě se řekne rozsviť, ale čím?" odpověděl nešťastný Alex po chvilce marného prohledávání všech kapes.

"Ty nemáš sirky?" zděsil se Kalina.

"Měl jsem je, ale ti chlapi mne o ně obrali." To byla katastrofa. Bez světla nemohli neznámým podzemím projít.

Budou bloudit tak dlouho, až nakonec klesnou vyčerpáni a potom budou pomalu umírat hlady. Kalina pocítil neodolatelný hlad už při této myšlence, a uvědomil si, že nejedli od oběda a že už je jistě hodně pozdě. Tady pod zemí, kde neviděli oblohu, si ani nevšimli, jak rychle čas letí.

"Hledej ještě jednou," řekl úzkostlivě, "snad najdeš aspoň jedinou sirku, která někde uvázla!" Alex sice bručel, že už hledal dost a že to nemá smysl pořád prohlížet prázdné kapsy, ale přece jen poslechl.

"Je to marné, kamaráde," řekl zklamaně po chvíli, "kde nic tu nic!

A ten sloupek mohu klidně zahodit, teď už nám..." Pojednou se zarazil a pak sebou trhl tak prudce, že Kalina čekal, že mu v příštím okamžiku sletí na hlavu. "Hurá!" zvolal, "sirka je na světě, a dokonce dvě sirky. Nalíply se mi na sloupek, jak jsem ho nesl s nimi pohromadě v kapse. A já osel bych ho byl málem zahodil!" Měli dvě sirky, které Alex opatrně vyloupl ze sloupku a očistil od vosku, ale teď šlo o to, jak je zapálit. Byly to sirky s fosforovou hlavičkou a s dřívkem, obaleným sírou, které chytnou třením o každou suchou, drsnou plochu, ale tady naneštěstí nic suchého nebylo. Kámen kolem nich byl mokrý a jejich šaty i boty také. Alex měl sice zase už dohrou náladu, jakmile našel sirky, a navrhoval, aby je zkusili rozškrtnout o Kalinův nos, kde prý má drsnou kůži, ale vtipy jim nebyly nic platné...

Kalina dostal nápad. "Pujč mi nožík a dej mi jednu sirku!" vyzval Alexe. Trvalo chvíli, než se jejich ruce ve tmě setkaly a Alex musil sestoupit tak nízko, že stál skoro Kalinovi na hlavě, ale nakonec držel Kalina v ruce nožík a jednu drahocennou sirku. Otevřel želízko a zkusil škrtnout přes žlábek střenky. Srdce mu při tom hlasitě bušilo a na okamžik zapomněl na všechnu únavu a na bolest v zádech, kterou mu způsobilo pracné zlézání komína. Sirka sice zapraskala, ale nechytla. Alex vyčkával s úzkostí, jak to dopadne. Všechno teď záviselo na dvou kouscích dřeva, na tom, chytnou-li nebo ne. Kalina chvilku počkal, až se mu přestaly chvět ruce, znovu se přesvědčil hmatem, že žlábek nožíku, do něhož zapadá želízko, je zcela suchý a potom škrtl, tentokráte silněji. Tmou zazářilo jasné světlo, které hned nato přešlo v bledý, modravý a štiplavě páchnoucí plamínek síry.

Oba kadeti vykřikli radostí a Kalina zdvihl opatrně sirku do výšky, aby od ní mohl Karaman zapálit voskový sloupek. Žluté světlo sloupku ozářilo úzký skalní komín, jehož mokré stěny se leskly. Kalina vzal světlo od Karamana a posvítil si dolů. Odrazilo se v hladině vody, která se pohybovala. "Jsem nad podzemní řekou!" řekl a prohlížel pak pečlivě konec komína. Ústil do vodorovné chodby, kterou protékala podzemní řeka. Nyní šlo o velmi důležitou věc: vyplňuje vodní proud celou chodbu, anebo nad ním zbývá aspoň místo pro hlavu? Komín byl dole tak úzký, že to Kalina nemohl zjistit ze svého místa. Musil sestoupit dolů, do vody, a učinil to ihned. Voda byla ledová a promočila jej v okamžiku až na kůži, ale to mu nevadilo. K své velké radosti shledal, že mu jde málo nad pás a že chodba je tak vysoká, že v ní může jít zcela vzpřímen.

"Pryč, honem pryč!" vzkřikl náhle Alex, a Kalina měl sotva čas uskočit. Ještě než domluvil, skočil Alex dolů a dopadl těsně vedle něho. Postrčil Kalinu do chodby a sám ho následoval. Hned nato vyletěla z komína žhavá pochodeň a se sykotem, uhasla ve vodě. Současně zazněla ohlušující rána a voda pod komínem vysoko vystříkla.

"Střílejí," řekl Alex. "Podíval jsem se náhodou nahoru a viděl jsem v komíně světlo. Pak jsem zahlédl nějakou hlavu a potom jsem už nečekal a skočil jsem za tebou."

Bylo zřejmé, že podloudníci objevili jejich útěk a pustili se za nimi.

Kalina nepochyboval o tom, že slezou komínem dolů a budou je pronásledovat. Jejich bezpečnost a jistota na tom závisely, musí dostat uprchlíky zase do svých rukou!

"Honem odtud!" zvolal a pustil se, následován Alexem, podzemní chodbou. Pospíchali, jak nejvíce mohli, a Kalina chránil rukou světlo před zhasnutím. V hladkém řečišti jim klouzaly nohy a také voda kladla jejich pohybům velký odpor, ale přesto šli dosti rychle. Pomáhal jim také proud, který měl stejný směr jako jejich útěk. Uběhlo asi pět minut, když Alex, který byl vzadu, oznámil, že vidí za sebou světlo.

Sotva domluvil, zazněla rána a za ní druhá. Kule zasvištěly uprchlíkům kolem uší a zaryly se do vápencové skály. Kadeti zdvojnásobili své úsilí, ale po několika krocích se Kalina zastavil. Strop chodby se náhle snížil tak, že sestoupil až k hladině řeky! Ukázal mlčky Alexovi, jaká překážka se jim postavila v cestu.

"Máme na vybranou," řekl Alex a hlas se mu třásl. "Buď se utopit, anebo se nechat zastřelit!"

"Dobrá," odpověděl Kalina. "Můžeme-li si vybrat, pak si jako námořníci vybereme vždycky vodu. Dávej pozor! Až zhasnu, naber si do plic tolik vzduchu, kolik se ti ho tam vejde, chyť se mne za kabát a řádně se přikrč, ať si nerozbiješ hlavu o skálu. A potom hleď mi stačit.

Počkej, dej sem ještě tu druhou sirku!" Zadržel Alexe, který se již shýbal, a vzal od něho sirku. Z teplého vosku rychle uhnětl kousek a obalil jím sirku, aby ji voda nepromočila. Nato ji ukryl do kapsy u kalhot, načerpal do plic vzduch, div mu žebra nepraskla, a zhasiv sloupek, vnořil se rychle celý do vody. Alex šel za ním a držel se ho za kabát. Celý jejich rozhovor i příprava k cestě pod vodou netrvaly jistě ani minutu, ale za tu chvíli se už podloudníci přiblížili tak značně, že po nich začali pálit z pistolí. Světlo, které Kalina držel v ruce, bylo dobrým terčem a jedna z ran zasáhla kadeta do ucha a utrhla mu špičku boltce. Ale to byla nyní, kdy šlo o život, taková maličkost, že si svého zranění vůbec nevšiml.

Prchali pod vodou, téměř ve dřepu, nohy je nesnesitelně bolely a dech se jim pomalu ztrácel z plic. Cesta ještě ke všemu nebyla nijak pohodlná, koryto řeky bylo nerovné a také skála měla četné výstupky, na něž co chvíli naráželi a rozdírali si na nich šaty i kůži. Ale ani jeden, ani druhý nedbali na rány. Jejich jediná myšlenka byla dostat hlavu z vody co nejdříve, než vydechnou poslední zásobu vzduchu, kterou si naplnili plíce.

Kalina držel jednu ruku vzhůru, aby si chránil hlavu proti nárazu na strop, a hlavně aby poznal, jestli už se chodba zvýšila natolik, aby mohli vystrčit hlavu z vody. Ale podzemní řeka stále ještě vyplňovala chodbu až ke stropu. Před zavřenýma očima začaly Kalinovi tančit ohnivé mžitky, v uších mu hučelo a v prsou se ozvala ostrá bolest.

Cítil nepřekonatelnou touhu otevřít ústa, aby vdechl čerstvý vzduch, ale vždy si ještě zavčas uvědomil, že je kolem něho jen voda a přemohl se. Náhle si povšiml, že už se ho Alex nedrží. Omdlel, blesklo mu hlavou.

Na okamžik zaváhal. Pudilo jej to nesnesitelně vpřed, kde mohla být jedině záchrana, ale přemohl se a vrátil se několik kroků zpět. Tápal ve vodě a náhle narazil na kamarádovo tělo. Objal je rukou pod rameny a zkusil je vléci vedle sebe. Šlo to, chodba byla dosti široká.

S posledním zábleskem vědomí si řekl, že je to dobré znamení a že se chodba jistě také brzy zvýší. Potom už ztratil schopnost myslit. Několikrát se udeřil bolestně do hlavy, pak už se jen potácel, stále pod vodou, ale kamarádovo tělo nepouštěl. A v okamžiku, když už smrt jej začala nelítostně rdousit, ucítil, jak se mu v prsou podivuhodně ulehčilo. V tu chvíli už měl nos nad vodou a vdechoval jím vzduch, ale ještě si toho nebyl vědom. Teprve za okamžik polevilo hučení v uších a také krev, která již dostávala zase kyslík, bušila méně ve spáncích. Kalinovi se vyjasnilo v hlavě. Uvědomil si, že je zachráněn. Vdechoval blahodárný vzduch plnými doušky a náhle si povšiml, že Alex leží v jeho náruči nehnutě.

Úzkost o kamaráda jej zachvátila úplně. Na podloudníky docela zapomněl a měl jen jedinou myšlenku, přesvědčit se, jestli Alex ještě žije. Byl by rád rozžehl světlo, ale nešlo to, byl by musil Alexe pustit.

Řekl si, že jediná pomoc by byla, dostat se na suchý kus země, kde by mohl přítele položit a udělat oživovací pokusy, jaké se provádějí s utopenci. Zamrazilo ho při myšlence, že by Alex mohl být opravdu utopen. Měli se tak rádi, po celou dobu studií na akademii byli nejlepšími kamarády. Alex byl dobrosrdečný a veselý hoch a oplácel Kalinovi jeho náklonnost stejnou měrou a snad ještě více.

Nedalo se nic jiného dělat, musil kupředu. Byl k smrti znaven, ale přesto šel, jak nejrychleji mohl. Voda mu pomáhala Alexovo tělo nést a tím bylo jeho břemeno mnohem lehčí, ale přesto se cítil u konce sil.

Ušel několik set kroků, a náhle měl dojem, že kamarádovo tělo velmi ztěžklo. Nemohl je udržet a naložil si je na záda. Pak si uvědomil, čím to je, a pocítil velkou radost. Chodba se jistě hodně rozšířila a podzemní řeka, která tak dostala víc místa, ztratila na hloubce. Ani si toho nebyl vědom, že už má vody jen po kolena, protože byl promočen až na kůži, ale ukázalo se to na Alexově váze, když ho voda přestala nadnášet.

S posledním vypětím sil se vlekl kupředu. Půda začala stoupat a břemeno na jeho zádech se stalo nesnesitelně. těžkým. Ohýbal se pod ním až k zemi, potom ho opustily síly a klesl na kolena. Jeho ruce už neudržely bezvládné tělo. Pustil je a slyšel, jak dopadlo s temným úderem. Zdálo se mu divné, že nezaslechl šplouchnutí vody. Natáhl ruce před sebou a nahmatal suchý kámen. Konečně byli z řeky venku!

Dopadl na zem vedle kamaráda a hlučně oddechoval. Sbíral síly a přemýšlel, co má udělat nejdřív. Světlo musí mít za každou cenu! Ale sloupek je mokrý a nechytí. Musí počkat, až vosk trochu oschne.

Vyndal z kapsy tenký svitek voskové svíčky, nahmatal její konec a dýchal na něj, aby jej osušil. Potom hledal sirku. Sláva, má ji ještě a dík vosku, kterým ji obalil, je suchá! Očistil ji od vosku, přesvědčil se, že je konec sloupku už suchý, a potom s nekonečnou opatrností sirku zapálil. Knot trochu prskal, ale přece jen chytil. Mihotavé světlo ozářilo slabě nejbližší okolí. První Kalinův pohled platil Alexovi. Ležel vedle něho bez hnutí bledý a se zavřenýma očima. Kalina zkoušel jeho tepnu a zdálo se mu, že bije, ale tak slabě, že to bylo stěží znát.

Dal se neprodleně do díla. Místo, kde byli, tvořilo jakýsi skalní ostrůvek, kolem něhož po obou stranách šuměla podzemní řeka.

Kalina položil Alexe hlavou dolů, aby z něho vytekla voda, která mu vnikla do plic. Na to jej vzal za ruce a střídavě je zvedal, spouštěl a roztahoval, aby se hrudník Alexův rozpínal a pomohl obnovit dýchání. Pracoval neúnavně, až se z něho lil pot. Předtím mu byla zima po pochodu v ledové vodě, že mu až zuby drkotaly, a teď mu začalo být takové horko, že musil shodit kabát. Chvílemi přerušoval práci a tiskl ucho ke kamarádovým rtům, jestli už uslyší jeho dech. Konečně nastal okamžik, kdy se Alexova ústa pohnula. Dech byl zpočátku slabý a přerývaný, ale zanedlouho zesílil a brzy nato otevřel Alex oči. Okamžik se díval nechápavě kolem sebe, a potom se rozpomněl na poslední příhody a otřásl se hrůzou.

"Je ti zima?" ptal se Kalina starostlivě a zvedl svůj kabát, chtěje mu jej hodit přes záda. Alex vztáhl odmítavě ruku.

"Ne, děkuji ti. To jen po mně sáhla smrt. Cítil jsem ji vedle sebe, když jsme šli tou vodou. A co je s nimi?"

Kalina porozuměl, koho tím míní. Ohlédl se dozadu, směrem, odkud přišli, ale tam byla jen tma a ničím nerušené ticho.

Pokrčil rameny. "Zdá se, že si to rozmyslili jít za námi pod vodou," odpověděl. "Ale věř mi, že jsem se o ně vůbec nestaral. Hleděl jsem jen dostat se z té vody ven a pak jsem měl plné ruce práce s tebou."

"A bez tebe bych tam byl zůstal!" zvolal Alex. "Ty jsi mi zachránil život, Karle! Když na to pomyslím, ani to nedovedu pochopit, jak jsi to dokázal, a je to vůbec takové hrdinství..."

"Tak raději na to nemysli, když to nedovedeš pochopit," skočil mu do řeči Kalina. "A ostatně to si můžeme říci až později, teď je hlavní věc dostat se odtud. Víš ty vůbec, kolik je hodin a že jsme měli být v devět na fregatě!"

"Vzal čert hodiny a fregata nám neujede!" řekl bezstarostně Alex.

"Hlavní věc je, že ještě dýchám a že nebýt tebe, byl bych teď někde tam v té chodbě pod vodou." Tiskl vřele Kalinovi ruce a ten je jen s námahou vyprostil.

"Možná že bys už byl někde venku, voda by tě tam byla odnesla," zaváděl řeč jinam. "Ta řeka někam musí téci a bude nejlepší, když se pustíme podle ní. Myslíš, že už budeš moci jít?" ptal se starostlivě.

"Zkusím to," prohlásil Alex. Kalina mu pomohl na nohy. Stál chvilku nejistě a nohy se pod ním třásly, ale zdálo se, že s Kalinovou pomocí to půjde. Kalina si oblékl kabát, vzal do jedné ruky sloupek a druhou podpíral Alexe. Tak se dali pomalu na cestu, která ležela před nimi ve tmě.

Světlo tenké svíčky ozařovalo chodbu jen na několik kroků, za jeho slabou září už vládla hluboká tma, ale přesto se zdálo, že se chodba, čím dále tím více rozšiřuje. Šli jejím středem, který poznenáhlu stoupal a za chvíli se již zvedal z vody dosti vysoko. Skála byla poměrně rovná a bez krápníků, ale zato klopýtli každou chvíli o nějaké podivné, podlouhlé, bílé předměty.

"Co to je, Karle? Posviť na to!" žádal Alex a Kalina zvedl jednu takovou věc se země. Byla dosti těžká a dlouhá jako jeho paže. Prohlíželi ji zvědavě v slabém světle svíčky a Kalina se náhle otřásl a s odporem ji odhodil. "Je to kost!" řekl tlumeně. "Kost?" divil se Alex. "A čí? A odkud se tu vzala?" Kalina přemohl svůj odpor a zase kost zdvihl. Byla silnější než rameno dospělého člověka a podivně prohnutá a zrýhovaná. Prohlížel si ji chvíli a náhle si na něco vzpomněl.

"Víš, co to je?" zvolal vzrušeně. "Pamatuješ se, co vyprávěl náš přírodopisec doktor Hochstetter onehdy po večeři?"

"Už vím!" rozpomněl se Alex. "Mluvil o tom, že v gibraltarské skále jsou jeskyně, kde se našly kosti předpotopních zvířat. A litoval, že to zdejší lidé všechno vybrali a že na něj nic nezbude."

"A tohle je jedna taková kost!" prohlásil Kalina. "Patřila asi nějakému ještěrovi, který žil před milióny lety, a kdoví, jestli je to vůbec kost z těla, může to být docela dobře také nějaký zub."

"Ale jdi, jak velké by to zvíře musilo být?" řekl nedůvěřivě Alex, který nebyl žádným milovníkem přírodopisné vědy a mělo předpotopních tvorech jen nejasné názory. Kalina mu cestou vykládal, že padesát stop dlouzí ještěři byli kdysi na zemi tak obyčejným zjevem, jako je dnes v lese veverka.

Vzali kost s sebou, ale dlouho se s ní nenesli. Zanedlouho dorazili na místo, kde jim veliká hromada kostí přímo zatarasila cestu, takže jich musili část odklidit, aby mohli jít dále. Vypadalo to jako ohromné pohřebiště, kam zvířata přicházela umírat. Kadeti chvíli prohlíželi tuto podivnou pravěkou márnici a pak si vybrali každý dlouhou kost, která jim mohla být oporou při chůzi a popřípadě i zbraní proti nějakému nepříteli, náhradou za šavle, které jim vzali podloudníci.

Kosti byly pevné a těžké a nezlomily se, ani když jimi uhodili ze všech sil o skálu.

Alex mohl jít už sám, opíraje se o kost, a Kalina šel nyní rychleji napřed. Zdvihal přitom sloupek do výše, aby si posvítil na větší kus cesty a s velkými obavami pozoroval, jak rychle se tenounká svíčička stravuje. Ze sloupku už zbývalo jen několik závitů. Až ty dohoří, octnou se v čiré tmě, a potom... Raději nemyslil na hroznou smrt, která je čeká, a pobízel Alexe ke spěchu.

Chodba se pojednou ostře zatáčela. Kalina právě držel sloupek vysoko nad hlavou, když náhle spatřil něco tak příšerného, že by byl leknutím světlo upustil. Vyrazil tlumený výkřik, a když polekaný Alex k němu došel, viděl jen, jak stojí strnule neschopen řeči a ukazuje rukou před sebe. Podíval se tam a vykřikl hrůzou. Proti nim se zvedala ohromná, špičatá hlava nějaké nestvůry, celá bílá, s prázdnými důlky místo očí a tak děsivá, jako hlava saně z pohádky!

Trvalo chvíli, než si kadeti uvědomili, že se netvor nehýbá a že patrně zahynul už dávno, před mnoha milióny lety. Pak teprve se vzchopili a popošli kupředu, aby si ještěra lépe prohlédli. Připomínal obrovského krokodýla, ale měl vyklenutou hruď a hlavu tak dlouhou, že zaujímala skoro třetinu celého těla, jehož délku Kalina odhadl na čtyřicet stop.

Podivné bylo, že neměli před sebou jen kostru, ale celé tělo zvířete, pokryté zvláštní bílou kůrou. Kalina ji seškrábl Alexovým nožíkem a pečlivě si ji prohlížel.

"To je zvláštní," prohodil zamyšleně. "Víš, co to je?"

"Nevím. Snad parádní šaty toho netvora, které si natahoval přes kůži?"

"Nedělej špatné vtipy," usmál se Kalina. "Je to prostě vápno, vyloučené z vody, která na zvíře stékala ze stropu milióny let." "A ještěr trpělivě držel, až se celý pokryl vápnem?" divil se Alex.

"Vždyť byl mrtev a patrně uzavřen skálou ze všech stran, takže k němu nemohl vzduch a jeho tělo nepodlehlo rozkladu. Možná, že zahynul při nějakém sesutí skal, které jej pochovaly pod sebou, kdo to může vědět?"

"To by byla kořist pro doktora Hochstettera," zvolal Alex.

"To by byla," souhlasil Kalina. "Ale jak ji dostat ven? Musili by vyhodit celou gibraltarskou skálu do povětří, aby ho vyprostili. Ale teď už pojďme, nebo nám dohoří svíčka, než se někam dostaneme!"

"Aspoň na chvíli kdyby si mohl člověk odpočinout," sténal Alex, který byl mnohem více unaven než Kalina.

"Tak, a to jsi měl kuráž hledat podzemní cestu z Evropy do Afriky a teď pro kousek pochodu děláš unaveného?" durdil se naoko Kalina, aby kamaráda povzbudil. "Nešlo by o trochu odpočinku, ale co se světlem? Zhasnout je zatím nemůžeme, poněvadž nemáme už sirku, abychom je zase rozsvítili. A necháme-li je hořet dál, nevydrží nám už ani půl hodiny! Tak jen kupředu, starý lenochu!" Vzal Alexe kolem ramenou a strkal jej před sebou. Na odchodu z ještěří "jeskyně", jak kadeti toto místo pojmenovali, se ještě ohlédli na ohromné zvíře. Leželo zde tiše a nehnutě jako zkamenělý přízrak.

"Jak dlouho tu asi ještě bude ležet?" prohodil Kalina, ale Alex měl jiné myšlenky.

"Podívej se na tu tlamu a na ty zuby v ní!" řekl nadšeně. "Ta by byla překousla toho hromotluka Giana jako větvičku! A jistě pak, kdyby ho spolkla a Šimpanze k tomu, vyla by hlady a sháněla by se, co bude mít k večeři." Šimpanzem ovšem mínil čtvrtého důstojníka, Skota Lundona, instruktora ve škole kadetů na "Novaře", který byl mezi svými žáky srdečně neoblíben.

12 OHNĚM A VODOU

Kalina s úzkostí pozoroval sloupek, který už nebyl delší než jeho prst. Jak dlouho už šli, nikdo z nich nevěděl. Hodinky jim podloudníci vzali a odhadnout čas zde v podzemí nešlo, nebylo podle čeho. Podzemní řeka se jim ztratila, voda nepochybně prosákla trhlinami v půdě do nějakého dolního patra. Sotva se už vlekli, a Alex by se byl už dávno zhroutil, kdyby ho nebyl Kalina ustavičně podpíral a povzbuzoval.

Měli světla už jen na několik minut, když tu náhle zavanul proti nim teplý proud vzduchu, který ohnul plamen svíčky zpět do té míry, že hrozil uhasnout. Kalina pustil kamaráda a zaclonil plamen rukou.

"Hlavu vzhůru, Alexi!" zvolal vesele, "teď už jsme jistě hlízko nějakého východu ven z tohohle zatraceného podzemí!" K jeho velikému podivu začala půda náhle velmi příkře stoupat a blížit se stropu. Ušli ještě několik kroků a pak před nimi vyvstala hrozivě šedá skalní stěna a uzavřela jim další cestu.

"Jsme v slepé chodbě!" řekl zničeně Alex. "Teď je s námi konec!" Kalina mlčel. Cítil, jak se mu srdce sevřelo hrůzou, ale nechtěl ještě uznat, že jsou poraženi. Na cestu zpátky nebylo ani pomyšlení, to věděl. Nestačily jim k tomu ani síly, ani světlo, a potom - tam je čekali podloudníci, kteří nebudou šetřit jejich životy ani vteřinu. K tomu ještě to znamenalo podniknout znovu onu příšernou cestu pod vodou a při pouhé vzpomínce na ni šel Kalinovi mráz po zádech.

Čerstvý proud vzduchu zavanul chodbou a světlo svíčky prudce zaplálo. Kalina zdvihl překvapeně hlavu. Je tu průvan, musí tu být nějaký otvor! řekl si v duchu. Vzduch přicházel seshora, a jak se tam Kalina díval, zdálo se mu, že u stropu chodby, v místech, kde se s ním spojovala skalní stěna, před níž stáli, je jakási světlá čára. Nemohlo to být od jejich svíčky, protože ji skoro úplně zacláněl dlaní, jak ji chránil proti průvanu.

"Podívám se nahoru!" řekl stručně Alexovi. Odevzdal mu svíčku a začal zlézat s vynaložením posledního zbytku sil příkrou stěnu.

Pomáhal si rukou, koleny i ještěří kostí. Byla to těžká práce a odřel si dlaně i prsty až do krve, ale konečně se octl až u samého stropu.

Skutečně, jak tušil, zde byla mezi stěnou a stropem chodby mezera, stěna neuzavírala chodbu úplně. Ještě podivnější bylo jakési polosvětlo, které nemohlo pocházet od jejich svíčky a musilo sem padat zvenčí.

Kalina zkoumal mezeru mezi stropem a stěnou a našel po krátkém hledání místo, kde se skála vzdalovala od stropu skoro na dvě stopy.

Zkusil do otvoru vlézt a po malém namáhání se mu to podařilo. Zde už bylo mnohem jasněji a Kalina usoudil, že je to nějaké umělé světlo, které sem odněkud vniká. Nemohlo tomu být ostatně jinak, zatímco putovali pod zemí, nastala jistě už dávno noc. Lezl pomalu po břiše po okraji skalní stěny směrem k světlu a náhle spatřil něco, co jej tak překvapilo, že zdvihl prudce hlavu. Narazil si ji o strop chodby, až mu před očima zatančily ohnivé hvězdy.

Pod ním ležela široká a vysoká skalní chodba, ozářená svítilnou.

Poznal v ní jednu z oněch pevnostních galerií, kudy mohl projet jezdec s kloboukem na hlavě! Přímo na stěně proti němu se pohyboval pitvorný stín vojáka, který měl o rameno opřenou pušku s nasazeným bodlem. Podle pohybů stínu bylo vidět, že voják přechází právě na místě, nad nímž kadet ležel.

To co spatřil, Kalinovi stačilo. Dal se ihned na cestu zpátky, kterou vykonal mnohem rychleji než cestu nahoru. Našel Alexe zhrouceného únavou. Seděl netečně vedle dohořívající svíčky, ale jeho zpráva jej okamžitě vzpružila.

"Díky bohu, už jsme z toho venku!" řekl zbožně a chtěl se ihned pustit do zlezení poslední překážky, která je dělila od lidí. Kalina jej chytil za ruku.

"Počkej, nespěchej!" řekl rozvážně. "Sedni si a uvažme, co máme dělat!"

"A co bychom rozvažovali?" namítl Alex. "Pryč odtud z té podzemní díry, dokud ještě hoří svíčka a dokud vidíme na cestu. Prostě slezeme dolů do galerie a půjdeme na loď, stráž už nám poví, jak se z těch jejich galerií vymotat."

"To si představuješ velmi jednoduché, ale ono to takové není," odporoval Kalina. "Stráž nás nepustí, odevzdá nás hlídce a budou nás podrobně vyšetřovat, jak a kterak jsme se tady octli v téhle pokročilé hodině. Tím se ovšem na fregatě dozvědí, že jsme přetáhli dovolenou a to další si už dovedeš domyslit."

"Ale vždyť máme od velitelství povolení k návštěvě kterékoliv části pevnosti."

"Měli jsme, ale už nemáme," opravil ho Kalina. "Podloudníci nám ho sebrali, a ostatně i kdybychom je měli, nebylo by nám nic platné.

Pamatuji se dobře, že platilo jen do uzavření bran pevnosti." V tu dobu se brány gibraltarské pevnosti zavíraly v osm večer. Kadeti den předtím přihlíželi s velkým zájmem z fregaty, jak se zavírá brána Ragged Staff, která byla v malé vzdálenosti od jejich kotviště.

Pětadvacet minut před zavřením brány byl vypálen výstřel z děla, upozornění těm, kteří jsou ve městě, že je čas chystat se k odchodu.

Pět minut před osmou přišla k bráně malá četa granátníků s poddůstojníkem ohromné postavy. Poddůstojník nesl celý svazek obrovských klíčů, který byl jistě náležitě těžký, čímž se vysvětlovalo, proč je třeba, aby jeho nosič byl silným mužem. Na to nastalo zavírání, které vypadalo velmi zábavně. Bylo tolik různých zámků a závor, že to dalo práci na mnoho minut, než se těžká brána uzavřela. Potom ještě zvedli padací most, který vedl přes příkop, obklopující větší část pevnosti, a nato se malá četa za slavnostního rachotu bubnu vzdálila.

Kormidelník Andreatini, který byl v Gibraltaru jako doma, poučil kadety, že po zavření bran se ještě otvírá pro opozdilce malá branka, která je právě vedle brány Ragged Staff, ale jen na chvilku a dvakrát: v deset a ve dvanáct. Po půlnoci už není naděje dostat se z pevnosti dříve než v pět hodin ráno, kdy se zase otvírají všechny brány. Obyvatelé pevnosti mají dokonce přísloví, že jen jedna věc na světě je těžší než dostat se po půlnoci z pevnosti ven, a to dostat se v tutéž noční dobu dovnitř.

Alex uznal, že kamarád má pravdu.

"A co tedy budeme dělat?" ptal se malomyslně.

Kalina dlouho přemýšlel, než odpověděl, a zatím se na zemi roztékal poslední zbytek svíčky. Knot ještě několikrát prskl, světélko vzplálo, zmenšilo se, znovu vzplálo a pak uhaslo nadobro. Oba poutníci podzemím se octli ve tmě, ale za chvilku se přesvědčili, že není úplná.

Seshora sem dopadal od stropu slabý odlesk světla z galerie a zanedlouho si jejich oči zvykly tak, že rozeznali nejbližší okolí.

"Podle stínu na skále jsem viděl, že stráž má na hlavě medvědici," začal konečně Kalina hovor. "Je to tedy granátník, a jak nám ráno povídal ten důstojník, co nás prováděl, jsou granátníci tady v Gibraltaru vesměs Irové."

"To je ohromně zajímavé," přerušil ho kousavě Karaman. "Ale nevím, co nám to pomůže, je-li na stráži Ir, Skot nebo Wallesan, či jak se ty všechny národy z britských ostrovů jmenují."

"Kdybys nechal vždycky domluvit chytřejší lidi, než jsi sám, tak by ses mohl ještě v životě něčemu naučit," řekl kazatelsky Kalina a včas se uhnul štulci, který mu chtěl Alex udělit. "Tady ten chlapík je Ir a všichni Irové jsou pověrčiví," pokračoval v rozvádění své myšlenky. "Kdyby se nám podařilo ho nějak postrašit, vsadím se o příští oběd, že milý voják bude utíkat, co mu nohy postačí, a my budeme mít volnou cestu."

"To je nápad!" zvolal nadšeně Alex. "Ale jak ho chceš postrašit?"

"To už jsem si taky vymyslil, poněvadž ty bys to na nepřišel, ani kdybychom tu seděli tak dlouho, až bychom zkameněli jako ten ještěr," prohlásil sebevědomě Kalina a vyžádal si od Alexe jeho provaz a ještěří kost, které užíval jako holi. Svázal obě kosti provazem na jednom konci dohromady a přetáhl pak přes ně svůj kabát, který zapjal na všechny knoflíčky. Potom uhnětl vosk, který zbyl z jejich svíčky, na dlouhé, tenké proužky a přilepil je ke kabátu po obou stranách šikmo pod sebe. Při slabém a nedostatečném světle dělal celek dojem kostry bez hlavy, oblečené do kabátu, a voskové pruhy se podobaly žebrům bezmasého těla.

"Vypadá to docela hezky," řekl uznale Alex. Kalina stočil ještě provaz, který přebýval a na němž kostlivec visel, omotal si jej kolem ruky a pak velmi opatrně lezl napřed, dávaje pozor, aby cestou neutrpělo jeho umělecké dílo úhony.

"Počkej na mne, nespouštěj ho dřív, dokud nebudu nahoře!" šeptal za ním dychtivě Alex a Kalina mu vyhověl.

Leželi oba nahoře, na skalní stěně, a vystrkovali opatrně hlavy přes její okraj. Přímo pod nimi se procházel odměřeným krokem voják s huňatou vysokou čepicí na hlavě. Muž zaslechl malý hluk, který ztropil Kalina, když strkal svého kostlivce přes okraj skály.

"Who is there?" ("Kdo je tam?") ozval se podle předpisu a sňal pušku s ramene, dívaje se pátravě na obě strany. Pak pohlédl nahoru a přes špatné světlo bylo znát, jak jeho obličej zbledl hrůzou. Kostlivec se pomalu snášel od stropu galerie k zemi. Obě kosti narážely při tom na sebe a chřestily tak příšerně, že i Alexovi naskočila husí kůže.

Voják zděšeně něco zadrmolil ve své irské mateřštině, čemu kadeti nerozuměli. Jen ze slova "Patrik", které zaslechli, usoudil Kalina, že asi vzývá ku pomoci patrona svého rodného ostrova. Vzápětí nato voják odhodil pušku a utíkal pryč, až se mu čepice na hlavě třásla. Hluk jeho okovaných bot ještě nedozněl, když se oba kadeti spustili dolů.

"Rychle pryč," velel Kalina. Vzal pod paždí "kostlivce" a utíkal týmž směrem jako stráž, následován Alexem, jenž měl ještě čas zvednout malou brašnu, ležící na zemi nedaleko vojákovy pušky.

Kalina si všiml tabulky na stěně s nápisem "Bastion IX" a šipkou ukazující směrem, kam utíkal Ir. Usoudil ostatně, že stráž prchá z galerie ven, někam pro pomoc. Urazili v největším spěchu asi dvě stě stop, když se proti nim ozval zvuk kroků.

"Rychle sem!" sípal Kalina, sotva popadaje dech. Vzal Alexe za ruku a vtáhl jej do malého, hlubokého výklenku ve skále, který právě míjeli. Výklenků si všiml již ráno a důstojník, který je provázel, mu na jeho dotaz sdělil, že jsou v každé galerii po obou stranách v pravidelných vzdálenostech a že mají sloužit k úkrytu a k ochraně vojáků, bránících galerii proti nepříteli, jemuž by se podařilo vniknout dovnitř. Nyní jim přišel výklenek velmi vhod. Přitlačili se v něm ke skále tak, že je mohl spatřit jen někdo, kdo by si dal práci s prohlížením výklenku.

Sotva se ukryli, přešlo kolem nich spěšně několik vojáků s napřaženÝmi puškami. Pověrčivý Ir byl mezi nimi a kadeti zaslechli, jak opakuje zděšeně:

"Ghost, devil, death, damned old Nick!" (Duch, ďábel, smrt, prokletý starý čerti").

Alex se dusil potlačovaným smíchem, ale Kalina si byl vědom, že nesmějí ztrácet čas. Teď byla pro ně nejpříhodnější chvíle k útěku. Ir odvedl stráž z bastionu na pomoc proti kostlivci, musili využít volné cesty! Kalina popadl Alexe za ruku a táhl ho pryč. Jeho tušení jej nezklamalo. Za malou chvíli se octli pod širým nebem, v malém bastionu s baterií lodních děl, který byl zcela opuštěn.

Obloha byla pokryta mraky, ale uprostřed skalní plošiny visela svítilna na stojanu a ozařovala matně okolí. Kalina věděl z ranní prohlídky, že ke každému bastionu vedou schůdky, vytesané ve skále.

Po krátkém hledání je našel a pustili se po nich opatrně dolů. Byl nejvyšší čas. Nahoře, nad jejich hlavami, bylo už slyšet hluk malé čety, vracející se z galerie.

Nyní záleželo všechno na štěstí. Schůdky mohly vést na nižší terasu, do dalšího pevnostního pásma, anebo už rovnou do města, jestliže bastion, jímž právě prošli, byl už na nejnižší terase. A potom, dole mohla stát u nich stráž.

Kalina myslil na obojí, když sestupovali po příkrých stupních dolů, a srdce mu hlasitě bušilo. Konečně ucítil pod nohama poslední schod a opatrně postoupil kupředu. Oddechl si úlevou a děkoval v duši Hospodinu. Ucítil pod nohama ostrý špičatý kámen, o němž věděl z dopolední procházky, že jsou jím vydlážděny gibraltarské ulice.

Tma kolem jej utvrdila v přesvědčení, že u schodů nestojí žádná stráž, jinak by zde bylo světlo, aby měl voják rozhled.

Řekl tiše Alexovi výsledek svého zjištění, ale odpovědí mu bylo jen několik mumlavých zvuků.

"Prosím tě, co to máš v ústech, že nemluvíš?" ptal se překvapen.

Alex rychle polkl.

"Zastav se trochu a budeš mumlat taky," řekl pak nejasně.

"V té brašně, co jsem sebral v galerii, měl ubohý Ir moc dobrou svačinu."

"Jsi ty ale starý sobec!" hněval se Kalina naoko.

"Však jsem si ulomil jen malý kousek chleba a bez tebe bych to nesnědl!" bránil se Alex. Za malou chvíli seděli na hromádce cihel v opuštěné ulici, jejíž obyvatelé už dávno klidně spali, a posilňovali se obsahem Irovy brašny. Byl tam pořádný kus skopové kýty a celý bochník komisárku, což si spravedlivě rozdělili a zhltli v úžasně krátké chvíli do posledního drobku. Ale z ploché láhve s žitnou kořalkou dovolil Kalina každému jen dva doušky a pak ji schoval do kapsy přes všechny protesty Alexovy, který by se byl rád podíval láhvi na dno.

"Víš, že to vlastně nebylo nic hezkého od nás postrašit nejdřív toho ubohého vojáka, a ještě mu pak sníst jeho svačinu či co to bylo?" řekl Kalina, když už dávno v nich všechno jídlo zmizelo.

"Máš pravdu," přiznal kajícně Alex. "A ještě ho k tomu chudáka zavřou, protože utekl ze stráže. Ale to jídlo mu nahradím, až se zase dostanu k svým penězům na fregatě. V jeho brašně bude jistě jeho jméno anebo aspoň písmena jména a podle toho už ho najdeme." Za řeči sešli tichými ulicemi města až k raggedstaffské bráně a cestou nepotkali ani živé duše. Zastavili se z opatrnosti v určité vzdálenosti od brány, ve stínu balkónu jednoho domu, a dívali se k bráně. Ulice byly jen velmi spoře osvětleny olejovými lampičkami, které stačily ozářit sotva své nejbližší okolí. Zato nad raggedstaffskou bránou planula velmi jasná svítilna s několika knoty, jakých se užívá k osvětlování lodí.

Viděli dobře strážní domek s brlením, o něž byla opřena řada pušek noční hlídky, a oba granátníky, kteří se procházeli pod bránou, setkávajíce se pokaždé právě uprostřed.

"Kdybychom aspoň věděli, kolik je hodin a jestli se vůbec dostaneme ven!" řekl toužebně Alex.

Jako v odpověď na jeho slova ozvaly se z věže blízkého katolického koStela čtyři jasné údery a po nich dva temné.

"Dvě hodiny s půlnoci," hlesl zničeně Alex. "Teď už se brána neotevře až v pět ráno a to je právě na lodi budíček!" Kalina mlčel a horečně přemýšlel, jak se dostat ven z pásma pevnostních hradeb. Držel pod paždí obě kosti, svázané Alexovým provazem - kabát si už oblékl dříve, poněvadž noc byla studená - a jak náhodou sáhl na provaz, dostal nápad.

"Prohlížel jsem si včera z lodi okolí téhle brány," začal. "Je vysoká a hradby mají také u brány nejmíň dvacet stop, ale kus dále, směrem k západu, se snižují nejmíň o třetinu. Pochybuji, že by tam byla stráž a s tvým provazem se snad přes ně dostaneme. Pak nám ještě zbude příkop, ale ten je dost zanesený a nebude jistě ani tak hluboký, jako jsou hradby vysoké."

"Výborně!" chválil Alex, který se od té doby, co se posilnil Irovým jídlem, cítil zase při silách a v obvyklé dobré náladě. "Máš ty nápady, ale uznej také, že nebýt mne, tak to bylo s námi špatné!"

"Nebýt tvého provazu," opravil ho Kalina. "Ačkoliv když o tom uvažuji, musím naopak říci, že ten tvůj zatracený provaz je příčinou všeho zla. Nebýt ho, tak jsme se nedostali přes rokli pod Opičím vrchem, neobjevili jsme jeskyni, neupadli jsme mezi podloudníky..."

"A tak dále," přerušil ho Alex a ucpal mu dlaní ústa. "A vůbec škoda řečí, raději pojďme, ať už jsme odtud venku. Beztak se divím, že stráž u galerie neudělala poplach, když jí Ir hlásil, co viděl."

"Nevěřili mu, kamaráde," smál se Kalina. "Myslili si nepochybně, že je opilý. Kořalku z něho bylo jistě cítit, všiml jsem si, že ta láhev v jeho torbě byla z dobré polovičky prázdná." Za řeči se dostali úzkou poboční uličkou, kde byla úplná tma, ke hradbě stranou od brány. Měl sice svítit měsíc, který byl před úplňkem, ale noc byla oblačná a skrze mraky pronikalo jen málo světla. Bylo ho však přece jen tolik, že stačilo k nejnutnější orientaci.

"Myslím, že je to tady," řekl Kalina a ukázal na místo, kde se tyčil přímo u zdi vysoký kaštan. Stromy se zpravidla u hradeb netrpí, ale tato hradba vlastně jen obklopovala nejnižší terasu s obytnou částí pevnosti a k vlastnímu pevnostnímu systému nepatřila. Kaštan přišel kadetům velmi vhod a usnadnil jim neobyčejně cestu na hřeben zdi.

Octli se na něm v několika minutách a Kalina se pátravě zadíval do příkopu. Ačkoliv tma pod hradbou byla téměř úplná, zdálo se mu nicméně, že jsou na správném místě.

"A tady se musíme s tvým věrným provazem rozloučit," řekl Alexovi, zatímco uvazoval provaz pořádnými uzly k silné větvi stromu.

"Není dost dlouhý, abychom ho dali nadvakrát, a tak ho nebudeme moci odvázat."

"Eh co záleží na provazu, jen kdybychom už byli v rohoži!" prohodil Alex, který už velmi toužil po spánku.

Kalina slezl bez nehody prvý. Provaz byl dosti dlouhý a dole, u hradební zdi, rostl divoce jalovec, jehož křoví se kadet zachytil, čekaje na kamaráda. Příkop měl na této straně velmi příkrý svah a Kalina napomenul tiše Alexe, aby se nepouštěl provazu, dokud se nezachytí jalovcového keře. Ukázalo se ihned, že jeho opatrnost byla na místě.

Alex sjel po provazu rychle jako blesk, na okamžik se zapotácel, když stanul vedle Kaliny, ale ještě dříve než ten ho mohl zachytit, sklouzl na svahu a kutálel se do příkopu. Bylo slyšet hlasité šplouchnutí a potom Alexe. Nadával velmi hlučně, že v příkopě je plno bahna a vody.

"Buď tiše!" syčel výstražně Kalina, který měl obavu, že je uslyší stráž od brány. Alex nato trochu zmírnil hlas, ale pokračoval v nešetrných poznámkách o nedbalé správě pevnosti. Kalina se zatím hleděl dostat k němu, jak nejrychleji mohl a s hlukem pokud možno nejmenším. Podařilo se mu to dosti snadno a ještěří kost mu při tom konala dobré služby. V příkopu bylo bahna nad kotníky a vody až po kolena, ale Alex, který sotva oschl z lázně v podzemní řece a nyní spadl do příkopu naplno, byl promočen až po uši.

"Rychle nahoru!" nutil Kalina a táhl kamaráda k druhé straně příkopu. Začali zrovna zlézat svah, který byl na této straně poněkud méně příkrý než pod hradbami, když se mraky roztrhly a z nich vyplul měsíc, zalévaje celý kraj jasnou září. Kalina se ohlédl přes rameno a strnul zděšením. Na hřebenu hradby, pátravě nakloněn kupředu, stál voják a držel v ruce pušku připravenou k výstřelu. Díval se přes příkop a v příštím okamžiku spatřil oba uprchlíky.

"Stůj, nebo střelím!" zvolal a přiložil pušku k líci.

"To tak!" odsekl Alex a lezl nahoru se zdvojenou rychlostí.

"Tam, k tomu křoví, rychle, pospěšme si!" vybízel Kalina. Celá rovina před příkopem byla hustě zarostlá jalovcem a vysokou trávou.

Kdyby se tam dostali, jsou v bezpečí. Z druhé strany příkopu zarachotil výstřel. Kulka zasvištěla uprchlíkům nad hlavou a neškodně se zaryla do svahu.

"Teď máme nejméně minutu času," prohodil spokojeně Alex (tehdejší pušky byly jednoranové a nabíjely se zpředu, což vyžadovalo dosti dlouhé doby.), ale ukázalo se, že jeho radost byla předčasná. Z oné minuty neuplynula ani polovina a kadeti měli k spásnému křoví ještě nejméně dvacet stop, když se hřeben hradby zarojil šarlatovými kabátci vojáků, kteří na soudruhův výstřel přispěchali ze strážnice u brány. Okamžik nato zapraskala celá salva ran a na kadety se sneslo hotové krupobití kulí.

Bylo jejich štěstí, že klamný svit měsíce nepřipouštěl žádné přesné míření. Ale ani tak nestříleli vojáci špatně, a jedna kulka prolétla Alexovi rukávem, zatímco jiná servala Kalinovi kabát na rameni.

"Kus ucha mi ustřelili podloudníci a ještě by tak chybělo, aby mi Angličané ustřelili druhé ucho," řekl pohněvaně Kalina. Z druhé strany příkopu bylo slyšet skřípění nabijáků, jak vojáci vráželi nový náboj do hlavní pušek. Nyní byla jediná příležitost dostat se bez pohromy do krytu a kadeti napjali všechny síly. Svah příkopu byl na těchto místech porostlý dlouhou trávou, po které jim ujížděly nohy. Chytali se jí rukama, lezli po všech čtyřech, pot jim stékal po tvářích a za límec a dech jim docházel. Konečně se vynořily před nimi husté keře jalovce, do nichž se okamžitě vrhli, nedbajíce, že jim větvičky a jehličí rozdírají kůži na rukou i na tváři.

Unaveni a těžce oddychujíce, lehli si na zem. Větve křovin se nad nimi milosrdně uzavřely a ukryly je zrakům střelců. Ti také nepochybně již nahlédli, že jim kořist unikla, protože padlo už jen několik ojedinělých ran a potom zmlkla střelba nadobro. Zato v pevnosti se začala objevovat na všech třech terasách světla v domech i na hradbách.

"Podařilo se nám vzbouřit celý Gibraltar!" řekl Alex, utíraje si rukávem pot s čela.

"Musíme hledět dostat se co nejrychleji na loď, není vyloučeno, že nás budou pronásledovat i mimo hradby," usoudil Kalina, a tak se po krátkém odpočinku dali znovu na cestu. Zpočátku se plížili mezi jalovcem tak, aby je křoví krylo, a teprve když se vzdálili od hradeb na několik set stop, odvážili se jít dál vzpřímeně. Měsíc zašel zatím opět za mraky a nebylo nebezpečí, že je někdo z pevnosti zahlédne.

Jalovcový porost již skončil a od moře je dělil už jen poměrně úzký pruh pobřeží pokrytého pískem a oblázky. Přešli přes něj velmi rychle a zastavili se u malého přístaviště, kde byly přivázány loďky rybářů a převozníků.

"Tak a teď si vybereme nějakou hezkou lodičku a poveslujeme si to na "Novaru"!" prohlásil Alex spokojeně.

"A hlídka na lodi nám řekne "Pěkně vítáme, to jsme rádi, že už jste se nám ve zdraví vrátili!" a hezky to ráno ohlásí u raportu, v jakém stavu a v kolik hodin jsme přišli," posmíval se Kalina. "Z toho nebude nic, kamaráde."

"Dobře, ale jak se tedy chceš dostat na loď?" ptal se malomyslně Alex.

"Poplavem," rozhodl Kalina. "Je to sotva tři kabely daleko, tak nebuď líný a dělej hezky tempa."

Alex se ošíval a bručel, že už má té vody až po krk, což byla doslova pravda, poněvadž se namočil důkladně v příkopu. Ale Kalina namítl, že právě proto mu nová lázeň nemůže vadit, když už jednou mokrý je, a tak se rychle svlékli, a udělali si ze šatů balíčky, které přivázali rukávy kabátů na ještěří kosti a navlékli si je přes hlavu kolem krku. Noc byla chladná a zuby jim jektaly zimou, ale Kalina tvrdil, že se plaváním zahřejí.

Vklouzli do vody a tempovali rázně k "Novaře".

"A jak se vlastně chceš dostat na loď, aby tě stráž neviděla?" tázal se Alex, který nedovedl dlouho mlčet, když urazili několik desítek stop.

"Mluv tiše!" napomenul ho Kalina. "Zvuk se nese nad vodou daleko a ještě nás uslyší hlídka na lodi. Myslím, že to půjde po kotevním řetězu, buď na přídi, nebo na zádi fregaty."

"Brrr," otřásl se Alex a na Kalinovu otázku, co se děje, hlásil, že narazil na nějakou zdechlinu.

"Asi to byla kočka," usoudil a Kalina ho vyzval, aby moc nemluvil, jinak že bude pít vodu, která je v okolí přístavů vždy nečistá a snadno může přivodit člověku nemoc. Plavali pak už mlčky a nepozorováni se dostali až do stínu, který loď vrhala na hladinu v záři měsíce, jenž znovu vyšel. Měli štěstí, a hlídka na palubě "Novary" byla patrně hodně ospalá, poněvadž si jich nikdo nevšiml. V přístavu konalo ostatně hlídku jen několik námořníků pod velením některého kadeta a ti málo dbali na to, co plave na vodě.

Kalina usoudil, že bude lepší pokusit se o vpád na loď na přídi než na zádi, kde byl kastel s důstojnickými kajutami. Zamířil opatrně tímto směrem. Podíval se přitom vzhůru na lodní stěnu, která se tyčila nad hladinu do výšky dvaceti stop, a něco zahlédl. Začal šlapat vodu, aby se udržel na jednom místě, a zeptal se šeptem Alexe, jenž zarazil těsně vedle něho, jestli ví, která střílna patří k jejich kajutě. Alex se podíval nahoru. "Šestá od přídi a právě jsme pod ní," šeptl a najednou se zarazil a málem by byl vykřikl úžasem. Zpozoroval provaz, jehož si Kalina všiml už dříve. Visel právě z jejich střílny, sahal až k vodě a kadeti nepochybovali ani okamžik, že jej tam pověsil hodný Natti, aby jim usnadnil nepozorovaný návrat na loď.

"Báječný muž, ten myslí na všechno!" pochvaloval si tiše Kalina, když šplhal nahoru za Alexem. Střílna právě stačila, aby se skrz ni protáhl i obtloustlý Alex, kterého Kalina strkal před sebou. Hodil dovnitř nejdřív svůj balíček a potom dopadl hlavou napřed sám na podlahu, až to zadunělo. Měl sotva čas odvalit se trochu stranou, když tu už následoval Kalina, který to měl horší, poněvadž se musil protáhnout úzkou střílnou sám, bez cizí pomoci.

Polekaný Natti se probudil ze spánku a vztyčil se ve své rohoži.

"Proboha, hoši, nedělejte takový rámus," napomínal je polohlasně. V úzké chodbě, která tvořila přístup ke kajutám kadetů, se ozvaly kroky několika osob. "Inspekce kajut, honem do rohoží!" zvolal Natti. Obě nahé postavy, z nichž crčela voda, se vhouply do rohoží a zahalily se přikrývkami až po uši.

Hned nato se dveře kajuty otevřely a jasná zář lucerny ji zaplavila, vyhánějíc stíny ze všech koutů. Ve dveřích se objevil poručík de Montfort a přes jeho rameno natahoval poddůstojník z hlídky ruku se svítilnou. V kajutě vládl úplný klid, který rušilo jen hlasité oddechování tří mladíků, předstírajících nejhlubší spánek. Všem třem bušilo srdce pod pokrývkou tak hlasitě, že to málem bylo slyšet až na chodbu.

Zkušené oko důstojníkovo přelétlo malou prostoru jediným pohledem. Nebylo možné přehlídnout vodu na podlaze, dva podivné balíčky šatů, z nichž čouhaly bílé kosti, a provaz, přivázaný k háku u střílny. Montfort na okamžik zaváhal. "Vše v pořádku!" řekl pak polohlasně a chvatně zavřel dveře.

"Jdeme dále," ozvalo se z chodby a kadeti poznali hlas přísného prvního důstojníka.

13 K OSTROVŮM VĚČNÉHO JARA

Když zazněl v pět ráno budíček, který byl povelem k vstávání mužstvu i kadetům, zdálo se Kalinovi i Karamanovi, že právě před okamžikem usnuli. Po četných dobrodružstvích minulého dne byli jako rozlámaní, a kdyby je byl Natti důrazně nevybízel slovy i četnými štulci, byli by se nepochybně obrátili na druhou stranu a pokračovali ve spánku.

"To je hrůza!" sténal Alex, který doslova spal při oblékání. "Důstojníci si klidně spí až do osmi a ubohý udřený kadet musí vstávat v pět."

"Kdybys byl šel spát podle předpisu v devět hodin, byl bys teď vyspalý," řekl přísně Natti. "A vůbec, hoši, teď s pravdou ven, co jste to včera prováděli? Já jsem o vás tady trnul strachy!" Kalina mu stručně vykládal jejich včerejší dobrodružství a kadet se nestačil divit. "Ale nedá se nic dělat, kamarádi," řekl potom vážně, "musíte se s tím pochlubit. Montfort to tady jistě všechno včera viděl, jakou spoušť jste nadělali v kabině, a vůbec se divím, že to hned nehlásil prvnímu důstojníkovi. Tak jen s chutí kousnout do kyselého jablka, a jak ho uvidíte, tak mu všechno poctivě řekněte!" Alex se sice velmi ošíval a tvrdil, že by bylo nejlépe o všem pomlčet, dokud se jich nikdo neptá, ale Kalina s Nattim souhlasil a umínil si, že se podle jeho rady zachová.

"Dělej si tedy co chceš," řekl odevzdaně Alex. "Ale teď už pojďte honem k snídani, nebo nám tam snědí všechny suchary." Montfort se u důstojnické snídaně neukázal a objevil se teprve, když se konala každodenní přehlídka zbraní, ve tři čtvrti na deset. Při pohledu na zkroušené postavy obou nevyspalých kadetů přelétl jeho tvář úsměv, ale hned zase se díval vážně. Vykonal s důstojníkem ve službě přehlídku zbraní, trubač potom vytroubil rozchod a Montfort si pohodlně zapaloval doutník, opřen o jedno z palubních děl, když k němu přistoupil Kalina s rukou u štítku čepice.

"Poslušně hlásím, pane fregatní poručíku, že bych vás prosil o svolení, abych vám směl něco sdělit!" řekl chvějícím se hlasem. Montfort přikývl. "Jen s tím ven, kadete, a bude-li to delší, nemusíte stát v pozoru." Kalina se dal do vyprávění a vzal to od samého začátku.

Zprvu se mu třásl hlas a mluvil jen nesměle, ale když viděl, s jakým zájmem sleduje důstojník jeho vyprávění a že nechává kvůli němu dokonce vyhasnout svůj doutník, nabyl odvahy a vyprávěl docela plynně.

Když skončil, objevil se v Montfortově tváři výraz údivu a nedůvěry.

"A můžete mi zaručit, že je to všechno pravda? Není to nějaká námořní latina, co mi tu vyprávíte? Kajutu jste měli ovšem zle zřízenou a věřím vám, že jste s Karamanem plavali na loď, ale to ostatní mi připadá trochu příliš divoké."

"Na mé čestné, námořnické slovo, všechno je pravda do poslední písmeny, pane fregatní poručíku!" prohlásil Kalina důstojně a Montfort se usmál.

"Uznáte jistě, že to nemůže zůstat jen mezi námi dvěma," řekl přívětivě po krátkém rozmyšlení. "Ale myslím, že vám mohu bez přehánění slíbit, že to vaše dobrodružství nebude mít pro vás ani pro vašeho společníka žádných zlých následků. Půjdu to sdělit přímo veliteli fregaty, je právě teď u komodora. Počkejte zde na mne!" Zatímco Kalina čekal s tlukoucím srdcem na palubě a počítal netrpělivě minuty, které se mu zoufale vlekly, vyprávěl Montfort malému kroužku posluchačů v komodorově obytné kajutě o jejich dobrodružstvích. Setkal se zpočátku se stejnou nedůvěrou, jakou projevil sám, ale když se zaručil za Kalinovu pravdomluvnost - což učinil bez váhání, přímá tvář kadetova mu vnukla naprostou důvěru -, ozvaly se mezi jeho posluchači projevy údivu i pochvaly.

Byl to zejména komodor, starší a přísně vypadající hodnostář, ale muž velmi spravedlivý a přítel mládeže, který dával nepokrytě najevo svou spokojenost, a velitel lodi, baron Pock, mu přizvukoval. Jen první důstojník se choval dosti zdrženlivě.

"Tohle je přece jen doklad, že je v naší mládeži správný duch a že z těch hochů budou důstojníci jaksepatří!" pochvaloval si komodor.

"To postrašení Ira bylo ovšem klukovské, ale kdo z nás by byl jednal jinak, kdyby mu mohlo být ještě jednou osmnáct? A že utekli z pevnosti, aby se o nich Angličané nedozvěděli, bylo sice zbrklé, ale docela věřím, že to dělali proto, aby nezpůsobili naší vlajce ostudu. Rád bych ty hochy poznal, zavolejte je sem, Montforte!"

"Podle,rozkazu, Excelence!" odpověděl Montfort - a šel pro kadety.

Nalezl je pohromadě na horní palubě v náladě velmi zkroušené.

"Tak za mnou, mládenci!" řekl s předstíranou přísností. "Hodina posledního soudu uhodila a budou padat hlavy!" Kadeti vstoupili do komodorovy kajuty, která byla pro ně jinak nepřístupným místem s těžkým srdcem, ale dopadlo to s nimi nad očekávání dobře. První důstojník měl sice mnoho chuti udělit jim aspoň domácí vězení po dobu, co bude fregata ještě kotvit v Gibraltaru, ale když viděl, jaký názor má komodor i velitel "Novary", neodvážil se svůj návrh na potrestání kadetů přednést. Odškodnil se aspoň tím, že měl k nim dlouhou řeč, ve které vypočítával všechny jejich přečiny a resty, které by za to zasloužili. Velitel lodi mu pak pokynul a důstojník se odmlčel.

"Jestliže se vám tentokrát všechny tresty promíjejí," řekl velitel vážně, "je to proto, že jste se v podstatě zachovali tak, jak se má každý voják a námořník chovat. Dbali jste na čest své vlajky a neopustili jste v tísni jeden druhého. Je to zejména Kalina," - kadet se zarděl až po uši - "jenž projevil smysl pro kamarádství v nejvyšším stupni!" Velitel podal Kalinovi ruku a po něm tak učinil i sám komodor.

Potom mu přišli stisknout ruku i ostatní důstojníci, v kajutě přítomní s výjimkou prvního důstojníka, který použil vhodného okamžiku a nenápadně odešel. Kalina tiskl popaměti podávané roce a hlava mu šla z této neočekávané pocty kolem. Alex k tomu přihlížel spokojeně a bez závisti.

Komodor se k němu obrátil a poklepal mu s úsměvem na rameno.

"Až budete chtít podruhé pátrat po tajné chodbě z jednoho dílu světa do druhého, tak nám to aspoň řekněte předem, abychom věděli, kde vás máme hledat, kdybyste se zase ztratili!" řekl žertem a důstojníci se dali do smíchu.

"Ale chodbu jsme přece jen našli, Excelence!" odpověděl nebojácný Alex a komodor přikývl.

"Budete to musit oznámit velitelství pevnosti, barone Pocku," pravil k veliteli lodi a ten dal hned na místě rozkaz Montfortovi, aby se ohlásil u guvernéra Gibraltaru a vzal oba kadety s sebou. Kadeti byli vyzváni, aby zhotovili jakýsi náčrtek svého podzemního putování, jehož kopii měl dostat guvernér pevnosti. Náčrtek pořídil Kalina a veliteli "Novary" se tak zalíbil, že od té doby zaměstnával velmi často kadeta kreslením map, do nichž se zanášela cesta fregaty.

Zpráva o dobrodružství obou kadetů se velmi rychle roznesla po celé lodi. První k nim přišel přírodopisec výpravy, doktor Hochstetter, který si dal vyprávět o jeskyni s kostmi předpotopních zvířat a byl radostí bez sebe, když mu kadeti věnovali obě kosti, které si přinesli s sebou. Vrtěl nedůvěřivě hlavou, když mu Kalina vyprávěl o zkamenělém netvorovi, ale kadet jej popsal tak přesně, že v něm učenec poznal ichtyopterygia - ještěra, který lovil v době jurské ve vodách a patřil do řádu obrovských plazů, zvaných ichtyosaurové.

"Takové štěstí jste měli!" řekl závistivě a utěšoval se myšlenkou, že ještěra uvidí také. Předpokládal, že Angličané okamžitě provedou průzkum a doufal, že k tomu pozvou důstojnický štáb fregaty. Jeho předpoklad se sice splnil, ale jeho naděje nikoliv. Angličané vyslechli zprávu o podzemním putování kadetů s velikým zájmem, jak bylo zcela přirozené. Vždyť zde oba hoši objevili nový východ z pevnosti o němž se nevědělo, a který přesto, že částečně vedl pod vodou, mohl mít velký vojenský význam.

Podnikli ihned na to ozbrojenou výpravu, která se brala touže cestou jako kadeti, ovšem s daleko lepšími prostředky. Četa zákopníků zhotovila v krátké době z přinesených trámů můstek přes rokli, která dělila Signální vrch od Opičího, a po něm přešla silná četa vojáků do krápníkové jeskyně. Našli snadno podle Kalinova náčrtku cestu do jeskyně podloudníků, skolili stráž dříve, než mohla své druhy varovat, a zastihli celou tlupu naprosto nepřipravenou.

Podloudníci se domnívali, že jejich zajatci zahynuli v podzemní řece a příchod vojáků je překvapil jako blesk z čistého nebe. Přesto neuposlechli výzvy, aby se vzdali a postavili se na odpor. Vznikl krátký, ale krvavý hoj, v němž podloudníci padli do jednoho a který i Angličané zaplatili několika mrtvými a celou řadou raněných.

Vojáci se potom spustili komínem k podzemní řece a četa zákopníků se pokusila rozšířit její řečiště tak, aby vznikl nový odtok a uvolnila se cesta onou částí chodby, která byla zcela vyplněna vodou a kde oba kadeti zápasili o život. Ale tento pokus skončil nešťastně. Když zákopníci odpálili nálož střelného prachu, která měla prorazit řece nový odtok, dostaly se rozsáhlé skalní vrstvy do pohybu a s hromovým rachotem se zřítily do podzemních dutin. Angličtí vojáci se dali zděšeně na útěk, ale padající vrstvy kamene jich několik zasypaly.

Cesta k pevnostní galerii byla zřícenými skálami navždy uzavřena.

Z celého podzemí, jímž putovali oba kadeti, zbyla jen krásná krápníková jeskyně a kus chodby, která ji spojovala s jeskyní podloudníků.

Ještě dříve než došlo k podzemnímu zřícení skal, byla z jeskyně podloudníků odnesena všechna kořist. Pozůstávala z mnoha balíků hedvábí, tabáku a cukru, jejichž cena byla značná. Část této kořisti nabídli Angličané oběma kadetům, jako prvním nálezcům, ale oba hoši odmítli. Vyžádali si nazpět jen to, co bylo jejich vlastním majetkem, a v prvé řadě své šavle. Podílu na kořisti se zřekli ve prospěch vojáků, kteří padli v boji s podloudníky nebo zahynuli po výbuchu.

Současně s touto záležitostí byl vyřízen i případ nešťastné irské stráže. Na přímou žádost komodorovu byl vojákovi odpuštěn trest týdenního vězení, který dostal za opuštění svého stanoviště a za to, že při útěku zahodil zbraň. Kadeti ho potom vyhledali - byl to jakýsi Bat O'Brien z 35. pluku irských granátníků - vrátili mu jeho brašnu a podle svých prostředků mu nahradili snědenou svačinu, mohovitý Karaman mu dal dukát a mnohem chudší Kalina přidal zlatku. Bat byl na vrcholu blaha, poněvadž si za tento obnos mohl opatřit deset skopových kýt a tucet lahví s pálenkou. Tiskl kadetům tak dlouho ruce, až byli nuceni je schovat do kapes, a zval je, aby ho navštívili tam doma u nich, na zeleném Erinu, až doslouží svou dobu, na kterou se dal naverbovat na vojnu.

"A kdy to bude?" ptal se se zájmem Alex.

Ir se zamyslil. "Asi za čtyři roky, pane kadete!" řekl pak smutně.

Alex se smál a slíbil mu rukoudáním, že ho zcela jistě navštíví, budou-li mít v tu dobu cestu kolem. Zapsal si jeho adresu a pak se spokojeni rozešli.

Teprve po dobrodružné výpravě s Alexem poznal Kalina, kolik je na "Novaře" Čechů. Předtím věděl jen o ranhojiči Růžičkovi a o desátníku námořní pěchoty Orlovi, rodákovi od Králové Hradce, kterého jednou zaslechl, jak si při čištění pušky zpívá: "Horo, horo, vysoká jsi!" Nyní slyšel český pozdrav skoro na každém kroku. Češi na "Novaře" měli radost, že se jejich krajan tak statečně zachoval a dávali mu to najevo aspoň pozdravem v mateřské řeči, kdykoliv je potkal.

Kalina zjistil, že je jich na fregatě i s ním sedmnáct. Většina jich sloužila u námořní pěchoty, dva byli plavčíky, dva námořníky - jeden z nich, Karel Šváb od Kouřimi, byl později povýšen na kormidelníka 3. třídy -, kapelník, šikovatel Radešínský, byl vídeňský Čech, který dosud nezapomněl svou mateřskou řeč, a také jeden z hudebníků, Eduard Plachý, pocházel z Čech. I mezi námořními dělostřelci, kterých byla jen hrstka, sloužil jeden Čech, František Stulík. Posádka fregaty pozůstávala jinak většinou z Dalmatinců a Italů, pokud šlo o mužstvo, a důstojnický sbor tvořili převážně Němci a Italové.

Za těchto rušných událostí uběhla velmi rychle doba, vyměřená komodorem fregatě k pobytu v gibraltarském přístavu. Nadešel den 30. května, určený k vyplutí, a fregata zdvihla kotvy za velmi lehkého vánku, který přivítali důstojníci s malou radostí. Měli obavy, že vítr nepostačí, aby pomohl silný proud, který teče gibraltarskou úžinou do Středozemního moře a brání lodím veplout do Atlantiku.

Ukázalo se brzy, že jejich obavy jsou odůvodněné. Zanedlouho vítr ulehl úplně a mořský proud zahnal "Novaru" zpět do Středozemního moře a dokonce pořádný kus za Gibraltar. K němu se ještě přidružil protivný vítr, vanoucí od západu, a nepomohlo žádné křižování.

Fregata musila nakonec zakotvit v zátoce frangerolské, která se zařezává do španělských břehů patnáct mil severně od Malagy. Její posádce mohlo být útěchou, že stejný osud postihl i na šedesát obchodních plachetních lodí. Jen několik málo parníků, tehdy ještě velmi vzácných, plulo pomalu k západu proti mořskému proudu a nepříznivému větru.

Korveta "Karolina" neplula tentokráte s sebou, musila se zdržet o den déle v Gibraltaru. Den před odplutím se totiž zabil jeden její námořník pádem z vozu, na němž se dopravovaly na korvetu zásoby, a odplutí se zdrželo formalitami, spojenými s jeho pohřbem. Kromě toho vypukly na její palubě neštovice a lodní lékař, Čech doktor Vávra, měl plné ruce práce s očkováním posádky. Naštěstí si tato zhoubná nemoc nevyžádala žádných obětí a korveta vyplula o dva dny později než fregata. Postihl ji stejný osud a musila také spustit kotvy u španělského pobřeží, aby ji vítr nezahnal ještě dále zpět.

Obyvatelé malé rybářské vesnice ve frangerolské zátoce byli velmi překvapeni při příjezdu válečné lodi, vyzbrojené mnoha děly. Dosud nic takového u své obce nespatřili a přicházeli nyní v zástupech na pobřeží prohlížet si fregatu. Ale celý ten pestrý dav, živě hovořící, se dal na zmatený útěk, když zazněla rána z děla, slepý výstřel, jímž každého večera zdravili na fregatě vlajku, kterou na noc spouštěli. Potom zbyla v obyvatelích frangerolských nedůvěra k cizí lodi a byli velmi rádi, když se konečně zdvihl východní vítr a "Novara" je opustila.

Posádka "Novary" s nimi tuto radost sdílela. Všichni měli dost dvoudenního čekání u břehů, na nichž nebylo nic zajímavého, a těšili se na další plavbu, která měla vést fregatu na Madeiru, ostrov věčného jara, kde teploměr ani za největšího chladna neklesne pod 10 stupňů Celsia a jen zřídka stoupne nad 23 stupňů. Musili si říci, že mají ještě veliké štěstí, poněvadž v zátoce kotvily mnohé lodi již několik neděl, čekajíce na příznivý vítr.

Byla lehká mlha, když fregata plula úžinou, a nebylo vidět, je-li v chumáči plachetních lodí, které mířily týmž směrem, také "Karolina". Ale nebyl čas zdržovat se hledáním, každá z lodí plula na vlastní pěst a místem schůzky byl Funchal, hlavní město Madeiry. A tak odpoledne, právě když kadeti seděli u své časné večeře, objevil se v úzké okenní střílně obrys nejjižnějšího evropského mysu.

"Podívejte se na něj dobře, hoši!" vyzval Natti Kalinu a Karamana. "To je poslední kousek Evropy, který tady vidíme možná na několik let. Hleďte si ho zapamatovat, abyste ho poznali, až se zase budeme vracet!" Východní vítr zesílil a hnal fregatu tak dobře, že už za pět dní spatřili na jižním obzoru rozeklané vrchy sopečného ostrova Madeiry.

V noci na 8. červen hlásila hlídka z vraního hnízda světla válečné lodi na severozápadě. "Novara" dala znamení modrou raketou a loď je hned nato opětovala. Byla to korveta "Karolina" a časně zrána spustila současně s "Novarou" kotvy pod osamělou skálou Loo-Rock, která ční z moře se svou starou tvrzí na vrcholu jako předsunutá stráž otevřené a ničím nechráněné funchalské rejdy. Americká korveta "Dale", kotvící rovněž pod loorocskou skálou, pozdravila komodorskou vlajku na stožáru "Novary" třinácti ranami z děla a "Novara" jí tuto zdvořilost oplatila stejným počtem výstřelů, budíc funchalské obyvatele předčasně ze spánku.

14 STRAŠIDLO NA LODI

"Jakživ jsem neviděl něco tak hezkého!" řekl uznale Alex. Protíral si ospale oči a díval se na vzdálené, skalnaté břehy Madeiry. Podobaly se jediné obrovské zahradě a město Funchal se svými příkře stoupajícími ulicemi vypadalo, jako by bylo zasazeno do nejpestřejšího rámce, jaký si může lidská fantazie představit. Přírodopisec doktor Hochstetter, který si oba kadety od jejich nálezu ještěřích, kostí velmi oblíbil a rád se s nimi bavil, vyjmenoval Alexovi takové množství stromů a keřů, které tvořily onen podivuhodný rámec přírody, že mu šla z toho hlava kolem.

"Cypřiše, brazilské jedle, dračí stromy, aloe, myity, šípky a jalovce, eriky i kávovníky, to všechno mi nic neříká, pane doktore," prohlásil mlsný Alex, "ale škoda, že ty banánovníky, o kterých tvrdíte, že tam jsou také, a pak ty granátové jabloně už nemají plody! Je chyba, že jsme vypluli tak brzy!" Doktor se smál a poznamenal, že by byli musili přijít nejméně o tři měsíce později, aby se Alexovi vyhovělo.

"Ale aspoň dobrého vína se napijeme, že ano, pane doktore?" ozval se Kalina, který si prohlížel přístav i město Alexovým dalekohledem.

"Není to tak jisté," pokrčil přírodopisec rameny. "S vínem je to tady rok od roku horší. Domorodci pěstují stále hojněji cukrovou třtinu, která potřebuje vlhko, a ve vlhké zemi réva hnije. A ke všemu ještě před dvěma lety se tu vyskytla révová plíseň a zničila většinu vinic.

Dnes dává ostrov sotva osminu toho výtěžku, jaký měl před desíti lety"

"Ale všude v Evropě je madeirského vína, co si člověk přeje," divil se Alex.

"Jenže s Madeirou má společné jen jméno," usmál se přírodopisec.

"Je to nějaký chutí podobný druh evropského vína, který dostane vinětku s nápisem Madeira. Ostatně zdejší réva také nepochází odtud, přivezl ji sem portugalský princ Jindřich asi kolem roku 1425 z Kypru a s ní zároveň cukrovou třtinu."

"Tak vida, i réva má své nemoci," poznamenal Alex.

"To má," přisvědčil doktor, "ale nemoci lidské jsou horší. Právě před rokem sem zavlékli portugalští vojáci, kteří přišli z Lisabonu jako posádka na ostrov, choleru. Za několik měsíců na ni zemřelo přes sedm tisíc osob, a nebylo jim pomoci. To je pořádný úbytek obyvatelstva, když se uváží, že na Madeiře a na sousedním ostrově Porto Santo žije dohromady jen na sto tisíc lidí a že je jich rok od roku méně."

"A člověk by řekl, když se tak na ostrov dívá, že je tu ráj na zemi!" podotkl Kalina.

Přírodopisec pokrčil rameny. "Zdání klame, mladý příteli. Nikde na světě nenajdete větší bídu než tady. Ovšem, že jsou si tím obyvatelé sami vinni. Mohli by tu pěstovat všelicos, ale většina jich je spokojená, když se jim bez jejich přičinění urodí na poli trochu jamů a sladkých bramborů. Těch pár bohatých majitelů cukrových plantáží nebo vinic tu celkovou bídu nevytrhne, tím spíše, že jejich dlaň je všem prosebníkům pevně uzavřena." Doktor si odešel do své kajuty pro botanickou torbu a jiné věci, které potřeboval k výletu do funchalské přírody, a Kalina si prohlížel břehy, pohřížen do hlubokých myšlenek. Zdálo se mu, jako by bylo suché vyprávění přírodopiscovo položilo jakýsi ponurý stín na celý ten ostrov, který mu dříve připadal tak usměvavý a plný radostného života.

"Cožpak jsi ohluchl?" zlobil se Alex, který už na něho dvakrát promluvil, aniž dostal odpověď.

"Jste vy mně dva zábavní lidé, ty a doktor!" durdil se. "Ten neumí o ničem jiném vyprávět než o nemocech a ty zase mlčíš, jako kdybys byl vycpaný! Ptám se tě už podruhé, kdy se podíváme na břeh!" Kalina se usmál. "Myslím, že si děláš zbytečné starosti," řekl. "To závisí na tom, kdy nás na břeh pustí, a to je zase věc prvního důstojníka. A vůbec se ti přiznám," pokračoval, sníživ hlas, "že mám takové nějaké podivné tušení, že nás tu čeká něco nepříjemného!" "Ty máš vždycky nějaké tušení," zlobil se Alex, který byl celým svým založením daleko lehkovážnější než jeho přítel.

Ukázalo se však brzy, že Kalinovo tušení bylo aspoň částečně správné. Po snídani četli kadetům denní rozkaz, z něhož se dozvěděli, že jejich výcvik je velmi kusý, a proto v něm bude pokračováno po celou dobu plavby fregaty a zejména v přístavech, kde většina obvyklé denní práce na palubě odpadá. Malý sbor kadetů přijal toto ohlášení s velkou nelibostí a tichým bručením, které však okamžitě zmlklo pod přísným zrakem prvního důstojníka.

"To nám nadrobili ti dva ztřeštěnci, kteří strkali v Gibraltaru nos, kam neměli!" ozvala se zlostná poznámka v zadní řadě kadetů.

"Slyšel jsi to?" ptal se Alex Kaliny, když byl povolen rozchod.

"To byl nafoukaný hrabě Morelli!

Má Ještě zlost za ten výprask, který jsi mu dal v Terstu. Ale já si to s ním ještě vyřídím a ukážu mu, kdo je ztřeštěný!" sliboval. Zatím se mu k tomu naskytovalo málo příležitosti. Měli školu dopoledne i odpoledne a jejich instruktorem byl Šimpanz, řadový praporčík Lundon, který byl mrzutý, že je tímto způsobem uvázán na loď, zatímco si ostatní důstojníci jezdili v člunech do města, kdykoliv se jim zachtělo.

Dával svůj špatný rozmar také kadetům znát a nejvíce měl na mušce pohyblivého Alexe, který byl zde stejně špatným žákem, jako byl kdysi dobrým na akademii. Loď, přístav, různé dojmy a nezvyklý život, to všechno čilého hocha rozptylovalo tak, že věnoval Šimpanzovým výkladům jen velmi malou pozornost.

Následek toho byl, že nevycházel z trestů, které zde v přístavu, kde odpadly hlídky a různé práce spojené s plavbou lodi a kde vlastně už všichni kadeti měli jakési domácí vězení, spočívaly většinou v opisování ohromného počtu stránek lodních příruček a učebnic. Alex měl ustavičně umazané ruce od inkoustu a chodil i k jídlu s brkovým perem za každým uchem.

"Šimpanz mne chce utrápit!" vzdychal bolestně, ale jeho kvetoucí obličej byl dokladem, že se to Šimpanzovi zatím moc nedaří. Mezi ním a Morellim zuřila tajná válka, které se Kalina většinou nezúčastnil.

S Morellim sice nemluvil, ale také se s ním otevřeně neutkal. Zato Alex měl s ním každou chvíli nějakou potyčku, které se většinou odehrávaly ve škole a bývaly hodně klukovské. Jednou namazal Alex kadetovo sedadlo lepem, který si opatřil od kuchaře, a Morelli k veliké zábavě svých spolužáků odcházel s těžkou židlí přilepenou ke kalhotám.

Ty ovšem takové nezvyklé břemeno dlouho nevydržely a s praskotem povolily právě na místě, kde přicházejí při sedění ve styk se sedadlem.

Zato připíchl při nejbližší hodině Morelli Alexovi límec kazajky k opěradlu židle tak důkladně, že by se byl málem uškrtil, jak se po svém zvyku rychle vymrštil, když ho Šimpanz vyvolal.

Všechna tato drobná utkání se pohybovala v uznaných mezích, které jakýsi nepsaný řád mezi spolužáky připouští. Když důstojník věc vyšetřoval, mlčely obě strany, a tak to celkem všechno zůstávalo mezi zúčastněnými. Stalo se však jednoho dne, že Morelli provedl Alexovi něco velmi nehezkého. Zatímco Alex se díval střílnou na přístav a nedával pozor na důstojníkův výklad, nakreslil Morelli rychle do jeho sešitů velmi podařenou karikaturu Šimpanzovu a přikryl ji pijákem. To bylo ke konci hodiny a hned potom přišla obvyklá prohlídka sešitů, kterou Lundon prováděl po každém výkladu.

Zrudl jako krocan a jeho licousy se zachvěly zlostí, když spatřil kresbu v Alexově sešitě. Bylo by to dopadlo pro ubohého kadeta, který se marně zapřísahal svou nevinou, velmi špatně, kdyby se nebylo ozvalo u jednoho z jeho spolužáků svědomí. Byl to kadet, který seděl za nimi a povšiml si dobře, co Morelli kutí. Dlouho se rozmýšlel, má-li to říci důstojníkovi, poněvadž udavačství bylo mezi kadety velmi neoblíbené, a pak se nechtěl znepřátelit s Morellim, který patřil k vlivné šlechtické rodině, ale nakonec smysl pro spravedlnost v něm zvítězil. Povstal a řekl důstojníkovi, jak vznikla kresba v Alexově sešitu.

Ale Morelli zapíral velmi houževnatě a ubohý Šimpanz nevěděl, na čem je. Přednesl celou věc prvnímu důstojníkovi a ten šalamounsky rozhodl, že potrestá kadety oba. Dostali domácí vězení až do konce pobytu "Novary" u Madeiry a trest jim byl zostřen odnětím obědů.

Alex to přijal s filosofickým klidem, ačkoliv jej velmi hnětlo, že se nezúčastní výletu do Funchalu a okolí, který byl uspořádán pro všechny ostatní kadety společně pod dozorem jednoho důstojníka. Více ho mrzelo odnětí oběda, ale Kalina mu dovedl nepozorovaně zaopatřit takové dávky jídla jednak od oběda a jednak od kuchařů, že by byl Alex ještě ztloustl, kdyby se byl pobyt ve Funchalu protáhl.

Morelli bral svůj osud s mnohem menším klidem, ačkoliv si musil říci, že to všechno sám zavinil. A když se dozvěděl, že je pořádán výlet kadetů na pevninu, byl zoufalý a jeho zášť proti Alexovi se dostala do varu. Jeho přítel a spolubydlící, kníže Wrede, šel za něho orodovat k prvnímu důstojníkovi, ale ten nemohl trest, jednou velitelem lodi schválený, sám změnit. Kníže šel tedy na velitele lodi, ale baron Pock vyslechl jeho žádost velmi chladně.

"Nejsem si jist, jestli byl trest uložen správně a jestli neměl být potrestán vlastně jen Morelli sám, kadete Wrede," řekl přísně a kníže zasalutoval a bez dalších řečí odešel. A tak zůstali Morelli s Alexem na lodi, zatímco deset veselých kadetů odjíždělo v malých domorodých člunech na břeh.

Alex se díval střílnou své kajuty smutně za odjíždějícími kamarády a mával Kalinovi rukou na pozdrav. O několik střílen dále bylo vidět stejně smutný obličej kadeta Morelliho, který vykukoval také ven a díval se závistivě na odjezd veselého hloučku. Alex na něj vyplázl jazyk a Morelli stáhl pohoršeně hlavu dovnitř kajuty.

"Plaze!" zavolal na něj opovržlivě Alex. Pozoroval prázdné okno, jehož dřevěná okenice byla, jako u všech střílen, zdvihnuta nahoru a zaklesnuta háky do kroužků, upevněných k dolnímu rámu okna.

Povšiml si, že provazový žebřík, po němž se slézalo z lodi do člunů, který visel přes palubu ve dne i v noci, je jen nepatrně vzdálen od okna a pojednou dostal nápad. Začal se tiše usmívat a docela přehlédl odjezd člunů, které zatím odrazily od fregaty. Prohlédl si ještě stěnu lodi a spokojeně zjistil, že pod jejich palubou běží podle celého lodního boku jakási obruba, několik coulů široká.

Odpoledne strávil v rohoži, a aby mu čas rychleji ubíhal, bavil se čtením námořního románu kapitána Marryata. Konečně nastal čas večeře a objevil se důstojnický sluha, který mu přinášel jeho porci.

"Telecí na paprice, to je dobrá věc, Františku," řekl spokojeně Alex, dívaje se pod pokličku. "A nemohl byste mi k tomu přinést kus drátu asi takhle dlouhý," - ukazoval rukama míru - "a trošku silnější?" Důstojnický sluha František Navrátil, Čech z Olešné od Rakovníka a bodrý chlapík s kulatou, bezvousou tváří, na něj vyvalil své modré oči.

"A nač potřebujete drát, pane kadete?" ptal se s úžasem. "Máte u toho přece příbor."

"Vždyť já také drátem nejím, Františku, nejsem Číňan!" řekl pohoršeně Alex. "Ten drát potřebuji na prošťouchnutí troubele od dýmky." Nebylo to sice pravda, protože Alex ještě nekouřil, ale sluha František se s tím spokojil. "Přinesu vám ho, až si přijdu pro nádobí," sliboval a Alex řekl, že ho dříve nepotřebuje. Spokojeně se najedl a vyhlížel pak hezkou chvíli z okna, dokud bylo ještě dobře vidět. František se vrátil asi za hodinu a přinesl drát skoro tři stopy dlouhý, o němž kadet prohlásil, že k jeho účelu úplně stačí. Když sluha odešel, udělal na jednom konci drátu háček a druhý konec ohnul tak, že vznikla pohodlná rukojeť. Pak se vrátil k svému románu a četl tak dlouho, dokud nezazněla večerka, která byla na lodi signálem k spánku a k zhasnutí všech světel. Sfoukl lampu a vyhlédl z okna. Mraky, které se v létě stále kupí nad Madeirou a jsou vidět až na vzdálenost sto dvaceti mil, zakrývaly i tentokrát velkou část nebe. Měsíc šel do poslední čtvrti a nebyl ještě nad obzorem. Noc byla tak tmavá, jak si jen mohl přát, a vše bylo příznivé provedení jeho plánu.

Největší potíž působilo dostat se oknem ven, ale po delším rozmýšlení rozřešil ji Alex tak, že převěsil rohož k oknu, kde bylo Kalinovo místo, posadil se na její okraj a rozhoupal ji tak, až mu nohy projely střílnou ven. Ohnul je v kolenou a zaklesl se na okně, pak se chytil oběma rukama horního rámu střílny a vzepřel se. Držel se pevně rámu a spouštěl pomalu nohy podle lodní stěny dolů tak dlouho, až pod nimi ucítil vystupující obrubeň lodní stěny. Dostat ven hlavu a ruce mu pak už nedalo žádnou potíž, ačkoliv obrubeň byla tak úzká, že se na ni držel jen patami. Velmi pomalu se natočil bokem ke stěně lodi, opíraje se přitom o ni nejdříve jednou a pak oběma dlaněmi. Neměl sice čeho se chytit, ale přesto nebylo tak těžké udržet rovnováhu, protože stěna lodi ustupovala směrem vzhůru poněkud dovnitř, fregata měla, jako všechny lodi své doby, vyklenuté boky. Když si také zajistil svoji polohu, dal se Alex pomalu na pochod podle lodní stěny.

Po odtroubení večerky si Morelli lehl ve velmi špatné náladě. Trvalo mu dosti dlouho, než usnul, což bylo potřebí přičíst jednak jeho duševnímu stavu, jednak tomu, že se náhradou na škrtnutý oběd odškodňoval vydatnou měrou čokoládou, bonbóny a jinými sladkostmi, kterých si nakoupil v Gibraltaru plnou krabici. Zdál se mu zlý sen. Byli na širém moři a "Novara" lítala na nebetyčných vlnách jako kus dřívka. Vichr jim urval všechny plachty a najednou se ozval strašlivý výkřik:

"Voda v podpalubí, potápíme se!" Krev se mu zastavila hrůzou v žilách a cítil jen, jak jím loď zmítá. V té hrůze procitl a v prvé chvíli si vděčně oddechl, když zjistil, že je ve své kabině.

Ale cožpak to nebyl sen? Jeho lůžko se divoce kolébalo od okna až skoro k protější stěně kajuty, div se mu jeho těžký žaludek neobrátil naruby. Co se to děje? Morelli sbíral namáhavě rozespalé myšlenky.

Večer ještě kotvili u Funchalu proti rejdě. Náhle si vzpomněl, že jeden z důstojníků vyprávěl o tom, jak je funchalská rejda nebezpečná a kolik lodí už tam rozbouřené moře hodilo na břeh. Snad se utrhla "Novara" od kotev a bouře ji žene na břeh?

Skočil k otevřenému oknu, ale pokud několik málo hvězd osvětlovalo moře, bylo vidět, že je jeho hladina klidná. Jen drobné vlnky přílivu po ní běžely ke břehu a zase zpět. Ostatně klid byl i nahoře na palubě nad jeho hlavou, a když je loď v bouři, pak je vždy na nohou mnoho lidí. Kroutil nad tím hlavou a nevěděl, co si má o tom myslit.

Ulehl jen s nechutí a s očima otevřenýma ležel v rohoži, lámaje si marně hlavu nad tím podivným jevem. Konečně usnul podruhé, ale zdálo se mu, že spí sotva minutu, když jej probudil náraz rohože o protější stěnu. Byl tak prudký, že jej div nevymrštil z rohože ven.

Polekaně se vztyčil a na čele se mu zaperlil studený pot. Náhle ho napadlo, že snad zvenku někdo strká do rohože, ale hned tuto myšlenku zavrhl. Kdyby kotvili někde u hráze, pak to bylo velmi snadno možné, ale "Novara" ležela skoro na širém moři, nejméně půl míle od břehu.

Na co by se noční host postavil, aby se udržel před jeho oknem, které bylo nejméně deset stop nad vodou?

Pro jistotu se šel Morelli podívat oknem, ale ani za jasného dne by nebyl mohl spatřit postavu, která seděla obkročmo na dělu, jež vyčnívalo ze střílny právě nad oknem jeho kabiny, poněvadž zdvižená okenice zastírala pohled vzhůru. Zadíval se dolů, ale hvězdy se odrážely ve vodě přímo pod oknem jeho kajuty a moře bylo zcela prázdné.

Teď se mu začaly ježit vlasy hrůzou a srdce mu vystoupilo skoro až do hrdla. Kdyby neměl domácí vězení, běžel by okamžitě ven a nikdo na světě by jej nepřinutil, aby se vrátil sám do kabiny. Ale takhle to nešlo, s prvním důstojníkem se sice ještě dalo mluvit, ale velitel lodi neznal ve službě žádné žerty, a ačkoliv byl také šlechtic, nenadržoval kadetům s "modrou krví" ani v nejmenším.

Chvěje se bázní, sáhl Morelli do tlumoku a vyňal z něho pistoli.

Přesvědčil se nabijákem, že je nabita, a pak ulehl znovu do rohože, svíraje pevně pažbu zbraně ve zpocené ruce. Oči měl doširoka otevřeny a díval se upřeně k oknu, které se jevilo jako světlejší čtyřúhelník na černém pozadí temné stěny kabiny. Napadlo ho, že by snad bylo lépe okno zavřít a váhavě slezl z lůžka. Svíral jednou rukou stále pistoli a druhou upevnil okenici. Postava, sedící na dělu, zaslechla, jak okenice zapadla do těsného uzávěru a posměšně se ušklíbla. Dobře věděla, že se za chvíli okno zase otevře, protože noc byla velmi horká a ten, kdo byl postižen domácím vězením, má přísně zakázáno otevřít dveře kabiny.

Morelli poznal brzy, že by se musil za malou chvíli udusit, kdyby nechal okno zavřené. A tak slezl proklínaje vše z rohože, zdvihl zase okenici a upevnil její háky do kruhů. Na palubě stála u místa, kde byl připevněn provazový žebřík, hlídka. Opírala se o pušku a zívala, div si nevymkla sanice. Ani ji nenapadlo podívat se, co se děje mimo okraj paluby, ačkoliv by ji to bylo asi dosti zajímalo. I přesto že tma kolem lodi byla téměř úplná, byla by spatřila jakousi temnou postavu, která přes poměrnou svou šířku velmi hbitě sklouzla s děla, držela se okamžik jednou rukou jeho ucha a druhou postranního provazu žebříku, a hned nato se mrštně přehoupla na žebřík a sestoupila po něm o několik příček dolů.

To, co noční akrobat strčil do Morelliho okna, by byl muž na stráži už zcela jistě nerozeznal, poněvadž to byl dlouhý kus drátu, který byl v panující tmě neviditelný i Morellimu, ačkoliv se díval upřeně do okna. Noční host patrně už věděl po prvých dvou pokusech zcela přesně, kde je kadetovo lůžko, poněvadž se už ani nepodíval do okna a stál klidně stranou od něho na žebříku. Držel i ruku tak, aby se její obrys neukázal v okně, a proto to vše, co se v příštím okamžiku stalo, vypadalo tím příšerněji.

Rohož, která tvoří visuté lůžko námořníků, je z provazů, a tedy samé oko, proto se nemohl háček na konci drátu minout cíle, i když jej tajemná ruka vstrčila do kajuty naslepo. Morelli náhle ucítil, jak jej nějaká síla přitahuje s lůžkem k oknu. Stále více a více se naklánělo jeho lůžko a zdálo se, že v příštím okamžiku jej samého ona neviditelná ruka vytáhne oknem a svrhne do moře!

Kadet zařval hrůzou a křečovitě stiskl kohoutek pistole. Úzkou prostorou kabiny zazněla ohlušující rána a plamen výstřelu ji na okamžik ozářil. Kromě kadeta v ní nebyl nikdo a to ještě zvýšilo jeho děs!

Skočil po hlavě ze svého nahnutého lůžka, udělal přemet, ale okamžitě se vyhoupl na nohy. Vyrazil dveře a ječel hrůzou, když uháněl k palubní průvlace.

Z horní paluby, kde hlídka zaslechla střelnou ránu, se ozvalo pronikavé pískání strážního poddůstojníka. V příštím okamžiku se objevil v průvlace strachem bledý obličej Morelliho, který stále ještě křičel.

Trvalo to dlouho, než se uklidnil, a byl to sám velitel lodi, vzbuzený poplachem, jenž vyslechl jeho zmatené hlášení, že v jeho kajutě straší...

Podle předpisu dostávali důstojníci a kadeti, potrestaní domácím vězením, svou snídani až po prohlídce zbraní, když už všechna ranní práce byla na lodi skončena. Sluha František tentokrát setrval v Alexově kabině, zatímco kadet s náležitou chutí snídal, a jeho obličej jevil všechny známky potlačovaného vzrušení. Nečekal, až se ho kadet zeptá, a vyrazil sám s líčením nočního poplachu.

"Bah, strašidlo!" řekl opovržlivě Alex, vyslechnuv s velkým zájmem sluhovo vyprávění. "Pan hrabě se prostě přejedl a něco se mu zdálo."

"Totéž mu řekl pan velitel," přisvědčil František. "A víte, pane kadete, že panu hraběti za to prodloužil domácí vězení o týden? Dozvěděl jsem se to od sluhy pana velitele."

"Tady vidíte, Františku, zhoubné následky nestřídmosti v jídle!" řekl přísně Alex, žvýkaje plnými ústy suchary, jimiž jej zásobil před svým odjezdem starostlivý přítel Kalina.

Sluha sebral nádobí a měl se k odchodu, ale kadet ho ještě zadržel.

"Stala se mi s tím drátem nehoda, Františku. Čistil jsem si dýmku u okna, drát mi vypadl z ruky a vletěl rovnou do moře."

"Ale to nevadí, pane kadete," řekl vlídně František, "vždyť já ten drát na nic nepotřebuji."

"Já už také ne," poznamenal spokojeně Alex a pohroužil se zase do četby nekonečného námořního románu od kapitána Marryata.

15 SPLAŠENÝ KŮŇ

Malá četa z "Novary" šplhala hbitě příkrými a úzkými ulicemi Funchalu, přešla starý klenutý most, spojující oba břehy řeky, jejíž název Ribeiro secco (Suchá řeka) byl zcela případný, poněvadž v jejím korytu nebylo ani kapky vody, a když zlezla několik teras, na nichž je město vybudováno a jejichž domy jsou namnoze víc než dvě stě let staré, dorazila konečně před katedrálu, kde bylo místo schůzky.

Mnohé z úzkých uliček, kudy musili lidé z "Novary" projít, byly dlážděny špičatými kameny, které velmi nepříjemně dotíraly i na silné podrážky námořnických bot. Zato v širších ulicích bylo dláždění hladké jako led a zde také spatřili plavci "z Novary" velmi podivný dopravní prostředek. Byly to široké, dřevěné saně, pokryté ozdobným baldachýnem, zavěšeným na vyřezávaných sloupcích, a tažené párem malých, ale silných volů.

"To jsem si nikdy nemyslil, že by se dalo jezdit se sáněmi i v nejparnějším létě!" poznamenal Kalina k Nattimu, který sdílel jeho údiv.

"Jezdí se tu i na malých saních," řekl doktor Hochstetter, který zaslechl Kalinovu poznámku. "A dokonce má komodor v úmyslu poslední kus zpáteční cesty tak vykonat."

"To by bylo něco pro Alexe!" litoval Kalina nepřítomného kamaráda, po jehož společnosti se mu stýskalo. Držel se sice Nattiho, kterého měl docela rád, ale ten byl vážnější než Alex a málomluvnější a s ním si tak dobře nerozuměl.

Cestou potkávali místní obyvatele, jejichž zevnějšek většinou prozrazoval velkou chudobu. Muži byli bosí a Kalina nedovedl pochopit, jak mohou chodit po špičatém dláždění. Jejich šaty byly prosté a přímo nuzné. Sestávaly ze širokých, bílých kalhot, sahajících jen ke kolenům, z košile nevalné čistoty a ze lněné kazajky. Zato měli všichni bez rozdílu na hlavě malou modrou čepičku, vybíhající do podivné špičky, šest coulů dlouhé. Doktor Hochstetter mínil, že se Madeiřané naučili nosit tuhle zvláštní pokrývku hlavy od afrických Maurů, kteří dříve často zajížděli na ostrov loupit lidi do otroctví. I černoši zřejmě se sem nastěhovali z afrického pobřeží a temná pleť a nehezké tahy funchalských obyvatelů byly dokladem, že se kdysi na ostrově silně mísila bílá rasa - přistěhovalci z Portugalska, většinou zločinci a dobrodruzi - s černou. Po celou cestu doprovázel návštěvníky z "Novary" hlouček žebráků dětských i dospělých, oděných v roztrhané a špinavé cáry, a dožadoval se pronikavým křikem almužny. Kalina vzpomínal na svou českou vlast, kterou příroda daleko méně obdařila a kde přesto žebrák je řídkým zjevem. Jeho myšlenky se pak přenesly na otce a zmocnil se ho prudký stesk po něm a po domově. Psal z Gibraltaru i odtud, ale poštovní spojení mezi Madeirou a Evropou bylo jen příležitostné. Než mu otec na jeho dopisy odpoví, bude už "Novara" kdoví kde a co času to ještě bude trvat!

Pohřížen do svých neveselých myšlenek dorazil s ostatními ke katedrále, ani se nenadál. Zde na ně čekal průvodce a celá tlupa koní s jejich majiteli, zatímco od druhého náměstí přicházel komodor s několika důstojníky z fregaty a za nimi malá četa námořníků. Jak bylo patrno, konal se výlet ve velkém měřítku a Kalina napočítal, že se ho účastní celkem dvacet pět osob z "Novary" a stejný počet domorodců, ačkoliv koní bylo jen pro polovinu účastníků.

"Nasedat," ozval se rozkaz prvního důstojníka a Kalina se vyhoupl na krásného koně, jehož uzdu mu vstrčil jeden z domorodců do ruky.

Když byli všichni v sedlech, ukázalo se, že majitelé koní jdou pěšky a Kalina očekával, že to bude velmi pomalá cesta. K jeho velkému údivu udržovali koňaři stejně rychlé tempo jako jejich zvířata, ba dokonce na příkrých místech, kde koně polevovali, chopili se koní za ocas a ostrými výkřiky je pobízeli do rychlejšího kroku.

"Cožpak ti lidé mají měchy místo plic?" žasl Kalina. "Bohužel nemají, a proto je na tomhle ostrově plicních nemocí daleko více než kde jinde, ačkoliv se sem přijíždějí z Evropy léčit souchotináři," odpověděl mu doktor Hochstetter.

"Je to vůbec ostrov samých protiv," rozumoval Natti. "Bohatá příroda a chudí lidé, sáně, které jezdí v létě, a nejlepší podnebí na světě a přitom nejvíc plicních chorob." Ostrý severozápadní vítr jim řezal do tváře, ale Kalina měl přesto z jízdy velký požitek. Neseděl na koni sice již dlouho, naposled o loňských prázdninách, ale zvykl si velmi brzy, ježto náhodou dostal dobrého klusáka, citlivého na uzdu i na stisk koleny, který se dal velmi dobře řídit. Natti se z jízdy nijak neradoval. Seděl na koni velmi nešikovně a jeho dlouhá postava se vyjímala na drobném zvířeti neobyčejně směšně. Ke všemu jej ještě tlačilo sedlo a zapomněl si prodloužit třmeny, takže měl kolena skoro až u brady.

"Jak se ti jede, Natti?" ptal se Kalina s úsměvem. Kadet se zatvářil kysele. "Řeknu ti, kamaráde, že bych raději seděl za nejhorší bouřky na nejvyšším ráhně fregaty než za nejkrásnějšího počasí na hřbetě téhle potvory!" Kalina se smál a postavil se ve třmenech, aby si prohlédl celý jejich průvod. Cesta byla stále ještě dosti široká, a,tak jeli po třech, přičemž jejich četa vypadala hodně podivně: vždy tři jezdci a za nimi tři pěší majitelé koní, takže z toho vyšel jakýsi had, který se vinul podle toho, jak se cesta zatáčela. Průvod uzavírali námořníci a Kalina mezi nimi poznal Simsiče, chlapíka, který jej vykoupal při lovu želv, a Rossiho, námořníka, jenž tak náhle zmizel v druhý den cesty a vůči němuž projevil vrchní kormidelník Gian takovou zavilou a ničím neodůvodněnou zášť při inspekci lůžek v prvý večer plavby "Novary".

Pohled na tyto dva muže vyvolal v jeho mysli nejrůznější vzpomínky. Znovu si připomněl onu noční rozmluvu, z níž vyslechl za bouře ve Středozemním moři jen sporé úryvky a na kterou později pod dojmem rušných událostí v Gibraltaru zapomněl téměř úplně. Dosud se o ní nikomu nezmínil, poněvadž cítil, že by vzbudil málo důvěry. Simčič byl jedním z obou rozmlouvajících, ale druhého nepoznal, ačkoliv mu postavou připomínal Giana. A i to, co vyslechl, bylo příliš kusé, než aby se z toho daly učinit nějaké závěry. Muži se zmínili o stráži, která se na moři nekoná, a o půl miliónu zlatých. A pak, že něco se příště podaří lépe. Co to mělo být?

Kalina marně opět nad tím vším přemýšlel. Větu o stráži slyšel zcela jasně, ale ta právě vypadala velmi nesmyslně. Na moři se zpravidla koná hlídková služba daleko pečlivěji a je obsazena mnohem větším počtem lidí než v přístavu, kde loď leží na kotvách a ze stanoviska plaveckého není vlastně nic na práci. Umínil si, že bude věnovat na lodi zvýšenou pozornost Simsičovi, ale přiznal si ihned, jak tento úmysl v něm vznikl, že to bude těžká práce. Na válečné lodi, kde je lidí dost, je mužstvo rozděleno v určitá družstva, podle povahy své práce, a každé družstvo má v čele jednoho poddůstojníka. Už sami důstojníci přicházejí s mužstvem do styku velmi málo a mladší kadeti, kteří vlastně teprve na lodi konají svůj praktický výcvik, tím méně.

Výprava zamířila z Funchalu na sever. Jela zpočátku krásnými stromořadími dubů a platanů, které vystřídaly později vavříny, na jejichž tmavém pozadí se mdle leskla šedá zeleň erik. Těch zde bylo neobyčejně mnoho a jeden z jejích druhů rostl v podobě stromů s uzlovatými větvemi až do výšky šedesáti stop. Po necelé hodině dosáhla četa skalní terasy, pojmenované podle poutního chrámu, který zde vystavěli zbožní ostrované, Nossa Senhora de Monte (Panna Maria Skalní).

Pnula se ve výši dvou tisíc stop nad mořem a skýtala krásný rozhled na pobřeží. Po dvou hodinách dal komodor prvnímu důstojníkovi pokyn k zastávce. Starý pán měl zatím jízdy na koni dost a toužil zase protáhnout si údy při kratším odpočinku, který ostatně uvítali i mladí kadeti s povděkem. Nezvyklá jízda na skalnatém území, kde se brzy počáteční široká cesta zúžila na pouhou stezku, je dosti unavila a ostrý severák k tomu ještě přispěl.

Byli právě na místě, kde prozíravá portugalská vláda počítala s únavou cestujících. Proto zde zřídila malý čtverhranný dům, jehož nápis Casa de' Abrigo (Útulek) ukazoval jasně, jaký je jeho účel. Námořníci vybalili zásoby studeného masa, sucharů a ovoce, a kromě toho se ukázalo, že mul, který nesl tyto dobré věci, byl opatřen také dvěma soudky pravého madeirského. A tak jedli s náležitou chutí a vydatnou svačinu zapíjeli ohnivým vínem, které mělo jedinou vadu, že ho bylo málo. Rozdílel je jeden starší kormidelník, jenže měl nepříjemně dobrou paměť a věděl zcela přesně, který kadet si svou dávku už, vyzvedl.

"Tohle není správné," reptal Natti. "My jsme námořníci a žádná námořní kavalerie. Když se od nás chce mimořádný výkon, jako je jízda na koni, tak máme také dostat mimořádné dávky jídla a pití."

"Buď rád, že jsi nedostal druhou dávku vína. Teď bys nevěděl, kde má tvůj kůň ocas a kde hlavu, a sedl by sis na něj třeba obráceně," škádlil ho Kalina. Za řeči se podíval ke stádu koní, které se páslo kus dále na sporé trávě. Hlídalo je několik domorodců, zatímco ostatní majitelé koní seděli za domem a pekli si na malém ohníčku z větví eriky sladké brambory. Právě když se Kalina zahleděl ke skupině koní, přistoupil k nim Simsič a na okamžik se zastavil u jednoho z nich. Kalina si povšiml, že je to vraník s bílou lysinou, ale v příštím okamžiku už odvrátil pozornost jinam.

Doktor Hochstetter ukazoval malé skupině kadetů jednotlivé vrchy a jmenoval je podle mapy. Vyvstávaly na všech stranách a byly vesměs dokladem někdejší prudké sopečné činnosti, které děkoval celý ostrov za svůj vznik. Byly zde zastoupeny různé barvy, od temně černého čediče až po světle šedý tuf i žluté a červené lávy. Žhavá hmota, která kdysi vyprýštila ze zemského nitra, ztuhla na mnoha místech v podobě podivuhodných útvarů, sloupů, věží, hradeb i celých budov a to vše bylo protkáno propastmi se stěnami hladkými jako zeď domu a porostlými bujnou zelení.

"Kdybych měl někomu vylíčit, jak vypadá Madeira, udělal bych to jako Kolumbus, když ho španělská královna Isabela vybídla, aby jí popsal ostrov Jamajku, který právě objevil," poznamenal doktor Hochstetter. "A jak to udělal?" zeptal se jeden z kadetů. "Velmi prostě," usmál se doktor. Vzal kus papíru, zmačkal ho v dlani a pak ho hodil na stůl se slovy: "Veličenstvo, takhle vypadá Jamajka." Kadeti se dali do smíchu a chystali se k novým otázkám, ale povel k odjezdu jejich zábavu přerušil. Měli před sebou ještě dlouhou cestu, než se dostanou k místu určenému k přenocování. Vedla zpočátku pahorkatým krajem a byla místy dosti nebezpečná, úžila se v stezku, která na jedné straně příkře spadala do propasti.

Kalina jel vedle Nattiho téměř na samém konci čety. Za nimi byl již jen malý hlouček námořníků s poháněči koňů a jeden z těchto domorodců ustavičně něco pokřikoval na své zvíře. Jeho drsné portugalštině nebylo rozumět, ale tón řeči svědčil o tom, že se nad něčím zlobí.

Kalina se postavil ve třmenech a zadíval se dozadu, co se tam děje.

Jeden z koní byl příčinou nepokoje. Vzpínal se, uskakoval stranou a dělal různé pokusy, aby se zbavil svého jezdce. Byl to vraník s bílou lysinou a jel na něm Rossi. Kalina vzpomínal, při jaké příležitosti si tohoto koně povšiml, ježto mu připadal nějaký známý, ale neměl čas si to uvědomit. Rozruch, způsobený neklidným koněm v malé četě námořníků, náhle vyvrcholil. Zvíře zaržálo bolestí a zlobou, vzepjalo se na zadní nohy jako svíčka, hned potom se spustilo na přední a zadními vyhodilo prudce do výšky. Rossi, který se až dosud držel dosti dobře v sedle, přeletěl přes koňovu hlavu jako míč a odrazil se od skalní stěny. Bylo jeho štěstím, že jej kůň shodil právě proti skále, a ne na druhou stranu, kde zela hluboká propast.

Majitel koně se v poslední chvíli mrštně uhnul kopytům, ale přitom uskočil až na okraj stezky a octl se jednou nohou nad propastí. Vyrazil výkřik plný hrůzy, potácel se okamžik nad hlubinou, ale byl zachráněn právě v posledních chvíli kormidelníkem, který se naklonil v sedle a zachytil jej pevnou rukou. Odnesl to všechno pouhým leknutím, v němž se dovolával Madony a všech svatých a současně sliboval svému koni nejhorší tresty na světě. Zato Rossi z toho vyšel hůře a ležel v bezvědomí na cestě.

Mezitím co ho jeden námořník omýval vodou z polní láhve, věnoval Kalina svou pozornost koni, který způsobil všechen ten zmatek. Bylo velmi podivné, že zvíře teď stálo klidně jako beránek od té chvíle, co se zbavilo jezdce. "Je to nějaká jankovitá potvora," řekl zlobně praporčík, který se vrátil na místo nehody. Ostatní důstojníci a kadeti, s výjimkou Kaliny a Nattiho, byli příliš napřed. Poněvadž cesta se v těchto místech často zatáčela, neviděli z celého výjevu nic a pokračovali klidně v jízdě.

"Není jankovitý, pane praporčíku," odporoval kormidelník. "Ros si na něm jede od rána a kůň byl tak mírný jako všichni ostatní." Kalina si pojednou vzpomněl, že před odjezdem z útulku zahlédl právě u tohoto koně Simsiče, a pojal jakési podezření. Seskočil s koně a přistoupil opatrně k odbojníkovi. Kůň byl zpocený a trochu se třásl, ale jinak stál klidně. "Dejte pozor, kadete, ať vás nekopne!" varoval ho praporčík, ale Kalina se koní nebál. Poplácal zvíře po krku a kůň si to klidně dal líbit. Potom pokročil k třmeni, jako by chtěl nasednout, a kůň začal jevit neklid, ale zase se ztišil, když viděl, že kadet stojí dále vedle něho. Kalina prohlédl sedlový pás, ale ten byl v pořádku a správně utažen. Přejel rukou po sedle a bezděky trochu přitlačil. V tom okamžiku se kůň vzepjal a bolestně zaržal. Kalina včas uskočil a vyhnul se jeho kopytům.

"Sundejte sedlo!" vybídl poháněče, a když si uvědomil, že mu muž nerozumí, naznačil mu to posuňky. V malé chvíli bylo sedlo dole a Kalina sňal s hřbetu koně malý knoflík z rohu, který byl položen tak, aby se jeho vypouklá část s ostrou špičkou zabodla zvířeti do kůže. Vzal jej mezi prsty a vyzdvihl do výše, aby si ho ostatní mohli prohlédnout.

Kolem se ozvaly výkřiky údivu a rozhořčení. Zejména majitel koně proklínal neznámého pachatele všemi výrazy, jimiž oplývá bohatá řeč portugalská.

"Rád bych věděl, kdo to darebáctví provedl!" řekl hněvivě praporčík. Kalina se zadíval na Simsiče, ale námořník se vyhnul jeho pohledu. Kadet již otvíral ústa, aby jej obvinil, ale v posledním okamžiku si to rozmyslil. Neměl žádný důkaz, že Simsič vložil koni knoflík pod sedlo. A nepochybně by mu ani nikdo nebyl mohl "dosvědčit, že se Simsič tímto koněm zabýval. Kalina si vzpomněl, že v té chvíli byli právě všichni seskupeni kolem doktora Hochstettera, který jim vykládalo ostrově.

"Já jsem tam ten knoflík nedal, pane praporčíku!" řekl Rossi, který se zatím vzpamatoval a ovazoval si krvácející tržnou ránu na čele šátkem. "To vám ochotně věřím," bručel praporčík a prohlížel si hřbet vraníka, byl na místě, kde ležel knoflík, prodřen až do krve.

"Teď je to jasné, proč to ubohé zvíře bylo klidné, když na něm nikdo neseděl," podotkl. "Knoflík ležel v malé mezeře mezi sedlem a koňovou kůží, a teprve když se sedlo pod váhou jezdce přitlačilo koni na hřbet, začal ho knoflík bodat. Dal bych s chutí toho ničemu, který to provedl zavřít, až by zmodral!" Portugalec zatím utrhl list kapradí, které rostlo všude kolem cesty, rozžvýkal ho v ústech a přiložil ho koni na bolavé místo. Nasadil pak sedlo a posuňky vybízel Rossiho, aby zase nasedl, dávaje mu na srozuměnou, že kůň bude teď už jako beránek. Ale praporčík poručil jednomu námořníkovi, aby si s Rossim vyměnil koně. Muž nasedl velmi opatrně, ale zdálo se, že kůň už necítí bolesti, a zbytek cesty proběhl v klidu a bez nehody. Kalina měl látku k přemýšlení a cítil potřebu někomu se svěřit. Vyprávěl Nattimu, co viděl, a kadet se velmi podivil.

"Ale proč by to dělal?" namítl. "Vždyť to mohlo dopadnout velmi zle pro Rossiho, kdyby ho byl kůň shodil na opačnou stranu!"

"A to si Simsič možná právě přál!" mínil Kalina, ale Natti kroutil nedůvěřivě hlavou. "Jak mohl vědět, že pojedeme přes taková nebezpečná místa?" řekl nedůvěřivě. "Není nic těžkého to uhodnout," tvrdil Kalina. "Kam se podíváš, všude je samá hora a propast a ostatně bylo předem vidět, kudy se pojede. Podívej se, ještě odtud je vidět na útulek, kde jsme odpočívali před několika hodinami!" Natti se obrátil v sedle a spatřil pod sebou, na úbočí hory, bílou krychličku Casa de Ahriga. Jeho mínění o nedostatku záludnosti v Simsičově žertu bylo tím velmi otřeseno. "Ohlásíš to prvnímu důstojníkovi?" ptal se Kaliny. Kadet pokrčil rameny. "Nevěřil by mi asi stejně, jako jsi mi nevěřil ty," odpověděl po krátkém rozmýšlení. "Nejsem u něho dobře zapsán od té doby, co jsem se hlásil k raportu v té Gianově věci. Ale Rossimu o tom řeknu, aby se měl na pozoru." K tomu se však až do noci nenaskytla příležitost. Nastal už večer, když dosáhli po velmi unavující osmihodinové jízdě malé vesnice Santa Anny, kde byl jakýsi hotel pro cestující. Nevynikal ani pohodlím, ani čistotou, ale jezdci z "Novary" byli rádi, že mají kde přespat.

Důstojníci a vědečtí pracovníci se rozdělili o těch několik nuzných pokojů, které byly k dispozici, a kadeti si lehli do velké hostinské místnosti, kam jim podomek nastlal slámu. Námořníci s poddůstojníkem spali ve stanu, který si vezli s sebou.

Za těchto okolností bylo nemožné, aby Kalina promluvil s Rossim nepozorovaně, a proto to odložil na druhý den. Natáhl se na slámu vedle Nattiho a v malé chvíli usnul.

16 TROSEČNÍK

Kalinovi se zdálo, že nespal ani pět minut, když je přišel poddůstojník budit. Rozespalí nasedali kadeti na koně po velmi chudé snídani, sestávající z čaje a kukuřičné placky. Venku byla ještě úplná noc, ozářená poslední čtvrtí měsíce, a na západě jasně plála Venuše s Jupiterem. Komodor dal vyjet proto tak časně, aby dosáhli cíle své cesty, Piko Ruiva (Červeného rohu), nejvyšší hory ostrova Madeiry, ještě před východem slunce.

Zívající lidé jeli. mlčky po horské stezce, která vedla většinou přes holé skály. Jen místy byl skrovný porost jalovce a vavřínových keřů, který občas vystřídaly vysoké, šedé lodyhy s listy, mezi nimiž jezdci téměř úplně zmizeli.

"To je fenykl a od něho má také Funchal své jméno," vysvětloval doktor Hochstetter. "Kdysi ho tu bylo velmi mnoho a jeho žluté květy padly prvním obyvatelům tak do oka, že podle něho nazvali své město, které si zbudovali na ostrově." Zívající kadeti podřimovali v sedle a věnovali jeho výkladům malou pozornost. To už dosáhli výšky pěti tisíc stop a brzy přišel okamžik, kdy musili sestoupit s koní, poněvadž se stezka stala pro ně neschůdnou.

Zatím se už objevily první sluneční paprsky a ozářily protější štít Piko Ruiva. Objevil se v kouzelných barvách přecházejících od temně černé až do azurově modré a ohnivě žluté, jak se kdysi kámen zbarvil pod vlivem podzemního ohně. Stěny této hory, 6000 stop vysoké, byly divoce rozeklané a zřetelně se na nich jevila místa, kudy tekl kdysi roztavený kámen v podobě žhavé lávy. Na některých skalních plošinách leželo kamení nejrůznější velikosti, nakupené často do velké výšky. Doktor se vyptával lámanou portugalštinou jejich průvodce, jak se tam dostalo. Pochopil z jeho řeči, že se odtrhlo od skály a zřítilo se dolů v podobě jakési laviny.

"Jsou nebezpečná místa a tamhle je jedno takové," vysvětloval, průvodce a ukazoval rukou před sebe na svah Piko Ruiva, od něhož je ještě dělilo skalní sedlo s úzkou a obtížnou stezkou. "Vypadá, jako by hora byla pevná a celá, ale stačí vyjmout malý kámen a všechno se to sesune dolů!" Všichni se zadívali, kam ukazoval, a doktor jim přeložil jeho řeč. Nic na onom, místě nevypadalo nápadně, jen kámen tu měl jasnější, žlutší odstín. Patrně to byl dodatečný nános lávy, poněvadž kus dále se pnuly do výše temné čedičové sloupy. Měly podivnou podobu, která poněkud připomínala člověka, a skutečně také domorodci jim říkají Homem em pé (Muž, který stojí).

Pochod přes skalní sedlo byl neobyčejně obtížný a Kalina se obdivoval průvodcům, kteří si vykračovali velmi statně a zpívali si ještě jakousi jednotvárnou píseň, ačkoliv nesli břemeno, potraviny pro výpravu. Četa se roztáhla do dlouhé čáry a námořník Rossi, kterého bylo možno přes panující šero poznat na značnou dálku podle bílého obvazu na hlavě, byl jedním z posledních. Večer, než mužstvo ulehlo, dal si je první důstojník nastoupit a vyšetřoval případ s Rossiho koněm, který mu praporčík ohlásil. Všichni námořníci ale popírali, že by o tom něco věděli, a poněvadž nebylo vyloučeno, že čin spáchal některý poháněč koní z konkurenční zášti proti majiteli Rossiho koně, musil první důstojník od dalšího vyšetřování upustit.

Jakmile přešli úzkou pěšinu skalního sedla a začali zlézat příkrý a rozervaný svah Piko Ruiva, nechal Kalina ostatní předejít, až se octl vedle Rossiho. Námořník ho pozdravil a zadíval se na něj tázavě.

Kalina mu dal znamení, aby posečkal, až přejde ještě několik mužů, kteří byli za nimi, a když se octli sami, začal se ho vyptávat.

"Znám vrchního kormidelníka Giana i námořníka Simsiče už od dřívějška," odpověděl Rossi po krátkém váhání na jeho otázku. "Sloužili jsme spolu u Anteho Radiče na jednom jeho škuneru, jmenoval se "Katica" a jezdil mezi Malou Asií a Terstem." Ante Radič byl známý loďař a strýc kadeta Alexandra Karamana. Kalina si vzpomněl, že mu Alex o Gianově službě u svého strýce vyprávěl a že o něm nemluvil nijak pochvalně. I jméno lodi mu připadalo nějaké známé.

"Nebyla to ta loď, která ztroskotala asi před rokem někde v Kykladách?" zeptal se Rossiho a námořník přisvědčil. "Povím vám, jak to bylo, signore cadette," řekl s náhlým rozhodnutím. Kalina se zastavil a sedl si na čedičový balvan, jichž bylo všude kolem rozseto. Rossi se postavil proti němu a začal.

""Katica" měla asi dvě stě tun a nebyla to žádná rychlá loď, ale pevně stavěná byla a svých osm uzlů dovedla urazit, i když vítr nebyl právě silný. Bylo nás na ní dvacet všeho všudy a Gian byl vlastně zástupcem kapitánovým, jak to na takových menších lodích bývá. Mužstvo ho rádo nemělo, protože byl přísný až krutý a měl hned pěst pohotově.

Jak sám víte, je to silák a nikdo se mu nemohl postavit, i kdyby byl chtěl. Ale já jsem s ním vycházel dost dohře až do poslední chvíle a Simsič byl vždy u něho dohře zapsán. Donášel mu na ostatní a byl proto mezi nimi velmi neoblíben. Kapitán sám, nějaký Slavo Pavičič, byl už starší a jak to je vůbec i na menších lodích zvykem, přenechával dohled nad mužstvem svému kormidelníkovi."

"Ale přesto jste si mu mohli stěžovat na špatné zacházení," namítl Kalina. Rossi se usmál a pokrčil rameny. "Odpusťte, signore cadette, ale až budete déle sloužit, poznáte, že něco takového si každý námořník dvakrát rozmyslí, než to udělá. Spíše by si snad stěžoval na důstojníka než na poddůstojníka! S tím je stále ve styku a ten má tolik možností, jak mu znepříjemnit život na lodi, že si to ani nedovedete představit! Ale abych vás nezdržoval. Bylo to právě před jedenácti měsíci a my jsme pluli z Bejrútu v Sýrii domů do Terstu. "Katica" byla hezky naložená datlemi, hrozinkami a ještě nějakým jiným ovocem. Vzali jsme to obvyklou cestou, která je nejkratší, mezi Krétou a Kykladami, kolem mysu Matapan na řeckém poloostrově do Odantské úžiny. Není to právě pohodlná cesta, je na ní dost ostrůvků a mělčin, ale ušetří vám dobrých tři sta mil proti tomu, kdybyste obepluli Krétu z jihu.

Měli jsme ostrov Santorin tak asi právě proti pravému boku lodi a nějakých třicet mil daleko, když se náhle přihnala bouře. Přiletěla od jihu z těch afrických pouští, a než byste napočítal deset, bylo nebe černé jako před půlnocí, ačkoliv bylo teprve deset dopoledne. Měli jsme právě rozvinutý kdejaký kus plátna na lodi, protože před bouřkou bylo skoro úplné bezvětří, a samozřejmě jsme se hned vrhli na plachty. Ale vítr nám ušetřil práci. V minutě nám serval všechno do posledního kousku, pak se začal hlavní stěžeň kolíbat a my jsme ho přesekli.

Nic nám to ale nepomohlo, loď si lehla na vlny tak, že jsme každou chvíli čekali, že už se nenarovná, a tak jsme přesekli i druhý stožár.

I to bylo málo platné a někdo vykřikl: "Loď se potápí, spusťte člun!" Viděl jsem, jak Gian srazil toho muže k zemi, ale ostatní se nedali zadržet a vrhli se ke člunu. Byl náhodou na závětrné straně a podařilo se jim ho dostat na vodu, ale právě když jich do něho asi tucet naskákalo, otočil se náhle vítr a v příštím okamžiku se ozvala rána, jako kdyby se bořil svět." Kalina sledoval vyprávění Rossiho s takovým zájmem, že si ani nepovšiml, jak poslední členové výpravy mizí někde daleko vpředu v hluboké skalní úžlabině. I námořník sám byl vzpomínkou na chvíle, o nichž vyprávěl, tak zaujat, jako kdyby celé to nebezpečí prožíval znovu. Zčervenal, zesílil hlas a provázel své vyprávění živými posuňky, jak je to u jihozemců zvykem.

"Ta rána byla od člunu," pokračoval, "který se rozbil o bok lodi na sto kusů. Po ní se ozvalo pár ustrašených výkřiků a pak už jsme slyšeli zase jen hluk bouře. Ale mělo už brzy dojít i na nás. Lítali jsme na vlnách nahoru a dolů, moře se přelévalo přes palubu každou vteřinu, ale "Katica" se pořád ještě držela. Byla to pevná loď a dobře stavěná.

A pak jsme zahlédli před sebou na tmavém nebi bílý pás, a kdo se dosud nemodlil, ten se začal modlit teď.

Ten bílý pás byla pěna od příboje a viděli jsme, že nás bouře žene na nějaký ostrov. A aby naše neštěstí bylo ještě větší, rozlehl se náhle od kormidla zoufalý křik: "Pozor, loď na pravém boku, jede na nás!" Vynořila se ze tmy jako strašidlo a byla od nás sotva deset nití daleko.

Předtím jsme o ní vůbec nevěděli, taková byla tma! Nedalo se nic dělat, loď byla bez plachet jako my a neposlouchala kormidlo zrovna jako "Katica". Podle stavby se mi zdálo, že je to nějaký amerikán, ale neměl jsem čas si ho prohlížet. Vzal nás čelním stěžněm právě do pravého boku a pak nás rozkrojil jako bochník chleba. Ale nevedlo se mu o nic lépe než nám a moře ho hodilo na útesy stejně nemilosrdně jako trosky naší ubohé "Katice".

Co se v tu chvíli dělo, nevím, popadla mne vlna a plaval jsem ze všech sil. Nebylo mi to ale nic platné, vlny se mnou pohazovaly jako s třískou, a kde je břeh, jsem neviděl. A pak mne něco uhodilo do hlavy a ztratil jsem vědomí. Když jsem zase procitl, hřálo mi slunce do tváře a po bouřce nebylo ani památky. Jen moře bylo ještě vysoké a vlny bily do útesů, které jsem viděl před sebou. Byl jsem na skalnatém břehu, kam mne asi vlna vyhodila, a když jsem vstal a rozhlédl se, spatřil jsem kolem sebe jen samé skály. Dost to tam vypadalo jako na tomhle ostrově.

Ohmatával jsem si nejdřív všechny údy. Neměl jsem nic zlomeného, jen vzadu na hlavě ohromnou bouli a cítil jsem se velmi slabý. Ale za chvilku jsem se sebral a vydal jsem se po břehu kus dál. Sem tam leželo nějaké prkno a jiné trosky, ale po lidech ani památky. Myslil jsem si, že z obou lodí musilo aspoň něco zůstat pohromadě, ale nenašel jsem nic. Bouře je musila vrhnout na břeh s takovou zuřivostí, že se rozbily na kusy."

Lehký rachot přerušil Rossiho líčení, ale žádný z obou mužů mu nevěnoval pozornost, námořník byl zaujat vzpomínkou na hrůzné chvíle a kadet nasloucháním. Bylo to ostatně jen několik oblých malých kamenů, které se skutálely od blízké čedičové vížky po svahu dolů.

"Už jsem myslil, že jsem zbyl docela sám z celé posádky," vyprávěl dále Rossi, "když jsem najednou zaslechl lidské hlasy. Šel jsem okamžitě po zvuku a brzy jsem narazil na Giana a Simsiče. Seděli na kameni a sušili si šaty na slunci. "Vida, to je Tonio Rossi," řekl překvapeně Gian. "Tak jsme zůstali přece jen tři z "Katice". Ale ta loď, která nás v posledním okamžiku rozčísla, to zaplatila, zdá se, se vším všudy!" Ukázalo se ale brzy, že to není pravda. Šel jsem se poohlédnout po břehu po nějaké mušli, takový hlad jsme měli, že nám bylo jedno, co budeme jíst, jen když budeme mít vůbec co pozřít. Ušel jsem sotva sto kroků od místa, kde jsme seděli, když jsem spatřil na zemi ležet muže. Ležel docela tiše, vůbec se nehýbal a byl oblečený v námořnické šaty a plášť s voskovanou kapucí. Byl to už starší člověk, bezvousý, s obličejem ostrých rysů, ale byl tak bledý, že vypadal jako mrtvola.

Rozepjal jsem mu šaty na prsou a položil jsem mu ruku na srdce.

Zdálo se mi, že bije, a začal jsem volat na Giana a Simsiče, aby přišli a pomohli mně muže křísit. Přišli okamžitě a dali jsme se hned do práce.

Museli jsme mu nejdřív svléknout těžký plášť, a když jsme mu jej stahovali, vypadl z vnitřní kapsy malý balíček z voskovaného plátna.

"Tam budou asi jeho papíry," poznamenal Gian, a zatímco jsme se Simsičem pohybovali mužovýma rukama, jako se to dělá u utopenců, začal balíček rozbalovat. Byly tam skutečně nějaké papíry a první z nich byl kormidelnický patent. Na mužovo jméno se už nepamatuji, ale loď, na které sloužil, se jmenovala "Hudson". Dělali jsme s tím chudákem, co jsme mohli, a zdálo se mi skutečně, že přichází k sobě, ale Gian nehnul ani prstem, aby nám pomohl. Bylo mi to divné a podíval jsem se přes rameno na něj, co dělá. Seděl s nějakým starým zežloutlým a potrhaným papírem v rukou a tvářil se moc podivně.

Musil asi cítit můj pohled, protože se najednou otočil, a když viděl, že se na něj dívám, náramně se zamračil. Hned se však asi rozmyslil jinak a řekl docela přívětivě, že jsem jistě už unavený a že mne vystřídá. Neměl jsem nic proti tomu, ale sotva Gian udělal pár pohybů s rukou bezvědomého muže, ustal a řekl mi, abych se šel podívat kus dále dovnitř ostrova po nějaké pitné vodě, že by jistě tomu člověku velmi pomohla, pokud mu vůbec ještě je nějaká pomoc.

Sebral jsem se a šel jsem hledat vodu, ale po nějaké říčce nebylo ani památky. Musil jsem jít hodně daleko, než jsem našel kámen s prohlubní, ve které se nachytala voda od ranní bouře. Nádobu jsem neměl, a tak jsem utrhl kus své košile a namočil ho důkladně do vody.

Chtěl jsem ji pak vymačkat tomu muži do úst. Spletl jsem se trochu v cestě, když jsem šel zpátky, a tak jsem se dostal k ostatním z druhé strany.

Bylo tam všude plno balvanů, asi jako tady, a když jsem jeden z nich obešel, spatřil jsem najednou Giana a Simsiče sotva deset kroků daleko. Stáli zády obráceni ke mně a vůbec si onoho muže nevšímali.

To mne velmi překvapilo, ale ještě podivnější bylo, že muž byl přikryt svým pláštěm tak, že mu pokrýval celé tělo. Zarazil jsem se, a jak jsem tak okamžik stál, zaslechl jsem Giana. "Je v tom síla peněz pro nás oba, ale Rossimu ani slovo!" Simsič se zasmál a ukázal na nehybnou postavu. "A o tomhle teprve ne!" řekl posměšně. "Mlč!" zasyčel Gian a rozhlédl se rychle kolem sebe. Byl by mne jistě spatřil, ale hned po jeho prvních slovech jsem skočil tiše za balvan a tam jsem se přikrčil.

Ostatně mne čekali z opačné strany a místu, kde jsem byl, nevěnovali pozornost.

Řeknu vám to další stručně, signore cadette," pokračoval Rossi po krátkém zamyšlení. "Slyšel jsem je mluvit o nějakém ostrově a o penězích, které tam jsou zakopány, a pochopil jsem, že se to dozvěděli z onoho starého papíru, který našel Gian v balíčku neznámého. Chvíli se dohadovali, jak se na ten ostrov dostanou, ale Gian řekl, že na to bude dost času později, že nejdřív musejí hledět dostat se pryč z tohohle proklatého ostrova.

Pak už se jim zdálo, že jsem moc dlouho pryč, a začali se rozhlížet, kde vězím. Plazil jsem se od kamene ke kameni, aby mne nespatřili, a když už jsem byl tak daleko, že mne nemohli vidět, udělal jsem malou okliku a vrátil jsem se stejnou cestou, kudy jsem odešel.

"Vás si tak poslat pro smrt!" huboval Gian, když jsem se vrátil.

"Zatímco jste se někde procházel, ten ubožák zemřel!" Chtěl jsem zkusit mu omýt tvář mokrým plátnem, ale Gian na mne vykřikl, abych toho nechal, a Simsič mne popadl za ruku a táhl mne pryč. Pustil mne teprve, když už jsme byli dost daleko, ale já jsem použil nejbližší příležitosti a letěl jsem zpátky. Strhl jsem z muže plášť a vykřikl jsem hrůzou. V jeho srdci vězel námořnický nůž, zaražený až po rukojeť!"

17 KAMENNÁ LAVINA

Kadet nemohl potlačit výkřik.

"Zavraždili ho!" zvolal vzrušeně a Rossi přisvědčil. V rozčileni zapomněli úplně na své okolí a nepovšimli si ani většího kamene, který se řítil po svahu kolem nich do propasti, ani postavy, která se vynořila za čedičovou věžičkou a jejíž noha onen kámen uvedla do pohybu.

Ostatně onu postavu bylo vidět jen zcela krátce. Kmitla se mezi balvany a zmizela pak za nimi směrem ke skále Stojícího muže.

"Pochopil jsem hned, že je velmi nebezpečné zůstat u mrtvoly déle," zahájil Rossi znovu své vyprávění. "Přikryl jsem muže zase pláštěm, jak byl dříve, a letěl jsem zpátky. Přišel jsem sice včas, právě v okamžiku, kdy se vraceli mne hledat, a vymluvil jsem se na to, že jsem se díval po nějakých škeblích, ale Gian mi asi nevěřil. Byl jsem patrně tak bledý a zděšený, že poznal, co jsem viděl. Zadíval se na mne tak, jako by se chtěl v příštím okamžiku na mne vrhnout, ale rozmyslil si to, když viděl, že jsem vjel rukou pod kazajku, kde jsem měl viset svůj nůž na šňůře kolem krku." "Čí to byl nůž v prsou zavražděného, jste nepoznal," přerušil ho kadet. Rossi zavrtěl hlavou. "Byl jsem tak zděšený, že mi nenapadlo po tom pátrat. Celou noc jsem probděl s nožem v ruce a sotva se setmělo tak, že nebylo vidět na krok, odplížil jsem se tiše z místa, kde jsem si večer lehl. Skutečně mne také v noci hledali, ale naštěstí mne nenašli a ještě za ranního šera odešli směrem k místu, kde ležel mrtvý muž. Já jsem se ukryl hlouběji v ostrově, ve skálách, a neozval jsem se, ačkoliv mne hledali a volali. Zůstal jsem schovaný tak, abych měl pobřeží na očích, a když krátce před polednem připlula turecká briga, která spatřila jejich kouřový signál, vrátil jsem se k nim. Na lodi byl muž, který uměl italsky, a tomu jsem řekl, že kus dál na pobřeží je mrtvý muž, aby jej pohřbili. Ale on mi odpověděl, že jsou pravověrní vyznavači Proroka a že se nemohou znečistit dotykem mrtvoly nevěřícího. Neměl ale nic proti tomu, abychom onoho muže pohřbili sami, a já jsem se tam hned vydal. Gian se Simsičem šli za mnou, ale v přítomnosti tureckých námořníků, kteří se tam šli taky podívat, jsem se jich nebál. Bylo mi hned divné, že se Gian posměšně ušklíbl, když jsem vyprávěl Turkovi o mrtvém muži, ale záhy jsem poznal příčinu. Mrtvola zmizela!" "Nepochybně ji hodili do moře, když ráno odešli z tábora," poznamenal Kalina a Rossi přisvědčil. "Gian i Simsič mohli tvrdit, že tu žádný mrtvý nebyl, ale kupodivu to neučinili, snad se báli, že by jej moře mohlo vyplavit. Gian jen podotkl, že příliv asi mrtvolu odnesl, ale onen Turek, který mluvil italsky, nad tím vrtěl hlavou. Byl to druhý kormidelník a zkušený muž. Rozhlédl se kolem a poznal hned, že příliv nemohl jít tak vysoko. Ostatně každý ví, že ve Středozemním moři je příliv malý. Byl jsem tak rozčilen, že jsem přímo obvinil Giana a Simsiče z vraždy. Popírali na krev, ale zmizení mrtvoly vysvětlit nedovedli. Turek se zadíval pronikavě na Giana a vážně řekl: "Alláh je veliký a on vidí do lidských srdcí jako do nádoby s čistou vodou.

Potrestá vraha, ať se před ním skryje kamkoliv!" Tím to bylo vyřízeno.

Nebyl tu žádný důkaz než má výpověď a to nestačilo k nějakému zákroku.

Papíry mrtvého převzal kapitán brigy, ale byl-li mezi nimi onen žlutý papír, který byl příčinou nebožákovy smrti, nevím. Myslím ale určitě, že nebyl. Turci nás vysadili na Korfu a jedna dalmatinská plachetnice nás zavezla do Terstu. A to je vše," skončil náhle Rossi.

"A vy jste to nehlásil našim úřadům v Terstu?" zvolal rozčileně Kalina.

Rossi pokrčil rameny. "Co by to bylo pomohlo, pane kadete? Nebyl by mi nikdo uvěřil, stály tu dva hlasy proti jednomu. Vy jste po onom Turkovi první, komu to vyprávím!" Kadet se zamyslil. Rossi stál tiše před ním.

"Jak jste se dostal na "Novaru?"," zeptal se Kalina po chvíli. "Jste už starší a nejste povinen vojenskou službou." Rossi se na okamžik zarazil. "Loďař Radič pro nás neměl zatím místo, a proto nám dal nějaké peníze a řekl, abychom nějaký čas čekali," vysvětloval váhavě. "A válečné námořnictvo potřebuje hodně lidí od té doby, co se moji krajané v Itálii od něho odtrhli, a platí dobře. Šel jsem se přihlásit a zařadili mne hned mezi marsové mužstvo." "Věděl jste, že přijdete na "Novaru"?" ptal se Kalina rychle. "Věděl," odpověděl neochotně Rossi.

"A věděl jste, kam "Novara" popluje?" "Nevěděl," odpověděl námořník určitým hlasem, ale přitom se temně zarděl.

Kalina byl přesvědčen, že nemluví pravdu. Začalo mu svítat, proč se dal Rossi naverbovat mezi mužstvo fregaty. Další jeho odpověď, pronesená stejným způsobem jako předchozí, ho v jeho tušení utvrdila.

"Jméno toho ostrova, kde má být zakopán poklad mrtvého muže, jste si nepamatoval, jste řekl?"

"Nepamatoval, signore cadette," prohlásil Rossi, ale před pronikavým zrakem Kalinovým sklopil oči.

"A také jste nevěděl, že Simsič a Gian jsou na palubě "Novary"?" Rossi odpověděl opět záporně, ale tentokrát mu Kalina věřil. Vzpomněl si, že se Rossi ukryl v první den plavby, chtěje nepochybně později zběhnout, a nenašel pro toto jednání jiné vysvětlení, než jeho strach před oběma muži.

"Něco vám řeknu, Rossi!" pravil vážně a vstal z kamene, na němž dosud seděl. "Žádné peníze na světě nepomohou člověku, je-li mrtev.

Nechci pátrat po vašich tajemstvích,. ale jsem přesvědčen, že jméno toho ostrova pokladů znáte. A se mnou jsou o tom přesvědčeni i Gian a Simsič. Proto se vás chtějí zbavit, ne k vůli té vraždě, kterou jim sám proti nim dvěma nemůžete dokázat, jak jste před chvílí správně řekl.

Gian vám hleděl způsobit nepříjemnosti hned první večer a Simsič vám nepochybně včera dal ten knoflík pod sedlo. Viděl jsem ho u vašeho koně, a proto jsem vás vlastně dnes zastavil, abych vás před ním varoval."

"Grazie, signore cadette," koktal Rossi a patrně se chtěl nějak před Kalinou ospravedlnit, ale k tomu mu nezbyl čas.

Nad jejich hlavami, směrem od Stojícího muže, se ozvalo temné dunění, které hned nato přešlo v ohlušující rachot. Skála se jim začala třást pod nohama a Kalina, který vzhlédl vzhůru, ztuhl hrůzou. Z vrcholu stráně se valila ohromná kupa kamení dolů, právě proti nim! Letěla úžasnou rychlostí, strhujíc s sebou stále nové a nové balvany. Kalina pozbyl rozvahu jen na okamžik, ale pak se hned vzchopil a rychle rozvážil situaci. Dolů utíkat nemohli, kamení se pohybovalo takovou rychlostí jako sněhová lavina a musilo je dostihnout v nepatrné chvíli. Lavina! Kalina se rozpomněl na to, co říkal ráno jejich průvodce o nebezpečném místě skalního svahu. Kus výše nad nimi, asi deset sáhů daleko, čněl ze skály čedičový balvan. Byl objemný a vysoký a připomínal nápadně hradní věž. Zdálo se, že neleží jen volně na skále, ale patří k ní a je její součástí. Dalo se čekat, že lavině odolá, a bylo to jediné místo, které jim mohlo poskytnout úkryt.

Celá ta úvaha netrvala Kalinovi ani vteřinu. Popadl Rossiho za ruku a táhl ho vzhůru po svahu. Námořník se zpočátku vzpíral, než pochopil jeho úmysl, zdálo se mu, že je nesmyslné, jít lavině ještě naproti. Tím ztratili několik drahocenných vteřin a pak to byl závod se smrtí. Kalina cítil její ledový dech na své páteři. Kdo se dostane k čedičové věži dříve, oni, nebo ty ohromné spousty, které se valily dolů jako kamenné moře?

Neproniknutelný oblak prachu se zvedl z kamenného přívalu a zahalil celé okolí. První kameny svištěly už kolem prchajících, když klesli bez dechu za čedičovou skalkou. Celý jejich divoký běh trval snad jen deset vteřin, ale rozehnal jim prudce krev v žilách a připadal jim dlouhý jako věčnost. Sotva se přikrčili za ochranným balvanem, už hřměla lavina kolem nich s takovým rachotem, jako by se řítila celá hora Piko Ruivo. Přehnala se rychlostí závodního koně a její hluk postupně slábl, až konečně dozněl v propasti. Ještě ojedinělé balvany lítaly kolem a rozrážely se na čedičové skále, ale brzy přestaly i ty a nad horou se zase rozhostilo ticho.

Po chvíli se vyjasnil i vzduch a okolí se dalo přehlédnout. Podle rýh ve skále bylo znát, jak se kamenná lavina rozdělila u čedičové věže, za kterou se skrývali, a pak se zase za ní spojila dohromady.

"Madona mia!" šeptal si ustavičně Rossi, bledý až po vlasy, a utíral si obličej, zpocený hrůzou. Z dálky bylo slyšet pronikavý zvuk poddůstojníkovy píšťalky, svolávající mužstvo. Kalina se zatím už vzpamatoval a rozhlížel se kolem. První, co mu padlo do oka, bylo místo nedaleko Stojícího muže. Vypadalo, jako by tam byl někdo odsekl skálu obří sekerou. Žlutavý vrchol, před nímž je průvodce varoval, zmizel a na jeho místě se objevila mělká úžlabina. Celý vrcholek skály se uvolnil a zřítil do propasti. Na okamžik se zdálo Kalinovi, že se nad Stojícím mužem mihla jakási postava, ale nebyl si tím jist. Ve vzduchu stále ještě poletovalo hodně prachu a rozhled byl velmi omezen.

Rossi zahlédl, jak se mezi černým kamením za čedičovou skalkou něco blýská. Shýbl se pro to a zvedl malý, stříbrný penízek. Na jedné straně byl obraz Matky boží s Jezulátkem a na druhé latinský nápis: "Maternesu Christi ora pro nobis!" "Patří to vám, signore cadette?" zeptal se.

Kalina zavrtěl hlavou.

"U nás muži takové penízky nenosí, Rossi, to je zvyk jihozemců."

"Můj to také není," prohlásil Rossi a ukázal svůj medailónek, který nosil na šňůrce na krku schovaný pod košilí. Byl na něm obraz jeho patrona, svatého Antonína Paduánského a nápis.

"Ztratil to někdo z našich lidí nebo z Portugalců," usoudil Kalina.

"Podívejte se na něj, je čistý a lesklý a není na něm vidět nějaké stopy vlhkosti, které by se určitě objevily, kdyby tu ležel déle. Velmi rád bych věděl, komu patří." Rossi pokrčil rameny.

"Nepamatuji se, že bych jej byl u někoho viděl. Ostatně, člověk jen zřídka takovou věc u druhého zahlédne, každý ji nosí na holém těle pod košilí." Kalinu napadlo náhle, že někdo zde byl uschován po celou dobu, co spolu mluvili. Místo, kde Rossi našel medailónek, bylo právě na té straně čedičové skalky, že nebylo vidět od balvanu, na němž seděl při Rossiho vyprávění. Pokoušel se zjistit přesně, kde ten balvan leží, a po malé chvíli jej s Rossim nalezl mezi směsí větších a menších trosek, které lavina roztrousila všude po své cestě. Byl to vlastně kus vystupující skály, a proto nebyl lavinou stržen s sebou.

"Jděte tam, Rossi," vyzval Kalina námořníka, "a vyprávějte znova, jak jste ztroskotal s "Katicou"." Námořník se na něj udiveně zahleděl, ale pak pochopil, oč jde, a uposlechl. Kalina zatím zaujal místo za čedičovou skalkou, přesně tam, kde Rossi našel stříbrný penízek. Slyšel jasně každé námořníkovo slovo a po několika větách mu dal znamení, aby přestal. Nepochyboval už, že je někdo vyslechl. Nemohl to být žádný z domorodých průvodců, poněvadž nikdo z nich nerozuměl italsky, a jistě by tedy neměl zájem o nesrozumitelný hovor. Podezření na Simsiče se okamžitě přihlásilo. Kalina si vzpomněl na postavu, kterou na okamžik zahlédl nad skálou Stojícího muže, než mu zmizela v oblaku prachu a litoval, že nepoznal, kdo to je.

Řekl Rossimu o svém podezření, ale námořník s ním nesouhlasil.

"Simsič zná příběh o ztroskotání "Katice" stejně jako já, i to, že jeho a Giana podezřívám z vraždy," namítl.

Kalina chvíli přemýšlel.

"To je pravda," přisvědčil, "ale přece jen by mu to bylo stálo za to poslouchat. Jestli to byl on, pak se dozvěděl, co už jistě tušil, totiž že víte o pokladu zavražděného kormidelníka, a to má pro něj i pro Giana velký význam. Bude nepochybně přesvědčen, že jste je tehdy vyslechl a že znáte i jméno ostrova, kde je poklad ukryt, jak už jsem vám to ostatně řekl dříve." Zadíval se Rossimu pronikavě do očí a námořník odvrátil rozpačitě pohled stranou. Patrně si asi uvědomil, jaké nebezpečí mu nyní hrozí, poněvadž náhle zbledl tak, že jeho osmahlý obličej dostal šedě popelavou barvu.

Na další rozhovor nebyl čas. Četa z "Novary" a její průvodci byli již docela blízko s prvým důstojníkem a komodorem v čele.

"Kde vězíte, kadete?" ptal se první důstojník nevlídně.

Kalina se postavil do pozoru s rukou u štítku čapky, přemýšleje rychle, co by měl odpovědět, ale Rossi jej vytrhl z rozpaků.

"Signor cadette mi pomáhal převázat mé poranění na čele, signore tenente di vassello," řekl duchapřítomně a první důstojník se mrzutě ušklíbl.

"Odpovídejte jen na otázku, muži," osopil se na Rossiho.

"Jen když jste nezůstali pod lavinou," řekl dobrácky komodor a první důstojník ustoupil zpět.

"Nejste vy ten kadet z gibraltarské skály?" zeptal se komodor s úsměvem.

"Ano, Excelence, kadet Kalina," přisvědčil mladík.

"To je dobře, že jste s námi. Pomůžete panu de Montfort zakreslit naši včerejší a dnešní cestu do mapy. Jděte si k němu pro údaje!" Pokynul mu vlídně na pozdrav a Kalina zasalutoval a šel hledat Montforta. Ale ani potom ještě nemohli nastoupit zpáteční pochod do vesnice Santa Anny, poněvadž se ukázalo, že se ztratil přírodopisec pan doktor Hochstetter. Jeden z portugalských průvodců jej nalezl teprve po dlouhém hledání v poboční rokli. Byl tak pohroužen do zkoumání různých vřesů, kapradin a řas, že přeslechl všechno, hřmot laviny i signály píšťalky kormidelníkovy. Velmi se divil, že už musí jít zpátky, mají-li být do večera na lodi. Odcházel jen nerad ze svého zeleného království a jeho botanická torba byla nacpána tak, že se vůbec nedala zavřít. Na tom však nebylo dosti, přírodopisec si naplnil i všechny kapsy, takže vypadal, jako by byl náhle ztloustl. Kytičky měl i v klobouku, který nesl v ruce...

Jeho bodrá vousatá tvář zářila radostí a zdaleka volal na Kalinu, aby se přišel podívat, co všechno nese.

"Víte, mladý příteli," volal nadšeně, "že řád vřesovitých neboli ericaceae má neméně než čtyři sta dvacet druhů a že jsem z nich našel padesát jen v téhle jediné rokli?"

"To jste měl věru štěstí, pane doktore," usmíval se Kalina.

"Štěstí? Jaképak štěstí?" mával učenec odmítavě rukou. "Neštěstí, že už musíme zpátky pro nic za nic, to je to. Tihle námořníci si udělají program, a ten se musí na minutu dodržet, ať se děje co děje a ať věda z toho vyjde jak chce zkrátka. Víte, co by se stalo, kdybych mohl v té rokli zůstat déle?"

"Dostal byste za chvíli řádný hlad, pane doktore, já ho mám už teď," prohlásil kadet a doktor ho změřil zničujícím pohledem.

"Hlad!" řekl opovržlivě.

"Inu ano, když je člověku osmnáct, pak myslí pořád jen na jídlo." Přistoupil ke Kalinovi blíže a zatáhl ho ke kraji stezky, takže kadet dostal strach, že oba spadnou ze skalního sedla do propasti. "Bylo by se stalo tohle," řekl doktor tajemně a zavrtával mu přitom ukazovák do prsou. "Byl bych našel těch druhů z řádu vřesovitých ještě mnohem více a byl bych dokázal, že se slavný Linné mýlí, když tvrdí, že většina jich roste v jižní Africe. A víte, jaké důležité uzávěry by se daly z tohoto objevu vyvodit?"

Narovnal si brýle na nose a prohlížel si Kalinu jako učitel žáka, který se špatně připravil na zkoušku.

"Nu, věru nevím, pane doktore," řekl Kalina s úsměvem. "Snad to, že vřesovité rostlinky tu nalézají podobné životní podmínky jako v jižní Mrice, ne?"

"Ó, to je příliš málo," třepetal učenec odmítavě rukou. "Bylo by to důkazem, že tento ostrov byl kdysi součástí africké pevniny, jedním z pilířů ohromného mostu, spojujícího onen světadíl s Atlantidou, báječnou pevninou, která se ponořila do vln Atlantského oceánu se vší svou bohatou kulturou dávno předtím, než Homér začal zpívat o obléhání Tróje."

"Nikdy bych nebyl řekl, že suchá věda dovede být tak romantická," smál se poručík de Montfort, který vyslechl poslední část doktorova rozhovoru s Kalinou.

"To není žádná romantika, pane poručíku," řekl přírodopisec rozhořčeně, "to jsou přesná vědecká fakta, která, žel, nelze ověřit jen proto, že vy, páni námořníci, honíte člověka s hodinkami v ruce!" Montfort se nepřestal usmívat, ale pokrčil rameny.

"Co chcete, pane doktore," poznamenal omluvně, "taková výprava s lodí, jako je "Novara", rozpočtená na cestu kolem světa, je drahá věc a zdlouhavá. Nemůžeme všude zůstat tak dlouho, jak bychom si přáli. I tak se cesta protáhne na několik let a přijde na hezké peníze. Vždyť jen s sebou vezeme půl miliónu zlatých ve zlatě a ve stříbře." Půl miliónu zlatých! Ta tři slova projela Kalinovou hlavou jako žhavý drát. Vzpomněl si, že už je jednou slyšel, za bouřlivé noci ve Středozemním moři. Byl tak překvapen, že nemohl potlačit bezděčný pohyb. Montfort si jeho vzrušení dobře všiml a na okamžik se na něj pronikavě podíval.

"Když se jedná o vědu, tak se nemají kramářsky počítat peníze!" odsekl doktor přísně, ale za chvíli se udobřil a vykládal za cesty k vesnici oběma svým málo pozorným posluchačům, co všechno našel v zelené rokli pod vrcholem Piko Ruiva.

"Pročpak vás to tak překvapilo, když jsem se zmínil, kolik peněz vezeme s sebou?" zeptal se tiše Montfort Kaliny o něco později, když skončili prozatímní nákres cesty, který načrtli v hostinci vesnice Santa Anny.

Kadet zaváhal, má-li říci poručíkovi, co mu jeho slova připomněla.

"Tak co je s vámi?" ptal se de Montfort s předstíranou přísností, "zase nějaké divoké dobrodružství jako v Gibraltaru?"

"To ne, pane fregatní poručíku," odpovídal Kalina rozpačitě a náhle se rozhodl, že poví Montfortovi všechno. Byl mu sympatický už od prvního spatření a kromě toho se k němu zachoval tak přátelsky právě v gibraltarském přístavu. Nepochybovalo tom, že přijme jeho sdělení s porozuměním.

"Je to trochu dlouhá historie, pane fregatní poručíku, a jestli dovolíte, povím vám ji na zpáteční cestě, kde na ni bude dost času," žádal kadet a de Montfort byl srozuměn.

O chvíli později nasedli cestující z "Novary" na koně a Montfort se připojil ke Kalinovi. Na jeho vybídnutí začal kadet vyprávět a pověděl mu všechno, od výstupu mezi Rossim a Gianem pro špatně upevněné lůžko až po pád kamenné laviny, o němž se vyjádřil, že jej nastrojil Simsič, aby se jedním rázem zbavil obou nepohodlných osob, které znají jeho a Gianovo tajemství.

Montfort poslouchal s velkým zájmem, ale čím dále, tím nedůvěřivěji kroutil hlavou.

"Na vás se dobrodružství přímo lepí, kadete," řekl s pochybností ve hlase. "Anebo trpíte nadprůměrnou obrazotvorností. Nečetl jste od Stevensona román o ostrovu s pirátskými poklady?" "Ale pane poručíku, tu historii s pokladem jsem si přece nevymyslil, tu mi vyprávěl Rossi," ohražoval se Kalina s mírným rozhořčením.

"A Rossi zcela jistě Stevensona nečetl, protože neumí anglicky, a kdo ví, jestli vůbec dovede číst knihy, psané v jeho mateřštině," řekl poručík smířlivě. "To tedy mluví pro vás. A sotva si to asi vymyslil, stejně jako to povídání o té vraždě, vypadá dost pravdomluvně," dodal zamyšleně.

"Co mne nejvíc zajímá," pokračoval po chvilce mlčení, "je ta noční rozmluva. Divím se, že jste nepřišel na to, co míní tím slovem stráž, která na moři není. Je to zcela jasné. Peníze, které vezeme s sebou, jsou v pokladně v kajutě správního oficiála. Když jsme na širém moři, tak je nikdo nehlídá, poněvadž se na lodi nedá nic schovat a ukradená věc by se hned našla. Ale v přístavu, kde je možnost útěku na pevninu a kde konečně je i na palubě plno cizích lidí, se staví před kajutu stráž, která se střídá po dvou hodinách." To tedy bylo vysvětlení záhady, s kterou si Kalina tolik lámal hlavu.

Ale co by pak prospělo vloupat se do pokladny "Novary" na moři, když nelze lup ukrýt? Nato nedovedl odpovědět ani de Montfort.

"Ten Gian je násilník, o něm jsem už slyšel," poznamenal Montfort.

"Ale my máme ve válečném loďstvu nedostatek dobrých poddůstojníků a jsme nuceni takové lidi zatím brát, dokud si nevychováme svůj poddůstojnický sbor. A ten Simsič vypadá jako šibeničník, toho jsem si už sám všiml." Vzpřímil se ve třmenech a hledal pohledem námořníka, o němž právě mluvil. Byl až na samém konci průvodu a vedl za uzdu soumara. Na okamžik se jeho pohled střetl s poručíkovým, ale hned odvrátil hlavu stranu a zadíval se jinam.

"Zařídím to, aby ten chlapík náhodou nikdy na stráž k penězům nepřišel," rozhodl de Montfort. "Ale co s tím vším uděláme? Myslím, že máme trochu příliš málo důkazů, než abychom s tím mohli jít mi velitele lodi nebo na komodora, nezdá se vám?" Kalina přisvědčil.

"Všímejte si jich obou dobře a já jim také dohlédnu na prsty," sliboval poručík. "Budou mít teď ostražitého hlídače také v Rossim, který ví, že mu jde o krk..." Na okamžik se zarazil v řeči. Chtěl dodat:

"Vám ostatně také", ale když se podíval na přímou a bezstarostnou tvář kadetovu, bylo mu v duchu hocha líto a řekl si, že jej nebude znepokojovat. Místo toho si umiňoval, že dá na něj podle svých možnosti pozor, aby mu ta dvojice darebáků neublížila.

Tentokrát se jelo ostře a cesta také ustavičně klesala, takže byla pro koně daleko méně namáhavá. Proto dorazila výprava ke kostelu Nossa Senhora de Monte za poloviční dobu, než jakou potřebovala k jízdě vzhůru. Odtud měli k veliké radosti kadetů sjet až dolů do přístavu na sáňkách, které pojedou vlastní váhou. Víc než tucet saní stálo připraveno na skalní plošině, která se tyčila ve výši 1500 stop nad mořem. Do každých saní usedli dva muži a na znamení píšťalky prvního důstojníka se všechny saně daly najednou do pohybu. Vedle každých z nich běželi dva domorodci, kteří je udržovali dřevěnými obušky ve správném směru. Skála byla hladká jako led a svah tak srázný, že za malou chvíli dostaly saně vysokou rychlost a ujížděly s neobyčejnou prudkostí.

"Shoří pod námi!" zvolal polekaně Kalina, který seděl s Nattim v jedněch saních. Skutečně také se zdála být jeho obava oprávněná.

Tření o hladkou skálu bylo tak veliké, že se začalo ze sanic kouřit.

"Neboj se, to by jim přišlo draho, kdyby při každé jízdě shořely saně!" uklidňoval ho Natti a ukázalo se, že měl pravdu. Náhle za nejprudší jízdy vstrčili průvodci své obušky pod sanice, saně se trochu smýkly stranou, ale okamžik nato se zastavily. Průvodci potom mokrými hadry navlhčili sanice a chvíli třeli své kožené podrážky hlínou a pískem, aby v nich nadělali rýhy, které měly brzdit příliš prudký pohyb.

Taková zastávka se opakovala ještě několikrát, ale přesto byla jejich jízda tak rychlá, že se octli u moře v necelé půlhodince. Když vystoupil ze saní, ještě napolo omámen šílenou jízdou, která jim rvala dech od úst, vzpomněl si Kalina na Alexe a cítil hryzání svědomí.

Uvědomil si s výčitkou, že výlet byl tak bohatý na různé zážitky, že téměř zapomněl na ubohého kamaráda, který se jistě ve svém domácím vězení k smrti otravuje. Hleděl se dostat do některé z prvních loděk, které je odvážely na fregatu, a šel rovnou do kabiny navštívit ubohého vězně.

"Že už jdeš!" řekl vyčítavě Alex a hodil po něm tlustý svazek, který právě četl. "Ze zoufalství jsem přečetl celého kapitána Marryata!" Kalina se obratně uhnul hozené knize a potřásl srdečně Alexovi rukou.

"Nic si z toho nedělej!" řekl chlácholivě. "Já ti budu vyprávět něco mnohem lepšího, než je celý kapitán Marryat!"

"Však já tobě taky," sliboval Alex.

18 NÁMOŘNICKÁ SLAVNOST

Jen devět dní zůstaly obě lodi, fregata "Novara" a korveta "Karolina", zakotveny ve funchalské rejdě. Potom dal komodor povel k odjezdu a 17. června opouštěly obě válečné lodi za obvyklých dělových pozdravů pohostinný přístav. Ostrov Madeira jim brzy zmizel na severovýchodním obzoru, ale ještě druhý den, když už lodi byly od něho sto dvacet mil daleko, bylo vidět v dalekohledu skupiny mraků, které se ustavičně v tuto roční dobu vznášejí nad ostrovem a mírní žár tropického slunce.

Příští pevnou zemi, východní břehy Jižní Ameriky, měla spatřit posádka "Novary" až po sedmi týdnech. Do té doby byly kolem ní jen vody širého Atlantiku a nad ní nebe, jehož známá souhvězdí brzy začala mizet v parách obzoru. Zaujímala přitom tak nezvyklé polohy, že je plavci jen stěží poznávali. Jednoho večera, právě kdyŽ se Alex hádal s Kalinou, je-li podivné seskupení šesti hvězd, které se matně třpytily u obzoru, Velký vůz, nebo není, přišel k nim doktor Hochstetter a slavnostně jim ukazoval souhvězdí Jižního kříže.

"Tohle že je Jižní kříž?" řekl zklamaně Kalina. Představoval si toto známé souhvězdí podle toho, co všechno o něm četl, docela jinak.

Myslil si, že to je něco tak skvělého, co okamžitě padne mezi ostatními hvězdami jižního nebe do oka, a zatím viděl docela nenápadné seskupení čtyř hvězd, dvou větších a dvou menších. Kolem dokola byla jiná souhvězdí mnohem zářivější, jako Loď argonautů, Kentaur, Létající ryba a Trojúhelník, mezi nimiž se Jižní kříž hodně tratil.

"Co se vám na něm nelíbí?" podivoval se přírodopisec. "Vždyť má jednu hvězdu první velikosti, dvě druhé velikosti a jednu třetí velikosti. Je to docela úctyhodné souhvězdí!"

"Snad je," souhlasil kadet, "ale nikdy by mne nenapadlo je takhle pojmenovat. Ostatně na našem hvězdném nebi, na severní polokouli, máme hromadu hvězd tak seskupených, že bychom si z nich mohli nadělat celý tucet Severních křížů!"

"Snad se o něm mluví víc, než to zasluhuje," připustil učenec.

"Patrně tu hrála úlohu zbožnost starých plavců, kteří poprvé překročili rovník a řídili se tímhle souhvězdím v neznámých jižních mořích."

Nebyla to jediná hvězdářská pozoruhodnost, s kterou se kadeti setkali cestou na jižní polokouli. Jednoho dne - byl to čtrnáctý den plavby - šel Kalina s Karamanem "vzít polohu lodi". Kalina měl odečítat chronometr a Karaman dostal za úkol změřit několikrát sextantem výšku slunce nad obzorem. Kalina si připravil deník a tužku a čekal na Alexův signál, když najednou zaslechl jeho zděšený výkřik. Polekaně se obrátil a viděl, jak v jedné ruce drží křečovitě sextant a druhou ukazuje na svůj stín.

"Co se děje? Kouslo tě něco?" ptal se překvapen.

Alex vrtěl hlavou. "Můj stín, podívej se na něj!" koktal.

"Co s ním je? Zdá se mi být pořád stejný a stejně široký, jako jsi ty sám," žertoval Kalina.

"Ale podívej se, kam ukazuje!" křičel Alex, kolem něhož se zatím začali stavět námořníci. Některým z nich se zdál být patrně stín také podivuhodný, poněvadž se na něj dívali velmi udiveně a jeden se dokonce běžel podívat na kompas a pak se pokřižoval a mumlal něco o ďábelském mámení. Kalina viděl hned, že stín ukazuje na opačnou stranu než včera, k přednímu kastelu místo k zadnímu. Dosud pluli proti slunci, a teď je měli v zádech. To by bylo bývalo docela přirozené, kdyby byla "Novara" náhle změnila kurs a kdyby se vracela zpět k severu, místo aby pokračovala v cestě na jih. Ale jediný pohled na kompas poučil Kalinu, že tomu tak není a že fregata pluje stále k jihu.

Při prohlížení kompasu si však na něco vzpomněl a okamžitě pochopil, proč jejich stín dnes padá na opačnou stranu než včera.

"Kdybys méně jedl a více studoval," řekl polohlasně k Alexovi, aby ho námořníci neslyšeli, "pak by ses teď méně divil, proč najednou se tvůj stín přestěhoval od severu k jihu. Nepamatuješ se, že jsme včera projeli rovnoběžkou, nad kterou teď právě stojí slunce v poledne kolmo? Sám jsi si přece stěžoval, že je horko k zalknutí, a chtěl jsi se koupat v moři, a Montfort ti to překazil, poněvadž stráž hlásila právě předtím žraloky."

Alexův obličej se vyjasnil a na jeho tváři se objevil spokojený úsměv.

Setřel si pot s čela a řekl blaženě.

"To jsem rád, že je to takovéhle! Už jsem se bál, že mám nějaké přeludy. Teď je mi to náramně jasné. Včera jsme se křižovali se sluncem, které přešlo nad naší hlavou. Ono se sice také stěhuje už na jižní polokouli jako my, protože máme 30. června a jsme už po letním slunovratu, ale my jedeme rychleji, a proto je máme v zádech." Tenhle populární výklad pochopili i námořníci, kteří stáli kolem s otevřenými ústy, a spokojeně se rozešli. "Tak honem do práce, nebo nám kamarádi snědí celý oběd, a dnes jsou tuňáci na česneku!" vybízel Kalina Alexe. Ten, jakmile slyšel o jídle, vyvinul okamžitě neobvyklou činnost.

Bylo to čtrnáct dní po této příhodě s Alexovým stínem, kdy "Novara" zkřižovala rovník. Tato událost byla spojena na palubě fregaty s velikými oslavami, jež jsou mezi námořníky tradiční a datují se patrně již od dob prvních plavců, kteří překročili rovník. Hlavní úlohu při oslavě hrál vrchní člunař, který si už týden napřed chystal slavnostní řeč, přičemž mu Alex vydatně pomáhal. Námořníci, jimž jednotvárná plavba přinášela celkem jen málo rozptýlení, těšili se na oslavu překročení rovníku jako malé děti. Ještě nikdy nebyla paluba tak rychle a tak pečlivě umyta jako v onen den slavnosti.

K první části slavnosti došlo už večer, 14. července. Z paluby byly spuštěny schůdky k moři a po nich vystoupil nahoru, jako by se byl právě vynořil z vln, vrchní člunař, přestrojený za boha moře, Neptuna.

Vyparádil se k této úloze tak, až divákům oči přecházely. Na hlavě měl ohromnou paruku z koudele a na ní neméně ohromnou zlatou korunu z lepenky. Z koudele byl i mohutný plnovous, který mu splýval až k pasu. Svého boha moře, Neptuna, si zpravidla představovali staří Řekové nahého, což je konečně přirozené, poněvadž tento bůh obývá moře a ani bohové se nekoupají rádi v šatech. Ale vrchní člunař usoudil, že by s nahou hrudí vypadal málo panovnicky, a proto se zahalil do pardálí kožišiny, kterou mu půjčil poručík Montfort, velký lovec a majitel různých trofejí. Místo pověstného Neptunova trojzubce svíral těžkou harpunu a v obličeji byl hrůzně pomalován jako Indián na válečné stezce. Za ním důstojně kráčel jeden námořník, převlečený za mořského boha, pomocníka Neptunova. Pořídil si své přestrojení velmi levně tím způsobem, že si oblékl plavky, horní část těla zahalil do rybářské sítě a k pasu si připnul ohromný šupinatý rybí ocas, vyrobený z lepenky. Byl stejně příšerně pomalován ve tváři jako jeho pán a velitel a vesele se šklebil na námořníky, kteří hlasitě obdivovali jeho krásné roucho.

Slavnostním krokem přistoupil Neptun, jehož objevení se na palubě bylo provázeno vypálením celého tuctu modrých raket, k zadnímu kastelu, kde byl shromážděn štáb fregaty, poklonil se a začal svůj proslov. Oznamoval všem přítomným, že zítra nastane významná chvíle v životě každého námořníka, kdy jejich loď přepluje rovník a octne se v jeho království. Od nepaměti prý, jak prohlásil, je povinností každého nováčka, který poprvé překročil rovník, podrobil se námořnickému křtu.

"Tímto křtem," pokračoval Neptun, "stává se každý mým poddaným a jemu zaručena moje mocná ochrana. A zejména tato loď má zapotřebí veškeré mé ochrany." Vrchní člunař nebyl žádný řečník, a ačkoliv se své řeči svědomitě učil a dal se ještě odpoledne od Alexe zkoušet, octl se náhle na místě, kde mu selhala paměť.

"Má zapotřebí veškeré mé ochrany," opakoval zmateně a na čele mu vyrazil pot, který začal rozpouštět pestrou malbu jeho obličeje.

chvilku ještě něco koktal a pak zmlkl úplně. Alex, který stál s ostatními kadety vedle důstojnického sboru na zadním kastelu, byl celý nešťastný a netrpělivě sebou šil.

"Co ti je?" divil se Kalina. "Stůj přece pořádně, ještě se sem podívá první důstojník nebo Šimpanz a napaří ti nějaký trest!"

"Všechno mi to pokazí!" bědoval nešťastný Alex a rychle se rozhlédl.

Pozornost všech byla upoutána k zamlklému mořskému bohu a Alex toho využil. Rychle a nikým nepovšimnut sběhl po schůdkách na palubu a zmizel mezi námořníky. Neptun stále ještě rozpačitě pokašlával a neklidně přešlapoval z nohy na nohu, zatímco se námořníci i důstojníci začínali smát, když nad hlavami všech se ozval podivný, dunivý hlas, který byl tak hluboký, jako by přicházel z útrob zemských.

"A této mocné ochrany má potřebí proto," oznamoval hlas a Neptun svědomitě a s velkým ulehčením každé slovo po něm opakoval, "poněvadž duchové zlí a síly nečisté ji zvolily sobě k pobytu. Všichni víte, že když vaše loď ležela na kotvách u Madeiry, jakási mocná a neviditelná ruka rozhoupala o půlnoci lůžko jednoho statečného muže..." Bouřlivý smích přerušil Neptuna i jeho tajemného nápovědu. Jedině Morelli se nesmál a jeho obličej byl zelený zlostí. Díval se vzhůru, div si krk nevykroutil, ale nepodařilo se mu zjistit, kdo je tím nápovědou. Uhodl, že leží na ráhně vratiplachty, ale svinutá plachta jej kryla tak, že jej vůbec nebylo vidět. Ani po hlase jej poznat nemohl, poněvadž neznámý pomocník Neptunův použil hlásné trouby, ve které jsou všechny hlasy stejné.

Dole zatím rozvinul mořský bůh velikou mapu a za pomoci ohromného dřevěného sextantu a stejně velikého kružidla, kteréžto dva nástroje zhotovil lodní truhlář, dokazoval, že od rovníku je už dělí jen šířka nejtenčího vlasu, jaký kdy vyrostl na námořníkově hlavě. Nato oznámil, že si svou daň vybere zítra, po obědě mužstva, uklonil se důstojníkům a zvolna odcházel k lodním schůdkům, aby po nich zase sestoupil do svého vodního království. To bylo znamením k vypálení nových raket a současně byl svržen na moře sud se zapáleným dehtem. Jeho rudý plamen ještě dlouho potom ozařoval klidnou hladinu a svítil fregatě na cestu.

Morelli neváhal a vyšplhal po provazovém žebříku na vratiplachetní ráhno, čnějící šikmo nad zadní palubou. Ale majitel tajemného hlasu, který vytrhl vrchního člunaře z jeho tísně, zatím již použil panující temnoty a beze stopy zmizel.

"Kdepak jsi byl, že jsem tě neviděl při rozchodu?" ptal se podezřívavě Kalina Alexe, když se sešli u večeře.

"Musil jsem si zaskočit do kabiny pro kapesník," odpověděl nevinně Alex.

"Najednou se mi spustila z nosu krev."

"Jen si dej pozor, ať se ti nespustí doopravdy!" varoval ho Kalina.

"Morelli je sice hloupý, ale pěsti má důkladné."

"Pěsti má, ale použít jich nedovede!" odsekl Alex.

"Pročpak utíkal před půlnočním strašidlem, když je takový silák?" Den nato se objevil v jednu hodinu odpoledne Neptun znovu, tentokráte v četném průvodu. Trůnil na dělové lafetě a měl po levici dělostřeleckého šikovatele, převléknutého za jeho manželku, a po pravici plavčíka, jenž představoval jeho syna. Šest námořníků, převlečených za Tritóny, lezlo po čtyřech a táhlo tento slavnostní povoz mořského boha, za nímž kráčel nepopsatelně pestrý průvod nejrůznějších masek. Námořníci se snažili vystrojit se jako mořští bůžkové, ale poněvadž jim chyběla všechna představa o tom, jaké šaty asi takoví bůžkové nosili, připomínala jejich výstroj mnohem více rudokožce od břehů řeky Mississippi než co jiného. Průvod uzavírala lodní kapela hrající veselé písně. I hudebníci si oblékli místo obvyklé uniformy plavky a pestré fraky, které objevil ochotný lodní ubytovatel v jakýchsi záhadných koutech svého skladiště.

Průvod objel za velkého jásotu herců i diváků celou palubu. Komodorův pes Morok hlasitě štěkal a pokoušel se urvat svými zuby aspoň kus pestrého roucha některé masky. Neptun dal zastavit svůj povoz před zadním kastelem, pronesl tentokráte jen zcela krátkou řeč ke komodorovi a k veliteli fregaty, načež se odebrali všichni k přednímu kastelu, kde byly už provedeny přípravy ke křtu. Stál zde sud, naplněný dehtem smíchaným s tukem, a veliká plachta, zavěšená cípy na lanech. Jeden z Neptunových průvodců namazal obličej každého nováčka ohavnou směsí ze sudu a nato jej jiný mořský bůžek "oholil" ohromnou plechovou břitvou.

Nepočínal si při tom nijak jemně a jeho oběti se bolestně šklebily, zatímco ti, kteří teprve měli přijít na řadu anebo už byli hotovi, provázeli celý obřad velikým jásotem a četnými vtipy. Oholením křest ještě nekončil. Bylo potřebí oholeného muže také umýt a za tím účelem jej několik párů silných rukou hodilo na plachtu, kde byl pak cílem četných ručních stříkaček, uváděných v činnost námořníky na ráhnech. Teprve když byl promočen až na kůži, byl novokřtěnec propuštěn, ale ježto den byl horký a voda teplá, nedělal si z této důkladné lázně nikdo nic. Každý byl spokojen, že už unikl břitvě, která mu nemilosrdně odřela obličej.

Štáb fregaty, důstojníci, kadeti a vědečtí pracovníci, byli z tohoto obřadu osvobozeni, ale musili se vykoupit peněžitým darem. Jeden z mořských bohů z Neptunova průvodu obcházel s velikým cínovým talířem, na nějž padaly zlatníky i dukáty. Peníze takto sebrané byly určeny k společné útratě námořníků v nejbližším přístavu, a proto vybírající "bůh" sledoval déšť stříbra a zlata s pochopitelným zájmem.

Náhle se zastavil a potřásl hlavou.

"Skoupý to dar, ubohý smrtelníku!" prohlásil, když se do jeho talíře skulil pouhý stříbrný dvacetník. Lakotný dárce, jímž byl hrabě Morelli, zrudl rozpaky, ale nepokoušel se nijak svou daň Neptunovi zvýšit.

Zklamaný námořník před ním chvilku stál a pak pokračoval beze slova ve své obchůzce.

"Je to špína!" řekl Kalina polohlasně Alexovi.

"Je!" přisvědčil Alex, "a každá špína se má ihned umýt." Pospíšil si za vybírajícím bohem a něco mu šeptal. Příšerně pomalovaný obličej námořníkův se příjemně zašklebil a muž horlivě přikyvoval. Brzy potom vybírání skončilo a důstojníci i kadeti se odebrali na příď lodi podívat se na námořnický křest. Kadeti se tlačili mezi námořníky, aby se dostali co nejblíže k plachtě, a Alex pracoval statně lokty, strkaje před sebou Morelliho, v čemž mu Kalina vydatně pomáhal.

"Netlač se tak na mne!" osopil se nevrle Morelli na Alexe. "Myslíš, že jsi tu sám?"

"No, no, pan hrabě potřebuje mít celou palubu pro sebe!" odsekl posměšně Karaman a dal přitom nepozorovaně Kalinovi znamení.

Oba ustoupili zpět a kolem Morelliho, který stál už blízko plachty, se utvořilo prázdné místo. Jako pouhou náhodou obrátilo náhle několik vodních proudu svůj směr a v příštím okamžiku byl Morelli zalit od čapky až po střevíce. Klel zuřivě a obrátil hlavu směrem k ráhnům, odkud přicházela vodní záplava, ale proud vody jej takřka oslepil a nepodařilo se mu zjistit pachatele. To vše trvalo jen okamžik, ale ten stačil, aby byl kadet promočen do poslední niti. Stříkačky se hned nato obrátily zase na plachtu a námořníci na ráhnech se tvářili nevinně, jako by se nic nebylo stalo.

Kolem promočeného kadeta se ozval hlasitý smích. Jeho kamarádi na něj dělali různé vtipy a ustupovali mu z cesty, aby je nenamočil.

Ze všech nejvíc povykoval Alex.

"Mokré strašidlo!" křičel a Morelli se zalykal zlostí. Náhle mu svitlo, kdo je příčinou jeho posledních útrap, oné noci ve Funchalu, která mu vynesla nový týden domácího vězení, včerejšího posměšného proslovu Neptunova i dnešní lázně.

"Však se ještě ukáže, kdo se bude smát naposledy!" soptil.

Od lodního zvonu se ozval hlas hlídky, hlásící dvě hodiny. Hned nato udělil první důstojník krátký povel a Neptun se rázem proměnil z mořského boha v přísného poddůstojníka. Jeho píšťalka pronikavě zaječela a paluba se vyprázdnila jako kouzlem. Každý námořník šel okamžitě za svou prácí a u opuštěné plachty zůstal jen promočený a zlostí se třesoucí kadet Morelli.

19 ALEXOVY NEHODY

Cílem "Novary" po vyplutí z Funchalu bylo Rio de Janeiro, hlavní město Císařství brazilského. Loď plula zpočátku rychle, poněvadž ji poháněl severovýchodní pasát, a byly dny, kdy urazila až dvě stě padesát mil. Po několika týdnech octla se však v rovníkovém pásmu, kam už pasát nezasahuje a kde panuje poměrné bezvětří. Tam byla odkázána jen na občasné lehké brízy, které vanuly často od pobřeží Jižní Ameriky a ve směru tak nevhodném, že musila namáhavě křižovat vpravo i vlevo, aby se dostala kupředu. I tak ale nadešly dny, kdy urazila sotva 20 mil za celých 24 hodin, a když v poledne brali důstojníci polohu, zjistili, že nejsou o nic jižněji, než byli den předtím. Mužstvo mělo za těchto okolností svízelnou práci s plachtami, které musili ustavičně přehazovat, ale vědecký štáb fregaty byl spokojen. Jedině za pomalé plavby bylo možno náležitě studovat mořská zvířata, směr a rychlost vodních proudů a měřit hloubku moře.

V rovníkovém pásmu se objevili někteří mořští obyvatelé, které posádka "Novary" ve Středozemním moři nikdy nespatřila. Kalina byl jednoho dne zrána, když si vyšel na palubu, tak překvapen, že si protíral oči a domníval se, že to, co vidí, je ještě součástí nějakého jeho snu.

"Člověk by řekl, že je na nějaké kvetoucí louce, a ne na širém oceánu tisíc mil od nejbližší země!" prohlásil s úžasem k Alexovi, který byl stejně překvapen. Měli se také čemu divit. Fregata plula uprostřed nádherných květů s bílými, fialově lemovanými kalichy, které dosahovaly průměru až desíti palců. Kolébaly se na mírně zčeřeném moři a měnily chvílemi směr, natáčejíce se po větru.

"Vypadá to, jako by tu byl někdo rozsypal ohromnou kytici," poznamenal Alex a oba zamířili k doktorovi Hochstetterovi, který stál na schůdkách spuštěných k vodní hladině a spokojeně lovil svou sítí plovoucí květy.

"To nejsou žádné květy, kamarádi," poznamenal přívětivě a vytáhl ze síťky jeden z plovoucích kalichů. "Jsou to mořská zvířátka a vlastně, každý květ je celá rodina těch zvířátek, plovoucích dohromady. Patří do čeledi physalid, která zase se řadí do rodu trubýšů neboli siphonophor." Ukázal jim, že "kalich" květiny je vlastně samostatné zvířátko podoby vzdušného, protáhlého vaku, opatřeného na okraji hřebenem.

Vespod visela na něm zvířátka zcela jiného tvaru, temně hnědá a podobající se dlouhým chapadlům, která se ustavičně stahovala.

"Ta chapadlová zvířátka obstarávají potravu pro celou rodinu a kromě toho i kormidlují svými pohyby společné plavidlo," vysvětloval doktor. Alex, který si chtěl chapadla lépe prohlédnout a vzal je do ruky, byl odměněn velmi nepříjemným žahnutím.

"Mělo by se jim spíše říkat mořské kopřivy," řekl nevlídně. "Vypadá to hezky a nevinně, ale jen na to člověk sáhne, už se spálí."

"Napohled jsou ta zvířátka hezká," souhlasil doktor, "ale pro přírodopisce má moře mnohem zajímavější tvory. Počkejte, hned vám to ukáži!" sliboval. Ponořil pod vodu malou síťku z velmi hustého plátna, připevněnou na provazci asi šedesát stop dlouhém a opatřenou zvláštním zařízením, které umožňovalo otevřít ji až ve hloubce. Když ji pak vytáhl a otevřel, vyrazili oba kadeti výkřik velkého zklamání. V síťce se hemžilo něco malých medúz a ráčků, ale ty ještě doktor jednoho po druhém vybral a hodil zpět do moře.

"Tahle nazelenalá omáčka je to vaše překvapení, pane doktore?" zvolal Alex. Skutečně to, co v síťce zbylo, tvořilo jakousi řídkou "polévku" zelenavě hnědé barvy.

"Počkejte, až to uvidíte pod drobnohledem!" sliboval doktor a vedl kadety do své kabiny. Zde odkápl trochu "polévky" na podlouhlé sklíčko, přitiskl na ně jiné sklíčko a vložil je pod objektiv drobnohledu. Nařídil zrcátko tak, aby prosvítil sklíčka zespodu odraženým slunečním světlem a zaostřil okulár.

"Teď se podívejte!" vyzval kadety a Kalina prvý přitiskl oko k okuláru. Vyrazil výkřik údivu a nemohl se od drobnohledu odtrhnout.

Alex ho musil násilím odtáhnout, aby se mohl podívat také. Doktor Hochstetter se spokojeně usmíval.

"Příroda má pro nás mnohá překvapení, i když jsou tak malá, že je pouhým okem nevidíme," prohlásil. "A mohu vám ze zkušenosti říci, že oku neviditelný svět je mnohem zajímavější než ten, který vidíme." Kadeti mu dali za pravdu. Pod silně zvětšujícími skly spatřili takovou změť podivuhodných tvorů, že se jim nad tím tajil dech. Byli zde červíci různé velikosti, s četnými malými bičíky a brvami, podivně zakřivení, kteří se mrštně pohybovali mezi ostatními jedinci, daleko pomalejšími nebo nehybnými. Byl zde zvláštní tvor, který připomínal bezhlavého říčního raka, jiný se podobal lyře, jiný zase stonožce, ale jeho tělo bylo zcela průhledné, opět jiný měl nestvůrnou podobu zkrouceného hada s rohy na hlavě a kadeti se velmi podivili, když jim přírodopisec řekl, že je to larva kraba.

Doktor vyměnil okulár a vyzval je, aby se zase podívali do drobnohledu. Tentokráte spatřili spoustu hnědých útvarů nejrůznější podoby.

Některé jim připomínaly podlouhlé štíty afrických domorodců a nechybělo jim ani pravidelné, příčné žebrování. Jiné se podobaly ježkovi s velmi řídkými ostny, mezi nimi se vinuly dlouhé řetězy a sem tam ležely tyčinky a obdélníčky neobyčejně jemně rýhované.

"Tohle nejsou zvířátka," prohlásil doktor. "To jsou rostlinky s velmi jednoduchým ústrojím. Jmenují se rozsivky a je jich na dva tisíce druhů. Ty řetězy jsou celé vesnice rozsivek, abych tak řekl, spousta jedinců spojených dohromady."

"Jsou opancéřovány jako kyrysníci," podotkl Kalina a doktor přisvědčil.

"Ten jejich pancéř časem nasákne kyselinou křemičitou, takže zkamení," vykládal. "A potom miliardy těchto rostlinek vytvoří ložisko zvláštní jemné moučky, které se říká infuzorní. Jsou jí velká ložiska i ve vaší vlasti, v severozápadních Čechách."

"Ale je ten svět pod sklem hodně ošklivý," poznamenal Alex.

"Proti těmhle tvorům je vlastně ten ichtyosaurus, kterého jsme našli v gibraltarské jeskyni, hotový krasavec."

"Je to štěstí, že tihle tvorové jsou tak malí," pravil Kalina. "Kdyby je tak někdo stotisíckrát zvětšil, aby měli rozměry toho zkamenělého netvora, tak věru nevím, co by si lidé proti nim počali."

"I tak malí a vlastně neviditelní mají v přírodě velký význam," prohlásil doktor, vyjímaje sklíčka z drobnohledu. "Tahleta bezejmenná směs (o třicet let později, roku 1887, pojmenoval německý přírodopisec Hensen tyto drobné obyvatele všech vod plankton - z řeckého plankos, bloudící - a četní učenci se dodnes zabývají jeho studiem) rostlinek a nepatrných živočichů je potravou větším mořským tvorům, ti zase jsou požíráni tvory ještě většími a tak to jde od drobnohledných jedinců, menších než je seti!la palce, až k mohutným obrům, jejichž těla měří desítky stop."

"Neboli v přírodě ustavičně požírá jeden druhého, větší menšího a silnější slabšího," doložil filosoficky Alex. "A teď si vzpomínám, že námořníci právě spouštěli na zádi síť, aby něco chytli k obědu, a že už s tím jistě budou hotovi." Kadeti poděkovali doktorovi za jeho výklad a šli se podívat, jak dopadl lov. Doktor se k nim připojil a všichni tři se odebrali na zadní kastel, kde právě námořníci vytáhli velkou síť, kterou vlekla fregata za sebou.

Mohli být s kořistí spokojeni. Bylo zde tolik krásných makrel a tuňáků, že ani několik plískavic, které se vloudily do sítě a hltavě požíraly své spoluzajatce, nestačilo výtěžek lovu podstatně zmenšit.

"Vlastně sem vůbec nepatří!" řekl opovržlivě Alex, když plavci házeli plískavice zpět do moře. Pohrdali jejich masem, které je sice jinak zcela dobré, ale přece jen se chutí nevyrovná masu makrel nebo dokonce tuňáků.

"A proč ne?" ptal se starý kormidelník Andreatini, který považoval za rybu všechno, co plave v moři, s výjimkou tuleně a mrože.

"Není to vůbec žádná ryba," vysvětloval Alex. "Plískavice čili delfín je savec jako pes, kočka a kráva!"

"Podívejme se, to jsou mi novinky," bručel starý plavec a zamyšleně bafal ze své krátké dýmky. "Ale vy to musíte vědět lépe než já, pane kadete," připustil po krátkém zamyšlení. "Vždyť vás tomu učí ve škole dost dlouho a ostatně člověk vidí někdy podivné věci." Na tázavý pohled obou kadetů jim kormidelník vyprávělo tom, jak plul prvně s holandskou lodí přes rovník a poprvé v životě spatřil létající ryby.

"A pak jsem přišel domů na dovolenou," pokračoval staroch, "a vyprávěl jsem své staré matce o tom, co jsem viděl ve světě." Přivřel šibalsky jedno oko. "To víte, mladý člověk, a já byl tehdy mladý, si rád všechno přibarví a trochu si zapráší, a tak když jsem viděl, jak to matku zajímá, pověděl jsem jí také trochu námořní latiny, o mořských hadech, dlouhých jako fregata a o vodních vílách, které vyplují z hlubin vždycky, když má loď ztroskotat, a zpívají žalostné písně." Kadeti se dali do smíchu.

"Doufám, že vám to vaše matka nevěřila?" podotkl Kalina, ale kormidelník zavrtěl hlavou.

"A to se velmi mýlíte, pane kadete!" řekl. "Matka mne poslouchala nábožně jako v neděli faráře na kazatelně a zapomněla utírat svoje nádobí. Ale zato když jsem jí nakonec vyprávěl docela podle pravdy o rybách, které létají až pět set stop daleko, rozzlobila se velmi zle, popadla svůj hadr na nádobí a plácla mne s ním po hlavě, jako když jsem býval docela malý kluk. "Kdopak by to poslouchal, takové bohapusté lži!" řekla hněvivě a nepodařilo se mi ji přesvědčit, že mluvím čistou pravdu!" Kadeti se bouřlivě rozesmáli, ale zanedlouho měli příležitost zjistit, že létající ryba vypadá velmi nepravděpodobně, i když se na ni člověk sám dívá. To byli už v rovníkovém pásmu a na hladině se co chvíli objevily celé roje těchto podivuhodných letounů. Vymršťovaly se z vody až patnáct stop vysoko a zpravidla sice letěly jen do vzdálenosti nějakých třiceti stop, ale některé z nich, puzeny strachem před svými pronásledovateli, jimiž byli zejména tuňáci, delfíni, žraloci a dorády, dokázaly urazit neuvěřitelně dlouhé dráhy a čtyři sta stop naměřili jednou kadeti docela přesně...

Byl to krásný pohled na létající ryby, jejichž namodralá a na břiše stříbrobílá těla, dlouhá až půldruhé stopy, se leskla v slunečních paprscích jako drahé kameny. Rozprostíraly za letu své široké a dlouhé prsní ploutve, které složeny sahají až k ploutvi ocasní, a zdálo se, že jimi třepetají jako letící kobylky. Vrchol podivu vzbudilo, že dovedly za letu změnit směr. Když viděly, že se jejich nepřítel žene za nimi pod vodou a že by mu padly po skončeném letu do dravé tlamy, obrátily uprostřed letu a vrátily se zpět k místu, kde opustily vodu. Ale i tak jim jejich vzduchoplavecké schopnosti byly málo platné. Vodnímu nepříteli sice unikly, ale zato se staly kořistí četných opeřenců, zejména racků a fregatek.

Létající ryby měly na svědomí první Alexovu nehodu, která k němu upoutala velmi nepříjemným způsobem pozornost třetího důstojníka, hraběte Kielmana. Tento suchý a málomluvný muž, již dosti starý, měl na "Novaře" na starosti navigaci a přicházel s kadety "jen zřídka do styku. Jeho povinností bylo vedení lodního deníku, což je práce málo zábavná a hodně zdlouhavá, dozor nad mapami, plaveckými příručkami a přístroji. Kadeti jej znali vlastně jen ze společných hlídek, kdy měl službu, a přezdívali mu střídavě bud Okénko, nebo Švihák, popřípadě i Černohlávek. Podnět k prvé přezdívce zavdal monokl, jejž důstojník nosil a který dodával jeho vždy bezvadně vyholen.é tváři zvláštní, mrazivý výraz. Druhá a třetí přezdívka měly vztah k jeho vlasům, jejichž skvělá černá barva byla v podivném rozporu se starými a unavenými tahy obličeje.

"Barví si docela jistě vlasy!" tvrdil o něm jednou Alex a uzavřel dokonce sázku o dukát s nevěřícím Nattim. Dlouho neměli příležitost se přesvědčit, kdo z nich má pravdu, až se vyskytly neblahé létající ryby. Doktor Hochstetter si toužebně přál dostat takovou rybu pro své sbírky, ale neměl štěstí. Tyto ryby sice často dopadají po skončeném letu na palubu menších plavidel, ale horní paluba "Novary" byla dvacet stop nad vodou a to bylo pro vodní letouny příliš vysoko.

Z "Novary" mohli sice vysadit člun a pokusit se olov, ale to vyžadovalo dlouhého času, a poněvadž počasí bylo nejisté, nemohl se k tomu velitel lodi odhodlat. Alexovi bylo nešťastného přírodopisce líto a umínil si, že mu létající rybu opatří, kdyby měl na to věnovat všechen svůj volný čas.

Z každodenního lovu si vybral nejmenší rybky, nabodával je na udici a trpělivě držel návnadu nad hladinou, ve výšce, kterou létající ryby zpravidla volily pro svoji vzduchoplavbu. Zdálo se však, že žádná z nich o jeho návnadu nestojí, a Alex se tomu velmi podivoval.

"Já nechápu, že se tomu divíš," poznamenal jednou Natti. "Představ si, že by tě někdo honil, že bys prchalo život a najednou by ti někdo jiný podržel před ústy něco, co ze všeho nejradši..."

"Stehno z husy," zabručel toužebně Alex.

"Třeba stehno z husy," připustil Natti. "Myslíš, že bys přestal utíkat a dal by ses do toho stehna?" Alex pokrčil rameny. "To nemohu říci, dosud se mi něco takového nestalo," odpověděl po krátkém přemýšlení a pokračoval ve svém beznadějném lovu. Napíchl. snad už padesátou rybku na udici - ve žhavém slunci se jeho návnada rychle kazila -, když se na něho usmálo štěstí a létající ryba skutečně v letu nalíčené sousto pozřela. Spadla okamžitě do vody a strhla udici s sebou, ale Alex ji jediným smělým rozmachem vytrhl z jejího rodného živlu a hodil přes rameno na palubu. Udice letěla mocným obloukem jako laso a ovinula se kolem čapky třetího důstojníka, hraběte Kielmana, který nešťastnou náhodou právě přecházel za Alexovými zády po palubě. Alex opravdu nelitoval vynaložit sílu, aby se zmocnil toužené kořisti, a následky toho se nyní ukázaly. Udice, zatížená na konci několikalibrovou rybou, se nespokojila s pouhým otočením kolem důstojníkovy čepice, ale pokračovala neúprosně v dráze, kterou jí bezděky vyměřila Alexova svalnatá pravice. Strhla surově důstojníkovi s hlavy nejen čapku, ale i to, co bylo pod ní.

Švihák zaječel zlostí, popadl se oběma rukama za holou hlavu a díval se vytřeštěně na svoji paruku, která ležela i s čepicí na zemi vedle zmítající se ryby. Za jeho zády zazněl hlučný smích de Montforta, jenž právě dozíral na "braní polohy", a před ním, s udicí v ruce, stál přitloustlý kadet, jehož rudnoucí obličej svědčilo potlačovaném veselí.

"Jak si dovolujete, jak se opovažujete, co si myslíte, vy prokletý kadete, jak se vůbec jmenujete?" vyrážel ze sebe hrabě, se zuřivým pohledem na Montforta, který se nepřestal smát. Na něj si netroufal, poněvadž měl vyšší hodnost. Alex se zatím vzpamatoval, pustil udici, postavil se do pozoru a salutoval.

"Kadet Alexandr Karaman se uctivě omlouvá panu fregatnímu poručíkovi za nehodu, kterou způsobil nerad a nevědomky, když lovil létající rybu pro přírodopisné sbírky výpravy!" spustil pohotově s nevinnou tváří. Nešťastný Švihák vřel jako přetopený kotel a chystal se spustit na hlavu pachatelovu hrozné hromobití, ale výjev zatím vzbudil pozornost a kolem se začali kupit námořníci, kteří náhodou neměli nic na práci a užívali na horní palubě svěžího vzduchu.

Za těchto okolností uznal Švihák, že to není nic důstojného stát před malým zástupem s holou hlavou. Sebral čapku i paruku, zasyčel na Alexe: "Sejdeme se u raportu!" a odkvapil.

"Vida, Švihák opravuje Plutarcha," (Plutarchos vypráví, že Brutovi, který byl jedním z Caesarových vrahů, se zjevil Caesarův duch a řekl mu: "Sejdeme se u Filipi!" Brutus v bitvě u Filipi padl a tato slova se vžila jako slib pomsty) poznamenal Natti, který z dálky všechno pozoroval a zatím se přiloudal k místu činu. "A víš to, že k trestu, který ti dá Černohlávek napařit, jsi ještě prohrál dukát?" dodal spokojeně.

"Rád bych věděl proč?" bránil se Alex.

"No, paruku si přece nikdo nepotřebuje barvit, to snad uznáš?" smál se Natti. Dukát Alex zaplatil, ale trestu k svému největšímu podivu ušel. Montfort vylíčil prvnímu důstojníkovi podle pravdy, jak se celá věc stala, a tak se třetí důstojník setkal s chladným přijetím, když přednesl svou stížnost. "Kadet to udělal neúmyslně a řádně se vám ihned omluvil, jak mi sdělil de Montfort," prohlásil první důstojník. "Nevidím žádného důvodu, ukládat mu nějaký trest." Rozhněvaný Švihák odešel s nepořízenou, ale od té chvíle měl Alexe na mušce.

O několik dní později hlásila stráž z vraního hnízda zemi po pravém boku a vzbudila tím na lodi všeobecný údiv. Až dosud totiž nespatřila posádka fregaty ani čtvereční stopu pevné země. Kanárské ostrovy a později i ostrovy Kapverdské minula loď v takové dálce, že zůstaly pod východním obzorem a ani dalekohledy nebylo možno je spatřit.

Nepříznivé počasí zabránilo fregatě v záměru navštívit ostrov svatého Pavla, ležící těsně nad rovníkem, a v místech, kde nyní byli, neoznačovaly ani nejpodrobnější mapy žádný ostrov.

To ovšem nic neznamená, jak ví dohře každý námořník. Na oceánech je ještě plno osamělých úskalí, která unikají pozornosti plavců tak dlouho, dokud náhodou nějaká loď nepropluje těsně kolem nich. Proto se nyní všechna skla na palubě namířila označeným směrem a mnozí členové posádky se vyšplhali i na ráhna, aby lépe viděli. Na brámovém ráhně hlavního stožáru seděli za sebou naši tři kadeti, Karaman, Kalina a Natti, jako vlaštovky na drátě, a pod nimi, na marsovém ráhně, vyhlížel třetí důstojník se vzrušenou tváří a největším dalekohledem, který na lodi sehnal.

"Podívej se, jak je Švihák rozčilen!" šťouchl Kalina Nattiho.

"Jak by ne!" bručel kadet. "Představ si, že by zakreslil neznámé skalisko do mapy a nazval je po sobě Kielmanův útes. To by přece bylo něco, ne?"

"Švihákova skála by znělo lépe!" odpověděl polohlasně Kalina a Natti se dal do smíchu.

"Tak se mi zdá, hoši," řekl lenivě Alex, "že to vůbec není žádná skála, ale nějaké velké mrtvé zvíře." Měl znamenitý dalekohled, dar svého bohatého strýce, a byl přesvědčen, že vidí docela jasně obrovskou kulatou černou hlavu nějakého ohromného kytovce. Jeho jasný hlas bylo dohře slyšet a důstojník, sedící na marsovém ráhně, se pohrdavě ušklíbl.

"Kadet Karaman!" křikl úsečně.

"K službám, pane fregatní poručíku!" odpověděl Alex podle předpisu.

"Vezměte si jolu a šest mužů a pojedete se přesvědčit, co je to za mrtvé zvíře tam před námi!" velel důstojník posměšně. Karaman odpověděl: "Podle rozkazu," a provázen tichým smíchem svých kamarádů sešplhal po provazovém žebříku na palubu. Za pět minut odrážela jola od fregaty, která zkřížila plachty a téměř docela se zastavila. Netrvalo ani hodinu a jola se vrátila. Námořníci, kteří z ní vystoupili, šklebili se a pošťuchovali, ale kadet se tvářil velmi vážně, ačkoliv jeho černá očka hrála potlačovaným šibalstvím.

Přijal jej navigační důstojník, k němuž se zatím přidružil čtvrtý důstojník zvaný Šimpanz a několik praporčíků. Alex se postavil do pozoru a spustil.

"Podle rozkazu jeli jsme směrem západoseverozápadním k dotyčnému cíli. Když jsme byli ještě celý kabel od něho, pocítili jsme zápach, který se neustále stupňoval tou měrou, jakou jsme se k oné domnělé skále blížili. Současně jsme spatřili celá hejna žraloků a zdálo se nám, že se do skaliska přímo zakusují."

V hloučku se ozval smích, ale kadet se tím nedal mýlit a pokračoval neochvějně ve svém líčení.

"Poněvadž nám připadalo velmi podivné, že by si žralok pochutnával na kamení, jeli jsme dále, ačkoliv jsme brzy nemohli vydržet pro hrozný zápach. Pak jsme viděli docela jasně, že ona skála není skála, ale stažená a osekaná velryba, už tak shnilá, že její vůně přitahovala žraloky na vzdálenost padesáti mil." Posluchači propukli v bouřlivý smích a navigační důstojník se zlostně zamračil, ale Karaman klidně vyprávěl služebním tónem dále, jak dal na žraloky několikrát vystřelit z karabiny, ale že to nebylo nic platné, poněvadž se buď střelci minuli, nebo koule neprorazily tvrdou, kůži těchto dravců. Nakonec prý všichni omdlévali pro nesnesitelný zápach, a tak musil dát rozkaz ke zpáteční plavbě.

"Odstupte!" řekl jen dutě třetí důstojník a Karaman řízně zasalutoval a odcházel. Náhle se však otočil a vrátil se před rozzlobeného důstojníka.

"Mám zakreslit polohu toho domnělého skaliska do mapy?" ptal se nevinně.

"Jen si dejte pozor, abych já vás nezanesl do knihy trestů!" vybuchl důstojník, který dobře vycítil, že si kadet z něho tajně tropí posměch.

Obě první Alexova utkání se Švihákem dopadla v kadetův prospěch, ale zato třetí mělo docela jiný průběh. Došlo k němu několik dní po překročení rovníku, kdy se fregata octla načas v pásmu úplného bezvětří. Vědecký štáb toho použil k změření mořské hloubky za pomoci Brookeho přístroje. Přístroj sestává z velmi dlouhé a tenké šňůry, navinuté na bubnu, na jejímž konci je trubice, na kterou je nasazena těžká, dělová koule. Jakmile se koule dotkne dna, uvolní ji zvláštní pero, takže se sesmekne z trubice, do které se současně nabere trochu bahna z mořského dna pro přírodopisný výzkum.

Kadeti dostali rozkaz, aby se všichni měření zúčastnili za účelem výcviku. Velení měl navigační důstojník, a poněvadž měření se musilo provádět z člunu a bylo potřebí vzít s sebou ještě tucet námořníků, kteří měli veslovat, byla spuštěna na vodu velká šalupa. Vzdálila se od lodi na několik kabelů a zdlouhavá práce začala. Musili odvíjet lano z bubnu velmi pomalu, aby se nespletlo dohromady, a za těchto okolností to trvalo tři hodiny, než se podařilo odvinout je docela. "Jsme u konce a koule ještě nenarazila na dno!" hlásil kadet, který právě byl u hloubkoměru. Důstojníkův obličej se protáhl. To byla zlá věc! Šňůra totiž nebyla dosti pevná, aby snesla váhu koule šestatřicet liber těžké při vytahování, kdy na ni působil větší tab. než při spouštění.

"Jak je to možné?" divil se důstojník. "Cožpak je tu taková hloubka? Vždyť lano je přes čtyři tisíce nití dlouhé!" Kadet pokrčil rameny a ukázal jen na přístroj.

"Dobrá, pokusíme se vytáhnout trubici i s koulí!" rozhodl důstojník.

"Navíjejte lano velmi pomalu!" velel a kadeti se dali s nechutí do práce. Ani námořníci nebyli spokojeni, poněvadž důstojník zapomněl vzít s sebou zásobu potravin a vody. Práce trvala déle, než si kdo myslil, a hrozilo, že se ještě více protáhne, a všichni měli hlad a žízeň.

"Dostaneme za chvíli pořádný větřík!" zahučel starý podnálodní, který velel veslařům, a důstojník se podíval nervózně na oblohu.

"Z fregaty signalizují!" upozornil jej podnálodní a nešťastný Švihák sáhl po svém kukátku. Pestré praporce, vlající ze signálního ráhna "Novary", nařizovaly okamžitý návrat.

"Jak se můžeme vrátit s rozvinutým provazem?" zabědoval Švihák.

Po hladině se rozběhla dlouhá ostrá vlna, zdvihnutá prvním poryvem větru, a poddůstojník velel námořníkům chopit se vesel.

"Nejlepší by bylo hodit ten krám do moře a jet co nejrychleji zpátky," bručel si pro sebe Alex, který právě otáčel bubnem. Domníval se, že ho nikdo neslyší, ale důstojník měl dobré uši.

"Ticho tam a hleďte si své práce!" křikl ostře.

"Pozor, zabrat, natočit proti vlnám!" velel klidně podnálodní. První větší vlny rozhoupaly šalupu a pozornost všech se odvrátila od provazce, který se nořil s nekonečnou pomalostí z vln k moři, které, se začalo velmi nepříjemně vlnit. Šalupa poskočila a postavila se křížem k vlnám. Její pohyb byl tak prudký, že ti, kdo neveslovali, byli sražení v jediné klubko.

"Dávej přeci pozor, vždyť mne zalehneš!" osopil se Alex na Morelliho, který na něj dolehl celým tělem a na okamžik jej odrazil od hloubkoměru.

"Cožpak za to mohu?" bránil se kadet. "Nevidíš, že křižujeme vlny?" Alex místo odpovědi vykřikl a sklonil se k bubnu přístroje. Točil se naprázdno, spojení mezi ním a mořem bylo přerušeno.

"Lano se přetrhlo!" zvolal Alex a důstojník zaklel.

"Nemůžete dát pozor, nemotoro?" rozkřikl se na Alexe. "Nevíte, že máme jen tenhle hloubkoměr, že ztracené lano nemůžeme na moři nahradit a kdo ví, jestli se nám to povede v Riu! Dva tisíce nití prvotřídní šňůry je v pekle!" bědoval. Alex byl zmaten. "Nemohu za to, pane fregatní poručíku, stalo se to při tom náhlém nárazu vln, lano to asi nevydrželo," omlouval se.

Podnálodní si okamžik prohlížel konec lana v místě, kde bylo přetrženo. "Lano je přeříznuto, pane poručíku, podívejte se!" ukazoval důstojníkovi.

"Přeříznuto?" opáčil důstojník a zadíval se upřeně na Karamana.

"Pak ale vím, kdo to udělal!"

"Já jsem to nebyl, pane poručíku!" bránil se rozčileně kadet.

"A kdo to řekl před chvílí, že by bylo nejlépe celý ten krám hodit do vody a jet zpátky na fregatu?" řekl pomalu důstojník a kadet zbledl. Zachytil škodolibý pohled Morelliho, jehož oči zářily zlomyslnou radostí. V tom okamžiku si vzpomněl, že Morelli na něj narazil krátce předtím, než zjistil, že je lano přetrženo.

"Tamten to udělal!" zvolal vzrušeně a ukazoval na kadeta, který zbledl strachem a zlostí.

"To je lež," vykřikl. "Karaman to svádí na mne, ale udělal to sám, vždyť jen on byl u hloubkoměru!"

"Ale ty jsi mne od něho odrazil, právě když šalupa otáčela!" "Ticho, vy oba!" velel ostře důstojník. "Máte svědky pro své tvrzení, kadete Karamane?" Alex se bezradně rozhlédl po ostatních kadetech, ale odpovědí mu bylo jen mlčení. V okamžiku, kdy se šalupa stavěla křížem k vlnám, byli všichni sraženi z laviček do klubka a nikdo se nestaral o nic jiného než se zase dostat nahoru. S dobrým svědomím nemohl nikdo prohlásit, co se vlastně v tu chvíli dělo u hloubkoměru.

Alex zbledl, ale Morelli použil této chvilky, kdy pozornost byla od něho na okamžik odvrácena, a pohnul prudce rukou. Když však se na něj důstojník opět zahleděl, stál už zase klidně.

"Jak bych mohl já lano přeříznout, vždyť ani nemám nůž!" prohlásil tónem uražené nevinnosti a roztáhl ruce, aby jej mohli prohledat.

"Obraťte kapsy!" poroučel důstojník a Morelli tak ochotně učinil.

Kromě různých drobností neměl s sebou nic.

"Vy máte nůž?" ptal se důstojník. Alexe a kadet němě přikývl.

"Ale pan kadet Morelli jej měl před chvílí také!" ozval se náhle podnálodní a ukázal nůž, který držel na dlani. Morelli ani neučinil pokus popírat, že mu nůž patří. Na štítku krátkého zavíráku byla hraběcí korunka a pod ní začáteční písmena jeho jména A a M, do sebe vpletená. "Musil jsem ho vytrousit, hned jak jsme nasedli do šalupy!" pokoušel se koktavě o výmluvu, ale starý poddůstojník zavrtěl hlavou.

"Ne, pane kadete, to je omyl!" řekl vážně. "Chtěl jste ho právě před chvílí hodit přes rameno do moře, ale já jsem ho zachytil."

"Já jsem to viděl," ozval se námořník, který vesloval po téže straně šalupy.

"Já také," připojil se muž, který seděl za ním.

"To stačí!" řekl krátce poručík. "Nyní veslujte, ať se dostaneme na loď!" Karaman si oddechl s viditelným ulehčením. Kadeti se dívali nepřívětivě na Morelliho, ba i ve tváři jeho přítele, knížete Wredeho, bylo vidět nesouhlas. Ale Morelli nedal najevo, že by ho to nějak mrzelo.

Usedl mezi ostatními se svým obvyklým povýšeným vzezřením, a než šalupa po dosti svízelné plavbě přirazila k fregatě, která jí přijela vstříc, měl plno času připravit si svou obranu.

Prvnímu důstojníkovi, který celý případ okamžitě vyšetřoval, tvrdil pak houževnatě, že je nevinen a že svůj nůž zahodil teprve po Karamanově nařčení a z obavy, aby nebylo přitěžující okolnosti proti němu, kdyby byl poručík Kielman Karamanovi uvěřil. Podnálodní i oba námořníci musili potvrdit, že skutečně kadet se hleděl zbavit nože teprve po Karamanově obvinění.

První důstojník se octl v úzkých, poněvadž nebylo žádného přímého důkazu ani proti Karamanovi, ani proti Morellimu. Chvíli přecházel v dělové kabině, kde se konal výslech, s rukama na zádech a klel střídavě ve třech řečech a pak se zastavil před oběma kadety a řekl:

"Dobrá, nechcete se přiznat ani jeden ani druhý, ačkoliv někdo z vás zcela jistě lano hloubkoměru přeřízl. Nemohu vás za to potrestat, ale vy, Karamane, máte týden domácího vězení za to, že jste se vyjádřil, že by se ten celý krám měl hodit do moře!" Karaman protáhl obličej a v očích Moreliho to škodolibě svitlo.

"A vy, Morelli," obrátil se k němu důstojník, "máte domácí vězení po celou dobu pobytu v Rio de Janeiru za to, že jste obelhal třetího důstojníka tím, že jste tvrdil, že vůbec žádný nůž s sebou nemáte!" Kadeti salutovali a obrátili se k odchodu, ale důstojník jim dal znamení, aby ještě zůstali, a poručil pobočníkovi, aby svolal do kabiny všechny ostatní kadety. Když všech čtrnáct kadetů nastoupilo, řekl jim stručně, co se stalo a jaký trest za to ustanovil, zdůraznil nesvědomitost a zlovolnost neznámého pachatele a skončil výstrahou:

"S politováním musím konstatovat, že největší výtržnosti na této lodi tropí kadeti. Upozorňuji vás, že toto je poslední mírný trest, který jsem udělil. Napříště budu trestat každý přestupek proti kázni a pořádku, jehož se dopustí kadeti, s největší přísností! To znamená, že to nebude jen domácí vězení, nýbrž degradace na prostého námořníka na tak dlouho, jak to uznám za vhodné. Půl roku, rok a popřípadě i tak dlouho, dokud "Novara" zase nezakotví v Terstu. Odstoupit!"

20 OTROKÁŘ A ZBĚHOVÉ

Konečně se 5. srpna ukázala na západě pověstná čedičová skála, střežící vstup do přístavu Rio de Janeira, nazvaná pro svou podobu "Homole cukru". Za deštivého počasí se propletla "Novara" mezi ostrůvky před zátokou a vjela do přístavu, tentokráte již sama. Korveta "Karolina" se s ní rozloučila už před šestnácti dny a odbočila k jihoamerickému břehu, kde bylo jejím cílem Pernambuco, přístav stejnojmenné provincie Brazilského císařství.

"Novara" spustila kotvy blízko francouzské fregaty "Poursuivante", na jejímž stěžni vlála kontraadmirálská vlajka, a celou hodinu po jejím vjezdu do přístavu se ozývala ohlušující kanonáda pozdravných ran. Nejdříve zdravila "Novara" brazilskou vlajku jedenadvaceti ranami, potom kontraadmirálskou vlajku Francouzů, pak vlajku anglického kontraadmirála, jehož fregata kotvila nedaleko, nato komodorské vlajky americké a brazilské fregaty. Když už se zdálo, že bude střelbě konec, připlul k fregatě člun ze španělské fregaty" Villa de Bilbao", která kotvila s goeletou ve vnitřním přístavu, a zdravení začlo nanovo. Posádka "Novary" tyto obě lodi zpočátku přehlédla, ježto neměly stěžně. Pozbyly je v prudkém orkánu, kterému Jihoameričané říkají "pampero", a fregata byla nadto ještě tak zle poškozena, že se naklonila na bok a goeleta ji musila odvléci do rijského přístavu.

"Ani ve skutečné bitvě se nevyplýtvá tolik střelného prachu jako při těchhle parádách!" řekl Kalinovi dělostřelecký praporčík, který řídil odpalování pozdravných výstřelů. "Půjde-li to takhle dále, jsme hotovi se svou zásobou za chvíli." Kalina měl příležitost se přesvědčit, že praporčík nepřeháněl. Jen v Riu vypálila "Novara" čtyři sta dvaatřicet ran na pozdrav, z čehož nemalá část padla na oslavu císařova svátku. A dělostřelecký praporčík, který si svědomitě všímal všech válečných lodí, jež se během jejich pobytu v Riu vystřídaly, spočetl, že za tu dobu - od 5. do 3l. srpna - vypálili patnáct set pozdravných ran a že na ně spotřebovali přes pět tisíc liber střelného prachu.

Brazilské císařství, kde právě vládl Don Pedro II., z královského rodu portugalského, zaujímalo dvě pětiny celé Jižní Ameriky a bylo skoro tak veliké jako celá Evropa, ale mělo jen osm miliónů obyvatel, z nichž čtvrt miliónu bylo soustředěno v hlavním městě Rio de Janeiru. (Dnes je Brazílie republikou. Má 85 miliónů obyvatelů, z nichž čtyři milióny žiji v Rio de Janeiru. Dnes je hlavním městem Brasilia, nedávno vybudovaná v pralese.). Tato přírodou bohatě obdařená země, jejíž kávové plantáže kryly tehdy tři pětiny veškeré světové spotřeby kávy, trpěla nedostatkem pracovních sil. Čtvrtina obyvatelstva, celé dva milióny lidí, pozůstávala z černých otroků, ale ani to nestačilo. Indiány se nepodařilo přímět k usedlému rolnickému životu anebo k práci v průmyslu, a tak byl učiněn pokus s dovozem čínských kuliů. Ale ubozí Číňané byli slabí a v nezvyklém podnebí houfně umírali. Nakonec se sáhlo opět k dovozu otroků z Afriky, ačkoliv se Brazílie roku 1826 zavázala Anglii, že bude obchod s otroky potírat. Britská vláda učinila tento závazek jednou z podmínek uznání Brazilského císařství.

Ačkoliv se podloudně a s tichým svolením brazilských úřadů dováželo stále ještě ročně na čtyřicet tisíc černochů, nestačilo ani to a bohatí plantážníci se spojovali v družstva, která vysílala do Evropy své jednatele, aby lákali vystěhovalce do země. Jaký byl osud těchto vystěhovalců, o tom se dozvěděli naši dva kadeti právě den před odjezdem "Novary" z Rio de Janeira.

Fregata připlula v nepříznivé roční době, kdy v Rio de Janeiru prší téměř ustavičně a jeho nečisté ulice se stávají hotovými močály, které jsou pařeništi žluté zimnice. Tato zhoubná nemoc si vyžadovala tehdy jen v hlavním městě Brazílie každoročně tisíce obětí a ani posádka "Novary" jí nezůstala ušetřena. Jeden z kadetů a dva námořníci onemocněli tak nebezpečně, že musili být ponecháni v městské nemocnici a fregata odplula bez nich. Ale nevítaný host, žlutá zimnice, jela s lodi dále a za cesty do Kapského Města onemocnělo ještě několik osob z posádky. "Morelli nemusí moc litovat, že má domácí vězení, právě když je tak mizerné počasí!" řekl Alex mrzutě, dívaje se oknem kabiny na řinoucí se vodopády deště. "Pozítří už odjíždíme, a co jsme doopravdy z celého města viděli?" Kalina mu dal za pravdu. Skutečně, kromě vlastního, vnitřního města, málo zajímavého čtyřúhelníku s pravoúhle se křižujícími, úzkými a špinavými ulicemi, neměli pro špatné počasí příležitost nic jiného si prohlédnout. Ale ve vnitřním městě byl zajímavý spíše život a ruch na ulicích než samotné město, sestávající většinou z málo hezkých veřejných budov, obchodů a,kanceláří. Přímo proti kotvišti fregaty bylo hlavní náměstí Palácové s jednoduchou,čtverhrannou budovou císařského paláce a s nízkou, rozlehlou tržnicí. Zde vládl nejčilejší život a návštěvník města tu potkával zástupce všech vrstev zdejšího obyvatelstva. Bohatí občané, většinou plantážníci, pěstující kávu a cukr, se poznali nejen podle pyšného zevnějšku brazilská pýcha byla proslulá -, ale i podle nákladných šatů a šperků.

Neměli vždy bezvadně bílou pleť, bylo mezi nimi mnoho mulatů, míšenců bělochů s Indiány a dokonce i s černochy. Indiánů bylo vidět poměrně málo a většinou to byly zchátralé postavy, zahalené do rozbitých pokrývek a žebrající o almužnu. Hodně bylo černochů, ale jen málo jich se procházelo svobodně a v pěkných šatech, ačkoliv na papíře zaručovaly zákony svobodným černochům všechna práva stejně jako bělochům. Většina černochů, s nimiž se kadeti při řídkých vycházkách do města setkali, byla otroky. Dopravovali v hloučcích různá břemena pod dozorem svobodného černocha nebo míšence, ozbrojeného širokou křivou šavlí, mačetou a pistolemi, s nezbytným karabáčem u pasu. Tím vším pestrým a hlučným davem se proplétaly dvoukolové vozíky tažené koňmi a mulami i těžké čtyřkolové omnibusy se čtyřspřežím, hustě obsazené uvnitř i na střeše. Vrchol podivu návštěvníků z fregaty vzbudily v podvečer dlouhé průvody černých sluhů, nesoucích na hlavě sudy a bečky.

"Rád bych věděl, co to v tom mají!" řekl zvědavý Alex, když je spatřili poprvé, a přiměl Kalinu, aby šli za nimi. Zanedlouho oba kadeti prchali a drželi si nosy. Ukázalo se, že obsah oněch nádob je všechna špína a výkaly lidí i zvířat, které se přes den nahromadily v domácnostech a které večer sluhové vylévali do moře - právě pod okny císařského paláce!

"Je lepší se na to město dívat než v něm být!" prohlásil potom Kalina, když se vrátili na fregatu. A skutečně při rozzářených plynových světlech, která byla umístěna nejen ve městě, ale i v předměstích, vybíhajících z něho na všechny strany jako chapadla ohromné chobotnice, skýtalo Rio de Janeiro kouzelný pohled a podobalo se nádherné diamantové hvězdici.

V poslední den pobytu "Novary" v Riu se usmálo na její posádku štěstí. Ráno se ukázalo nad městem bezmračné modré nebes oslnivým sluncem a všechno nasvědčovalo tomu, že celý den bude krásný. Aby odškodnil posádku za nedobrovolné vězení, které jí až dosud ukládalo špatné počasí, udělil toho dne velitel lodi mužstvu i důstojníkům rozsáhlé dovolené. Kromě nejnutnějších hlídek na lodi směli všichni na břeh, přičemž námořníci se musili vrátit do devíti večer a důstojníci a kadeti do půlnoci. Alex s Kalinou přijali tuto blahovůli velitele s velkým nadšením a neodpustili si, aby nepopřáli Morellimu "veselou zábavu na lodi", když šli kolem jeho kabiny.

Procházka po okolí města, s jeho nádhernou tropickou přírodou, palmami, banánovníky, mangovníky, chlebovníky a spoustou jiných krásných stromů, které snad jen přírodopisec, doktor Hochstetter, by byl dovedl správně pojmenovat, jim zabrala většinu dne. Přesvědčili se přitom, že předměstí Ria jsou daleko hezčí než město samotné.

Byly zde krásné letohrádky bohatých usedlíků, bílé stavby s podivnými a často groteskními fasádami, přeplněnými různými sloupky a oblouky, a také zcela jednoduché, čtverhranné domky chudších lidí.

Ale snad ani u jednoho příbytku nechyběla zahrada různé velikosti, podle bohatství majitelova, kde zcela volně a bez jeho vlastního přičinění rostly krásné tropické stromy, jakých si v Evropě může dopřát jen největší boháč v nákladném skleníku.

Řádně unaveni vraceli se večer oba kadeti předměstím Catumby grande do města. Nastala již noc a všude už se rozžíhala světla. Procházeli právě dlouhou opuštěnou ulicí, která měla jen po jedné straně několik vil, zatímco druhou lemoval bujný les, když zaslechli vzdálený pokřik a výstřel.

"Copak to asi je?" řekl zvědavý Alex. Zastavil se a naslouchal.

"Nehas, co tě nepálí!" opakoval opatrný Kalina staré dobré přísloví a nutil kamaráda, aby šli dále, že už má řádný hlad. Pokračovali v chůzi, ale zdálo se, že se tím přibližujÍ k místu, odkud zazníval hluk.

Náhle se vynořil z lesa napravo jakýsi stín a letěl přímo k nim. V nejasném svitu vzdálené lampy viděli, že je to muž v plátěných šatech, z jehož sípavého dechu se dalo soudit, že utíká již delší dobu.

Snažil se zkřižovat silnici a zmizet v některé z protějších vil, ale nebyl dosti rychlý. Jiný stín, daleko menší a také mnohem rychlejší, se mihl na okraji lesa. V několika okamžicích muže dostihoval, a za ním zazníval z lesa hluk lidských hlasů.

"Bože, to je pes a štve člověka!" zvolal vzrušeně Alex a pokročil kupředu. Pes skočil na prchajícího, zavrčel a chňapl po něm, ale muž s vynaložením posledních sil uskočil a čelisti nestvůrné psí tlamy sklaplý naprázdno.

"Pomoc, pomoc!" chroptěl muž hlasem, v němž byla patrná všechna jeho smrtelná úzkost. Kalina strnul údivem. Prchající muž volal česky! Jeho údiv trval jen okamžik. Hned nato skočil s tasenou šavlí za psem, který se právě kmitl kolem něho. Bylo to jedno z těch ohromných zvířat, podobných největším dogám, která jihoameričtí plantážníci chovali na hlídání a pronásledování uprchlých otroků. Šavle zaskřípala na jeho lebce, pes zaskučel a zhroutil se s rozťatou hlavou.

UprchlíK se zastavil nedaleko neočekávaného pomocníka a sípavě oddechoval. Ale za okamžik polekaně zvolal: "Tam přicházejí, musím pryč, sbohem pane, děkuji vám!" Tentokráte mluvil portugalsky, a Kalina jen z tónu jeho řeči pochopil, že mu děkuje.

"Počkejte!" řekl česky a uchopil uprchlíka za rameno. "Jste přece běloch a nemohou vás štvát psy jako černocha!"

"Ó pane důstojníku, vy je neznáte, nevíte, čeho jsou schopni!" vyrážel ze sebe muž. "Nechte mne, snad jim ještě uteku!"

"To asi sotva, kamaráde!" řekl bezstarostně Alex lámanou češtinou.

"Mají s sebou ještě několik takových zvířátek, jako je tohle, co tu dodělává, a ty vám dají sto sáhů předskok a chytí vás, kdy jim bude libo." Tasil šavli a provázen Kalinou, jenž strkal uprchlíka před sebou, zamířil chvatně k ohromnému chlebovníku, který rostl u pokraje cesty. Zde zaujali oba kadeti obranné postavení, opřeni zády o strom, s uprchlíkem mezi sebou.

Byl nejvyšší čas. Zatím již přispěchal hlouček šesti mužů, provázených třemi psy, kteří se zastavili u mrtvého druha a začali pronikavě výt. V čele malé čety kráčel vysoký, urostlý muž, jenž byl patrně velitelem ostatních. Zastavil se před malou skupinou u chlebovníku a okamžik si ji prohlížel.

"Kdo zabil mého psa?" ptal se potom zlostným, velitelským hlasem.

Mluvil anglicky a kadeti mu rozuměli.

"Já!" odpověděl krátce Kalina.

Muž se zlobně zasmál.

"To vám přijde draho!" prohlásil výhrůžně. "Vy, José, půjdete s námi a ten pán, který zabíjí cizí psy, také!" José byl uprchlík, tisknoucí se ulekaně ke Kalinovi.

"Jděte svou cestou a nechte toho muže být!" vyzval Kalina velitele pronásledovatelů.

"Nemíchejte se do věcí, do nichž vám nic není!" zvolal muž ostře.

"Ten člověk je můj uprchlý dělník, je mi zavázán smlouvou a mám právo přivést jej násilím zpět v případě, že by mi utekl!" Kalina přeložil do češtiny plantážníkovu řeč, které uprchlík nerozuměl...

"Je to pravda, že má to právo?" zeptal se ho.

"Je, pane," přiznal uprchlík, "ale proboha vás prosím, neodmítejte mi svou pomoc, přesvědčíte se, že ji zasluhuji!"

"Dobrá!" řekl klidně Kalina a obrátil se k plantážníkovi.

"Chcete-li mít svého muže, pojďte si pro něj, ale dejte pozor na naše šavle!"

"Caramha!" zaklel plantážník a hvízdl na psy. "Diano, Pluto, Nero, na ně!" Kadeti postoupili o krok kupředu, aby měli více místa k rozmachu a vzápětí se proti nim vyřítila tři ohromná temná těla. Pod stromem bylo téměř tma a těžko bylo správně vést ránu. Alex sekl jedno zvíře za ucho tak, že bolestně zakňučelo a odplížilo se stranou. Kalina se druhého psa minul a zvíře mu v letu rozervalo rukáv, ale jak bylo rozběhnuté, narazilo čenichem na strom tak prudce, že kleslo poloomráčené k zemi. Než se vzpamatovalo, popadl je uprchlík za obojek a silou, kterou by byl v jeho slabé postavě nikdo nehledal, je hodil přímo do klubka útočníků. Mužové se s klením rozestoupili a třetí pes, který se opozdil za ostatními, se zarazil a začal štěkat.

"Psí útok se nezdařil a teď asi přijdou na řadu lidé," řekl se smíchem Alex, otíraje si šavli o trávu. V příští chvíli se ukázalo, že hádal správně.

"Mačety ven a dejte se do nich!" velel plantážník svým průvodcům a křivé šavle zlověstně blýskly tmou. Kalina odrazil jednu z nich a Alex poranil svého útočníka do ruky tak bolestně, že na okamžik šavli pustil. Pod ohromnou korunou chlebovníku se chvíli ozývalo jen řinčení oceli a občas vzdech některého z poraněných. Boj byl nerovný, ačkoliv se ho zúčastnil i uprchlík, který sebral silnou větev, ležící na zemi, a bušil s ní do útočníků. Jedna rána mu přeťala jeho nedostatečnou zhraň na dva kusy, takže byl záhy odzbrojen. Kalina cítil, jak se mu po tváři řine krev z rány na čele, a Alex byl seknut do pravé ruky.

Přehodil sice hned šavli do levé ruky, ale nebylo pochyby, že nerovný zápas musí brzy skončit v jejich neprospěch. Až dosud se konal bez svědků, vily se zdály být opuštěné a v této pozdní hodině se lidé patrně neradi procházeli na obvodě města. Náhle však v okamžiku, kdy útočníci dotírali na kadety již tak těsně, že cítili jejich páchnoucí dech na své tváři, ozvaly se nedaleko místa zápasu hlasy.

Útočníci byli tak zaslepeni bojem, že jim nevěnovali pozornost, ale Alexovo bystré ucho je dohře zachytilo. Poznal, že to jsou lidé mluvící chorvatsky, a začal křičet stejným jazykem z plných plic.

"Námořníci z "Novary", sem, na pomoc!" Vzápětí se ozval dupot těžkých bot a několik námořníků vpadlo jako bouře s tasenými bajonety útočníkům do zad. Na okamžik se všichni spletli dohromady v klubko, ale hned nato se z něho odloučilo šest postav, prchajících o překot do lesa. Pod stromem zavládlo ticho, které však Karaman záhy přerušil.

"To byla pomoc v pravou chvíli!" liboval si a prohlížel si spokojeně své zachránce. Byli čtyři a poznal mezi nimi Chorvata Bradišiče, námořníka z Gianova družstva.

"Neptám se vás, kde se tady berete, holoubkové, ačkoliv je už devět a měli byste být právě na lodi," prohlásil Alex blahovolně. "Ale když už jste tu dovolenou tak natáhli, tady máte dva dukáty a natáhněte ji ještě o kousek!" Muži děkovali a Bradišič rozpačitě vykládal, že se opozdili na výletu.

Kadeti se zatím navzájem obvázali a pak vzali uprchlíka mezi sebe a vyrazili ostře do města. Krok námořníků zněl chvilku za nimi, ale pak náhle ztichl, jak muži odbočili do některé postranní ulice, kde měli patrně vyhlédnutou "svou" krčmu. Kadeti učinili po jejich příkladu a uchýlili se se svým průvodcem do jednoho menšího hostince ve vnitřním městě, nedaleko přístavní hráze. Po pronásledovatelích uprchlého českého dělníka nebylo ani stopy a kadeti nepochybovali, že snědí svou večeři v klidu. V tom se také nemýlili, a když se všichni tři řádně najedli, začal jejich chráněnec, který jim cestou neustále projevoval svou vděčnost, vyprávět.

"Bůh mi seslal krajana na pomoc v největší nouzi a nikdy vám to, pane kadete, ani vašemu příteli nezapomenu, co jste pro mne učinili," prohlásil, přes Kalinův odmítavý posuněk.

"Jmenuji se Josef Dvořák a jsem z Broum, malé vesnice v křivoklátských lesích," pokračoval uprchlík. "Bylo nás doma sedm dětí, pět hochů a dvě děvčata, otec pracoval v lesích o "dřevěném" chlebě a moji bratři mu pomáhali, kromě nejstaršího Toníka, který sloužil na vojně za nás za všechny (V Rakousku se tehdy ještě vojáci verbovali a odváděli podle určitého klíče, všeobecná branná povinnost neexistovala.). Mně se práce v lesích nikdy nelíbila, toužil jsem po svém, ale doma nebylo naděje, že bych si našetřil dost peněz, třeba jen na malou chaloupku s nějakým strychem pole. A tak se nedivte, že jsem byl všecek žhavý, když se u nás objevil vystěhovalecký agent a začal zpívat písně chvály na Brazílii, jak je tu lehký život a jak tu pracovitý člověk za chvilku přijde k vlastnímu majetku, že jsou tu milióny korců půdy, která ještě ani nebyla vyměřena a nikomu nepatří a samé takové věci."

"To měl do jisté míry pravdu," přerušil jej Kalina. "Jsou tu neobsazené kraje, terras devolutas, ale není pravda, že by nikomu nepatřily.

Jsou majetkem státu, a kdo není zdejším občanem, nemůže je od něho získat."

"To je pravda, pane kadete," přisvědčil muž, "ale to jsem tehdy nevěděl. Agent nám napovídal co chtěl a jak jsme se mohli přesvědčit, že nemluví pravdu?"

"Ale musil jste přece podepsat nějakou smlouvu?" vmísil se do hovoru Alex, který sice mluvil česky špatně, ale rozuměl téměř všemu.

"Tu jsme také podepisovali, pane kadete," usmál se trpce vystěhovalec, "ale nikdo nevěděl, co vlastně podepisuje. Smlouva byla portugalská a kdo, prosím vás, tam v té naší zapadlé vesnici rozuměl portugalsky? Pan učitel mluvit německy, byl to vysloužilý voják, pan farář znal kromě němčiny i latinu a dost si s tou smlouvou nalámal hlavu, ale nerozuměl jí taky. Podívejte se, jak vypadá, mám tu její opis!" Vytáhl z vnitřní kapsy plátěného kabátu pošpiněný a téměř se rozpadávající dokument, potištěný v portugalské řeči, s nadpisem "Parceria". Měl celou řadu odstavců a muž ukázal na poslední řádku, vytištěnou velmi drobným písmem.

"Tohle je to hlavní!" prohlásil. "Stojí zde doslova, že dokud námezdník nesplní všechny své závazky vůči nájemci, ručí mu za ně svou vlastní osobou. To znamená, že nesmí opustit jeho nemovitost a je povinen pracovat tak dlouho, až nájemce uzná, že všechny závazky jsou vyrovnány."

"Ale to je vlastně úplné otroctví!" zvolal Alex pobouřeně.

"Máte pravdu, pane kadete," přikývl vyprávějící. "Rozdíl je jen ten, že černý otrok v tom vězí doživotně a takový bílý, jako jsem byl já, tak dlouho, jak to jeho pán uzná za vhodné. Dají vám lístek na cestu vlakem i lodí, zaplatí za vás stravu a pak si to srážejí z vaší mzdy.

Ale není nikoho, kdo by bděl nad tím, abyste dostával zaslouženou mzdu. Nájemce vám může platit, co uzná za vhodné.

A tak jsem pracoval na kávových a cukrových plantážích dona Pereze pět let, mnoho jsem zkusil, než jsem si zvykl na podnebí, na horka a na deště, prodělal jsem žlutou zimnici, dvakrát mne kousl jedovatý had, ale z toho všeho jsem si nic nedělal, myslil jsem, že to pracuji pro svou budoucnost a že všechno se jednou obrátí v dobré.

Ale když jsem tu byl už tři roky a dovolil jsem si zeptat se pána, kolik tiž mám odpracováno, dal se mi do smíchu a smál se, až se prohýbal. "Homhre, (portugalsky člověče) vy jste se zbláznil nebo vás pokousal škorpión a chytá vás fantaz. Pojďte se mnou, a uvidíte, kolik milreisů (brazilská jednotka měny, tehdy 21 hal rakouského zlatého) jste mne stál a jak málo jste z toho splatil.""

Muž učinil dlouhý doušek ze sklenice s řídkým pivem, které všichni tři popíjeli, utřel si ústa a řekl třesoucím se hlasem:

"Pánové, je to už dva roky, ale ještě dnes mi jde hlava kolem, když si na to své zklamání vzpomenu. Plantážník mi ukázal dlouhou řadu číslic, ale mne zajímaly jen ty, které byly na konci, kolik mu celkem dlužím a co jsem z toho uplatil. Číslice mi skákaly před očima jako živé a trvalo to chvíli, než jsem pochopil, že bych musil pro dona Pereze pracovat ještě osmnáct let, než bych vyrovnal svůj dluh."

"Jedenadvacet roků práce za přeplavbu do Brazílie a trochu stravy?" zvolal Kalina. "Ale to není možné."

"Přísahám vám při všem na světě, že mluvím čistou pravdu!" zvolal muž chvějícím se hlasem a s takovým výrazem upřímnosti v obličeji, že Kalina nepochybovalo jeho pravdomluvnosti. Později mu na lodi doktor Hochstetter potvrdil, že údaje vystěhovalcovy zcela odpovídají panujícím poměrům a ukázal mu "Dějiny Brazílie", sepsané německým zeměpiscem Handelmannem, kde byly uvedeny stejně otřásající případy vykořisťování vystěhovalců, jako byl případ jeho krajana. (Proto také v Německu, kde péče o vystěhovalce byla vždy větší než v Rakousku, bylo před vystěhováním do Brazílie důtklivě varováno. Z 61 413 vystěhovalců, kteří se roku 1856 nalodili v Hamburku a Brémách, jelo jen 1822 do Brazílie. Dnes jsou ovšem v Brazílii poměry zcela jiné.). "Byly tam, pánové, zaúčtovány ty nejrůznější položky, jaké si dovedete představit," pokračoval vystěhovalec. "Provize agentovi, provize kapitánovi lodi, která nás sem vezla, přistěhovalecká daň, vojenská daň na verbované vojsko a co všechno ještě, co už jsem zapomněl!

A moje strava byla počítána tak draze jako v nejlepším hotelu zde v Riu, ačkoliv na lodi to bylo jen trochu odporného soleného masa a suchary, tvrdé jako cihla, a tady rýže a brambory, které dohromady nic nestojí.

Když jsem se vzpamatoval ze svého úleku, řekl jsem si v duchu, že se nedá nic dělat, že snad nakonec s boží pomocí i těch osmnáct let ještě vydržím a že pak přece dostanu svoji půdu, kterou si budu obdělávat pro sebe, která bude patřit jen mně a nikomu jinému. A že můj pán byl právě v přívětivé náladě a nakloněn věnovat mi trochu svého času, zeptal jsem se ho nesměle, kolik té půdy dostanu, až mu splatím všechno, co jsem dlužen.

Zdálo se, že mi nerozumí, a musil jsem mu svou otázku opakovat.

Oči mu lezly údivem z důlků a chvíli jen vrtěl hlavou a nebyl schopen řeči. "Kdo vám tohle namluvil, člověče?" ptal se mne pak, a velice se divil. Řekl jsem mu, že ten agent to sliboval, a on se smál jako pominutý a ustavičně se tloukl pěstí do čela a jen řičel.

"Proto jsem se divil, na co se mu podařilo nalákat tolik lidí!" řekl, když se dost vysmál. "Musí být tam u vás náramná žízeň po půdě, když za ní běžíte tolik tisíc mil daleko!" prohodil potom a zdálo se mi, že se na mne dívá s jakýmsi soucitem. Ale pak se začal zase smát a vysvětlil mi, že všechna půda patří jim, čistokrevným Brazilcům a přitom se pyšně uhodil do prsou -, a že přistěhovalec se může nanejvýš stát lavradorem, pachtýřem, který musí polovinu úrody odvádět majiteli půdy, ale půdu že nedostane nikdy." Kalina i Karaman dávali různými výkřiky najevo své rozhořčení nad bílým otrokářstvím, které pěstují brazilští plantážníci pod záštitou úřadů.

"Ale řekněte mi, cožpak vás rodiče nevarovali před cestou do ciziny?" ptal se po chvíli Kalina. Muž se hořce usmál.

"Matka se dost naplakala, ale na tu jsem nedal," přiznal zahanbeně.

"A otec řekl, že každý si v životě musí vytrpět svoje, že jsem blázen, že odcházím za moře, ale že mi nebude bránit. Jak často jsem si pak vzpomněl na jeho slova. "Chleba má všude dvě kůrky, Josefe," povídal, "a snad jsou ty cizí kůrky trochu bělejší než ty naše. Ale ten náš chleba je zadělávaný po našem a je nám zdravější!"" Po této vzpomínce si opřel Kalinův krajan hlavu o dlaně a umlkl.

Karaman se podíval na hodinky.

"Nejvyšší čas k poslednímu člunu!" Zavolal číšníka a zaplatil útratu za všechny.

"A co teď hodláte dělat?" zeptal se uprchlíka.

"O mne nemějte starost, pánové!" řekl muž živě. "Když jsem se odhodlal k útěku, měl jsem už všechno promyšlené. Tam v tom předměstí, Catumby grande, kde jste se se mnou setkali, je jakýsi chlapík, který ustavičně shání námořníky. Je o ně velká nouze a ten muž platí velmi dobře. Taky tu každou chvíli zběhnou lodníci z válečných lodí. Dám se najmout na loď, která popluje do některého německého přístavu, a odtamtud se už nějak protluču domů. A mám-li pracovat na cizím, pak aspoň budu dělat tam, kde jsem se narodil a kde lidi mluví stejně jako já!" Alex se na něj zvědavě zadíval a pak se obrátil ke Kalinovi.

"Je to pěkné, jak vy Češi, lnete ke své vlasti!" řekl italsky. "A jak to, že vůbec toho člověka napadlo volat o pomoc česky, přece nemohl čekat, že se tady sejde s krajanem?"

"Když je člověku nejhůř, utíká se k matce, a když mu jde o život, mluví jazykem, kterému jej naučila," řekl Kalina a zesmutněl při vzpomínce na vlastní matku, kterou tak záhy ztratil.

Alex mu položil soucitně ruku na rameno.

"No tak, jen žádný smutek!" řekl vesele. "Teď dáme tomu tvému krajanovi něco na cestu, aby jej nemusili posílat z přístavu domů postrkem a pak natáhneme nohy. Ale nejdřív si upravíme obvazky a vymyslíme si nějakou výmluvu, kdyby se někdo zajímal o naše rány. Ty jsi, dejme tomu, narazil na nějaký tvrdý chlebovník hlavou napřed a mne třeba kousla nějaká zlá moucha, když jsem se koupal.

Pamatuješ, že nám Magnát vyhrožoval degradací při nejbližším přestupku, a tohle je zatracený přestupek, připravit ubohého plantážníka o jeho zpupného bílého otroka. Považ jen, jaký kapitál do toho tvého prožluklého krajana investoval, a ten mu teď uteče i s úroky!" Magnát byla přezdívka prvního důstojníka, kterou mu dali kadeti nejen pro jeho šlechtický původ a maďarskou národnost, ale i pro okázalé vystupování, ve kterém si liboval.

Kalina se usmál a upravil si obvazek na hlavě tak, aby jej co nejvíc skryl pod čapkou. Nato dali vystěhovalci nějaké peníze, odmítli rázně jeho díky a potřásli mu rukou s přáním mnoha zdaru. Venku se od nich odloučil a vydal se zpět do předměstí, přičemž si k své cestě volil nejtemnější a nejodlehlejší uličky. Kadeti se za ním okamžik dívali a pak si to naměřili rychlým krokem k přístavu, od něhož byli ostatně jen málo vzdáleni. Člun, zpola obsazený dovolenci, už čekal. K jejich velkému údivu přirazil právě k nábřeží jiný člun z fregaty a z něho vystoupil praporčík námořní pěchoty v plné zbroji a tucet pěšáků s karabinami přes záda. Kalinu na okamžik nepříjemně zamrazilo na hřbetě.

Blesklo mu hlavou, že snad zatím došlo na fregatu udání brazilského plantážníka. Nebylo vyloučeno, že si i při špatném světle přečetl jméno lodi, které měli námořníci vytištěné na čapce. Veselý pozdrav praporčíkův rozptýlil však jeho obavy.

"Haló, to jsou naši dva nerozluční kadeti!" zvolal praporčík. "Tak co, bavili jste se dobře? Já se teď moc bavit nebudu!" dodal kysele.

"Kam s tou výpravou, dobývat Brazílii?" ptal se Alex.

"Za zběhy!" řekl stručně praporčík. "Čtyři muži, Bradišič, Milač, Chiole a Ettel, všichni z Gianova družstva."

"Což je omlouvá," šeptl Alex Kalinovi do ucha, a kadet si vzpomněl na vyprávění svého krajana o muži v Catumby grande, který láká lodníky k dezerci.

Příští slova praporčíkova jím zachvěla. "V Catumby grande je jakási špeluňka, kde se slézají všichni zběhové," řekl mladý důstojník. "Nebyli jste náhodou tam v tu stranu a nepotkali jste ty chlapíky?" Kalina mlčel, ale Alex nepozbyl duchapřítomnosti.

"Zdrželi jsme se dlouho mimo město a teprve před chvílí jsme večeřeli," řekl podle pravdy. "Ne, Bradišiče a ty ostatní jsme nepotkali." Rozloučili se s praporčíkem, který seřadil své mužstvo a dal se na pochod, a vsedli do člunu.

"Jak můžeš tak klidně lhát?" vytýkal Kalina Alexovi, když leželi v rohoži vedle sebe ve své kabině.

"Za prvé lžu vždycky neklidně, protože mám obavu, že lidé přijdou na to, že lžu," ohražoval se Alex. "A za druhé tentokrát jsem nelhal, poněvadž jsme nepotkali Bradišiče a ty druhé my, nýbrž oni potkali nás a vlastně přilítli k nám sami, když se nám vedlo hezky zle. A ty bys byl měl to srdce je prozradit?" končil vyčítavě.

"Neměl," přiznal Kalina, "a proto jsem raději mlčel."

"Tak vidíš," řekl spokojeně Alex.

"Budete už jednou spát?" ptal se Natti, probuzený jejich hovorem.

"Už spíme, staroušku, jako jezevec v zimě!" zvoval Alex a skutečně za chvíli už spokojeně oddychoval.

Kalina nemohl dlouho usnout. Myslil na jejich dobrodružství a jak to ještě skončí, jestli přece jen stížnost plantážníkova nedojde úřadům dříve, než fregata odpluje. Myslil i na zběhy, litoval je a nepřál jim, aby je hlídka dostihla. Tak se v polospánku dočkal návratu ozbrojené čety a z krátkého rozhovoru praporčíka s důstojníkem ve službě, který zaslechl otevřeným oknem, poznal, že výprava neměla úspěch. To jej velmi potěšilo a brzy nato usnul. V šest hodin ráno 31. srpna vytáhl vlečný parník "Novaru" na širé moře. Fregata zachytila do plachet svěží vítr od země a byla už dávno na cestě k mysu Dobré naděje, když si jeden velmi rozhněvaný plantážník přišel stěžovat policejnímu prefektovi na cizí námořníky, kteří pomohli jeho dělníkovi k útěku.

21 OSTROV ROBINZONŮ

Hned první den po vyplutí z Rio de Janeira překročila fregata "Novara" obratník Kozoroha a těch dvacet poledníkových stupňů, které ji dělily od Kapského Města, urazila za šestadvacet dní, ačkoliv ji jihovýchodní pasát přinutil ke křižování. Zdálo se však, že nějaké tajemné moci záleží na tom, aby se nedostala do přístavu bez nehody.

Nejjižnějšímu výběžku africké pevniny dal důvěřivý Portugalec Vasco da Gama jméno "mys Dobré naděje" jen proto, že za ním tušil volnou cestu do Indie. Ve skutečnosti je na světě málo míst tak špatných jako tato pískovcová skála, zvedající se osm set stop nad moře jen zřídka klidné. Mnohem pravdivěji ji také nazvali později Vaskovi krajané, kteří byli nuceni tudy jezdit do Indie pro vzácné koření, Cabo tormentoso, Bouřlivý mys.

Posádka "Novary" viděla už na západním nebi proslulou Stolovou horu, tyčící se nad Kapským Městem, a fregata byla od něho už jen čtrnáct mil daleko, když ji zachvátila bouře, která přilétla od severovýchodu s neočekávanou prudkostí. Plné tři dny hnala fregatu pryč od pevniny na širé moře, sto mil daleko, a pohrávala si s ní jako s dětskou lodičkou. Brzy na ni útočily vlny z jedné, brzy zase z druhé strany, a než se podařilo uzavřít všechny střílny v baterii, smetly vše, co nebylo důkladně připevněno. Vichr a rozbouřené moře se neutišily ani třetí den, když už z jasně modré oblohy zářilo slunce v plné síle, a teprve čtvrtý den se podařilo obrátit příď lodi zase k zemi, která zatím už zmizela pod obzorem.

Fregata rolovala za bouře hrozným způsobem a zdálo se, že se každou chvíli položí na bok. Ale učenci na palubě použili i těchto nebezpečných okamžiků k vědeckému pozorování a starý kormidelník Andreatini, který sjezdil všechna světová moře, se velmi podivil, když mu doktor Hochstetter sdělil výsledek svých měření. Podle nich činil největší sklon fregaty v okamžiku, kdy vlny na ni nejhůře dorážely, jen 35 stupňů, tedy asi třetinu pravého úhlu, a zdánlivě ohromné oblouky, opisované hroty stožárů, se scvrkly na pouhých 60 stupňů, to jest na šestinu celého kruhu.

"To je nějaké divné!" bručel nedůvěřivě starý mořský vlk. "Tohle byla jedna z nejhorších bouřek, které jsem kdy zažil, a na méně pevné lodi jsme už zpravidla podtínali hlavní stožár, aby se nám nepoložila." Byl však přímo uražen, když mu doktor tvrdil, že největší vlny, které otřásly lodí tak, že se zdálo, že se každou chvíli uvolní všechny plaňky, neměly větší výšku jak 45 stop.

"To je nápad!" řekl opovržlivě. "Nejmíň sto, dobře počítaných, jak jsem to já odhadl, a já už jsem viděl něco vln, pane doktore!"

"Ale podívejte se, vždyť my jsme to přesně změřili!" namítal doktor.

"Jakpak jste to mohli změřit?" opáčil nedůvěřivě starý plavec.

"Cožpak jste položili míru na vlnu?"

"To sice ne," smál se doktor, "ale přesto jsme výšku vlny změřili a není to nic těžkého. Podívejte, se! Nejdřív jsme si stopkami změřili, jak dlouho to trvá, než vlna proběhne podle lodi od přídi až na záď.

Tím časem dělíme délku lodi a tak dostaneme rychlost vlny čili kolik stop urazí vlna za vteřinu. Je vám to jasné?"

"Je!" přikývl Andreatini, který pozorně naslouchal.

"Dobrá. Pak jsme si zase stopkami změřili, jak rychle jde jeden hřeben vlny za druhým, a poněvadž rychlost vlny známe, násobili jsme ji tím naměřeným časem a tak Jsme dostali vzdálenost dvou hřebenů vlny, jednoho od druhého. A poněvadž každá vlna se vlastně podobá hoře, která má na jedné straně táhlejší svah a na druhé svah velmi příkrý, je to v podstatě pravoúhlý trojúhelník. Jeho vodorovnou odvěsnu známe, to je ta vzdálenost dvou hřebenů vln od sebe. Druhá odvěsna je vlastně výška vlny, kterou hledáme. Abychom mohli řešit pravoúhlý trojúhelník, musíme znát dva jeho prvky, to jest dvě strany nebo stranu a úhel. Jednu stranu jsme určili a k tomu ještě si změříme úhel, který svírá přepona vlny, to jest ten táhlý svah, s vodorovnou odvěsnou, čili se vzdáleností mezi oběma hřebeny vln. Nu a ten úhel se změří velmi snadno. Loď vlastně na té přeponě či na tom táhlém svahu leží a stačí tedy stanovit sklon její podélné osy vůči vodorovné rovině a máme hledaný úhel. A když mám jednu odvěsnu a úhel mezi ní a přeponou, je to maličkost vypočíst druhou odvěsnu čili výšku vlny. Je vám to jasné?" "Není!" odpověděl upřímně a podle pravdy kormidelník, který zrudl námahou, s jakou sledoval doktorův učený výklad.

"Ale cožpak vás v kormidelnickém kursu ničemu neučili?" ptal se zoufale doktor.

Starý muž, který si odbýval svá plavčická léta ještě v době, kdy malý Korsikán udržoval v napětí celý svět, se útrpně usmál.

"Za mých mladých let nebyly žádné takové zbytečnosti, jako jsou kormidelnické kursy," prohlásil, bafaje rozvážně ze své lulky. "Člověk se učil od starších a až na lodi musil umět najít Polárku a znát světové strany a dovedl číst mapu a házet log. To mu stačilo, aby se protloukl na takové louži, jako je Středozemní moře. A na oceáně byl stejně vždycky nějaký učený chlapík na lodi, kapitán a první či druhý důstojník, který dovedl zacházet se sextantem, kružítkem a chronometry. Tak k čemu jsem si měl cpát do hlavy, jak se řeší pravoúhlý či nějaký jiný trojúhelník, povězte? A té výšce vlny stejně nevěřím!" Celou cestu z jednoho dílu světa do druhého strávil Kalina na lůžku.

Dostal záchvat žluté zimnice už prvý den plavby a lékař jej dal ihned přenést do nemocniční kabiny a izolovat od ostatních. Alex si přesto našel okamžiky málo střežené, kdy se mu podařilo pomocí zlatníku vtisknutého do dlaně ošetřovatelovy obejít přísný zákaz a vklouznout k nemocnému. Ale nebylo mu to nic platné.

Kalina měl každou chvíli těžký záchvat horečky, kdy o sobě nevěděl a měl jen pocit, že plave v ohnivém moři, které jej vysušuje až do morku kosti. A když náhodou přišel zarmoucený přítel v okamžiku, kdy horečky trochu pustila ne,mocného ze svých žhavých spárů, byl Kalina zase tak zesláblý, že nejevil nejmenší zájem o své okolí. Tak to trvalo plné čtyři týdny a jediný dojem, který si Kalina odnesl z hrozné bouře u mysu Dobré naděje, bylo sténání lodi, dunění vln a temný rachot uvolněných dělových koulí, které se válely sem tam v baterii přímo nad jeho hlavou.

Fregata ležela už týden na kotvách v holé písčité Simonově zátoce, na druhé straně kapského poloostrova, kde byla mnohem více chráněna před větry než ve Stolové zátoce, vlastním přístavu Kapského Města, když teprve lékař dovolil Kalinovi opustit přes den na několik hodin lůžko. Ale potom se pacient díky dobrému podnebí a vydatné čerstvé stravě, dodávané fregatě z pevniny, rychle zotavoval. Přesto však potrvala jeho rekonvalescence po celou dobu pobytu "Novary" v Simonově zátoce a nemohl se zúčastnit žádného z výletů do Kapského Města, po jeho okolí a do vinic dodávajících ročně 140000 věder znamenitého nápoje, ani zdaleka nedostačujících stále rostoucí poptávce. I závěrečný výlet, ostatně dosti obtížný, po třicet mil dlouhém kapském poloostrově k vlastnímu mysu Dobré naděje, holé a rozervané skále spadající z výše osmi set stop příkře do moře, se konal bez Kaliny, k nemalému Alexovu zármutku.

V Simonově zátoce čekala na členy výpravy bohatá pošta z domova a také Kalina zde našel dlouhý dopis otcův, odpověď na svůj dopis z Gibraltaru. Četl si jej tak často, že jej uměl téměř zpaměti, a otcova vlídná a starostlivá slova láskyplných obav o jeho zdraví se mu vryla hluboko do mysli. Byla to zejména jedna věta, na kterou proti své vůli byl nucen stále vzpomínat. "Nevyhýbej se žádné námaze a nebezpečí, jestliže ti to velí tvoje povinnost, ale nevyhledávej jich o své újmě," psal otec. Přitom se mu kupodivu vynořila vždy v mysli nikoliv upomínka na některé prožité nebezpečí, nýbrž obraz tří námořníků, neurvalého obra Giana, lstivého a poťouchlého Simsiče, připomínajícího zlou opici, a vzrušeného Rossiho, muže, který se stále něčeho bál a přitom stejně intenzívně po něčem toužil.

Dosti často si v době své samoty kladl Kalina otázku, proč tento námořník, který byl tak pře strašen prvým setkáním s Gianem, že se ukryl, aby mohl při nejbližší příležitosti z lodi zběhnout, nepoužil několika příznivých okolností, které se mu během cesty naskytly. Mohl utéci v Gibraltaru, na Madeiře, v Rio de Janeiru, kde zběhli čtyři jiní námořníci, a dokonce i zde, v Kapském Městě, kde kotvila řada lodí, které byly kdykoliv ochotny přijmout dobrého námořníka, i když jejich velitelé věděli, že je to zběh z válečné lodi. Bylo pravda, že Gian i Simsič se chovali od vyplutí z Madeiry zcela řádně a dali pokoj Rossimu i Kalinovi, jako by cítili, že jsou pod dozorem a že doba k nějaké násilnosti není příhodná, ale Kalina se tím nedal mýlit. Byl si vědom, že je to klid před bouří a měl se před vrchním kormidelníkem i Simsičem stále na pozoru.

O Rossim usoudil, že jej k "Novaře" poutá něco silnějšího než jeho strach před oběma muži. Mohla to být touha po pomstě, která byla u jeho krajanů tak častá a v podobě krevní msty, udržované celými rody, často vylidňovala vesnice i kraje, ale Kalina usoudil, že je to něco jiného, cit ještě mocnější, touha po zlatě mrtvého muže z americké lodi. Při této myšlence cítil, jak se jeho krev rozpaluje. Poklad zakopaný na neznámém ostrově, něco takového, co líčí Poe v povídce o zlatém chrobáku a o pokladu kapitána Kida! Myšlenka na poklad jej vzrušovala tak, že zcela zapomínal na otcovu výstrahu před nebezpečími, kterým není povinen čelit. Přemýšlel, o jaký ostrov se asi jedná a zdali leží na cestě určené fregatě, ale nebýt Rossiho dotazu, nebyl by na to asi nikdy přišel, poněvadž fregata měla plout v Tichém oceánu kolem mnoha set ostrovů, z nichž každý mohl být tím pravým.

Bylo to jednoho z posledních dnů strávených v Simonově zátoce, když se Rossi zastavil u plátěné židle, na níž odpočíval Kalina. Kadet byl unaven krátkou procházkou na břehu, kterou podnikl vlastně jen proto, aby se mohl doma pochlubit, že stanul i na třetím dílu světa.

Námořník pozdravil a zeptal se ho, jestli se už cítí zdráv. Když dostal vlídnou odpověď, zůstal rozpačitě stát na místě a bylo na něm vidět, že se chce ještě na něco zeptat.

"Tak co máte na srdci, Rossi?" řekl Kalina, který uhodl příčinu jeho prodlévání.

"Nevíte, signore cadette, kudy popluje "Novara" až zdvihneme kotvy?" ptal se rozpačitě námořník.

Kalina náhodou nejbližší cestu "Novary" znal, protože zrovna ráno o ní mluvil s Montfortem. Věděl, že fregata po Kapském Městě navštíví dva opuštěné a málo známé ostrovy Indického oceánu, ostrov svatého Pavla a ostrov Nový Amsterodam, které si zeměpisci stále pletli. Řekl to Rossimu a neušlo mu, že oči námořníkovy při vyslovení jména Nového Amsterodamu na okamžik zazářily.

"Proč se na to ptáte, Rossi?" tázal se zvědavě.

"Jen tak, signore cadette," odpověděl námořník rozpačitě. "Chtěl jsem vědět, kdy se zase dostaneme do přístavu."

"O, to bude ještě hodně dlouho trvat, milý Rossi," usmál se kadet.

"Nový Amsterodam je zcela opuštěný a ostrov svatého Pavla je známý mezi námořníky jen jako ostrov Robinzonů. Nejbližší přístav uvidíte až na Cejloně!" Rossi poděkoval za zprávu a odešel. Kalina se za ním zamyšleně díval. Tedy Nový Amsterodam byl "ostrovem pokladů"! Zmocnilo se ho vzrušení, které jen stěží ovládl. Pocítil neodolatelnou touhu, aby slyšel už stráž z vraního hnízda hlásit Nový Amsterodam!

Zatím však musil mít trpělivost, od obou ostrovů je dělila vzdálenost osmnácti set námořních mil. Fregata použila příznivého okamžiku, kdy zavál od skály mysu Dobré naděje lehký západní vítr, a zdvihla kotvy. To bylo 26. října odpoledne a brzy nato vyjížděla "Novara" ze Simonovy zátoky.

Posádka lodi se rozmnožila o několik nových členů. Především to bylo pět statných Kafrů, vězňů jihoafrické kolonie, kteří byli odsouzeni na několik let žaláře pro loupežný přepad bělošské osady. Nebyli to zločinci v pravém slova smyslu, jejich nájezd platil pouze stádům bílých osadníků. Kafrům kynula za tento přečin proti majetku bělocha vyhlídka na několik let velmi nezajímavé práce na vlnolamu kapského přístavu. Naštěstí pro ně jevil kaplan "Novary", páter Marocchi de Marocchini, velký zájem o kaferské jazyky a šestadvacet dní pobytu fregaty u jižní Afriky mu naprosto nestačilo tento zájem plně ukojit.

Vyprosil si proto na guvernérovi kapské osady svolení, aby uvěznění Kafři směli vstoupit mezi posádku fregaty, a toto svolení také dostal.

Vláda kapské kolonie projevila pozoruhodný zájem o osud Kafrů a zavázala velitele fregaty důkladnou smlouvou, že s černochy bude zacházeno jako s jinými námořníky, že dostanou žold a že po tříletém pobytu na "Novaře" jim bude poskytnuta možnost vrátit se do rodné země, jestliže projeví o to zájem. Tato smlouva byla velitelem fregaty splněna do poslední písmeny. Dva černoši později zběhli, když fregata kotvila u Nového Zélandu, ale tři ostatní si námořní službu oblíbili do té míry, že neprojevili žádnou touhu po návratu domů. Když se později fregata vrátila do Terstu, přestoupili k posádce "Fantasie", parní jachty rakouského císaře. Páter Marocchi měl příležitost učit se podle libosti jejich řeči a skutečně si ji osvojil dokonale dřív, než "Novara" skončila svou cestu. Černoši se naučili žvatlat jakousi podivnou řečí složenou z osmi jazyků, jimiž se mluvilo na lodi, a v níž převládala slova německá, italská a chorvatská. Mezi posádkou byli dost oblíbení a brzy se s ní spřátelili. Jeden z nich, statný chlapík kučeravých a jako smůla černých vlasů, sotva dvacetiletý, začal brzy projevovat velkou příchylnost ke Kalinovi, který si jej naklonil tím, že mu daroval pořádný námořnický nůž.

Černochova tvář se při pohledu na dárek rozšířila blaženým úsměvem, při němž ukázal celý svůj nádherný bílý chrup.

"Bangani mit moc krásný, moc znamenitý, moc nejlepší nůž na celá loď!" ujišťoval černoch Kalinu a ustavičně třel želízko rukávem své námořnické kazajky, na jejíž nošení si zvykl teprve po četných potížích. Od té chvíle měl kadeta rád a svou náklonnost přenesl i na jeho dva přátele, Karamana a Nattiho. "Bang", jak mu kadeti zkráceně říkali, se skamarádil i s dalším přírůstkem na fregatě, jejž měl na svědomí Alex.

Byl to krásný mladý šimpanz, koupený od jednoho domorodce při návštěvě misionářské osady v okolí Kapského Města. Bessy, jak Alex opici nazval, měla však málo naděje, že bude přijata na palubě fregaty, a vynalézavý kadet se proto obrátil na dobromyslného přírodopisce, doktora Hochstettera, se žádostí o pomoc.

"Nedělejte si starosti, já to s velitelem spravím!" ujistil doktor Alexe a skutečně to udělal. Vysvětlil veliteli, že život a zvyky šimpanzů jsou dosud málo známé a že by přírodopis měl z toho jen užitek, kdyby dal Alexovu šimpanzi útulek na lodi, a velitel nečinil potíží.

Pro zimomřivou opici zbudoval lodní truhlář pohodlnou a teplou boudu, hned pod zadním kastelem, na místě proti větrům nejvíce chráněném. Zde byla Bessy připoutána k řetězu a stala se velmi brzy miláčkem celé posádky, s výjimkou Giana a Simsiče. Ti jí projevovali svou nepřízeň už proto, že patřila Karamanovi, ale měli k tomu jen zřídka příležitost. Vždy byl někdo na palubě, kdo se opice ujal a každou zlomyslnost vůči ní překazil. Bessy byla ostatně velmi chytrá a nikdy od obou mužů, které neměla ráda, nic nepřijala. Zato od ostatních brala ochotně vše, co bylo k jídlu, a přejídala se do té míry, že Alex byl přinucen umístit na její boudě tabulku, na níž bylo ve všech řečech, jimiž se mluvilo na lodi, zdvořile žádáno, aby se Bessy podávalo jen ovoce a žádné solené maso nebo suchary.

Ačkoliv říjen a listopad na jižní polokouli odpovídají našemu jaru, bylo chladné počasí a jen zřídka vystoupil teploměr na 18 stupňů Celsia. Za prudké bouře, kterou přinesl západní vítr v jedenáctý den plavby, klesla teplota dokonce na 5 stupňů a Alex mělo svého svěřence velkou starost.

"Bessy mi zmrzne!" řekl zarmouceně Kalinovi.

"Tak jí dej ušít šaty!" radil Kalina napolo žertem, ale Alex vzal jeho radu docela vážně a vyžádal si při raportu od prvního důstojníka příslušné povolení. Poněvadž každý námořník dovede zacházet s jehlou a nití a Bessy měli všichni rádi, dostala opice ještě týž den námořnickou kazajku z teplé vlny, a navíc ještě malou čepičku se stuhou, ozdobenou zlatým nápisem "Novara".

Čapku přijala s velkou radostí a k nemalé zábavě přihlížejících si ji švihácky narazila na jednu stranu, ale kazajku odmítla. Teprve po velkém úsilí, které provázela skřípáním zubů, se jí podařilo kazajku navléci. Zpočátku musili ubohé opici spoutat ruce, aby se sebe neservala nepohodlný krunýř, který ji tak nezvykle tísnil. Brzy však chytré zvíře pochopilo, že ta svírající věc je hřeje, a smířilo se s ní. Zato stálé nepřátelství projevovala opice vůči řetězu, jímž byla připoutána k boudě, a toto ocelové pouto by se jí bylo málem stalo osudné. Námořník, který Bessy po její obvyklé procházce přivázal, učinil to jen nedbale a nesklapl pořádně zámek, jímž byl řetěz připoután k boudě.

Chytrý šimpanz toho použil a okamžitě se uvolnil, jakmile se k němu námořník obrátil zády. Hned nato, řinčíc lehkým řetězem, který vlekla za sebou, vyhoupla se Bessy několika obratnými skoky po provazovém žebříku na marsové ráhno křížového stožáru.

V příští chvíli se paluba "Novary" proměnila v rušné místo honby za uprchlíkem. Nejdříve ji pořádala jen hlídka, která právě měla službu na palubě, ale brzy se k ní připojili i jiní námořníci, jimž honba za opicí působila velkou zábavu.

"Hurá, chyťte Bessy!" křičeli a šplhali svižně na stožár. Ale opice byla hbitější, přehoupla se jediným skokem na žebřík hlavního stěžně a brzy byla na vrcholovém ráhnu. Odtud ji sice zahnala stráž z vraního hnízda, ale zachránila se na brámové ráhno a zaujala vyčkávací postavení na jeho samotném konci. Nadarmo ji námořníci lákali pomerančem, nedala si říci. Zdálo se, že neočekávaná svoboda je jí milejší než její oblíbená lahůdka. Nezbylo nic jiného než lézt za ní a námořníci se ujali tohoto dosti nepříjemného úkolu s velkou chutí.

Bessy ale nemínila čekat, až k ní dorazí, a hotovila se ke skoku na spodní ráhno marsové plachty, které přečnívalo přes ráhno, na němž seděla. Svůj skok si vyměřila dobře, ale nepočítala s těžkou kladkou, kterou po ní hodil Simsič, sedící nahoře nad ní, na vrcholovém ráhnu. Kladka ji zasáhla do ramene a srazila stranou. Napjaté ruce zvířete se minuly ráhna, Bessy prolítla kolem něho a v příštím okamžiku zmizela v moři!

Námořníci vykřikli strachy a jejich volání: "Opice přes palubu!" Znělo záhy po celé lodi. Poddůstojník, který měl právě službu, odpískal všechny signály, jichž se užívá, když některý námořník spadne do moře. Zatím se už Bessy objevila na hřebenu vlny a zoufale mávala rukama. Hned nato letěla k ní záchranná bóje, obratně hozená zkušenou rukou starého Andreatiniho, a zvířátko se jí velmi mrštně zachytilo.

"Rád bych věděl, který darebák tu kladku hodil!" huboval starý plavec. "Já bych mu to srovnal!" O to však nemusil mít starost.

Stráž na vraním hnízdě už zatím křikla dolů na námořníky, sedící na brámovém ráhně, jméno pachatele, a několik svalnatých Dalmatinců stáhlo kňučícího Simsiče dolů k sobě, kde mu udělili tak důkladný výprask, že se stěží dostal vlastní silou po provazovém žebříku na palubu. Na jeho námitky, že mu kladka vyklouzla neočekávaně z ruky, nebyl vzat nejmenší zřetel, poněvadž jeho nepřátelství vůči Bessy bylo na fregatě všeobecně známé.

Tento trestný výjev se odehrál na brámovém ráhně a kromě zúčastněných a muže ve vraním hnízdě, jenž spokojeně přihlížel, si ho nikdo nevšiml. Pozornost lidí na palubě upoutal záchranný člun, spuštěný se vzornou rychlostí, jehož posádka vylovila Bessy i s bójí z moře sotva pět minut po tom, co dopadla na hladinu. Záchrannou akci usnadnil slabý vítr, a byl také nejvyšší čas. Ze všech stran už začaly ujíždět k malému soudku s opicí trojhranné ploutve, neklamný znak největšího mořské dravce, a námořníci na palubě už trnuli v obavách, že jejich miláček zmizí v některé žraločí tlamě.

Na palubě už čekal polekaný Alex na opici s velkou pokrývkou, a sotva ji námořníci dopravili nahoru, začal ji velmi svědomitě utírat a třít, v čemž mu pomáhalo několik párů ochotných rukou. Zvířátko, z něhož se voda lila proudem, se třáslo zimou a dalo si toto zacházení velmi klidně líbit. Nato se chopilo pomeranče, který mu dal starý Andreatini, a spokojeně zmizelo ve své boudě, kde se zahrabalo do hromádky sena. Alex se ale předtím osobně přesvědčil, že je řetěz tentokrát řádně upevněn.

Brzy potom měl Kalina, který už zase byl zcela zdráv a konal službu, společnou hlídku s druhým důstojníkem de Montfortem. Důstojník si jej zavolal stranou a přesvědčiv se, že je nikdo nemůže poslouchat, dal si vyprávět, co je nového o Gianovi a Simsičovi. Kromě Simsičova nepřátelského činu proti opici, který byl ostatně vydatně ztrestán již na místě, nevěděl Kalina nic, ale zato hlásil poručíkovi svůj rozhovor s Rossim.

"Tak tedy Nový Amsterodam je onen ostrov s pokladem mrtvého muže!" poznamenal de Montfort zamyšleně. "Nu, jsem zvědav, jak si ten poklad vyzvednou. Břehy ostrova jsou tak příkré, že se u nich nedá zakotvit, a je snad jediné místo na severovýchodním břehu, které lze s velkou námahou zlézt, ale ani tam prý není pro větší loď žádné kotviště. A rád bych také věděl, jak to ti lidé chtějí zařídit, aby si mohli poklad vyzvednout nepozorovaně. Že by zdvořile požádali velitele fregaty o zapůjčení člunu, o tom silně pochybuji!" Kadet se usmál.

"A Rossi je také připraven nenechat se obrat o svůj podíl a bude hledět jejich plány nějak zkřížit," poznamenal a důstojník přisvědčil.

"Bude se musit dát na všechny důkladný pozor!" prohlásil a souhlasil s kadetovým návrhem, aby byl pověřen černoch Bangani nenápadným hlídáním obou mužů. "A proč vlastně fregata jede k těm dvěma ostrovům?" ptal se Kalina de Montforta, jenž byl právě ve sdílné náladě. "Myslel jsem, že to jsou dvě skály, ztracené v oceáně, které nikoho nezajímají."

"Tak docela ztracené nejsou," odpověděl de Montfort, zapaluje si doutník. "Od té doby, co je slavný holandský plavec Antonín van Diemen zakreslil na mapě - a to bylo už roku 1633 - projelo kolem nich na sta a sta lodí, většinou ovšem velrybářských. Ostrovy ostatně neleží tak stranou veškeré dopravy, jak si myslíte. Ten, kdo jede do Indie, je arci nechá po pravém boku lodi, ale kdo se chce dostat do jihoaustralských přístavů, má je přímo na cestě."

"Ale obydleny přesto nejsou?" tázal se Kalina.

"Nový Amsterodam zcela jistě ne," potvrdil důstojník. "Slavný francouzský mořeplavec ďEntrecasteaux, který se plavil kolem toho ostrova roku 1792, viděl jej zahalený do ohromných oblaků dýmu a tvrdí, že je na něm ještě nějaká sopka v činnosti. Na druhém ostrově, svatého Pavla, dlely občas lovecké výpravy, poněvadž moře kolem něho bývalo plné tuleňů. Rok po ďEntrecasteauxovi se tudy plavila anglická loď "Lion" s vědeckou výpravou do Číny. Neměla v úmyslu na ostrově přistát, ale když se octla v dohledu, spatřila její posádka, že po břehu ostrova pobíhají dva muži, kteří zoufale mávají kusem látky."

"Nějací robinzoni, kteří se radovali, že spatřili loď spásy," přerušil Kalina dychtivě poručíka. "Ostrovu se přece říká ostrov Robinzonů!" Poručík se usmál a spokojeně zadýmal z doutníku.

"Říká," přisvědčil, "ale ti dva muži, Kteří přiměli "Liona", že přerušil svou cestu a zastavil se u ostrova, na tom nemají zásluhu. Posádka lodi si myslela, že osvobodí dva nešťastné trosečníky, kteří robinzonují na ostrově bůhvíjak dlouho. Byla ohromně zklamaná, když se dozvěděla, že jde o dva docela spokojené lovce tuleňů, kteří zastavili loď jen proto, že už plných pět měsíců neviděli lidi a toužili se s posádkou pobavit." Kalina se rozesmál. "To měl asi kapitán "Liona" radost," řekl.

"To si můžete představit," přikývl důstojník. "Loď přece zastavuje na moři jen z nejdůležitějších příčin, zpravidla když někdo spadne přes palubu, anebo když chce pohřbít někoho z posádky. A tentokrát se zastavila jen proto, aby vyslechla sdělení dvou nudících se lidí, že jsou na ostrově už pět měsíců a že tu zůstanou ještě deset měsíců, až pro ně přijede jejich loď. A zatím prý uloví pětadvacet tisíc tuleňů."

"Pětadvacet tisíc tuleňů. Je to možné?" divil se Kalina.

"Proč ne? Kdysi se tu moře přímo tuleni hemžilo a dokonce i mořský slon, neboli rypouš sloní, ohromné zvíře až třicet stop dlouhé, se tu vyskytoval v celých stádech. Ale dnes už to všechno lidé bezohledně vybili a ubohá zvířata utekla až k jihopolární pevnině, kam za nimi lodi pro plovoucí led dobře nemohou.

Kapitán "Liona" tehdy ujížděl od ostrova svatého Pavla, jak nejrychleji mohl," pokračoval důstojník ve svém vyprávění. "Ti chlapíci totiž lovili tuleně jen pro jejich kůži a maso nechávali shnít bez užitku.

Páchlo to tam tehdy tak, že posádka z "Liona" to nemohla vydržet, ale zdá se, že oba dočasní robinzoni byli na tu vůni docela zvyklí a že jim vůbec nevadila." "A nač potřebovali tolik kůží?" ptal se Kalina, když se přestal smát.

"Číňané je platili velmi dobře," vysvětloval důstojník. "Proto oba lovci o nic jiného nestáli a nanejvýš si brali ještě trochu masa a tuku co potřebovali k výživě. Denně skolili na sto tuleňů, tolik jich stačili stáhnout za den z kůže. Nepotřebovali na to vůbec žádnou jinou zbraň než kyj. Rána do čenichu ubohého zvířete stačila." De Montfort, který sám byl vášnivým lovcem, řekl poslední větu s jistým opovržením. Zapálil si nový doutník. "Ostrovem Robinzonů se stal ostrov svatého Pavla teprve později," pokračoval. "Bylo to asi před dvaceti lety, když se na ostrově usadil jakýsi Gamin ze Saint Denis, hlavního města francouzského ostrova Bourbonu, (Ostrov leží východně od Madagaskaru a jmenuje se nyní Réunion.) s malou družinou lovců.

Neptal se, komu ostrov patří, a začal zde hospodařit. Později ale se toho nabažil a přenechal ostrov svému společníkovi.

Byl to jakýsi Adam, původem Polák, muž velmi energický, ale neobyčejně kruté povahy. Ten to myslil s ostrovem Robinzonů zcela vážně a začal ostrov svatého Pavla kolonizovat s největším úsilím.

Přivezl si tam pár tuctů negrů od mosambického pobřeží a ubozí černoši musili pracovat téměř o stálém hladu. Lámali skálu, stavěli domky, zakládali pole a zahrady. Mřeli houfně a nakonec jich zbyla malá hrstka. Tehdy toho měl i Polák dost a prodal ostrov za šest tisíc dolarů jakémusi Otovanovi ze Saint Denisu, dodavateli lodního staviva. A ten prý tam posílá rok co rok rybářskou výpravu, vody ostrova prý se přímo hemží treskami."

"A cožpak ostrov nikomu nepatřil, že si jej mohli nějací dobrodruzi takhle jeden druhému prodávat?" divil se Kalina.

Důstojník pokrčil rameny. "Proč ne? Hádají se o něj sice Angličané s Francouzi a tito zde dokonce před lety vylodili četu vojáků, která se ve vší formě ujala ostrova jménem krále Ludvíka Filipa, ale koneckonců patří takový ostrov vždy tomu, kdo jej skutečně obývá."

"A co se stalo s Adamem, který tam chtěl založit, jak se zdá, jakousi osadu robinzonů?"

"Vzal špatný konec," odpověděl poručík. "A když člověk uváží jeho povahu a vzpomene si na kosti ubohých negrů, které prý jsou rozptýleny po celém ostrově, tak ho ani nelituje. Jelo něco později s malou lodí z ostrova Bourbonu na Nový Zéland a zacházel tak surově se svou černou posádkou, že se nakonec vzbouřila, ačkoliv černoši jsou hodně trpěliví. Jednoho dne ho hodili do moře a žraloci se postarali o pohřeb!" Kalina se otřásl hrůzou a poručík zmlkl.

"Ale vy jste chtěl vědět, proč tam jede "Novara"," vzpomněl si po chvíli. "Především máme v úmyslu ostrov svatého Pavla zmapovat, dosud to před námi nikdo neučinil. Potom jej chtějí prozkoumat náš přírodopisec a geolog, také se tam mají studovat povětrnostní poměry a měřit síla zemského magnetismu. Kromě toho se bude měřit výška mořského přílivu a provedou se nějaká hvězdářská pozorování, budeme-li mít ovšem dobré počasí. A ještě něco, co vás asi bude nejvíc zajímat," usmál se poručík.

Kalina se na něj zvědavě zadíval.

"Jedeme tam hledat skutečné robinzony!" řekl důstojník s přehnanou tajemností a vesele se zasmál Kalinovu úžasu. "Skutečně, netropím si z vás žerty," prohlásil, když se kadet na jeho smích zklamaně zatvářil. "Dne 24. srpna 1853, tedy asi před čtyřmi lety, ztroskotala na pobřeží Nového Amsterodamu anglická cestovní loď "Meridian".

Naštěstí lovil opodál ostrova jakýsi velrybář, který vzal trosečníky den nato na palubu. Ale když se zachránění počítali, zjistili, že chybí kapitán lodi, Richard Herneman a dva cestující, jeden Švýcar a jeden Francouz.

Poněvadž byli ještě naživu v okamžiku, kdy se loď rozčísla na skaliskách onoho neblahého ostrova a někteří cestující dokonce tvrdili, že je spatřili v malém záchranném člunu, byla vyslovena domněnka, že se snad zachránili na ostrov svatého Pavla. Otec onoho Švýcara dokonce poslal našemu komodorovi prosebný dopis, abychom neopomněli u ostrova zastavit a pátrat po trosečnících." Kalina vyslechl tento příběh s živou účastí.

"A je naděje, že je najdeme naživu, pane poručíku?" ptal se dychtivě.

De Montfort pokrčil rameny.

"Stěží," řekl pochybovačně. "V té době tu řádí zimní bouře a je sice pravda, že oba ostrovy jsou od sebe jen asi čtyřicet mil daleko, ale v malém člunu a na pohnutém moři je to zlá plavba. Musíme doufat!"

Tím jejich dlouhý rozhovor skončil...

Den nato si vzal Kalina Banganihp stranou a měl s ním důležitou rozmluvu. Kafrova angličtina byla sice bídná a onen pestrý lodní jazyk v té době ještě neznal, ale přesto pochopil, co si kadet od něho přeje.

"Bangani vědět, co masa Kali chtít," prohlásil se spokojeným úsměvem a přívětivě se zašklebil. "Bangani být černý jako noc, on v noci dát pozor a Velký muž" - tím mínil Giana - "i masa Simčic nevidět, Bangani moc tuze chytrý!"

"Dobrá," smál se kadet, "ale nejen v noci, i ve dne musíš na ně dát pozor. A hleď, ať si tě žádný z nich nevšimne! Kdybys zpozoroval, že spolu mluví nebo že něco chystají, hned to řekni mně, nebo panu Alexovi anebo panu Nattimu." Černoch slavnostně slíbil, že bude chytrý jako had mamba a opatrný, jako gazela, když jde k napajedlu, a spokojeně schoval do široké kapsy své kazajky malé zrcátko, které mu Kalina dal, aby jej povzbudil k větší horlivosti.

Kromě příhody s Alexovou opicí proběhla cesta z Kapského Města na ostrov svatého Pavla, trvající třiadvacet dní, bez zvláštních událostí.

Fregata zastavila pak už jen. jednou na širém moři, a to proto, aby změřila jeho hloubku. V Rio de Janeiru jí totiž úslužný velitel španělské fregaty přenechal pořádný kus šňůry, takže mohla doplnit svůj hloubkoměr. Ale ani tentokráte se nepodařilo dosáhnout mořského dna. Šňůra byla značně porušena vlhkostí a přetrhla se - tentokrát skutečně sama od sebe - ještě při odvíjení, v hloubce 35 695 vídeňských stop. Toto měření provedla "Novara" 14. listopadu 1857 na 40° 44' jižní zeměpisné šířky a na 60° 8' východní délky, počítané od greenwichského poledníku.

"To je ohromné," obdivoval se Alex naměřené hloubce. "Člověk by tu mohl postavit dva Mont Blanky (nejvyšší hora Alp a celé Evropy, měří 4810 m) na sebe, a ještě by se nevynořilo nic z vody. A to jsme se vlastně nedostali ani ke dnu!" Ostrov svatého Pavla se ukázal na zamlženém východním obzoru 19. listopadu časně zrána. Jevil se jako ohromná, chmurná skála z čediče, protkaného světlejšími proudy žlutého a rudého sopečného tufu. Když se k němu "Novara" přiblížila, bylo vidět, že je to vlastně jen sopka, jejíž jícen zaplavilo zespodu moře, které si k ní prorazilo cestu i na povrchu, od severovýchodu. Tak vznikl vchod do kráteru sopky, široký asi tři sta stop a chráněný dvěma skalními útesy.

Stěny sopečného kužele, tvořícího ostrov svatého Pavla, klesaly povlovně k západu a velmi příkře na východ, kde se tyčily do výšky osmi set čtyřiceti stop nad mořskou hladinu. Vypadaly docela holé a vůbec celý ostrov, jehož největší rozměr ve směru od jihozápadu na severovýchod měl asi dvě námořní mile a plochu asi půldruhého miliónu čtverečních sáhů, se zdál být neobydlen.

Fregata, na jejíž přídi kormidelník opatrně měřil olovnící hloubku moře, spustila kotvy na skalnaté dno 30 nití hluboké, přímo proti vchodu do kráteru a ve vzdálenosti jen asi dvou třetin mile od něho.

Hned nato zpozorovala její posádka na skalním útesu nízký stožár s poletující vlajkou. Nebylo těžké rozeznat její živé barvy, rovnoběžné s žerdí.

Nad ostrovem vlál francouzský prapor a vedle něho stál muž s dlouhým šedým vousem. Jakmile zařinčel kotevní řetěz "Novary", vstoupil s dvěma průvodci do malého člunku, a všichni tři veslovali rychle k fregatě.

22 VÝPRAVA NA OSTROV

Teprve když fregata spustila kotvy, mohla si její posádka ostrov svatého Pavla lépe prohlédnout. Nyní bylo vidět, že ostrov není holý, ale je na mnoha místech pokryt svěží zelení. Vpravo od vchodu do sopečného kráteru se dokonce zvedaly skalní terasy s pravidelnými plochami porostu, jehož jasnější zeleň prozrazovala, že to jsou rostliny zasázené lidskou rukou. Také stěny kráteru, pokud je bylo vidět otvorem širokým jen asi tři sta stop, byly většinou pokryty svěží zelení.

Nikde však nebyl k spatření jediný keř nebo strom. Tento zarážející jev si později posádka fregaty vysvětlila tím, že na ostrově nebyl jediný potok, ba dokonce ani jediný pramen pitné vody. Obyvatelé ostrova hasili svou žízeň buď dešťovou vodou, nachytanou do skalních dutin, nebo vodou z minerálního pramene, který vyvěral na úpatí kráteru. Pramen měl sice slanou chuť a lidem z "Novary" byl odporný, ale obyvatelé ostrova si na něj časem zvykli.

Na palubě fregaty se tísnila posádka, vyhlížející člun, který odrazil od ostrova. Minul dosti brzy kuželovitou a holou skálu - Devět jehel, čnějící z vln v poloviční vzdálenosti mezi fregatou a břehem, a tři osoby, sedící u vesel, bylo nyní dobře vidět. Vypadaly dosti zanedbaně a zdivočele, takže Kalina, který stál nedaleko předního kastelu s ostatními kadety, byl přesvědčen, že to jsou pohřešovaní trosečníci z "Meridianu". Ale již za malou chvilku se dozvěděl, že tomu tak bohužel není a že nikdo nikdy na ostrově trosečníky nespatřil.

Po spuštěných schůdkách vystoupil první muž, jehož vráskami zbrázděná tvář i dlouhý šedý vous prozrazovaly vysoké stáří. Měl na sobě velmi prostou modrou halenu a plátěné spodky, ačkoliv den nebyl právě nejteplejší. Za ním se hbitě vyšplhal na palubu mladík, podle pleti míšenec bělocha s černochem, a posledním byl svalnatý černoch, který připoutal lanem člunek ke schůdkům fregaty.

"Jean Viot, k vašim službám!" představil se dvorně francouzsky stařec komodorovi, jehož nejvyšší hodnost mezi ostatními důstojníky uhodl podle velkého počtu zlatých prýmků na rukávě a vyznamenání na prsou.

Komodor mu sdělil své jméno i státní příslušnost jejich válečné lodi a proč zakotvila u ostrova. Stařec jej ujistil, že je jeho druhům se vším, co jménem majitele rybářské stanice, pana Otovana ze Saint Denisu na ostrově Bourbonu, spravuje, vždy a rád k službám.

Další otázka komodorova platila třem trosečníkům z "Meridianu", ale stařec jen zavrtěl smutně hlavou. Je na ostrově už šestý rok, řekl, ale nikdy zde neviděl ani stopy po trosečnících. Kolem ostrova prý projede ročně na 100 až 150 velrybářských lodí, ale jen zřídka některá z nich pošle člun na břeh a to ještě jen tehdy, když chce vyměnit trochu soleného masa nebo tabáku za brambory či zeleninu, které tito jediní obyvatelé ostrova pěstují. Jinak letošního roku tu jen dvakrát přistál člun a vždy patřil anglické válečné lodi plující kolem. Ne on, Viot, velmi lituje, ale nespatřil žádného trosečníka, a pochybuje také, že by za srpnových nepohod někdo mohl bez pohromy překonat vzdálenost mezi oběma ostrovy v tak malém člunku, jaký měli podle vyprávění oni tři trosečníci.

Kalinu pálila na jazyku jiná otázka, a to, zda Viot někdy neslyšel o pokladu na Novém Amsterodamu, ale nebyla vhodná chvíle, aby ji vyslovil. Jednak nemohl rušit hovor mezi velitelem výpravy a ostrovanem, jednak bylo kolem příliš mnoho nepovolaných uší. Poslouchal tedy starcovo vyprávění, které bylo ostatně dosti zajímavé.

Všude ve vodách kolem ostrova prý žije v ohromném množství velmi chutná ryba, které Viot říkal indická treska, proti čemuž okamžitě protestoval učený přírodopisec, doktor Hochstetter, jenž uspořádal udivenému Francouzovi a usmívajícím se důstojníkům na místě malou přírodopisnou přednášku. Ohrazoval se proti tomu, aby pan Viot řadil rybu, žijící v Indickém oceánu a loveno u na ostrově svatého Pavla, mezi tresky, to jest čeleď Gadidae, když vlastně tato důstojná a velmi chutná ryba žíhaného těla a mocného vousu na bradě, dosahující běžné délky tří až pěti stop, patří do čeledi ostnoploutvých neboli Sciaenidae, kde tvoří zvláštní rod umbrin a má zcela přesné, vědecké jméno Cheilodactylus fasciatus. Loví se prý výhradně na udici a nikoliv do sítí jako skutečná treska, která si v určitých obdobích když se tře, libuje v mělkých mořích.

"Jak si monsieur přeje," řekl zdvořile stařec a jeho tvář zřejmě projevovala údiv nad vědomostmi člověka, který nikdy ještě v těchto končinách nebyl. Sdělil pak dále pozorným posluchačům, že on s mulatem Ferdinandem a černochem Pitem tvoří stálé a jediné obyvatelstvo celého ostrova, že však pan Otovan, nynější jeho majitel, sem posílá dvakrát do roka rybářskou výpravu. Výprava odjíždí z Bourbonu na malé třiceti až čtyřicetitunové lodi zpravidla v listopadu, za čtyřiadvacet až třicet dní dojede na ostrov, načež loď zakotví uvnitř kráteru, aby byla chráněna proti větrům, které zde bývají velmi zlé v každé roční době. Potom její posádka, patnáct až osmnáct mužů, několik týdnů rybaří. Nato se loď vrací na ostrov Bourbon a znovu odjíždí na ostrov svatého Pavla koncem ledna nebo začátkem února.

"Ale stane se také," pokračoval stařec, "že počasí je velmi špatné v této části Indického oceánu i v létě a pak nepřijede loď ani jednou za rok."

"A to vydržíte bez zásob, které vám dovážejí?" ptal se útrpně komodor.

Stařec se usmál.

"Není to tak zlé, monsieur le commandant," řekl. "Pěstujeme si tu zeleninu a brambory a na ostrově žijí zdivočelé kozy a vepři. Rozmnožili se tu z několika párků, které sem před lety dopravili ještě pánové Gamin a Adam. Ale my je ani nelovíme, máme ryb hojnost a v kráteru stačí ponořit na chvíli do vody košík a máte jej plný nejkrásnějších langust, jaké jsem tam doma neviděl ani na bretaňských březích."

"A kolik se tu uloví ryb do roka?" ptal se de Montfort, který byl zklamán sdělením, že na ostrově nežije žádná divoká zvěř v pravém slova smyslu. Měl příležitost zastřelit při honě, na nějž jej pozvali angličtí důstojníci v Kapském Městě, krásného levharta a těšil se, že si vystřelí i na ostrově. Ale kromě přečetných racků všeho druhu nebylo nač střílet.

"Zpravidla na čtyřicet tisíc kusů, monsieur," odpověděl stařec.

"Panu Otovanovi to vynese tak na dvacet tisíc franků ročně," dodal bez závisti.

"To vás jistě krásně platí?" řekl s úsměvem komodor.

"Nestěžuji si, monsieur le commandant," odpověděl upjatě Francouz. "Mám celé zaopatření a sedmapadesát franků měsíčně. Zde Ferdinand," ukázal na míšence, "dostává plat čtyřicet franků a černoch Pit pětadvacet."

"Vás snad tady ta samota netíží, ale vašemu společníkovi Ferdinandovi se divím, je to přece mladý člověk. Jak je stár?" ptal se komodor.

"Čtyřiadvacet, monsieur le commandant," odpověděl Viot, a nakloniv se k jeho uchu, něco mu tajemně sděloval. Mělo to být šeptem, ale jeho hlas, uvyklý na hluk příboje, zřejmě nebyl takové jemnosti schopen. Všichni kolem slyšeli, co říká, a vybuchli v hlučný smích.

"Má zlou ženu, a proto od ní utekl sem na ostrov!" šeptal ohleduplně stařec.

Ujistil pak opětovně komodora, že si pánové z "Novary" mohou počínat na ostrově jako doma, přijal jeho dary, sestávající z nasoleného masa, vína a tabáku, a provázen svými druhy, odvesloval na ostrov.

Ještě dopoledne jej tam následovala malá výprava z fregaty. Skládala se ze všech badatelů, co jich bylo na palubě, de Montforta a několika kadetů a námořníků. Montfort vyzval Kalinu k jeho velké radosti, aby šel s nimi, a v poslední chvíli se připojil ještě první důstojník a převzal vedení výpravy.

Šalupa proplula bez větších obtíží mezi útesy do kráteru, ačkoliv byl právě odliv a ve vchodu jen tři stopy vody, jak zjistil muž na přídi olovnicí. Zakotvila, pak pod příkrými stěnami a míšenec Ferdinand se postavil četě v čelo jako průvodce.

Ukázal jim nejdříve dvě místa na břehu kráteru, kde vystupovala z vody oblaka dýmu, a řekl jim, že jsou tam horké prameny, jejichž teplota stačí k uvaření ryb.

"I langust?" ptal se s úsměvem de Montfort a míšenec vážně přisvědčil. První důstojník neměl nic proti de Montfortovu návrhu, aby se o tom okamžitě přesvědčili. Ferdinand ochotně doběhl do blízké chýše a přinesl velký. košík, kterého užívali k lovu těchto velkých korýšů. Přivázal koš na provaz a spustil jej do vody na zádi šalupy, která volně kroužila kolem kotevního lana. Společnost ale nemínila čekat, nýbrž odložila "langustovou přesnídávku" na konec a dala se na cestu.

Po severním útesu obešli stěnu kráteru a dostali se z něho zase ven, na dosti úzké pobřeží, kde bylo malé zeleninové a bramborové pole a asi dva tucty chýší. Chýše stály bez jakéhokoliv plánu roztroušené kolem dokola a většina z nich byla v troskách. Na skalnaté podezdívce, zbudované ještě rukama Adamových černých otroků, se zvedala vždy nízká, dřevěná přízemní stavba, pokrytá slaměnými došky.

Okenní otvory zely prázdné, bez skla, a uzavíraly se jen okenicemi.

Vnitřek chýše byl tmavý, i když okenice otevřeli, a skýtal ponurý pohled. Bylo tam několik kůlů, podepírajících střechu a opatřených skobami, a na nich visel skrovný majetek ostrovanů. Stoly a lavice byly z hrubých, jen ohoblovaných prken a měly nohy pevně zapuštěné do země. Lože tvořila prostá palanda s hrubou žíněnkou, vyplněnou mořskou trávou, a s několika pokrývkami.

"Nechtěl bych tu bydlet!" řekl Kalina Nattimu. Netušil, že tyto chýše se stanou jejich obydlím na řadu dní. Ta, kterou právě prohlíželi, patřila majiteli ostrova a sloužila mu za obydlí při jeho řídkých návštěvách rybářské kolonie. Hosté z "Novary" se podivili, když našli na prkně, zavěšeném na zdi, na sto padesát francouzských knih.

Některé z nich byly dokonce vzácná díla z počátku století, ale jejich zevnějšek svědčil o tom, že je už dlouho nikdo nevzal do ruky a že velmi trpí deštěm, který zatékal do chýše děrami v doškové střeše, o jejíž vyspravení se zřejmě nikdo nestaral.

Kalina si ulehčeně oddechl, když zase vyšli z temné a hnilobou páchnoucí prostory na čerstvý vzduch. Ferdinand je vedl k úpatí kráteru, na úzkou a klikatou stezku, která se vinula až na temeno sopky a byla místy dosti nebezpečná. Pro svižné námořníky nebyla však žádnou překážkou a badatele poháněl zase jejich vědecký zájem do té míry, že zapomínali na všechny obtíže cesty.

"Musilo vám dát dost práce tuhle stezku vysekat do skály," podotkl Kalina k průvodci. Ferdinand se usmál.

"Však jsme ji nedělali my," prohlásil.

"A kdo tedy, Adamovi černoši?" tázal se kadet.

"Ani ti ne, ptáci!" řekl míšenec a smál se kadetovu údivu.

"Skutečně ptáci," ujišťoval jej. "Však je za chvíli uvidíte a můžete je už teď slyšet. Ostatně se divím, že jsme dosud žádné z nich nepotkali, chodí tudy třikrát denně lovit pro mladé potravu do moře. Asi se hojí tolika lidí, před námi strach nemívají." Skutečně bylo slyšet drsné skřeky mnoha hrdel, které zněly jako hlasy hádajících se lidí, mluvících jakousi podivnou řečí. Zvědavý kadet přidal do kroku a dorazil hned za průvodcem k ohybu skály, za nímž se otvíral pohled na šikmou skalní plošinu, přeplněnou podivnými ptačími tvory. Mohlo jich tu být na pět set a doktor Hochstetter, jejž zvědavost pobízela právě tak jako Kalinu, věděl okamžitě, kam tyto podivné ptáky, směšně vzpřímené na krátkých nožkách, zařadit. "Tučňák jarní, Eudyptes chrysocome, bože, to je krása!" zvolal ve zbožném údivu a jeho bodrá tvář, zarostlá vousem a zrudlá námahou výstupu po příkrém svahu, se rozzářila radostí. Sňal brýle s nosu a pilně si je otíral, aby lépe viděl.

"Neřekl bych, že jsou krásní," prohodil pochybovačně Kalina.

"VyPadají spíše žertovně, jako trpaslíci, oblečení do černých fráčků.

A ta jejich křídla dělají dojem, jako by byla pokryta rybími šupinami místo peřím a vůbec připomínají spíše ploutve než letky!" Přírodopisec přeslechl první utrhačnou větu o kráse tučňáků, zato však Kalinova poznámka o křídlech se setkala s jeho živým souhlasem.

"Máte pravdu, mladý příteli!" prohlásil spokojeně. "Je vidět, že jste dobrý pozorovatel. Skutečně také tito podivní ptáci tvoří snad přechod mezi řádem ryb a řádem ptáků a dovedou se mnohem lépe pohybovat ve vodě než na suchu. Podívejte se na ně, jak nemotorně chodí!" Ptáci se opravdu nemotorně kolébali na krátkých nožkách a jejich pohyby budily u námořníků velkou veselost. Ale nezdálo se, že tučňáci byli s návštěvou spokojeni. Až dosud se hádali mezi sebou a pokřikovali na loupeživé racky. Poletovali v hejnech kolem a snažili se uchvátit některé mládě, ale ostrý zoban matek tomu dovedl vždy zabránit.

Nyní se obrátili proti vetřelcům a zdvojili svůj ohavný skřek, dávajíce najevo velké pobouření nad nevítaným vpádem. Námořník, který se pokoušel jednoho tučňáka chytit, utržil od jeho ostrého zobáku tak krvavé rány, že toho ihned zanechal.

Většina ptáků byla půldruhé stopy vysoká, ale bylo mezi nimi také mnoho mláďat, která měla sotva stopu. Doktor Hochstetter tvrdil, že jim je asi půldruhého měsíce. Peří dospělých tučňáků bylo krásné žluté, péra nad očima měli seřazená do půlkruhu, který vyčníval z okolního peří jako obočí. Ptákům to dodávalo podivně lidský výraz, zdůrazněný ještě jejich vzpřímenou chůzí. Kalina zaslechl, jak si dva námořníci tiše povídají, že to snad ani nejsou ptáci, ale nějací zvláštní tvorové a nic pro dobrého křesťana. Jeden z nich se dokonce poznamenal křížem a druhý - byl to Ital - natáhl před sebe dva prsty a třikrát si pověrčivě odplivl stranou, aby zažehnal uhranutí.

Doktor by se byl rád zmocnil některého tučňáka, zejména mláďat, jejichž šedohnědé peří se ošklivě odráželo od hezkého roucha jejich rodičů, ale poněvadž měli před sebou ještě cestu na vrchol kráteru, odložil to na pozdější dobu. "Novara" měla stejně strávit u ostrova svatého Pavla několik týdnů a příležitosti k lovu tučňáků bude tedy ještě až dost.

První důstojník si prohlížel stezku, kterou vytvořily nohy ptáků staletým putováním k moři, a upozornil ostatní, jak důmyslně je umístěná. Skutečně také to bylo daleko široko jediné místo, kde bylo úbočí sopky přístupné přímo z moře. Hnízdiště tučňáků bylo asi ve výšce čtyř set stop nad hladinou a stejnou výšku musili ještě lidé z Novary překonat, aby se dostali na vrchol kráteru. Nyní šli po stezce vylámané Adamovými černochy ve skále, a třebaže ji vytvořily lidské ruce, nebyla o nic lepší než cestička, kterou razili tučňáci.

Dostali se na skalní plošinu a místy zapadli až po kolena do bahna, které bylo kupodivu teplé.

"Vida, sopka má ještě v sobě nějaký oheň!" divil se doktor a ptal se Ferdinanda, jestli neslyšeli někdy podzemní dunění. Míšenec odpověděl záporně, ale vyprávěl, že jeho předchůdce zažil ještě na ostrově mírné zemětřesení. Směrem na severozápad viděli několik kuželů, vysokých asi deset stop, s tupou špičkou, vytvořených horkým bahnem.

Byly dokladem, že podzemní síly skončily svou činnost na ostrově teprve dosti nedávno. Na svahu sopky mohli také dobře sledovat, kudy se hnala žhoucí láva, kterou země vyvrhla ze svého ohnivého nitra.

Přírodopisec by se byl nejraději rozběhl k bahnitým vrškům, které jej neobyčejně zajímaly, a také geolog výpravy se od nich odtrhl jen nerad. První důstojník však naléhal na odchod, poněvadž moře se začalo zvedat a návrat na fregatu mohl být dosti obtížný. A tak se ještě rozhlédli po ostrově, který bylo dobře vidět v celém jeho rozsahu, ježto žádný strom nebránil pohledu. Vypadal dosti příjemně se svou svěží zelení a barevnými pruhy lávy, které postříkaly mnohá místa ponurého černého čediče svěžími tóny žluti a červeně. Na úbočí viděli tučňáky, kteří nikým. nerušeni sestupovali důstojně po své staleté cestě. Sotva však přišli na kamenitý útes, začali obratně skákat z kamene na kámen, až se dostali k moři, a z posledního kamene skočili po hlavě do šumící bílé vodní pěny jako nejobratnější plavčík. Ve vodě se pohybovali neobyčejně rychle a každou chvíli mizel jejich zobák pod hladinou za kořistí. Když už měli dost lázně, obrátili se tučňáci k pobřeží a zvolili si chytře právě tu vlnu příboje, která je dokázala vyhodit na pevnou zemi. Odtud se ubírali nahoru v celém procesí a většina z nich nesla v zobanech kořist pro svá mláďata, rybku nebo ráčka.

"Byla by škoda, je v tom jejich putování rušit!" mínil první důstojník a vyzval Ferdinanda, aby je zavedl dolů jinou cestou. Míšenec je vedl podle několika políček s brambory a se zeleninou, po mírném svahu dolů, směrem nad chýše rybářů, až těsně k okraji plošiny, která zde spadala dvě stě stop příkře jako zeď dolů. Doktor Hochstetter a jeho učení kolegové poděšeně couvli a také námořníci, zvyklí na šplhání v nebezpečných výškách, se bezradně zastavili.

"Tudy nás chcete vést dolů?" ptal se de Montfort. "Ale vždyť je to hotová propast!" "Ó ne, monsieur le lieutenant," poznamenal Ferdinand s úsměvem a rozhrnul vysokou trávu s velmi pevnými stébly, která na těchto místech bujně rostla po celém svahu vyhaslé sopky. "Podívejte se, to je naše obvyklá cesta, i pytle s brambory a zeleninou tudy spouštíme dolů!" Skutečně také široký pruh slehlé trávy svědčil o tom, že je této, zdánlivě neschůdné cesty, dosti často používáno.

"Člověk a pytel brambor, to je jakýsi mírný rozdíl!" brumlal doktor, ale přesto si sedl opatrně na trávu po příkladu ostatních, a přidržuje se pevných stébel oběma rukama, aby zmírnil svůj rychlý pohyb, sklouzl bez pohromy dolů k úpatí kráteru. Námořníci i kadeti našli na této skluzavce takové zalíbení, že sjeli po svahu s veselými výkřiky, a byli by se ochotně trmáceli zase zpátky nahoru, aby mohli podniknout celý "sestup" znovu. Ale rozkaz prvního důstojníka jim tuto zábavu překazil.

Přestože silný severovýchodní vítr, který zvedal moře do povážlivé výšky, nutil k rychlému návratu na fregatu, učinili přece jen ještě krátkou zastávku u horkého pramenu. Námořník, pověřený lovem langust, tam zatím přinesl košík plný těchto ohromných korýšů. Bylo jich tolik, že na každého připadli dva, a Kalina schoval jednu langustu pro Alexe, který byl službou upoután na lodi. Ukázalo se, že Ferdinand nelhal, když jim vyprávěl, že v horkém prameni lze uvařit rybu nebo langustu za několik minut. Za chvíli se už pouštěli vyhladovělí cestovatelé do krásného růžového masa ohromných raků a přikusovali k němu tvrdé lodní suchary. Chutnalo jim znamenitě, třebaže neměli majonézu, která se obvykle k této pochoutce podává.

Nato se rozloučili s Ferdinandem a nasedli do šalupy. Po klidné, ale krátké plavbě kráterem se octli v průjezdu mezi oběma útesy. Zde je přivítaly krátké, ale ostré vlny příboje vzdutého větrem vanoucím proti pevnině. Necelou míli, která je dělila od "Novary", urazili jen velmi svízelně, ačkoliv tucet vesel pracovalo ze všech sil, až námořníkům tekl pot po čele. Moře se dmulo vysokými vlnami a těžkopádná šalupa se na nich zmítala tak, že bylo velmi těžko udržeti kormidlem správný směr k lodi.

První důstojník nechtěl pobyt na vysokém moři prodlužovat víc, než bylo zapotřebí, a dal rozkaz přistát na té straně fregaty, která ležela proti nim. Naneštěstí to byla návětrná strana a moře zde začalo tak běsnit, že nebylo možno spustit z lodi schůdky. Stráž na palubě přehodila přes zábradlí provazový žebřík, sahající až k hladině, kterému námořníci říkali "žebřík Jakubův". Kalina seděl právě ve špičce šalupy a byl první na řadě k výstupu na fregatu. Držel levou rukou balíček s langustou pro Alexe a pravou se chopil žebříku. Chystal se už na něj vyskočit, ale náhle zaváhal. Zdálo se mu, že v bílé pěně vln, bušících do stěny fregaty i do šalupy, kterou veslaři udržovali na místě jen s největší námahou, zahlédl povědomou trojhrannou ploutev.

"Nu tak, kadete, na co čekáte?" ozval se ostrý hlas prvního důstojníka a Kalina se rychle vymrštil na žebřík. Ale v témže okamžiku se přihnala ohromná vlna, která jej zalila až po pás a v její bílé pěně se objevila ohyzdná, špičatá tlama. Její okrouhlé čelisti se na okamžik otevřely, ukázaly svůj hrozný chrup a něco bílého v nich zmizelo. Hned nato se přihnala nová vlna a odrazila šalupu na několik sáhů od lodi.

Pak se roztříštila o fregatu, která se kymácela na kotvách, a zahalila ji na okamžik celou do neprůhledné bílé pěny.

Z paluby i ze šalupy se ozvaly výkřiky hrůzy. Když se pěna rozptýlila, byl provazový žebřík prázdný a po vodním netvorovi nebylo ani stopy...

De Montfort vyrazil kletbu. První důstojník zbledl jako stěna a jeho hlas setřásl, když nařizoval veslařům, aby objeli fregatu na závětrnou stranu.

"To se mělo stát hned a nemusil padnout život toho mladíka!" bručel Andreatini, který seděl u kormidla, tak hlasitě, že to první důstojník slyšel zcela zřetelně. Obrátil se přísně proti starému muži, ale ze všech tváří vyčetl tolik výčitky, že se beze slova zase odvrátil.

Šalupa objela loď bez nehody a na druhé straně, odvrácené od větru a chráněné trupem lodi, bylo moře natolik klidné, že mohli spustit z paluby schůdky. První důstojník po nich vystoupil napřed, ale na plošině, přes niž se vchází na palubu, se v úžasu zastavil, neschopen dalšího kroku.

U zábradlí stál hlídkový poddůstojník s rukou u čepice v povinném pozdravu a vedle něho Kalina, promočený od hlavy až k patě a přívětivě se usmívající!

"Jakže, cože, kterak je to možné?" vyrážel ze sebe řadový poručík hrabě Gyula a v jeho hlase bylo cítit údiv i veliké ulehčení. Kalina se postavil do pozoru.

"Podle rozkazu, pane řadový poručíku, jsem vylezl po žebříku!" hlásil obřadně a de Montfort, který zatím vystoupil na plošinu, se dal do smíchu.

"Dobrá," koktal první důstojník, "ale co ten žralok?"

"Ten mne, prosím, minul jen tak asi o půl coule, pane řadový poručíku," řekl Kalina, v jehož očích to vesele hrálo.

"Ale něco spolkl, viděli jsme to všichni!" První důstojník se ještě stále nedovedl vzpamatovat ze svého údivu.

"To byla, prosím, langusta zabalená do mého kapesníku, kterou jsem nesl ochutnat příteli Karamanovi, pane řadový poručíku!" vysvětloval Kalina a kolem vypukla bouře smíchu, které se nakonec poddal i přísný první důstojník.

"Odstupte, vy šibale!" řekl docela vlídně Kalinovi. Kadet neměl potom až do konce plavby "Novary" žádnou příčinu stěžovat si na přísné zacházení z jeho strany.

Provázen Alexem a Nattim, šel si Kalina do kajuty obléknout suché šaty. Přitom vylíčil Alexovi podrobně svou příhodu se žralokem.

"Ale vylezl jsi po tom žebříku náramně hbitě, že jsme tě ani ze šalupy neviděli!" řekl uznale Natti.

"Což o to," smál se Kalina, "když je člověku žralok v patách, tak dovede vyvinout hezkou rychlost. Jen mne mrzí, že jsem musil pustit balíček s langustou pro Alexe a že si na ní pochutnal žralok!"

"Tak vida, žralok mi ke všemu ještě sežere mou langustu, zatímco já se tu dřu jako blázen!" stěžoval si hořce Alex.

"A měl snad raději sežrat mne?" ozval se vyčítavě Kalina.

"Jak to můžeš říci?" hněval se Alex. "Víš dobře, jak bych toho želel!"

"Však ten žralok možná také!" podotkl Natti a obratně se uhnul opasku, který po něm Kalina hodil.

23 POKLAD MRTVÉHO MUŽE

Kalinova příhoda se žralokem byla příčinou, že komodor změnil svůj původní úmysl, aby členové posádky, zaměstnaní vědeckými pozorováními na ostrově, dojížděli na fregatu k obědu a na noc. Nařídil, aby zůstali na ostrově po celou dobu, co zde bude "Novara" kotvit, a brzy se ukázalo, že rozhodl velmi moudře. Počasí bylo totiž čím dále tím horší a prudký vichr, točící se do všech směrů kompasové růžice, vzrůstal až na orkán.

Velká šalupa dopravila na ostrov lidi, stavební materiál i přístroje.

Lodní tesaři zřídili za pomoci několika námořníků a pod Gianovým dozorem dřevěné domky na magnetické, hvězdářské, povětrností a oceánografické přístroje, zatímco se lidé ubytovali v opuštěných rybářských domcích. Bylo jich celkem dvaatřicet a musili se stísnit v malých chatrčích po třech i po čtyřech. Této malé četě velel třetí důstojník, hrabě Kielman, který dostal po oné nešťastné příhodě s Alexovou udicí novou přezdívku, a to Skluzavka, vztahující se k jeho holé lebce. Jemu pomáhali v mapování ostrova dva praporčíci a několik kadetů. Kadeti byli posláni na ostrov všichni a rovněž všech pět badatelů z "Novary", přírodopisec doktor Hochstetter, oba geologové, zeměpisec a botanik, se zúčastnilo výpravy. Konečně tu byl i vrchní kormidelník Gian se sedmi námořníky, jeden sluha a kuchař.

Mužstvo, které si Gian vybral, upoutalo Kalinovu pozornost. Bylo v něm všech pět černochů, dále nezbytný Simsič a jakýsi Antonín Petrusič, námořník 3. třídy, jehož si Kalina už dříve povšiml pro jeho kamarádství se Simsičem. Tato podivná sestava mužstva vzbudila v kadetovi jisté obavy, tím spíše, že třetí důstojník měl u svých podřízených jen malou autoritu a nebylo možno se na něj spoléhat v případě, že by vrchní kormidelník něco špatného zamýšlel. Ale nakonec si Kalina řekl, že není příčiny k nějakým obavám, dokud fregata se svými děly kotví před ostrovem. Ostatně měl později přijít na pevninu také de Montfort, který si jistě bude vědět v každé situaci rady. Uklidněn touto úvahou šel po své práci, které bylo více než dost.

První dva dny pobytu na ostrově proběhly klidně. Kadeti pracovali od rána až do pěti hodin odpoledne, s malou polední přestávkou na oběd. Zbytek dne měli volný a bavili se četbou nebo lovem na racky, mořské vlaštovky, albatrosy a tučňáky. S výjimkou racků, z nichž byla velmi dobrá polévka, stříleli ostatní ptáky jen pro přírodopisné sbírky fregaty. Vlaštovky byly samy o sobě příliš nepatrným soustem, než aby stály za pečeni, jak se vyjádřil jejich kuchař, albatrosové měli tuhé a houževnaté maso, které nedovedly ukousnout ani obdivuhodně pevné námořnické zuby, a maso tučňáků páchlo tak nepříjemně rybinou, "Že hned první pokus upravit z nich chutnou pečeni žalostně "ztroskotal.

Důstojný náčelník tříčlenného obyvatelstva ostrova, pan Viot, obcházel po řadě návštěvou všechny chýše. Druhý den pobytu výpravy na ostrově přišel večer také do obydlí, které sdílel Kalina s Alexem, Nattim a opicí Bessy. Kadeti byli již po večeři a přijali hosta s velkou radostí. Jeho návštěvu uvítal zejména Kalina, který až dosud marně hledal příležitost promluvit si s Viotem o Novém Amsterodamu.

"To jsou k nám hosti!" vítal jej vesele a mrkl na Alexe, který uhodl bez ptaní, co si přeje, a v malé chvíli postavil na hrubý stůl objemnou láhev a několik skleniček.

"Podívejme se, šampaňský koňak a dokonce z roku 1804!" řekl s úctou stařec a mlsně si olízl rty.

"Z roku, kdy byl váš velký císař korunován," podotkl šibalsky Alex, z jehož skrovných zásob lihovin láhev pocházela. "Ta láhev je vlastně starší než my tři - vás ovšem vyjímám."

"Ba, já jsem hezky starý," povzdychl si Viot, chápaje se skleničky.

Přiťukl si s ostatními, přivoněl k nápoji, a pak jej labužnicky a náležitě pomalu vypil. Alex mu ihned naplnil prázdnou skleničku a Kalina kul železo, dokud bylo žhavé.

"Za tu dobu, co jste na světě, jste už asi zažil hodně příhod, pane Viote?" prohodil.

Stařec přikývl. "Dříve ano, monsieur, ještě dokud jsem sloužil jako druhý kormidelník na lodích pana Freycineta. Ale na tomhle ostrově je život pořádně jednotvárný. Ačkoliv, řeknu vám," - a přitom ztlumil hlas - "že někdy se člověk dozví i zde o podivných událostech!"

"Podívejme se!" zvolal Alex s velkým zájmem. "A o čem například?

Nějaké pirátské příhody?"

"Monsieur to bere žertem," pravil Viot a svraštil čelo. "Ale moře tady kolem není tak opuštěné, jak se zdá být, a není to ještě tak dávno, co kolem Nového Amsterodamu jezdily lodi od guinejského pobřeží a Pobřeží slonoviny do obou Indií s nákladem živého ebenu."

"To myslíte lodi s nákladem černých otroků?" ptal se Natti.

"Tak jest, monsieur le cadet," přikývl stařec. "Dnes ovšem je už nevidíte, protože po nich pasou anglické fregaty a kromě toho Indie má menší poptávku po otrocích než obě Ameriky a také hůře platí. Ale kdysi to bylo řemeslo se zlatým dnem a vzpomínám si právě na jeden příběh, jehož dokončení jsem sám zažil."

"To by nás velmi těšilo, kdybyste nám ho chtěl vyprávět!" řekl dychtivě Kalina a znovu naplnil prázdnou skleničku starého námořníka. Láhev se začínala utěšeně prázdnit, ačkoliv všichni tři kadeti měli před sebou ještě nedopité první sklenky. Účinek ušlechtilého nápoje se také už na starém ostrovanovi projevil, jeho tváře zrudly a oči se mu rozzářily.

"Není to dlouhý příběh a já ostatně nedovedu dobře vyprávět," prohlásil skromně, ale nedal se nutit a spustil.

"Asi před patnácti lety, dávno předtím než jsem se dostal sem na ostrov, se plavíval po Indickém oceáně s nákladem živého ebenu jakýsi chlapík, kterému se říkalo Jednooký Jack, poněvadž mu kdysi v nějaké námořnické krčmě vypíchli při rvačce levé oko. Měl svou vlastní loď, jeden z prvních clipperů, který Američané postavili, a věru byl ten jeho "Delfín", jak se clipper jmenoval, pořádně rychlá lodička.

Udělal si svých deset uzlů, i když měl jen tak málo větru, co byste pohodlně nabrali do čepice. A když dostal pěknou brízu do zad a vyvěsil každý kousek plátna, co ho bylo na lodi, uháněl, až pěna stříkala, a vysmál se každé vládní lodi. To nebylo tehdy ostatně nic tak těžkého, protože Angličané měli jen staré korvety a fregaty a ty se ploužily jako bečky na jablka.

Eh bien, tak si Jednooký jezdil vesele po moři od Guinejského zálivu do Přední Indie a vydělával nehorázné peníze, které si dával vyplácet jen ve zlatě, a to v americkém. Byl Američan a říkal prý vždycky o sobě, že je vlastenec. Tvrdil také, že má prvotřídní zboží a prodával zásadně jen západoafrické černochy, o mosambických říkal, že je to chamraď, která nic nevydrží. "Za dobré peníze dobré zboží", to bylo jeho heslo, a mezi námi řečeno, já si myslím, že to byl pořádný lotr.

Pan Otovan, který je muž velmi zkušený, mi kdysi řekl, že na každého chyceného a prodaného černocha připadnou nejméně čtyři mrtví, kteří zahynou, buď když lovci otroků přepadnou černošskou vesnici, anebo při dopravě na pobřeží." Pozorný Alex znovu naplnil vyprázdněnou sklenku a stařec mu pokynem hlavy poděkoval. Učinil dlouhý doušek, otřel si vous a pokračoval.

"Ale znáte, messieurs, to přísloví o božích mlýnech, které melou sice pomalu, ale tím jistěji, a tak nakonec došlo i na Jednookého Jacka.

Angličané začali modernizovat svou flotu, vyřadili staré pomalé bečky a poslali do Kapského Města pár lodiček tak hezkých, až se při pohledu na ně srdce smálo. To bylo asi tak před desíti lety, když už Jednooký provozoval své nekalé řemeslo plných pět let a vozil ve své kabině v pořádném kufru hezký náklad ve zlatých datlech (americká desetidolarová zlatá mince). Do Kapského Města tehdy přibyla anglická korveta "Jednorožec", která patří ještě dnes mezi letouny. Její kapitán si umínil, že se s Jednookým vypořádá, a také to udělal. Honil ho tak dlouho, až ho uhonil.

Jednoho listopadového dne ho zahnal k severovýchodnímu pobřeží Nového Amsterodamu, kde stěží může zakotvit malá šalupa. A tam rozstřílel ubohého "Delfína" - já, messieurs, jsem starý námořník a lituji každou řádnou loď, i když patří otrokáři - tak, že se podobal starému řešetu.

Ale Jednooký měl i nyní štěstí, a než přirazily anglické čluny k jeho rozbité lodi, zachránil se v malé jole s několika černochy a se svými penězi na ostrov."

"A anglický kapitán ho tam nepronásledoval?" tázal se rozčilený Alex.

Stařec pokrčil rameny.

"Velitel válečné lodi to nemá tak lehké, jak si myslíte, monsieur," poznamenal. "Nemůže obětovat lidi a čluny jen tak pro nic za nic, to by si to pak od admirality řádně odnesl. Kolem ostrova je samý útes, mělčina, příboj a vír a ostrov sám je zarostlý neproniknutelným křovím a rákosím. A tak se kapitán "Jednorožce" spokojil s tím, že poslal za uprchlým Jackem salvu ze svých patnáctiliberek a pak odjel.

Svého účelu dosáhl, z pyšného clipperu byl pouhý vrak a Jednooký neměl ani pomyšlení na to, že by mohl své řemeslo začít znovu."

"A co se s ním stalo?" ptali se všichni tři kadeti jednohlasně.

"Zachránil se prý na velrybářské lodi, která plula později kolem ostrova. Ale byl prý sám a bez zavazadel a vydával se za trosečníka.

Svůj poklad zakopal na ostrově a nedůvěřoval cizí posádce, že by mu jej pomohla vykopat jen tak nezištně."

"A co se stalo s černochy?" tázal se Kalina.

Stařec si přejel pravicí výmluvně hrdlo.

"Nepochybně je podřezal, aby neměl svědky, kde schoval svůj poklad," řekl a kadeti se zachvěli.

"Ale Jednooký sám z toho pokladu stejně nic neměl, to vám mohu říci já, messieurs," pokračoval Viot. "Asi před půltřetím rokem, jednoho únorového dne, jsem zahlédl na širém moři docela malý člun s latinskou plachtou, který plul namáhavě k našemu ostrovu. Když se konečně dostal do přístavu v jícnu sopky, vystoupili z něho dva muži, kteří se mi představili jako kapitán a první kormidelník americké velrybářské lodi "Tennessee".

Vyprávěli, že jejich loď ztroskotala u severovýchodního břehu Nového Amsterodamu a že ostatní posádka, celkem třicet mužů, čeká s nějakými malými zásobami na pobřeží, až ji někdo zachrání.

Oni prý jeli na náš ostrov pro pomoc, a na ten jejich malý člun to byl hezký výkon, ačkoliv počasí právě nebylo tak zlé. Ba dokonce pořádná bouře tehdy nebyla po celých několik neděl, a tak se mi zdálo to jejich vyprávění o ztroskotání trochu divné.

Ale trosečníci jsou trosečníci, a tak jsem nic neříkal a dali jsme se s lodí pana Otovana, která tu právě kotvila a podivnou náhodou se jmenovala "Ange gardien" (Anděl strážce), hned na cestu. Skutečně taky jsme vzali na amsterodamském pobřeží na palubu třicet trosečníků. Ne, monsieur, už mi nenalévejte!" bránil se Viot Alexovi. Držel ruku nad svou sklenkou, ale měl přitom prsty tak rozepjaté, že Alex mezi nimi pohodlně nalil jantarově žlutý nápoj.

"Nu, když jinak nedáte," řekl Viot upejpavě, ale napil se s chutí.

"Tak abych to už jednou dopovídal. Posádka z "Tennessee" zůstala tehdy na našem ostrově několik neděl, dokud rybáři pana Otovana neskončili lov, a dost jsme se spřátelili. Jednou ke mně přišel první kormidelník a seděl se mnou při koňaku, který bych skoro tak dobrý, jako je tenhle. A když už se začalo ukazovat dno, hodil na stůl hrst amerických zlaťáků a svěřil se mi, že je našel na Novém Amsterodamu.

Oni prý tam jeli s kapitánem pro poklad Jednookého Jacka a druhý kormidelník, který zatím převzal velení, prý řídil loď tak nešikovně, že najela na úskalí a ztroskotala."

"A jak se dozvěděli o pokladu?" ptal se Alex.

"A kolik toho našli?" zajímal se Natti.

Viot pokrčil rameny.

"Těžko říci, jak se o pokladu dozvěděli, ale dá se čekat, že jim Jednooký o něm dobrovolně neřekl a že se jeho tajemství zmocnili násilím.

My Francouzi máme přísloví, že špatně získaný majetek nepřináší prospěch."

"To přísloví máme my Češi také," podotkl Kalina. "A měl kormidelník hodně peněz?"

"Tvrdil, že on sám získal jen šest set dolarů, ale kapitán prý našel celý tisíc. Ale já si myslím, že toho musilo být mnohem víc. Jednooký provozoval to své hnusné řemeslo hezky dlouho a měl pěkné zisky."

"A co když nenašli všechno?" poznamenal Alex. "Pamatujete si místo, kde jste vzali trosečníky na palubu?" ptal se dychtivě.

Stařec přimhouřil šibalsky oko. "Monsieur chce hledat otrokářův poklad?" řekl žertovně. "Nu, já mu k tomu přeji všechno štěstí. Máte papír a péro?" Kalina přinesl chvatně obojí a stařec zhotovil v krátké chvíli hrubý nákres.

"Podívejte se," vysvětloval. "Nový Amsterodam je podobná sopečná skála jako ta naše, ale menší, a má skoro všude tak příkré břehy, že tam nepřistane ani malá jola. Jen severovýchodní břeh činí výjimku a malá plavidla tam mohou přistát, avšak jen asi na délce půl míle. To místo najdete snadno. Když pak jedete podle přístupné části pobřeží, dostanete se asi uprostřed ke třem skaliskům, které připomínají tři zakotvené bárky. Velrybáři jim také říkají skála Tří lodí. A tam za ní byl na břehu tábor trosečníků, čímž ovšem nechci tvrdit, že tam byl také zakopán poklad. Tak, teď už musím jít, messieurs, už je devět, a to je pro mne nejvyšší čas ke spaní. Až budete mít moje léta, budete se mnou souhlasit, že nejlepším přítelem člověka je jeho postel. Děkuji za váš báječný nápoj a na shledanou! Ale poklad hledat vám neradím, ti Yankeeové jsou mazaní a kormidelník se mi tehdy zcela jistě nepochlubil se vším, co našel. Jsem jist, že nenechali na ostrově ani zlámaný centík!"

Kadeti se smáli a vyprovodili Viota z chýše. Venku je ovanul mrazivý vichr, který se jim zařízl až do kostí. Stařec se podíval starostlivě na měsíc v úplňku, po němž se divoce honily cáry černých mraků, a potřásl hlavou.

"Dostaneme v noci pořádný orkán, messieurs, dobře že vaše šalupa je v kráteru, tam se jí nemůže nic stát. Ale nějaká chýše to zase odnese.

Nu, však to je jen dobře, kdyby se občas některá nerozsypala, neměli bychom ani čím topit. A nyní bonne nuit a au revoir!" Potřásl jednomu po druhém rukou a rázným krokem odcházel ke své chatrči, přitulené až k samotnému svahu kráteru.

"Vítr od severozápadu, fregata ho dostane z první ruky!" řekl starostlivě Natti, než se vrátili do teplé chaty. Ještě chvíli vzrušeně hovořili o pokladu mrtvého muže a shodli se v tom, že trosečník na středomořském ostrově, kterého našli tři muži z "Katice", byl nepochybně první kormidelník velrybářské lodi, jenž ukazoval Viotovi zlaťáky z otrokářova pokladu.

"A to právě dokazuje, že nenašli tehdy všechno!" zvolal náhle Kalina. "Proč by si byl ten muž jinak schovával mapu, kterou mu uzmuli Gian se Simsičem?"

Alex se k jeho názoru okamžitě připojil a po chvilce přemýšlení projevil i rozvážný Natti svůj souhlas. Na to šli spát, ale trvalo to dlouho, než usnuli. A spali sotva dvě hodiny, když je probudily temné rány z děl. Střílela to fregata, které se zatím začalo dařit velmi špatně, aby dala znamení svým lidem na ostrově.

Kadeti hodili na sebe nejnutnější oděv a vyběhli před chýši. Střelba již ustala a v dáli bylo vidět i slabá světla fregaty, divoce poskakující na vlnách. Vítr zatím zesílil do té míry, že mu stěží kadeti čelili, ježto vál přímo proti mm. Z paluby fregaty začaly létat signální rakety a Natti je rychle přetlumočil.

"Kotva ztracena, odjezd na širé moře."

"A to je nadělení!" bědoval třetí důstojník, který mezitím přiběhl na břeh s ostatními členy posádky. "Co když se fregata už nevrátí?"

"To si mohl nechat pro sebe, a ne s tím strašit lidi!" bručel Natti, jejž nevhodná poznámka důstojníkova velmi rozmrzela. Kalina se zarazil. Skutečně to, čeho se poručík obával, se mohlo stát. "Novara" byla sice velmi pevná loď, ale jsou bouře, kterým nedovede čelit ani ta nejpevnější a největší loď. Kdyby se už fregata neměla vrátit, pak jsou z nich trosečníci, ovšem jen dočasní, poněvadž kolem ostrova plula každou chvíli velrybářská loď a za několik neděl měl přijet škuner pana Otovana. Ale kromě zármutku nad záhubou tolika lidí a nad zkázou krásné lodi, by tu byla ještě otázka, co si počít s vrchním kormidelníkem a jeho druhy. Simsič a nepochybně i Petrusič byli jistě odhodláni podporovat Giana ve všech jeho špatnostech a černoši byli v podstatě jen velké děti, které se daly snadno k něčemu přemluvit. Pouze na Banganiho mohl Kalina spoléhat. Je pravda, že sedm proti pětadvacíti, což byl poměr Gianova malého družstva k ostatním, znamenal menšinu, ale Kalina si byl vědom, že i několik jednotlivců, ke všemu odhodlaných a jednajících podle smluveného plánu, může ohrozit daleko početnější skupinu lidí nepřipravených a nesjednocených. Vzal si stranou Banganiho, doporučil mu důtklivě, aby mu hlásil okamžitě všechno, co Gian podnikne, a ve starostech se odebral s oběma kamarády na lůžko.

"Novaře" se začalo dařit špatně hned zvečera, jakmile severozápadní vítr zesílil. Zmítala se na kotevním řetězu a krátce před půlnocí způsobil strážní důstojník poplach, že se řetěz přetrhl. V tu dobu útočilo už moře na loď vysokými vlnami a vichr je v tom podporoval krátkými, ale neobyčejně prudkými nárazy, pod nimiž sténal lodní trup ve všech spárech a upínací lana stožárů zvučela jako struny.

Loď se okamžitě vzdálila od kotviště a v panující temnotě, jen občas ozářené měsícem, který na okamžik vyhlédl z roztrhaných mraků, nebylo možno rozhodnout, jestli kotevní řetěz skutečně praskl.

Kapitán se ujal sám velení. Dal okamžitě rozvinout plachty, užívané za bouře, třírohou čelní a marsové plachty, čtyřikrát skasané.

Nato se přikročilo k hledání a uvolnění kotvy, což je práce velmi obtížná i za dne a za klidného moře. Velitel dal spustit dva větší čluny a jeden menší, což se při tak bouřlivém moři podařilo jen s největší námahou. Ale všichni pracovali přesně podle rozkazů a ze všech sil, takže se nakonec čluny octly přece jen na hladině, kde poskakovaly na bělostných hřebenech vln jako ořechové skořápky.

První průzkum ukázal, že kotevní řetěz nepraskl, že se jen kotva uvolnila, ale vylovit řetěz i kotvu byla práce přímo nadlidská. Podařila se teprve po několika hodinách, a pak se zjistilo, že je jedno rameno kotvy úplně ulomené. Kotva nyní visela podle lodního boku a všechno úsilí dostat ji na palubu bylo při divoce se zmítající lodi marné. Přitom tlouklo těžké těleso do lodní stěny tak hromovými údery, že ji mohlo každou chvílí prolomit. Velitel, ač velmi nerad, se proto rozhodl nakonec kotvu obětovat. Na jeho rozkaz byl spuštěn námořník na laně přes palubu, po delší námaze přerazil sekerou jeden článek řetězu a kotva zmizela v moři. Vyrazila přitom z něho proud vody, který stříkl až na palubu. Teď, už nemělo další setrvání ve vodách ostrova žádný smysl, poněvadž vítr hnal "Novaru" vytrvale proti pobřežním mělčinám a útesům, kde mohla každou chvíli ztroskotat. Proto dal velitel vystřelit poplašné rány z děla, signalizovat posádce na břehu odjezd. Loď musela opustit kotviště, jedinou její záchranou před bouří byl útěk na širé moře. Ze člunů se podařilo vzít na palubu jen oba větší. Vichr zatím vzrostl v úplný orkán a velitel rozkázal nechat malý člun ve vleku.

Na to se po namáhavém křižování podařilo fregatě vzdálit se od ostrova a slabá světla v chýších ostrovanů zmizela její posádce v krátké době na jižním obzoru. Ještě však než k tomu došlo, hlásila hlídka na zadním kastelu, že vlečný člun zmizel. Hlídkový důstojník usoudil, že bouře člun urvala. Nemohl nic dělat než zapsat jeho ztrátu do lodního deníku, fregata se musila starat o vlastní záchranu a na hledání člunu nebylo ani pomyšlení.

Nebyla to bouře, která člun odtrhla od fregaty. Jakmile byl dán rozkaz k opuštění ostrova, spustil se námořník Rossi pod ochranou tmy po vlečném lanu do člunu. Ovládala jej jen jediná myšlenka, touha po pokladu. Fregatě hrozila zkáza v bouři a člun skýtal jedinou příležitost dostat se na ostrov svatého Pavla, který ležel tak blízko ostrova s pokladem. Rossi neváhal přeříznout vlečné lano a v příští chvíli již skákalo malé plavidlo po běsnící hladině. Vlny je vynášely vysoko na svých hřebenech a hned zase je srážely hluboko mezi dvě hory vzedmuté vody, zalévajíce je celými vodopády, ale vítr je hnal vytrvale ke břehu, ačkoliv bylo za chvíli téměř plné vody. Rossi se držel křečovitě sedátka, aby jej některá vlna nesmetla do bezedných hlubin oceánu, a napínal zrak do tmy. Neviděl nic, světélka na břehu zatím pohasla, obyvatelé ostrova se uložili zase ke spánku. Veslovat nemohl, jediný člověk nezmohl nic proti rozpoutaným živlům. Musil čekat.

Konečně ucítil, jak se dno člunu tře o skálu, pak se přivalila ohromná vlna, jejíž hřeben matně světélkoval, uchvátila lehkou loďku a mrštila jí na útes. Rossi slyšel, jak se dřevo láme na ostrých kamenech, udělal přemet ve vodě, začal plavat, ale brzy ucítil pod nohama pevnou půdu.

Sebral všechny síly, a než se vlna vrátila, aby jej strhla zase zpět do svého živlu, zachránil se několika ohromnými skoky na vyvýšenou část útesu, kde jej běsnící moře již nemohlo dostihnout. Měsíc se na okamžik objevil mezi mraky a umožnil mu orientaci. Pak zase tma vše zahalila a v ní zmizel i námořník Rossi...

24 OSTROV V PLAMENECH

Kalinovi se zdálo, že spal sotva chvíli, když jej vzbudil jakýsi ruch.

Vztyčil se na lůžku a naslouchal. Z druhých lůžek se ozývalo klidné oddechování jeho druhů, ale z předsíně bylo slyšet šimpanze, jak zlostně vrčí. Někdo právě zabušil na dveře. Kadet rozškrtl sirku a podíval se na hodinky, bylo teprve pět a štěrbinami v okenicích vnikalo do temné chýše první světlo nového dne. Spolu s ním dral se dovnitř i mrazivý dech větru, který zuřil stále v plné síle.

"Zde být Bangani a přinášet moc veliká a moc znamenitá zpráva!" hlásil pohnutý hlas na druhé straně dveří na kadetovu otázku, kdo to tluče. Kalina vpustil černocha dovnitř, kde zatím hluk probudil oba kadety. Všichni tři nyní naslouchali s napětím Banganimu, který jim svou lámanou angličtinou vyprávěl, že je asi před hodinou vzbudil "masa Sim", aby šli připravit šalupu k odplutí. Nanesli prý do ní nějaké zásoby jídla a vody a pak prý poručil "Veliký muž", jak říkal černoch Gianovi, aby nasedli. Ale on, Bangani, prý řekl, že si musí ještě přinést svou pokrývku. Veliký muž prý klel, ale Bangani se nedal zdržet a pak se schoval ze jednu chýši a čekal, co budou dělat. Veliký muž se radil s masa Sim a potom poručil veslovat "z místa, kde je hora prázdná", čímž mínil Kafr kráter sopky, kde kotvila šalupa, k výjezdu na širé moře. Na to prý Bangani utíkal vzbudit masa Kali a říci mu to.

"Odjíždějí pro poklad!" zvolal Alex.

"To je divné, že by si to troufli," mínil Kalina. "Přeci se sem musejí vrátit a čím se pak Gian omluví?" Natti zavrtěl hlavou. "Nemusí se sem vracet, Kalino," řekl rozvážně. "Šalupa je dost velká, že je s to dopravit je při trochu slušném moři do Afriky. Vystoupí-li někde v portugalském Mosambiku, kde je dohled úřadů roven nule, nebude se jich nikdo vyptávat, odkud přišli." Náhle se zarazil a zbledl.

"A myslím," začal pomalu, "že, až tam přistanou, budou v šalupě jen tři běloši. Černochy potřebují k vyzvednutí pokladu, jestli tam nějaký ještě je, a pak se jich mohou klidně zbavit. Při klidném moři stačí na řízení šalupy tři lidé dokonale!" V Kalinovi se zatajil hrůzou dech.

"Ale to by znamenalo vraždu čtyř lidí!" vyrazil ze sebe třesoucím se hlasem.

Natti pokrčil rameny.

"Byl-li Gian schopen zavraždit chladnokrevně kormidelníka z "Hudsonu", trosečníka, který ležel v bezvědomí a potřeboval pomoc, pak se nebude ohlížet na čtyři Kafry."

"Dobrá, ale co budeme dělat?" vpadl netrpělivý Alex do rozhovoru.

"Tady jen ztrácíme čas a Gian si zatím ujíždí na Nový Amsterodam."

"Pustíme se za ním!" rozhodl rázně Kalina.

Natti se zatvářil velmi nerozhodně. Otevřel okenici a vyhlédl ven.

Dole pod nimi, v zátoce, se stále vzdouvalo moře vysokými vlnami a bílá pěna mu dodávala vzhled ohromného kotle s vroucí vodou. Vítr zatím přeskočil k jihu a vál nyní od jihozápadu, takže byl plavbě na Nový Amsterodam příznivý.

"V tomhle počasí a na takovém moři chceš jet, Kalino?" řekl povážlivě Natti.

"Může-li si to troufnout Gian, proč bychom se toho neodvážili my?" namítl rozhodným hlasem kadet. Ale Natti, který měl více zkušeností než on, potřásl pochybovačně hlavou.

"Považ, že jde o čtyři lidské životy!" naléhal mladý Čech.

Natti začal povolovat, ale přesto se ještě pokusil odvrátit kamaráda od podniku, o němž byl přesvědčen, že je šílený.

"Dobrá, ale v čem chceš jet?" namítl.

"Žádná starost," ozval se netrpělivý Alex. "Starý Viot tu má moc dobrý a pevný rybářský člun se skládacím stěžněm a kosatkou. Unese nás pohodlně všech pět."

"Jak to pět?" ptal se Natti.

"Nás tři, Banganiho a opici, tu zde nenechám. Nebo nepojedeš s námi?"

"Nežvaň!" osopil se na něj Natti, který byl jeho poznámkou doopravdy pohněván. "Musím s vámi už proto, že mám jediný z vás rozum. Pro mne za mne tedy jedeme, ale teď už dost řečí a hleďme vyrazit, Gian už má beztak velký náskok."

"Ten vyrovnáme!" tvrdil Kalina. "Máme Viotovu mapu a pojedeme přímo na to místo, kde má být poklad, zatímco oni jej budou musit přece jen hledat."

"Mají také mapu," namítl Natti, "ale náš člun bude jistě lehčí než šalupa a není vyloučeno, že je i předhoníme." Bangani projevil okamžitě souhlas připojit se k malé výpravě, když mu Kalina vyložil, že jde o životy jeho čtyř krajanů. Na to začal Natti organizovat odjezd. Alex s černochem odešli připravit Viotův člun k odjezdu. Bangani měl přinést do člunu něco vody ze zásob, které "Novara" vylodila na břeh, a sušené ryby, jichž bylo ve Viotově nezamčeném skladišti hojnost. Černoch o své újmě ještě přinesl z nehlídaného stanu, kde byly jejich zásoby, sáček sucharů a velkou láhev rumu. Celý ostrov byl ještě pohřížen do hlubokého spánku a nikdo si nevšiml tichých stínů, nehlučně se pohybujících v prvním ranním šeru.

Tak se podařilo připravit člun k odjezdu v necelé půlhodince, jen Kalina se ještě hmoždil s kompasem, který se snažil zavěsit na hák, zaražený nakvap před kormidlem. Natti nezapomněl na Viotovu mapu a na mapu Indického oceánu, kterou vzal s sebou pro všechny případy.

Velkou starost mu působila otázka zhraní. Nevzali s sebou na ostrov ani šavle, měli jen své námořnické nože. Ale v chýši třetího důstojníka bylo několik loveckých pušek, jen jak se k nim dostat? Vzbudit ho a říci mu, co chtějí podniknout, na to nebylo ani pomyšlení. Natti věděl s určitostí, že by jim třetí důstojník, muž omezený a nerozhodný, celý podnik zakázal a že by rozhodl vyčkat až do návratu fregaty.

Poněvadž cesta na ostrov mohla za daného větru trvat několik hodin a návrat fregaty - vrátí-li se vůbec - několik dní, znamenalo by to ovšem, že Gian bude mít plno času provést všechny své záměry zcela nerušeně.

Uvažoval o tom všem a škrábal se nerozhodně za uchem.

"Vloupal bych se s chutí dovnitř, protože účel světí prostředky," bručel si zamyšleně, "ale jak do toho?" Opravdu, dobrá rada byla drahá. Okna byla zavřená okenicemi a dveře na závoru. Zbýval jen přístup komínem a krbem, ale otvor komínu byl tak úzký, že by jím byl ani štíhlý Natti neprošel.

Zatímco nerozhodně uvažoval, zahlédl Alexe, který se spěšně vracel od jejich chýše se sáčkem v ruce. Bessy hopkovala za ním byla vlastně příčinou kadetova návratu do chýše, v poslední chvíli mu totiž napadlo, že nemá pro opici co jíst, a vrátil se pro její zásobu pomerančů.

Natti dostal nápad a jeho zachmuřená tvář se rozjasnila v úsměvu.

Spěchal k Alexovi a pověděl mu o svých nesnázích.

"Bessy nám pomůže," skončil, a když se Alex udiveně zatvářil, vysvětlil mu hned jak. Zvířátko proleze komínem a odsune uvnitř závoru na dveřích, to je přece jednoduché? Alex se rozesmál, až ho musil Natti tišit, aby je někdo nezaslechl.

"Jen jestli to Bessy rychle pochopí," staral se Natti. "Na nějaké dlouhé cvičení nemáme čas."

"Neměj obavy," konejšil ho Alex, "Bessy je chytřejší než mnohý kadet, například pan hrabě Morelli." Vzali opici do své chýše, ukázali jí závoru na dveřích a jak se odsunuje a vybídli ji, aby to udělala po nich. Chytrý šimpanz to provedl beze všech nesnází. Nato Alex dveře zavřel zevnitř na závoru, vylezl oknem, naznačil opici chůzí a posuňky, že má všechno provádět velmi tiše, a pak jí ukázal na komín. Šimpanz zavrčel, jako by chtěl říci, že rozumí, co se od něho požaduje, a pak se v neobyčejně krátké chvíli šplhal po stěně a po střeše ke komínu. V příštím okamžiku v něm zmizel, a uvnitř chýše se pohyboval tak nehlučně, že kadeti neuslyšeli ani nejmenší šramot, ačkoliv napínali sluch. Za několik vteřin se závora tiše odsunula. V otevřených dveřích se ukázal šimpanz a spokojeně se šklebil.

"Tvoje Bessy má zcela uspokojivé vlohy na pokojového lupiče," chválil Natti uznale šimpanze. "Ale teď jen aby se to také povedlo u třetího důstojníka. A nedej bůh, aby se Skluzavka náhodou probudil!

Až by uviděl opici, spustil by takový řev, že by ho slyšeli až na mysu Dobré naděje." Nemusil však mít starosti, otevření důstojníkovy chýše proběhlo stejně hladce jako pokus v jejich obydlí a Alex odměnil šimpanze krásným pomerančem. Natti se zatím vplížil tiše jako had dovnitř a vrátil se s dvěma dvouhlavňovými kulovnicemi a s celým příslušenstvím, nabijákem, krabičkou kapslíků, rohem se střelným prachem a sáčkem s kulemi. Hned nato se pustili všichni tři - šimpanze v to počítaje - ke člunu.

Už z dálky zjistili, že kolem člunu se pohybují tři postavy místo očekávaných dvou, Kaliny a Banganiho, a když došli až ke břehu, hvízdl Natti překvapením. Před ním se postavil do pozoru Rossi, z jehož šatů crčela voda.

"Podívejme se, signor Rossi a právě po koupeli!" řekl žertovně.

Kalina se významně ušklíbl.

"Byl prý ve člunu, který bouře utrhla od fregaty a zahnala k pobřeží, kde se člun rozbil na útesech," vysvětloval za Rossiho.

"A co můžeme pro signora Rossiho udělat?" ptal se s posměvačnou vážností.

"Chce jet s námi," pospíšil si Kalina s odpovědí. Malý okamžik Natti uvažoval a pak pokrčil rameny.

"Pro mne, za mne," řekl s úsměvem, "člun nás unese, o to není starost. Horší to bude s potravinami, ale máme naštěstí s sebou Alexovu opici, a až nebude co jíst, pustíme se do ní." Alex ho pohotově rýpl do žeber.

"Lidožroute!" zlobil se. "Jak bys to mohl udělat? Vždyť až na tu řeč je to dokonalý člověk. A neslyšel jsi Viota, že se tohle moře hemží rybami?"

"Ale ryby se brzy přejedí," škádlil ho Natti.

"Tak skočte do člunu, Rossi, uplatníte se u plachty!" Tichou dohodou byl dvěma svými druhy uznán za velitele jejich malé výpravy a rozdělil nyní všem úlohy.

On sám si vzal s Rossim na starost plachtu, to byla za tak silného větru práce nejobtížnější a vyžadovala nejvíce zkušeností. Kalinu posadil ke kormidlu a Karaman s Banganim měl pečovat o to, aby se do člunu nedostalo moc vody. V případě potřeby měli člun vyprázdnit dvěma džbery, které vzali k tomu účelu s sebou.

"To se ví, na mne zbude vždycky ta nejhorší dřina, která je právě tak dobrá jen pro negra," huboval naoko Alex, ale zatím se spokojeně natáhl vedle opice v přední části člunu. Netěšil se svému pohodlí dlouho, sotva vyjeli na širé moře a ostrov je přestal chránit, dostali plný vítr od zadu z levého boku a člun se téměř položil na hladinu.

Vniklo do něho pořádných pár věder vody a Alex s černochem měli o práci postaráno. Ale černoch se tak činil, že na Alexe toho moc nezbylo a měl čas si hrát s opicí, která se zimomřivě choulila do přikrývek.

"Dávej pozor!" poučoval Natti Kalinu, sedícího u kormidla s očima upřenýma na kompas, který se kymácel divoce na všechny strany.

"Řiď člun nejdříve rovně na skálu Devíti jehel a potom otoč k severu.

Deklinace je tady dvacet stupňů na západ, právě jsme ji včera měřili a já sám jsem ji počítal."

"Takže se budu držet o dvě čárky vpravo, to už vím," přerušil ho Kalina. Natti spokojeně přikývl a vrátil se k své plachtě. Člun byl asi patnáct stop dlouhý a v největší své šířce měl pět stop. Zdál se být pevný a držel se na strašně rozbouřeném moři velmi dobře. Byl mnohem lehčí než šalupa, ale přesto Kalina starostlivě uvažoval, že Gian má náskok téměř půldruhé hodiny a že při tak silném větru urazí i těžkopádná šalupa deset uzlů a že se tedy musí dostat k Novému Amsterodamu nejdéle za pět hodin. Na tak krátkou dobu byl její náskok příliš velký a nedal se vyrovnat. Náhle si na něco vzpomněl a zavolal na Nattiho.

"Neříkal jsi včera, že jste našli docela jinou deklinaci, než jak udávají plavební příručky?"

"Ovšemže jsem to říkal," odpověděl překvapeně Natti. "Našli jsme o celých deset stupňů méně."

"A ví to Gian?"

"Jak by to mohl vědět?" divil se Natti.

"Dopočítal jsem to krátce předtím, než k nám přišel Viot."

"Sláva!" vykřikl nadšeně Kalina a pustil na okamžik radostí kormidlo z ruky, takže člun poskočil a natočil se na stranu. Chopil se hned zase rukojeti a rychle z hlavy počítal.

"To znamená," řekl za malou chvilku, "že Gian jede podle špatného údaje a drží se o deset stupňů více vpravo, než by měl. Může se mu snadno stát, že ostrov docela mine, ale v nejlepším případě se dostane nejméně o sedm mil na východ od ostrova. Bude musit holoubek křižovat proti větru a těch sedm či osm mil mu bude trvat nejméně půldruhé hodiny."

"Takže přijedeme dřív než on a počíháme si na něj!" zvolal nadšeně Alex, a ostatní mu přizvukovali. Nálada ve člunu se podstatně zlepšila a bylo toho zapotřebí, poněvadž cesta v malém plavidle byla stejně nebezpečná jako nepříjemná. Člun prováděl ustavičně ohromné skoky nahoru a dolů, na hřeben vlny a zase do prohlubně mezi dvěma sousedními vlnami, a kymácel se z boku na bok. Vlny jej k tomu neustále zalévaly svou slanou sprškou, ke které se ještě družila voda přicházející shůry, z černých mraků, zastírajících nebe až k obzoru. Malá posádka byla úplně promočená a Alex měl plno práce, aby přikrývkami uchránil zbraně, střelivo a jejich malou zásobu potravin před vlhkostí. Vítr každou chvíli udeřil náhlým prudkým poryvem, jehož směr poskakoval podle celé kompasové růžice, takže Natti s Rossim přes všechnu svou námahu s plachtou nedovedli zabránit, aby se člun co chvíli nepoložil téměř až na bok. Přitom vnikala voda dovnitř přívalem a víc než jedenkrát se zdálo, že se křehká kocábka už z vodních hlubin nevynoří. Ale přesto obstál člun i jeho posádka dobře a dopoledne, po tříhodinové cestě, se začal vítr trochu tišit a stával se již pravidelnější.

Natti si ovšem nedělal žádných nadějí, že bouře skončila. Věděl ostatně dobře, že i když vítr docela ulehne, zůstane moře rozbouřené ještě hodně dlouho. Ani si nepřál, aby se vítr ztišil, poněvadž by se jejich člun byl stal hříčkou vln. Mohli sice veslovat, ale to znamenalo při tak vysokém moři těžkou práci, která by je byla zakrátko úplně vyčerpala. Chvíle klidu použili k občerstvení, jež sestávalo z několika sucharu a sušené ryby. Nebyla to žádná skvělá snídaně, ale na širém moři se tráví dobře, a proto jim chutnalo znamenitě. Jídlo zapili několika doušky vody, do které dal Natti přimíchat trochu rumu.

Bessy se spokojila třemi pomeranči a zimomřivě se pak přitiskla k Alexovi a nespokojeně si něco bručela.

Musili dávat dobrý pozor, aby ostrov neminuli, poněvadž stálé nápory větru ji jistě srážely ze správného směru. Kromě toho bylo jejich plavidlo nízké, a měli proto nepatrný rozhled. Alex se postavil do špičky člunu na stráž, a kdykoliv se člun vyhoupl na vlnu, rozhlížel se svým dalekohledem po obzoru. Krátce před jedenáctou zvolal:

"Ostrov po levém boku, zahni, Karle, o tři čárky doleva!"

"Tolik?" divil se Kalina, ale otočil poslušně kormidlo, jak si to přál Alex. Tím se jim dostal vítr více do boku a jejich rychlost klesla. Trvalo nejméně půl hodiny, než se přiblížili ostrovu natolik, že mohli rozeznat jeho příkré pobřeží. Natti si spokojeně oddechl. Nikdy by nebyl věřil, že se dostanou k cíli za tak bouřlivého počasí a v tak malém plavidle.

Ostrov před nimi rostl každou vteřinou. Byla to stejná pochmurná sopka jako ostrov svatého Pavla. Její stěny spadaly všude příkře, do moře a stékaly z nich stříbrné bystřiny jako vodopády.

"Vida, tady je vody dost a žízní zde nezemřeme," podotkl Natti.

"A hlady taky ne," dodal Alex. "Viot vyprávěl, že je tu ještě víc ryb než u jejich ostrova." Natti si prohlížel moře u pobřeží, kde se co chvíli ukázala v bílé pěně vln černá místa, prozrazující nesčetné podmořské útesy. Porovnával Viotovu mapu s břehem, který byl před nimi, a usoudil, že se octli někde u jižního cípu ostrova. Kalina otočil na jeho pokyn kormidlo doprava a člun se dal na cestu severovýchodním směrem podle pobřeží.

Jeho rychlost podstatně klesla, pobřežní skály vítr hodně zachycovaly a na hladině plula spousta řas, které člun brzdily. Moře však bylo stále vysoké a bránilo v rozeznání útesů, na něž mohl člun každou chvíli najet.

Natti zrobil z kusu šňůry a ze sáčku s kulemi olovnici a Alex dostal za úkol sondovat hloubku dna. Zatím nebylo nebezpečí, moře bylo všude hlubší, než šňůra stačila. Pluli tak asi čtvrt hodiny, když náhle Alex vykřikl:

"Pozor dno deset nití hluboko, už jen pět, otoč honem doprava!" Kalina poslechl okamžitě, ale příboj je vrhal zpátky k ostrovu a několik vteřin, které připadaly kadetům dlouhé jako hodiny, se levý bok člunu třel s příšerným skřípáním o skálu. Konečně se podařilo zachytit do plachty více větru a vzdálit se od nebezpečných úskalí.

"Unikli jsme hezky těsně!" vyrazil ze sebe Natti a utřel si čelo, na němž mu vyvstal úzkostí pot. Rossi neodpověděl, ačkoliv stál těsně vedle něho, v ruce provazec od lana plachty. Kadet se na něj pátravě zadíval. Námořník byl sice celou cestu zamlklý, ale od té chvíle, co spatřil ostrov zblízka, nemluvil vůbec. Jen jeho temné oči vzrušeně planuly a kadet si v duchu umínil, že na něj bude dávat pozor.

Nepochyboval o tom, že Rossi zná místo, kde je poklad ukryt, ale neměl chuti se ho vyptávat, když jim to nesdělil dobrovolně. Ostatně jakou měl naději, že s pokladem sám unikne, podaří-li se jim vůbec něco najít a obhájit to proti Gianovi?

Bylo už skoro poledne, když se dostali k místu, kde břeh tvořil záhyb vnikající dovnitř ostrova. I jinak jeho podoba souhlasila s Viotovou mapou a kadeti nepochybovali, že jsou na správném místě. O několik minut později vykřikl Alex, že vidí přímo před sebou skálu Tří lodí, a začal řídit člun k ní. Tvar pobřeží se nyní změnil. Až dosud to byla příkrá skalní stěna, vysoká téměř dvě stě stop, teď však se začala snižovat a brzy klesla její výška na polovinu. Současně také ustoupila skála od pobřeží, které se změnilo v mírně stoupající svah, zarostlý neproniknutelnou džunglí křovin, nízkých jehličnatých stromů a rákosí.

Kalina řídil člun podle Alexových pokynů, poněvadž mu plachta bránila ve výhledu, a měl s tím těžkou práci. Všude kolem čněly z vody balvany, mezi nimiž se pěnilo moře vysokými vlnami, a bylo potřebí směr plavby ustavičně měnit. Teprve po hodinovém úsilí, kdy každou chvíli dno člunu zaskřípalo na útesu tak hrozivě, že kadeti čekali, že se jejich plavidlo rozbije na kusy, dorazili ke skále Tří lodí.

Byly to vlastně tři ohromné balvany, vystupující z vody do výšky asi třiceti stop, v nichž jen námořnická obrazotvornost mohla spatřovat podobu bárky nebo nějaké jiné lodi. Tyčily se v malé vzdálenosti od sebe, a jak posádka člunu ke svému velkému zklamání zjistila, ještě ve slušné vzdálenosti od břehu, odděleného od nich širokým, bílým pásem příboje. Moře se tu přímo vařilo ustavičnými nápory zpěněných vln a nebylo ani pomyšlení provést tudy bez pohromy člun.

Natti si vypůjčil Alexův dalekohled a prohlížel si pobřeží. Hledal lepší místo k přistání, zatímco Kalina připoutal člun lanem k útesu jedné ze skal Tří lodí. Nattiho námaha byla však bezvýsledná, poněvadž břeh se vinul nepravidelnou, klikatou čarou tak, že nebylo možno celý jej přehlédnout. Kadet by se byl také nerad vzdálil z místa, kde se právě nacházeli, ježto zde objevil "Ange gardien" trosečníky z velrybářské lodi a dalo se tedy čekat, že odtud vede cesta k pokladu Jednookého Jacka.

"Nic platno, musíme přejít na ostrov po svých!" prohlásil, když skončil svou prohlídku pobřeží. "Každý si vezme něco z nákladu, já ponesu zbraně. Budeme skákat z jednoho kamene na druhý, a jestli se při tom trochu namočíme, tak to nemůže vadit, poněvadž mokří už jsme." Dopravili člun mezi skály Tří lodí, kde bylo moře poměrně nejklidnější a kde také byl tak uschován, že jej mohl najít někdo jen náhodou.

Připoutali jej velmi pevně na přídi i na zádi ke skálám, rozdělili mezi sebe náklad, který ostatně pozůstával jen z potravin a zbraní a byl velmi lehký, a dali se na obtížný pochod. Natti nezapomněl také vzít s sebou kompas, který jim mohl uvnitř ostrova prokázat dobré služby.

Bessy skákala velmi svižně z kamene na kámen a dostala se na břeh první. Zanedlouho stanuli vedle ní i ostatní. Cesta od skály Tří lodí ke břehu byla sotva půldruhého kabelu dlouhá a za klidného moře musila být poměrně pohodlná, poněvadž četné útesy tvořily téměř souvislý most. Teď však bylo moře tak rozběsněné, že našli kameny jen s námahou a byli cestou zaléváni vlnami až po pás. Všichni si oddechli, když stanuli na pevnině. Déšť sice už dříve ustal, ale přesto se třásli zimou. Kalina navrhoval rozdělat oheň, k němuž zde bylo dříví dost. Houšť keřů a stromů byla tak hustá, že ani liják, který trval celou noc a větší část dopoledne, nestačil promočit porost až k zemi.

Natti váhal dát svolení k zapálení ohně. Kdyby byla šalupa nedaleko ostrova, anebo už dokonce zakotvená někde u pobřeží v nějakém skrytém místě, mohl je oheň Gianovi prozradit. Bylo potřebí prohlédnout si lépe pobřeží, než to mohli učinit od skály Tří lodí, ale přímý průzkum se zdál vyloučen pro neproniknutelný porost. Kadet si vyhlédl nízký smrk, který přečnívalo několik sáhů okolní křoviny, a za pomoci ostatních si prosekal k němu cestu nožem a sekerou. Vylezl po tenkém kmeni tak vysoko, pokud to šlo, a rozhlížel se dalekohledem po okolí. Nenašel ani stopy po šalupě nebo její posádce, moře i pobřeží bylo pusté. Břeh byl všude zarostlý křovinami a rákosím a Natti marně pátral po nějakých známkách cesty.

"Jestli je tady někde poklad, pak je dokonale ukryt!" řekl zklamaně, když slezl dolů. Rossi se podivně zatvářil, ale neřekl ani slova. Alex prohlásil, že pro tuto chvíli dává přednost ohni a nějakému soustu před všemi poklady světa, poněvadž je celý zmrzlý a umírá hlady.

Kalina se díval upřeně na neproniknutelnou zeď porostu a mlčel.

Myšlenka, že tady někde mezi tou zelení, na dosah ruky, je ukryto zlato, mu nechtěla z hlavy, ačkoliv se snažil ji zapudit.

Rozdělali oheň a posilnili se jídlem, načež začali rokovat, co dělat dál. Jen Rossi mlčel a neklidně obcházel kolem ohně a po břehu.

"Ten by nám mohl ušetřit práci, kdyby nám poctivě řekl, co ví o místě, kde je poklad ukrytý," prohodil Kalina, když se námořník vzdálil mimo doslech.

"Dobrovolně nám to neřekne a nutit ho nemůžeme," odpověděl Natti. "A ostatně musíme stejně čekat na Giana, protože mu chceme v prvé řadě zabránit, aby neprovedl nějaký nekalý kousek s černochy.

Nezapomínejme, že je to vlastně zběh, který má zájem na tom, zbavit se nepohodlných svědků i tehdy, když zlato nenajde!" Oba jeho druhové mu dali za pravdu a nato se usnesli, že si zatím odpočinou a že vždycky jeden z nich bude na stráži. Měl zaujmout místo na stromě, dávat pozor na Rossiho a vyhlížet šalupu. Jakmile se šalupa objeví, budou hledět dostat se nepozorovaně k místu, kde přistane a pak skrytě sledovat posádku. Vyčkají, až vrchní kormidelník dá poklad vykopat, pak vyjdou ze svého úkrytu se zbraní v ruce, zmocní se Giana a obou námořníků - Natti nepochyboval, že se černoši připojí k nim, o to se už postará Bangani - vsednou do šalupy, vezmou člun do vleku a pojedou zpět na ostrov svatého Pavla.

Tento válečný plán byl jednomyslně přijat. ,Nato omezili oheň na nejmenší míru, aby vydával jen nepatrný kouř, který není vidět na větší vzdálenost, upravili si lůžko ze suchého rákosí, skryté v porostu tak, že je nikdo nemohl od břehu zpozorovat, a v krátké chvíli usnuli tvrdým spánkem. Jen Natti, na nějž připadla první stráž, bděl na stromě, kde si zrobil z provazců a rákosí jakési sedátko. Po dvou hodinách jej vystřídal Kalina a po něm přišel na řadu Karaman. To už odpoledne značně pokročilo a poněvadž obloha byla zamračená, nastával již soumrak. Moře zůstávalo rozbouřené a po šalupě nebylo ani stopy. Rossi se choval klidně. Zaujal místo vedle ostatních a tvářil se, že spí.

Kalina usnul sice hned, jak jej Alex vystřídal, ale spal neklidně, týrán zlými sny. Nejdříve se mu zdálo, že je sám a sám v malém člunku na rozbouřeném moři. Vlny na něj útočily ze všech stran a nikde nebylo památky po nějakém spásném ostrově. Probudil se v okamžiku, kdy se přihnala ohromná vlna a převrhla jeho člunek. Usnul zase ihned a tentokráte byl opět zcela sám na nějakém pustém pobřeží. Před ním stála polozetlelá bedna, obepjatá rezavými obručemi. On do ní bušil sekerou a snažil se rozštípat zpuchřelé dřevo. Konečně se mu to podařilo, víko bedny prasklo, ale když je rukama odlámal, zašklebila se na něho z bedny bezmasá tvář kostlivce. Hrůzou vykřikl a uskočil.

Dojem snu byl tak mocný, že rázem procitl a posadil se, protíraje si oči. Šero už zhoustlo téměř v tmu, z níž rudě svítily žhavé uhlíky pohaslého ohně. Kalina se zachvěl zimou a povstal, chtěje přiložit pár větví. Když se však rozhlédl kolem sebe, našel jen Nattiho a Banganiho, kteří klidně spali. Rossi zmizel a šimpanz chodil okolo ohniště - a neklidně vrčel.

Kalina ihned vzbudil Nattiho a oba šli ke stromu, kde byl Alex na stráži. Jak očekávali, jejich kamarád blaženě spal, a aby nespadl se stromu, přivázal se k němu provazem.

"Ty jsi mi dokonalá stráž!" zlobil se Natti, když vzbudil buclatého kadeta nepříliš jemným zataháním za nohu. "Spíš si tu jako v posteli a Rossi se nám zatím vypařil. Slez dolů!" Stáhl jej téměř ze stromu a rychle se vyšplhal na jeho místo. Sotva přiložil dalekohled k očím, zaklel. Asi sto sáhů od nich, směrem na severovýchod, za výběžkem ostrova pokrytým hustým křovím, bylo i za panujícího šera vidět temný předmět, houpající se na světélkujících vlnách.

"Gian přistál a je už někde na ostrově!" volal Natti ztlumeným hlasem na své druhy. Marně se však rozhlížel po pobřeží, nikde nebylo ani stopy po nějakých lidech. Nastala už téměř úplná tma a kromě toho byl porost na pobřeží tak vysoký, že se v něm klidně mohl ukrýt i velký člověk. Zklamaně slezl dolů, kde zatím Kalina huboval Alexe velmi důrazně.

"No tak, to je řečí!" bručel rozespalý kadet, protíraje si oči. "Člověk je stvořen proto, aby spal, a já jsem také jen člověk!" omlouval se rozpačitě.

"A velmi líný k tomu!" zlobil se Natti.

"Co teď?" ptal se bezradně Kalina.

Natti chvíli uvažoval.

"Musíme se dostat nejdříve k šalupě," rozhodl.

"Přímo to nepůjde, je na to málo vidět, tak si prosekáme cestu lesíkem. Směr znám a půjdeme podle kompasu. Není to tak daleko, jen asi sto sáhů a snad cestou přijdeme na řidší místa, která budou schůdnější." V malé chvíli byli připraveni na cestu a dali se do svízelné práce.

Pokud to šlo, rozhrnovali jen větve a kmínky stromů i křoví, a kde - byl porost zvláště hustý, užívali svých nožů. Nejhůře postupovali rákosím, které bylo tak pevné, že vzdorovalo ostří širokých námořnických nožů a poddalo se jen ranám sekery. Když dorazili po dvouhodinové námaze a zcela vyčerpaní k šalupě, byla už úplná tma.

Šalupa kotvila těsně u břehu, který zde byl plochý a porostlý jen trávou. Nezřetelná, temná hmota v pozadí prozrazovala, že asi dvě stě sáhů od břehu nastává zase porost, stejný, jako byl ten, jímž si razili cestu. Po lidech ze šalupy a po Rossim nebylo ani památky. Vítr se trochu ztišil a nebe se vyjasnilo. Objevil se měsíc a jeho bledé světlo ozářilo malou skupinu, stojící bezradně na břehu. Jen šimpanz neklidně obcházel kolem a temně vrčel. Alex si vzpomněl na jeho nepřátelství se Simsičem a něco jej napadlo.

"Pojď sem, Bessy!" zavolal lichotivě. Opice se zastavila a tázavě se na něj zadívala. Karaman svěsil ramena, stáhl hlavu do límce a napodobil přikrčený postoj námořníka Simsiče. Rozmáchl se pravou rukou, jako by chtěl na opici něco hodit, a zvolal: "Simsič, Bessy, hledej Simsiče!" Opice vycenila zuby a vztekle zavrčela. Ucouvla zpět, spustila se k zemi jako lovecký pes. Pojednou se zastavila, vzpřímila se a zakvičela. Nato se rozběhla směrem k hustému houští, takže jí kadeti s Banganim stěží postačili.

"Chyť ji, nebo nám uteče!" volal Kalina na Alexe a ten z nedostatku jiného pouta popadl Bessy za obojek. Natti se zastavil a dal si podat obě pušky, které nesl Bangani. Pečlivě je nabil, přesvědčil se, že prach je suchý a že kapslík dobře sedí, a potom řekl Alexovi, aby se dal s Bessy na pochod. Sám se ozbrojil jednou puškou a druhou dal Kalinovi.

Za několik minut dorazili na okraj lesíka a opice se bez váhání vrhla mezi husté mladé stromky. Byla zde úzká stezka a v záři měsíce viděli, že tudy nedávno někdo prošel. Svědčily o tom čerstvě ulámané haluze, jejichž dřevo svítilo v místech, kde bylo přelomeno.

"Teď pozor!" zvolal Natti tlumeným hlasem, "v lesíku bude úplná tma, protože měsíční světlo nepronikne korunkami stromů. Musíme se držet jeden druhého. Já půjdu za Alexem, za mnou Kalina a nakonec Bangani. Bessy nás povede." Dali se na pochod, který mohl být jen velmi pomalý, poněvadž nebylo vidět na krok před sebe. Ačkoliv se pohybovali opatrně, vráželi přesto co chvíli do stromů a zraňovali si obličej i ruce do krve o trnité pruty křovin, které vroubily stezku z obou stran a křižovaly se většinou právě nad ní. Bessy sebou netrpělivě škubala a byla by se ráda Alexovi vytrhla, aby mohla jít rychleji, ale její pán ji držel pevně.

Šli tak asi půl hodiny a stále týmž směrem, jak odhadl Natti, když Alex tiše oznámil, že vidí před sebou světlo. Natti dal zastavit, poručil Banganimu, aby se ujal opice, jejíž úloha byla skončena, a postavil se sám v čelo, následován Kalinou. Šli nyní ještě opatrněji, vystříhajíce se každého hluku, a jen šimpanz občas temně zavrčel a trhal sebou tak, že jej Bangani stěží udržel.

"Tak to nepůjde," prohlásil Natti a zastavil se. "Bessy nás ještě, prozradí, někdo s ní musí zůstat vzadu!"

"Ten někdo bude Bang!" pospíšil se podotknout Alex a pověrčivý černoch, který se bál potmě sám, byl přes všechny své protesty ponechán s Bessy vzadu.

"Nejsi přece sám, je s tebou Bessy a ta má víc rozumu i odvahy než ty!" potěšil jej Alex a spěchal za ostatními. Urazili sotva tucet kroků, když les náhle prořídl a objevila se mýtina, která měla asi dvacet sáhů v průměru. Zalévalo jí stříbrné světlo měsíce, ale lidem, kteří byli zaměstnáni něčím uprostřed mýtiny, to patrně nestačilo, a svítili si ještě pochodní, zavěšenou na lískový keř, který tam osaměle rostl.

Kadeti se skryli do hustého porostu na okraji mýtiny a přihlíželi podivnému nočnímu výjevu. Asi sáh od lískového keře kopali dva černoši usilovně jámu v zemi a druzí dva odnášeli vykopanou hlínu pryč. Bylo vidět, že to není prvé místo, kde hledali. Nedaleko této jámy zela jiná a před ní se tyčila vykopaná země do značné výšky.

Vrchní kormidelník neměl zřejmě dosud s hledáním úspěch a jeho vzezření to také prozrazovalo. Chodil neklidně kolem pracujících a pobízel je ostrými slovy k většímu spěchu. Petrusič stál opodál jako dozorce a Simsič právě pečlivě prohlížel ve světle pochodně jakýsi zažloutlý kus papíru, patrně mapu trosečníka z "Hudsonu". Natti si povšiml, že Gian má za pasem dvě dvouhlavňové pistole, kdežto oba bílí námořníci se zdáli být bez střelných zbraní. To mu dodalo odvahy, poněvadž s puškami byli oni vůči Gianově tlupě v převaze. Kalina jej zatahal za rukáv a šeptal: "Podívej se za ten lískový keř! Vězí tam Rossi a vypadá, jako by je chtěl všechny pobít holýma rukama!" Natti neměl čas uposlechnout jeho vyzvání. Na stezce za nimi se náhle ozval šramot, jako by po ní někdo rychle běžel, pak se mihl kolem překvapených kadetů temný stín, ozvalo se vrčení a úzkostlivý křik Banganiho. Bessy přelítla kolem jako blesk a za ní uháněl Bangani, volaje:

"Opice počkat, až Bangani přijít, nebo masa Nat být moc zlý!" Ale opice na jeho volání nic nedala a uháněla na mýtinu, kde už zatím lidé také zaslechli hluk a překvapeně se otočili k místu, odkud přicházel. Gian zahlédl opici a vztekle zaklel. Vytáhl pistoli a vystřelil po šimpanzovi dvakrát za sebou, ale jeho kulky letěly daleko od rychlého zvířete.

"Ruce vzhůru Giane, a vy Simsiči a Petrusiči také, máme vás na mušce!" ozval se zvučný hlas Nattiho od kraje lesa. Gian zaskřípal zuby a nerozhodně pokročil směrem, odkud zazněla výzva, když v tom se ozvalo za jeho zády několik poděšených výkřiků, k nimž se připojilo volání z lesa.

"Zachraňte se lidé, les je v plamenech!" Celý výjev se odehrál tak rychle, že si kadeti jen stěží uvědomili postup jednotlivých událostí. Bessy, poháněná touhou pomstít se svému pronásledovateli Simsičovi, se přihnala k námořníkovi, zaměstnanému prohlížením mapy rychle jako blesk. Ještě ani nedozněla druhá rána z Gianovy pistole a zvíře, nedbajíc muže, který na ně střílel, se vrhlo na Simsiče a skočilo mu na hlavu. Začalo mu rvát vlasy a škrábat jej v obličeji a poděšený námořník se zuřivě oháněl kolem sebe. Přitom srazil pochodeň, vedle níž stál, a ta zalétla do keře. Keř byl uvnitř vyschlý na troud a vzplanul v okamžiku jediným plamenem.

Hned na to začala hořet tráva a plamen přeběhl po suchých místech jako ohnivý had s neobyčejnou rychlostí do lesíka, který okamžitě chytil na několika stranách.

Černoši se v divokém zmatku vrhli do lesa na opačné straně od požáru a Gian běžel s oběma bělochy za nimi, nedbaje nebezpečí, které mu hrozilo od kadetů. Ti ostatně neměli čas se o něj starat a musili pomýšlet na vlastní záchranu. Kalina v tomto zmatku neztratil hlavu a skočil na stezku, po níž přišli.

"Sem za mnou, Alexi, Natti, Bangu, kde jste?" volal v hrozné úzkosti, rozhlížeje se kolem sebe. Na druhé straně mýtiny zuřil požár v plné síle a nesnesitelné horko mu šlehalo do tváře. Vykřikl radostí, když se ukázali jeho přátelé i s Bangem a opicí. Popadl za ruku Alexe, který mu byl nejblíž, a následován ostatními, ubíhal, chráně si hlavu druhou rukou proti větvím a kmenům stromů. Zář požáru pronikala celým lesem a osvětlovala matně i stezku. Kadeti s Banganim běželi, co jim dech stačil. Z obou stran se k nim blížily ohnivé zdi, les už hořel kolem dokola a oheň se přenesl i na rozsáhlé plochy rákosí, pokrývající většinu pobřeží. Horký vzduch dusil uprchlíky a spaloval jim hrdlo i plíce. Nohy jim umdlévaly, jen ještě pár kroků, a musejí klesnout a zahynout v ohromné výhni požáru!

Náhle Kalina, běžící stále v čele ostatních, radostně vykřikl. Cesta před nimi zapadla ve tmě a současně mu zavál do tváře studený vítr.

"Jsme z toho venku!" zvolal a několika obrovskými skoky se vyřítil z lesa ven. Ještě krátký běh po travnaté části pobřeží, která měla vzplanout v nejbližším okamžiku, a pak se octli na holé skále, kde nemělo co hořet. Byli zachráněni!

"Teď rychle do šalupy!" velel Natti, když se rozhlédl kolem sebe a viděl, že jsou všichni pohromadě a až na nějaké odřeniny od větví bez pohromy. I Bessy se odkudsi přihnala a Alex, který si teprve nyní na ni vzpomněl, ji vítal s velikou radostí.

Skryti v šalupě a s připravenými puškami čekali kadeti na příchod Gianův a jeho tlupy. Kam oko dohlédlo, hořelo křoví a rákosí a břeh byl osvětlen jako ve dne. Ohromná oblaka dýmu stoupala z nesmírného požářiště a při pohledu na ně pochopil Kalina, proč si slavný plavec ďEntrecasteaux spletl vyhaslý Nový Amsterodam s činnou sopkou. Nepochybně když jeli kolem, hořel porost na ostrově, zapálen nějakým neopatrným lovcem velryb, a dým z požáru vypadal na dálku jako kouř, unikající ze sopky.

Asi za hodinu se přiblížil k šalupě malý hlouček lidí, jejichž šaty byly při útěku nejhustším lesem rozedrány na cáry. Byl to Gian se svou malou četou a vzdal se s Petrusičem a Simsičem kadetům bez odporu. Černoši se ke kadetům připojili dobrovolně, a když jim Bangani vyložil co s nimi Gian zamýšlel, projevili dokonce vůči vrchnímu kormidelníkovi a jeho dvěma nekalým společníkům takovou zlobu, že Natti musil zakročit na jejich ochranu.

Kdo však chyběl a nepřišel, ani když nastal den, byl Rossi. Nadarmo na něj volali a stříleli z pušek, ze spáleniště ani z pustého holého pobřeží se neozvala žádná odpověď.

Požár už dávno dozuřil a všude se táhlo jediné ohromné spáleniště, v němž zmizel beze stopy poklad, mapa i člověk, který tolik obětoval, aby našel zlato! Kalinovi se svíralo srdce žalem nad osudem Rossiho, jejž touha po bohatství zavedla do náruče ohnivé smrti.

"Nedá se nic dělat, musíme odrazit!" rozhodl druhý den v poledne Natti. Na Kalinovu přímluvu nechal na břehu lístek a něco potravin pro případ, že by se byl Rossi přece jen zachránil. Ostatně fregata měla podle plánu navštívit Nový Amsterodam a pak budou zcela jistě po zmizelém námořníkovi pátrat. Natti se však netajil se svými pochybnostmi, že toto pátrání nebude asi mít úspěch a budoucnost mu také dala za pravdu.

Bouře se zatím vyzuřila, vítr ulehl a také moře se ztišilo. Nebylo nic těžkého dostat šalupu ke skále Tří lodí, vzít Viotův člun do vleku a dopravit pak obě plavidla bez pohromy na ostrov svatého Pavla.

Zajatci nečinili cestou žádných potíží. Byli spoutáni a hlídali je pomstychtiví černoši s noži v rukou, kteří se vždy po dvou střídali.

Při slabém větru trvala šalupě cesta zpět plných osm hodin a bylo již skoro tma, když dorazila k ostrovu svatého Pavla. Tam vzbudil její příjezd zaslouženou pozornost. Na hlavu kadetů se nejdříve sneslo důkladné hromobití od třetího důstojníka, když však Natti přednesl své hlášení, jeho hněv úplně pominul. "Skluzavka otočil o půl kruhu," vyjádřil se o tom později Alex. Ba, hrabě Kielman šel dokonce tak daleko, že si vzal Nattiho stranou a měl s ním delší rozmluvu, jejíž obsah na jeho výzvu kadet hned potom sdělil svým kamarádům.

"Dopustili jsme se několika velmi těžkých přečinů, mládenci, to si nesmíme zatajovat," začal Natti svou řeč a vysvětlil jim, že ty přečiny spočívají v tom, že se vzdálili bez dovolení velícího důstojníka a přitom uzmuli z jeho zamčeného domu zbraně, z lodní spižírny potraviny, a nadto ještě jednomu ostrovanovi jeho člun. "Stačí to na degradaci pro všechny a žádná polehčující okolnost, že jsme to dělali pro záchranu těch černochů, nás z toho nevytáhne. Ale Skluzavka je kavalír a slíbil mi, že to všechno vezme na sebe a že řekne, že jsme jednali s jeho souhlasem." "Začež nechť Bůh ho odmění hojnou úrodou vlasů na jeho dobré staré lebce!" prohlásil nepolepšitelný Alex.

Skluzavka dodržel slovo. Den nato se vrátila i "Novara", a poněvadž nebylo jisté, jak dlouho potrvá její plavba kolem světa a kdy se provinilci dostanou před řádný námořní soud, bylo provedeno vyšetřování i vynesení rozsudku ihned. Gianovi a oběma námořníkům byla prokázána dezerce a odcizení majetku válečného námořnictva. Za to byl odsouzen Gian k degradaci a dvěma rokům vězení, které si měl odpykat ještě na lodi. Petrusič a Simšič dostali po jednom roku, a černoši, kteří provázeli Giana, byli osvobozeni. Soudní komise vzala za prokázané, že jednali pod nátlakem a na rozkaz Gianův a že nebyli do celého podniku vůbec zasvěceni.

Kadeti i Bangani byli před celým mužstvem pochváleni v denním rozkazu a Natti, který měl být povýšen na praporčíka až za půl roku, dostal tuto hodnost okamžitě. S velkou radostí si dal našít na svou uniformu nové prýmky. Ačkoliv povýšil, sdílel i nadále kajutu se svými dvěma přáteli, ježto na lodi bylo málo místa a žádná důstojnická kabina nebyla volná. Natti měl z toho radost, neboť měl oba kadety srdečně rád, ale umínil si, že Alexe poškádlí.

Když si poprvé oblékl uniformu s novými odznaky a vstoupil do kajuty, kde byli právě oba jeho kamarádi, postavil se Kalina do pozoru a zdravil, napolo žertem a napolo vážně. Karaman zůstal klidně ležet v rohoži, kde si právě něco četl, a jen nedbale zakýval na Nattiho rukou a prohlásil, že mu to sluší.

Natti mrkl na Kalinu a pak zahromoval:

"Kadete Karamane, nevíte, co se patří, když váš nadřízený vstoupí do místnosti? Mám vás dát zavřít, až zmodráte?" Alex klidně položil knížku, posadil se v rohoži a zvědavě se zahleděl na Nattiho, který se mračil jako první důstojník u raportu.

"Podívejme se, jak mu ty nové prýmky tlačí na mozek!" řekl lenivě a zase se pohodlně natáhl ve své rohoži. Dal si ruce pod hlavu, a dívaje se do stropu, pokračoval:

"Takové malé zavření bych právě potřeboval. Měl bych pokoj od služby a dost času, abych mohl napsat stručné vylíčení naší výpravy na Nový Amsterodam k poučení všeho ubohého a utlačovaného národa kadetského, z něhož ovšem vyjímám pana hraběte Morelliho, který je tak hloupý, že má všechny předpoklady k brzkému povýšení na praporčíka."

"Podívejte se!" durdil se naoko Natti. "A copak napíše pan kadet do toho svého příběhu?"

"V první řadě to, že ty praporčické prýmky vlastně zasluhuje moje opice!" prohlásil Alex a Kalina i Natti se dali do smíchu.

"A myslíte, že ne?" zlobil se Alex. "Kdopak nám pomohl ke zbraním a kdopak našel stopu Giana a těch ostatních, když jsme nevěděli, kudy se pustit?"

25 LOVCI PEREL

Po sedmnáctidenním pobytu opustila fregata "Novara" 6. prosince 1857 v půl šesté večer ostrov svatého Pavla. Zanechala na břehu v kamenné mohyle stručné vylíčení vědeckých prací, podniknutých na ostrově. Provázela ji srdečná přání dobré cesty všech tří obyvatelů ostrova, kteří se loučili jen neradi s přívětivými námořníky a badateli.

Fregata neodjížděla, aniž zanechala třem opuštěným mužům četné dary. Kromě různých užitečných rostlin a ovocných stromů, které zahradník výpravy vysázel na ostrově, to byly zejména zásoby soleného masa, lodních sucharů, léků, octa, oleje, pokrývek, šatů, bot a různých jiných potřeb, mezi nimiž byla i puška se střelivem a tesařské nástroje.

Časně zrána druhého dne octla se fregata u ostrova Nového Amsterodamu. Cestou potkala pět velrybářských lodí, které měly ve vodách kolem ostrova hojnou kořist. Před polednem vysadila na vodu dva čluny, které objely ostrov a přistály na jeho severovýchodním pobřeží.

Ale třebaže hledala jejich posádka celé odpoledne i větší část příštího dne a několik mužů dokonce zlezlo příkré skály, aby získali rozhled, nepodařilo se najít po ubohém Rossim ani stopy.

Celé severovýchodní pobřeží pokrývalo jediné ohromné spáleniště, z něhož čněly místy zkroucené a ohořelé větve ojedinělých stromů.

Oba kadeti, kteří se zúčastnili s Nattim výpravy, nedovedli ani přibližně určit místo, kde byla mýtina, na níž dal Gian kopat. Poklad byl-li zde jaký - nahromaděný otrokářem z krve a slz jeho obětí zmizel beze stopy a s ním i pozůstatky nešťastného námořníka.

Navečer 7. prosince dal velitel lodi povel k další plavbě a časně zrána byl už Nový Amsterodam pouhým bodem na jihozápadním obzoru. Cesta fregaty vedla přímo na sever, na ostrov Cejlon, a byla přes tři tisíce mil dlouhá. Slabý jihovýchodní pasát hnal loď zpočátku jen neochotně, a teprve když překročila obratník Kozoroha - v noci ze 16. na 17. prosinec - zesílil do té míry, že posádka fregaty spatřila konečně 7. ledna 1858 na obzoru cejlonský přístav Point de Galle, další cíl své cesty.

Vánoční svátky slavila "Novara" na širém moři a Alex si nestačil stěžovat, jaké je vedro, "zcela nevhodné pro tyto svátky, jak prohlásil. Byli ovšem na jižní polokouli, kde právě slunce v tu roční dobu prodlévá, takže prosinec je tam stejně horký jako u nás červen.

Přestože pluli v tropickém moři, vystrojila si posádka vánoční strom, nebyla to sice pravá jedle nebo smrk, ale lodní tesař se pokusil napodobit je za pomoci zelené barvy a dřevěných tyčí, jak jen dovedl. Pod vánočním stromem bylo plno dárků, které odevzdali příbuzní námořníků na fregatu před odjezdem z Terstu. A ti, na něž nikdo nepamatoval, měli útěchu aspoň ve zvláštní dávce vína a tabáku, kterou ten den posádka fregaty obdržela.

Kalina dostal krásný dalekohled s otcovým dopisem, který mu způsobil větší radost než dárek sám. Alex vybalil ze svého balíčku pár dvouhlavňových pistolí s několika řádky od svého strýce, v nichž mu tento přál, "aby zbraní užil jen k ochraně práva a cti." "Věta jako do památníku nebo na pomník," řekl lehkovážně Alex, ale měl z krásných zbraní velkou radost. Umínil si, že je při nejbližší příležitosti vyzkouší. Natti dostal perlovou jehlici do kravaty a dvě hedvábné košile, tehdy ještě velmi vzácné.

"Bude z tebe takový fešák, že tě budeme musit schovávat, až přijdou na palubu nějaké sličné Papuánky!" škádlil ho Alex.

Jinak celá dlouhá cesta uběhla bez vzrušivých příhod kromě dvou událostí, které vypadaly zpočátku špatně, ale dobře skončily. První z nich bylo setkání s americkou osobní lodí, štíhlým a rychlým clipperem, k němuž došlo, ještě než fregata překročila obratník. Jak je zvykem, vztyčila "Novara" svou vlajku a očekávala, že amerikán, který byl v tak nepatrné vzdálenosti, že se dal pouhým okem přečíst na jeho zádi nápis: "Bunkers Hill, Boston", učiní totéž.

Ale americký kapitán se ani v nejmenším nestaral o to, co je zvykem a co není, a ujížděl klidně dále, ačkoliv se jeho cestující vyhrnuli na palubu a prohlíželi si zvědavě válečnou loď, s níž se tak neočekávaně setkali. Nato dal velitel "Novary" vypálit slepý výstřel, důtklivé vyzvání k ukázání vlajky. Americký kapitán neměl však nejmenší úmysl se obtěžovat s vyvěšením svých barev. Měl však drzosti dost, že žádal vlajkovými signály o sdělení zeměpisné polohy lodi! Jeho cestující se nicméně velmi polekali a vyklidili s velkým spěchem palubu.

"Rád bych věděl, jak to dopadne!" podotkl Kalina, který se díval s Nattim z předního kastelu. Zkušenější praporčík pokrčil rameny.

"Jak by to mohlo dopadnout?" prohodil. "Podle všech zvyklostí i podle předpisu naší floty musí teď dát velitel vypálit na amerikána naostro."

"Jakže!" zhrozil se Kalina. "Bude střílet na pokojnou loď, kde jsou ženy a děti?"

"Tak zlé to nebude!" konejšil ho Natti.

A skutečně mluvil pravdu. Z děla pod nimi vyšlehl dlouhý plamen a ozvalo se temné zadunění výstřelu naostro. Ale třicetiliberní koule zapadla neškodně dobrých deset nití za amerikánovou zádí a vyrazila z hladiny vysoký vodotrysk. Americkému kapitánovi to však stačilo a s největší rychlostí dal vytáhnout na hlavní stěžeň hvězdnatou vlajku Unie. Nato mu dal velitel fregaty odsignalizovat žádanou zeměpisnou šířku a délku.

K druhé příhodě došlo právě na Nový rok. Fregata překročila v silvestrovské noci rovník - tentokráte již bez oslav, poněvadž to bylo podruhé a "křest" už měli všichni za sebou - a dostala se do vod, které oplývaly žraloky. Jejich třírohé hřbetní ploutve bylo vidět ustavičně kolem lodi. Zdálo se, že její kuchyňské odpadky přitahují tyto mořské dravce na vzdálenost několika mil. A do této nebezpečné společnosti spadl mladý plavčík Josef Procházka, kterému nešťastně ujela noha, když slézal po provazovém žebříku z hlavního stožáru.

Jeho zoufalé volání o pomoc okamžitě zalarmovalo všechny, kdož měli právě hlídku na palubě. Neprodleně mu hodili záchrannou bóji a vrchní člunař dal spustit člun. Ale třebaže moře bylo klidné a hoch uměl plavat velmi dohře, byl jeho strach z hrozných zvířat tak velký, že nedokázal udělat jediné tempo. Bil zoufale rukama kolem sebe a nadarmo na něj námořníci křičeli, aby doplul k bóji, a konejšili ho docela podle pravdy - že žraloci se pasou v kýlové vodě fregaty na zbytcích, které jim hodil kuchař, a zatím nemají ani tušení o soustu, které jim tak nenadále spadlo přes palubu.

Spouštění člunu trvá vždy určitou dobu, i když lidé vyvinou největší rychlost, jako se to dělo nyní, a hlava plavčíkova začala už mizet pod vodou, když se vrchní člunař Kodanič rychle rozhodl. Shodil jen těžké boty a v šatech skočil do vody. Po jeho příkladu to učinili i dva námořníci. Všichni tři dopluli rychle k tonoucímu a Kodanič, který k němu dorazil první, jej popadl za vlasy a držel mu hlavu nad vodou tak dlouho, dokud k nim nedojel člun, což se stalo v několika minutách. Oba námořníci zatím plácali do vody a tropili co největší hluk, aby zaplašili žraloky. Přesto se objevily dvě ploutve ve vzdálenosti sotva několika sáhů právě v okamžiku, když poslední muž lezl z vody do člunu.

Blízko cejlonského pobřeží chytili námořníci mladého žraloka na kus shnilého masa, nabodnutého na hák. Dravec pozřel návnadu i s udicí a byl vytažen na palubu přesto, že se zmítal ze všech sil.

Námořníci jej ubili sekerou a přírodopisec výpravy si jej pak důkladně proměřil a dal jej také zvážit. Žralok byl sice jen 7 stop dlouhý a vážil pouze 135 liber, ale měl tak ostrý chrup, že se plavčík Procházka, který si jej prohlížel s hloučkem námořníků hrůzou otřásl.

"Ten by byl z tebe udělal kaši, milý synku!" řekl mu jeden starý námořník. "Štika je proti němu hotové nemluvně, a přece dokáže člověku ukousnout prst jedna radost."

Žraloci nebyli jedinými průvodci "Novary" na cestě k Cejlonu.

Každou chvíli se ukázala celá stáda delfínů, kteří urvali žralokům mnohé sousto vyhozené z fregaty, a dovedli se čile uhnout všem jejich útokům. Jejich černé hlavy a část hřbetu se pravidelně vynořovaly z vln a zase v nich mizely a tento pohyb vypadal velmi směšně, jako by se tiché zvíře ustavičně někomu uklánělo.

"Mohamedáni nemají delfíny rádi," řekl jednou de Montfort Kalinovi. "Říkají, že se jim posmívají, poněvadž prý napodobují úklony, které dělá každý muslim, když se modlí." Námořníci tento muslimský předsudek nesdíleli a lovili delfíny velmi rádi, poněvadž měli chutné maso.

Byli ještě čtyřicet mil od pobřeží, když se ukázalo na vlnách podivuhodné plavidlo. Byl to dlouhý člun, zřejmě vydlabaný z jediného kmene nějakého statného stromu, měl ostrou příď i záď jako domorodé pirogy a čtyřhrannou plachtu, jejíž jeden cíp byl připevněn ke stožáru. Co však bylo na něm podivné, to byl slabší kmen stromu, připevněný dvěma příčnými dřevy ke člunu tak, že byl s ním rovnoběžný. Byla to typická malajská "praua", lodice, která se odvažuje i na velmi rozbouřené moře, poněvadž jí její rám zaručuje velkou stabilitu, takže se jen stěží může převrhnout.

V praue seděl sinhálský lodivod, hnědý chlapík s mocnými svaly, oblečený velmi jednoduše do kusu pestrého kalika, které si několikrát ovinul kolem kyčlí, hlavu měl zavinutou do bílého turbanového šátku. Připádloval rychle k fregatě a obratně vylezl na palubu po žebříku, který mu hlídka shodila. Mluvil lámanou angličtinou a nabízel své služby veliteli, že dovede jeho loď do přístavu Point de Galle, což bylo přijato. Nepřijel s prázdnou, v jeho člunu byly krásné kokosové ořechy, ananasy a banány, které okamžitě důstojníci a kadeti skoupili.

Zlaté plody banánů tvořily celé hrozny a Alex se stal majitelem největšího z nich, pod jehož tíží se úplně prohýbal, také na něm napočetli 175 banánů! Lodivod přivezl také na prodej drahokamy, rubíny a safíry, jimiž je Cejlon známý, ze svého jednoduchého šatu vytáhl plátěný sáček, připevněný šňůrkou k pasu, a když jej otevřel, zajiskřila se z něho celá duha krásných barev. Ale s tímto zbožím neměl úspěch, každý byl přesvědčen, že na ostrově získá drahokamy levněji.

Fregata zakotvila nejdříve proti majáku, u pobřeží porostlého krásnými palmami, a dva dny potom vplula opatrně mělkým vjezdem do vnitřního přístavu, přeplněného loďmi všech možných vlajek. Bylo to první místo na její dosavadní cestě, kde se "Novara" setkala jen s chladným přijetím. Komodor poslal sice hned po přistání de Montforta na zdvořilostní návštěvu k anglickému majorovi, který byl vojenským velitelem města, ale Angličan se nikterak nenamáhal tuto zdvořilost oplatit, ba později měla "Novara" dokonce i potíže s naloděním pitné vody. Komodor se proto rozhodl omezit pobyt v Pointu de Galle na nejnutnější dobu, potřebnou k obnovení zásob, což nesli všichni nelibě, zejména kadeti a badatelé.

Pro badatele se tu naskytlo mnoho zajímavostí, jak přírodních, tak i národopisných. Cejlon, mající plochu čtyřiadvacet tisíc sedm set anglických čtverečních mil, hostil tehdy na jeden a tři čtvrtě miliónu obyvatel a z toho jen sedm tisíc bylo bělochů. Většinu obyvatelstva tvořili Sinhálci, příbuzní s Indy na sousedním poloostrově Přední Indie. Ostrov odvozuje své jméno od "singhala", lví ostrov, ačkoliv na Cejloně není po lvech ani památky. Jeho obyvatelé jsou menšího vzrůstu, statní, světle hnědé pleti a černých vlasů. Byli by docela hezcí, kdyby jim žvýkání betelu nebarvilo zuby i ústní dutinu krvavě rudě až černě. Tento zvyk je na Dálném východě tak rozšířený jako kouření u nás. Není domorodce sebe chudšího, aby neměl kdykoliv s sebou žvýkací směs ze šťavnatého listí pepřovníku zvaného betel, z ořechů arekové palmy a ze špetky vápna vypáleného ze skořápek mušlí. K tomu všemu přidávají Sinhálci trošku tabáku. Tuto směs nosí v pouzdrech podobných našim pouzdrům na cigaretový tabák, která jsou podle zámožnosti majitelovy stříbrná nebo mosazná.

"To by byl dárek pro Pardunu!" vzpomněl si Kalina na jejich popudlivého profesora z námořní akademie, když viděl za výkladem anglického obchodníka pouzdro s betelovou směsí. Nedovedl se udržet smíchy při představě, že by se tento přísný muž naučil žvýkat betel, ale nicméně šel a koupil pouzdro i s jeho obsahem pro Pardunu jako cestovní upomínku...

Byl to jejich první výlet na pevninu a šli v celé četě prohlédnout si město a největší buddhistický chrám celého kraje, Dádála Pánzela.

S návštěvou anglické čtvrti, zvané Fort, (pevnost) a dosud také pevnost připomínající, byli brzy hotovi. Bylo zde něco větších zděných budov, sídla úřadů, bank a některých závodů a dva kostely, ale nic zvláště zajímavého. Domorodé město se svými úzkými a kupodivu čistými uličkami skýtalo příjemný pohled. Obydlími byly většinou jen přízemní stavby z bambusu, dřeva a rákosu, s bíle omítnutými stěnami, ale se svou sloupovou terasou čnějící do ulice vyhlížely velmi přívětivě. Jak se návštěvníci z "Novary" přesvědčili u oběda, byly tyto stavby uvnitř příjemně chladné. K tomu ovšem nejvíc přispíval ohromný vějíř, zvaný punka, zavěšený u stropu a poháněny ručně.

V Pointu de Galle také kadeti poprvé okusili nejznámější a nejrozšířenější indické jídlo "curry", kuře s rýží a s podivnou, ostrou omáčkou, kořeněnou nejrůznějším kořením, v němž však převládá červený pepř.

Alexovi to neobyčejně chutnalo, ale když snědl třetí porci, začal sténat, že má ústa a celý hltan až do žaludku v plameni.

"Dejte mi něco pít, nebo shořím!" bědoval a vrhl se na láhev s vodou, v níž plovaly kusy ledu dováženého až z Ameriky. Jak se pro láhev natahoval, přeběhlo mu po ruce malé žlutohnědé zvířátko, připomínající naši ještěrku tak mrštně, že je stěží zahlédl.

"Brrr, fuj!" odplivl si. "Co to tady mají za havěť?" Obrátil se velmi rozzlobeně na domorodého číšníka v bílém turbanu, který je důstojně obsluhoval. Byl neobyčejně překvapen, když mu Sinhálec zdvořile vysvětlil lámanou angličtinou, že geko, jak zvířátko pojmenoval, patří k domu stejně jako "u bílých sáhibů" (čímž mínil pány Cejlonu, Angličany) kočka nebo pes.

"To si zase chválím kočku i psa," řekl Alex. "Ti člověku aspoň neběhají po ruce." Číšník se usmál a prohlásil, že geko je velmi milé a užitečné zvířátko, které chytá komáry a jiný hmyz. Za dne prý zpravidla někam zaleze a spí a teprve v noci obchází a leze po zdech i stropě. Číšník se divil, že se jejich geko ukázal právě při obědě, za plného světla. "Asi se mu sáhib líbil," končil nevinně a jeho poznámka vyvolala smích Alexových kamarádů, kteří seděli na doslech.

Než opustili domorodé město, zastavili se ještě na tržišti před stánky kejklířů. Dva z nich provozovali kousky známé i v Evropě, jako různá kouzla s mizejícími vajíčky, polykání mečů a podobné hříčky.

Kadeti se brzy od nich odvrátili, ale zato krotitel hadů je neobyčejně upoutal. Sám doktor Hochstetter mu věnoval takovou pozornost, že je musil de Montfort, který velel jejich malé četě, nakonec vybízet k odchodu. Bylo se také čemu divit. Hubený a temně hnědý chlapík s ohromným turbanem, téměř nahý až na šátek kolem beder, pískal na tumrilu, rákosovou flétnu, a před ním se kroutilo půl tuctu ohromných kober, nejjedovatějších hadů Indie.

Dvě z nich byly nejméně pět stop dlouhé a jejich nestvůrné palicovité hlavy se kolébaly podle taktu jednotvárné hudby. Bylo jasně vidět temné skvrny nad očima v podobě brýlí, které vynesly těmto hadům jméno brejlovci. Krotitel na ně v přestávkách mezi hudbou mluvil podivnou hrdelní řečí a hadi kolébali hlavou, jako by mu rozuměli.

Nakonec mu na jeho zvolání začali lézt po rukou na hlavu a ovinuli se mu kolem turbanu tak, že jejich hlavy se syčící otevřenou odpornou tlamou ležely těsně jedna vedle druhé. Kadeti ucouvli hrůzou, ale doktor Hochstetter je s úsměvem uklidňoval.

"Nejsou nebezpeční, mají vylámané zuby!" Ačkoliv to řekl německy a bylo vyloučeno, že by krotitel tuto řeč znal, upřel na něj hubený Ind oči s podivným výrazem. Potom sáhl do sousedova košíku, kde bylo několik sněhobílých králíčků s korálovýma očkama, určených ke kouzelným kouskům, vyzvedl zvířátko jednou rukou za uši a druhou sňal největší kobru se své hlavy. Podržel jí králíčka nedaleko tlamy a rozeklaný jazyk se kmitl tak rychle, že Kalina ani nepostřehl okamžik, kdy had kousl. Zaslechl jen králíčkovo zakvičení, pak uplynulo několik vteřin, údy malého tvora sebou několikrát škubly a ubohé zvířátko bylo mrtvo.

"Nuže, sáhibe, má můj had zuby?" zeptal se krotitel anglicky doktora Hochstettera, který nebyl úžasem schopen odpovědi. Ind se lhostejně odvrátil, přelétnuv všechny bílé cizince výhružným pohledem. Začal se zase zabývat svými hady, předhodil kobře králíčka k snědku a ani nepoděkoval za drobné mince, které návštěvníci z fregaty házeli hojně do jeho misky.

Kalinovi přeběhl mráz po zádech, když se jeho zrak setkal s Indovým pohledem. Vzpomněl si, že tři čtvrti roku už zuří na sousedním poloostrově vzpoura indických vojáků, spahiů, proti bílým uchvatitelům, a že právě nejrůznější žebráci, fakíři, kejklíři a krotitelé hadů byli tajnými agenty vůdců povstání. Probíhali celým indickým poloostrovem a přinášeli místním náčelníkům povstání "čapaty", malé koláčky z rýže, znamení, že je čas udeřit se zbraní v ruce a povraždit všechny bílé pány.

"Máš s sebou ten strýcův dárek k Ježíšku?" optal se Kalina Alexe, k němuž se cestou připojil. Přítel se na něj zahleděl velmi udiveně.

"Nemám," odpověděl. "Ani mne nenapadne tahat se v tomhle horku s pistolemi. A nač také? Tohle je pokojné město a Angličané je mají pevně v rukou."

"Jako měli Dillí, Lakhnaú, Kánpur a co já všechno vím," řekl Kalina. Vyjmenoval města, odkud spahiové Angličany vyhnali.

"Ostatně nejsou prvními pány Cejlonu," pokračoval. "Před nimi už tu byli Portugalci a pak Holanďané."

"A kdo myslíš, že by jim mohl vládu vyrvat z rukou?" ptal se Alex trochu posměšně.

"Třeba Sinhálci sami," odpověděl vážně Kalina a Alex se přestal usmívat.

"Dobrá, podruhé si pistole vezmu," sliboval.

"A já také," podotkl Kalina.

Zatím prošli krásnou alejí kokosových palem a došli k buddhistické svatyni Dadála Pánzela. Její střed tvořila veliká kupole chrámu, stíněná obrovským fíkem posvátným, jehož listy a větve se ustavičně chvěly. Chrám obklopovaly nízké kamenné stavby se sloupořadím, tvořící nepravidelný čtverec, v nichž bydleli kněží. Byli bosi a měli na sobě bílé a žluté široké řízy. Obklopili návštěvníky v celém zástupu.

Jejich dohola oholená lebka dala veselým kadetům podnět k různým poznámkám, a když spatřili potom v chrámu ohromnou, dvacet stop dlouhou sochu ležícího Buddhy, vyřezanou ze dřeva a pomalovanou žlutě a červeně, vzbudily mezi nimi dlouhé uši indického boha takový rozruch, že je musil de Montfort velmi přísně napomenout.

"Proč ti kněží ukazovali na tu sochu a mleli pořád Gautama, Gautama, pane doktore?" ptal se venku Kalina přírodopisce. Doktor se vytrhl ze svého zadumání a pošinul si brýle na čelo. To bylo u něho vždycky známkou, že se chystá k delší řeči.

"On se tak jmenoval, jako vy se jmenujete Kalina," řekl. "Buddha není žádné osobní jméno, nýbrž znamená to v sanskrtu "mudrc", nic víc."

"A cožpak on opravdu žil?" divil se Kalina. "Já jsem vždycky myslil, že je to jen vybájená boží osoba, asi jako Jupiter u Římanů."

"Ovšemže žil a zemřel roku 542 před Kristovým narozením, tedy asi před 2400 lety. Byl to syn z královského rodu a muž nade vše citlivý, který se trápil nad bídou svého lidu, do něhož jej uvrhlo kruté náboženství bráhmanské. Chtěl mu dát za ně náhradu ve věčné blaženosti, nirváně, které může každý dosáhnout, ale učinil to způsobem tak složitým, že nevím, jestli to byl pokrok. Podle Buddhovy nauky nestačí jenom jednou žít a umřít, aby člověk dosáhl blaženosti. Musí přijít mnohokrát na svět, aby měl čas zbavit se všech svých hříchů, a proto vzniklo u buddhistů tolik společenských tříd, kast, od sebe zcela odlišných a navzájem se nestýkajících. Jen tady na Cejloně je jich asi šedesát. A to ještě není všecko, lidé zlí se dokonce převtělují

po smrti do nejrůznějších zvířat, a proto buddhisté zvířata nezabíjejí.

Nejsou si nikdy jisti, jestli v jejich těle právě neúpí duše některého jejich příbuzného za své hříchy.

"Ale kuřata jedí," přerušil doktora pozorně naslouchající kadet.

"Pravověrní buddhisté nejedí ani ty a živí se jen rostlinnou stravou, jak jim to ostatně nakazuje také jedno přikázání jejich desatera."

"Cožpak mají nějaké desatero jako my?" podivil se Kalina.

"Ovšemže mají," prohlásil doktor. "Jenže je trochu odchylné od našeho. Jeho přikázání zní: nezabíjej žádnou živou bytost, nekraď, nečiň nic nesprávného, nelži, nepij opojné nápoje, živ se jen rostlinami, nemaž si mastí ani hlavu, ani tělo, vyhýbej se zpěvům a divadlu, nespi ani na vysoké, ani na široké posteli a jez jenom jednou denně, a to před polednem."

"Ale to je věru velmi přísné náboženství, které nechce žádnou radost v životě," poznamenal Kalina a doktor přisvědčil.

Zatím došli do krásného háje, přeplněného nejrůznějšími stromy a keři tropické květeny Cejlonu. Byly tu nejen rozmanité druhy palem a přečetné fíkovníky, ale také skořicovníkové a kávové keře, muškátové a hřebíčkové stromy, ananasovníky, banánovníky, citroníky, pomerančovníky, chlebovníky a četné keře, kterým dával rostlinopisec výpravy nejrůznější a podivně znějící latinská jména.

"Olej z ořechů kokosové plamy, vlákna z jejího kmene, skořice a káva, to jsou hlavní předměty cejlonského vývozu," podotkl suše doktor Hochstetter, když se Kalina obdivoval nádheře rostlinné kolem nich.

Jeho nadšené pozorování přerušil Alex, který přiběhl s jakousi cedulkou v ruce a smál se na plné kolo.

"Víš, Karle, jak se jmenuje nejvyšší kněz z toho chrámu, kde jsme právě byli?" volal zdaleka na Kalinu. "Já jsem si to pro jistotu dal od jednoho kněze dvakrát opakovat a napsal jsem si to na papírek, protože žádný slušný člověk si to nemůže pamatovat. Jmenoval se," - četl s komickou vážností - "Nanalangara Serisumana Mahdamaradžigurú Gimačári Najkunanzi. Není to k popukání? A muže si tohle vůbec někdo pamatovat?"

"Na tom není nic směšného," poznamenal vážně doktor. "To nejsou všechno jeho jména, nýbrž také jména jeho předků. To je v Orientě zvykem a i Arabové to dělají právě tak. A nemáte pravdu, že si to nikdo nepamatuje - přinejmenším si to vždycky pamatuje majitel toho jména sám."

"Co vy toho víte, pane doktore," řekl s obdivem Alex.

Doktor si sňal brýle s čela a začal je v rozpacích čistit. "Moc jsem toho přečetl," řekl skromně, "z knih se můžete dozvědět téměř všechno. Až budete v mém věku, budete také znát mnoho věcí, o kterých dnes nevíte, a zase málo věcí vás bude potom tak těšit jako dnes. To je smutná daň, kterou stáří vykupuje své vědomosti," povzdechl si.

Dva dny nato podniklo několik důstojníků a kadetů spolu s vědeckým štábem fregaty výlet do Kolamby, hlavního města ostrova.

Leží jen pětasedmdesát anglických mil od Pointu de Galle při západním pobřeží ostrova a vede k němu výborná pobřežní silnice, ale "královské poštovní dostavníky" potřebovaly k této, cestě plných deset hodin a byly málo pohodlné. De Montfort, který vedl tuto malou výpravu, se proto rozhodl najmout soukromé povozy a měl cestou mnoho příležitosti toho litovat. Jejich kočové byli ustavičně více méně opilí a povozy jely všemi možnými směry, jen ne přímo. A když se utýraní koně zdráhali jít dál, seskočili vozkové z kozlíku, provlékli jim pod ocasem drsnou tyč a tak dlouho jim dřeli kůži, až se ubohé zvíře rozběhlo šíleným tryskem. Za největší jízdy pak vozka naskočil což byl vzhledem k jeho pochybné střízlivosti obdivuhodný výkon a jelo se zas až do nejbližší zastávky. Za těchto okolností byla cesta málo příjemná, ačkoliv vedla ustavičně krásnými kokosovými lesy s četnými buddhistickými chrámy. Cestující dorazili, řádně utýráni, teprve o půlnoci do Kolamby, přestože vyjeli z Pointu de Galle časně ráno. Domorodá čtvrť města byla špinavá a zapáchala tak ohavně, že jí věnovali jen zběžnou pozornost a spěchali zpět do evropské čtvrti.

Ale ani ta neskýtala příjemný pohled. Všechno zde vypadalo tak, jako by předchozí páni země, Portugalci, kteří postavili většinu budov dosud používaných, byli teprve včera město vyklidili. Pevnostní zdi byly temné a místy rozpadlé, budovy zašlé a ponuré. Malá četa z "Novary" se proto s radostí uchýlila do ohromných plantáží skořicovníků za městem, jejichž hnědá kůra vydávala příjemnou vůni.

Zde bylo hlavní středisko, kde se pěstoval skořicovník, kdysi vládní monopol chráněný nelidskými zákony: jen ulomení haluze se trestalo v dobách, kdy zde vládla hrabivá holandská Východoindická společnost, useknutím ruky a odcizení nebo zničení jediného keře dokonce smrtí.

Učenci z "Novary" měli různé plány výletů z Kolamby, ale pro nedostatek času je nemohli uskutečnit. Nemohli ani navštívit slavný chrám v Kandy, kde je Buddhův zub a který je mezi domorodci tak uctíván, že uznali Angličany za pány ostrova teprve potom, když se tohoto chrámu zmocnili. Nezbyl také čas zúčastnit se honu na slony, kterých žilo na Cejloně divoce ještě velmi mnoho. Nakonec se usnesli, že vědecká část čety s několika kadety vykoná cestu na nejvyšší bod ostrova, Adamovu horu sedm tisíc stop vysokou, kde je proslulý chrám s otiskem Buddhovy nohy - jakousi podivnou prohlubeninou ve skalním balvanu. Buddhisté se o ni hádají s bráhmany, kteří ji přičítají svému bohovi Šivovi, a mohamedáni v ní vidí zase otisk nohy praotce všech lidí, Adama, jejž uctívají stejně jako křesťané. Zbytek výpravy s de Montfortem v čele měl zatím podniknout výlet do Aripa, loviště perel.

Aripo leží při západním pobřeží Cejlonu, asi sto padesát anglických mil severně od Kolamhy, a de Montfort, poučen předchozí zkušeností, se chránil použít k této cestě povozu. U místního domorodého obchodníka s jezdeckými koňmi byla najata statná zvířata a malá četa, provázena obchodníkovým příručím, vyrazila za ranního chládku na cestu. Přes poledne, za největšího žáru, odpočívali v jedné vesnici do pozdních hodin odpoledních, ale zato pak jeli až do půlnoci. Teprve potom se uložili ke krátkému spánku pod palmami, zahaleni do svých přikrývek. Před polednem den nato dorazili do pobřežního městečka Aripa, kde vládl čilý ruch. Skutečné období lovu perel začínalo sice až o dva měsíce později, ale již nyní se v této opuštěné páchnoucí osadě shromažďovali lovci a několik tuctů člunů bylo dokonce již při práci.

Bílý vládní dozorce se ochotně ujal cestujících a zaopatřil jim čluny, aby se mohli podívat na lov zblízka.

"Bývá tu jiný život, když nadejde hlavní období lovů," prohlásil.

"Pak je tu na sto tisíc lidí a kolem téhle nepatrné osady vznikne přes noc veliké město stanů a rákosových chýší. Jinak s tím vláda nemá žádné výlohy a dostane od každého lovce tři čtvrtiny ulovených škeblí.

Čtvrtina zůstane jemu, to je "diver's share", potápěčův podíl." "Trochu málo za tak těžkou a nebezpečnou práci," mínil de Montfort a úředník pokrčil rameny.

"Není tak nebezpečná, jak si myslíte - pokud jde o bezprostřední nebezpečí od žraloků," poznamenal. "Při lovu bývá zpravidla takový rámus, že to zaplaší žraloky hodně daleko. Ostatně se starají zvláštní zaříkávači mořských nestvůr o to, aby se potápěčům nic nestalo.

Podívejte se na ně!" Ukázal jim dva polonahé a ohyzdné muže, ověšené četnými amulety, kteří provozovali nejrůznější krkolomné pohyby před několika čluny, připravenými k odjezdu, a vyráželi přitom pronikavé nesrozumitelné skřeky. Dělali dojem ubohých žebráků, ohyzdných a špinavých, a cestovatelé se velmi podivili, když jim úředník sdělil, že řemeslo těchto lidí je neobyčejně výnosné.

"Potápěči, bez rozdílu náboženství, jsou tak pověrčiví, že by vůbec nevyjeli na lov bez téhle komedie. Vláda je nucena odevzdávat zaklínačům z každého člunu deset škeblí. Je to neuvěřitelné, ale čistá pravda, že právě nyní je náčelníkem celého bratrstva těchto zaklínačů pokřtěný Ind, katolík," končil úředník svůj výklad a přál jim příjemnou zábavu.

Výprava vyjela ve dvou člunech, poháněných domorodými veslaři, a zastavila se ve vzdálenosti dvou kabelů od pobřeží. Zde lovila většina člunů a v každém z nich bylo deset potápěčů á'deset jejich pomocníků.

Potápěči byli většinou starší a silní, zdravě vypadající lidé, což vzbudilo u návštěvníků z fregaty podiv. V různých cestopisech se totiž dočetli, že potápění je velmi nezdravé, a že proto potápěči umírají v mladém věku.

Potápěči mizeli pod vodou a zase se vynořovali velmi rychle po sobě.

Před potopením se chopili kamene, 15 až 25 liber těžkého, uvázaného volně na provaz, aby se ponořili rychleji. V druhé ruce drželi proutěný koš, připoutaný k jinému provazu. V průzračné vodě bylo jejich práci pod hladinou dobře vidět. Jakmile se dostal potápěč na dno - zpravidla jen v hloubce šesti stop - pustil kámen, který jeho pomocník rychle vytáhl zase do člunu. Potápěč se vrhl ihned obličejem ke dnu, aby jej voda nevynesla vzhůru, lezl po něm a shraboval rukou do koše všechny perlorodky, které nahmatal. Při tom prolezl prostor čtyřicet až padesát stop dlouhý, a jakmile naplnil svůj koš, zatahal za jeho provaz, načež pomocník rychle vytáhl koš do člunu. Potápěč se pak vynořil sám, odraziv se nohou od mořského dna. Kadeti počítali, jak dlouho zůstávají potápěči pod vodou, a zjistili, že to trvá zpravidla jen minutu. Poněvadž lidé pracují nepřetržitě pět až šest hodin, dokáže snadno jeden potápěč nalovit za den tisíc až čtyři tisíce perlorodek. Rok co rok se jich vylovilo u Cejlonu několik miliónů kusů a průměrně se tehdy z nich získalo perel za čtyřiadvacet tisíc liber šterlinků.

"Vypadá ta perlorodka náramně nenápadně, že by si jí člověk ve vodě ani nevšiml," divil se Kalina. Prohlížel si jednu ze škeblí, kterou jejich veslař odloupl hákem od mělkého dna a vylovil. Skutečně také tyto perlorodky, patřící vesměs k jedinému druhu, zvanému perlorodka pravá (Meleagrina margaritifera) neprozrazovaly v ničem svým zevnějškem, jaký vzácný obsah se v nich může tajit. Byly asi tři palce široké a jejich skořápky měly okrouhlé rýhování, soustředné s vyčnívajícím rohem skořápky, které na okraji přecházelo v pravidelné zvlněné čáry.

Veslař otevřel škebli silným nožem.

"Nothing," řekl a ukázal obnaženého mlže s jediným svalem, přirostlým ke skořápce. Odhrnul nožem sliznatý sval a přidržel jej stranou, aby kadeti viděli místo, kde se zpravidla ukládá zvláštní-výměšek tohoto podivného zvířete. Hromadí se tak dlouho, až z něho vznikne mléčná lesknoucí se perla. Tato škeble byla však prázdná a veslař ji hodil zpátky do vody.

"Tohle potápění je řemeslo pro hubené, Alexi!" škádlil Natti přitloustlého kadeta. "Hubený se lépe potopí než tlustý."

"Ale z těchto Indů není žádný příliš hubený," pospíšil Kalina Alexovi na pomoc. "A podívejte se na tamhletoho chlapíka!" ukázal ke člunu, který lovil asi pět nití od nich. "Tam je tak tlustý potápěč, jako čtyři lidé dohromady." Na jeho pokyn odveslovali Sinhálci ke člunu tlustého potápěče, aby si ho kadeti mohli prohlídnout zblízka. Skutečně to byl muž vyznačující se úctyhodným bříškem a voda jej nadnášela do té míry, že si kromě obvyklé přítěže, uvázané na volném laně, musil ještě provazem připoutat k pasu těžký kámen, aby se ponořil.

"To je Kalány, nejlepší potápěč!" řekl hlavní veslař, sedící vedle Kaliny. Kadeti chvíli tlouštíka pozorovali a přesvědčili se, že muž mluví pravdu. Tlustý Sinhálec se pohyboval pod mořem tak obratně, že jeho košík byl vždy o něco dříve naplněn než košíky druhých potápěčů. Natti chtěl už dát povel k návratu na břeh, kam právě zamířil de Montfortův člun, když vtom došlo na mořském dnu k podivnému výjevu. Kalány se tam právě utkal s jiným potápěčem, malým chlapíkem velmi širokých ramen, který mu vlezl do jeho loviště.

Tlusťoch se nedal ze svého území zatlačit. Popadl vetřelce za krk a stiskl mu jej tak silně, až se muž zapotácel a bezvládně klesl ke dnu.

Bublinky vzduchu, unikající z jeho úst, svědčily o tom, že pozbyl vědomí. Tlustý vítěz jej popadl kolem pasu jednou rukou, druhou uvolnil své závaží, které měl přivázané k bokům, mocně se odrazil od mořského dna a vyplul i se svým soupeřem vedle vlastního člunu. Jeho druhové muže vytáhli do člunu, ale ten zatím již přišel k sobě. Povstal a hrozil tlustému Sinhálci pěstí, pak skočil do vody a plul k svému člunu, přičemž stále něco křičel.

"To je báječný člověk, ten tlouštík," zvolal nadšeně Alex. "Víte, že vydržel pod vodou plné dvě minuty? Díval jsem se na hodinky, když se tam dole prali. Nu tak, Natti, dokázal bys to ty, který jsi hubený jako tříska?"

"Nedokázal, ale ty taky ne," řekl Natti a obrátil se k veliteli veslařů s rozkazem jet k pobřeží. Muž poslechl a tvářil se velmi povážlivě.

"To být chyba od Kalány, že bojovat s ten muž," vykládal kadetům lámanou angličtinou. "Srigan být Ind a moc zlý člověk."

"Však on se tlustý Kalány Sriganovi nedá, neměj starosti," konejšil jej Kalina. O chvíli později vystoupili všichni na břeh a připojili se k ostatním. Ti se zatím zastavili před kupami perlorodek, počítaných pod dozorem vládního úředníka. Byl to úlovek člunů, které pracovaly už od časného jitra a pro ten den již lov skončily. Z lastur, odevzdaných každým člunem, byly ihned utvořeny dvě hromádky, jedna menší pro potápěče a druhá, třikrát tak velká, pro vládu. Velká hromada se ihned dražila.

"Je to vlastně sázka do loterie, protože kupec neví, co je ve skořápkách," podotkl de Montfort a úředník, který se k nim mezitím opět připojil, mu dal za pravdu.

"Stane se někdy, že je v jedné jediné skořápce třicet až čtyřicet perel, a jindy jich zase otevřete několik set a nenajdete vůbec nic. Číňané si pomáhají tak, že vyloví perlorodky, pootevrou je, dají jim dovnitř zrnko písku nebo korálek a zase je nakladou zpátky do moře. Tělo zvířátka je cizím předmětem drážděno a začne vypouštět kolem něho perlotvorný výměšek. Po čase Číňané zase měkkýše vyloví a otevřou.

Najdou skoro vždycky něco, ale jen málo perel takto vzniklých je dokonalých," vykládal.

Zatím pokračovala dražba perlorodek, které kupovali většinou obtloustlí sinhálští a indičtí obchodníci. Poněvadž se již chýlila ke konci, rozhodl de Montfort, že počkají na jejich otvírání a potom pojedou za soumraku, až pomine největší žár, zpátky do Kolamby.

V přenosném stánku domorodce si nakoupili sušené ryby, rýžové koláče a krásné ovoce, banány, kokosové ořechy a ananasy, které zde byly neobyčejně levné. Usadili se pak ve stínu několika nízkých arekových palem a dali se s chutí do jídla.

"To ovoce kdyby si tak člověk mohl přivézt domů," řekl toužebně Alex. Navrtal už asi desátý kokosový ořech a mlsně vypíjel sladkou průzračnou šťávu, které se omylem stále říká "kokosové mléko".

"Lepší by bylo tucet krásných perel," smál se Kalina.

Sotva skončili jídlo, ohlásil jim rostoucí křik od pobřeží, že otvírání perlorodek začalo. Když tam přišli, našli malé klubko lidí, obchodníků, kteří nakoupili perlorodky a poskytovali teď stejný obraz jako společnost lidí, kteří vsadili do loterie, po tahu. Někteří se tvářili velmi zklamaně, to byli ti, kteří ve většině lastur nenašli nic a ve zbytku jen nepatrné vadné perličky, jež se hodily jen na přípravu vápna pro bohaté žvýkače betelu. Většina obchodníků dělala dojem, že celkem neprodělali, ani zvlášť nevydělali. Měli sice většinu lastur prázdných, ale několik skořápek s dokonalými perlami jim aspoň nahradilo ztrátu času.

Byli zde však asi tři či čtyři kupci, kteří dávali nepokrytě najevo svou radost. Jeden z nich ukázal kadetům krásnou perlu, obdivuhodné čistoty, velkou jako fazole a tvrdil, že za ni dostane deset liber šterlinků, což bylo pětkrát více, než dal za celou svou hromadu perlorodek.

Měl ještě několik jiných perel, ale ty byly menší a třebaže měly dokonalý tvar, zdály se být bezcenné, ježto jim chyběl lesk. Ale dozorčí úředník vysvětlil cestovatelům, že to není žádná chyba. Takové perly se dají spolknout slepici se zrním, za několik minut se slepice zabije a perly se vyndají z volete, tato krátká doba stačí, aby jim šťáva z ptačího hrdla dodala dokonalý lesk, který prý je trvalý.

Den se již chýlil ke konci a de Montfort s kadety se rozloučili s ochotným dozorcem, jediným bělochem mezi ostatními vládními zřízenci a policisty - a vydali se na zpáteční cestu.

"Tak zase na to protivné zvíře," vzdychl Alex. Únavná jízda se mu nelíbila a ještě od cesty do Aripa měl kůži na stehnech pořádně odřenou.

"Dejte mi pevný člun a pojedu vám od točny k točně," řečnil už v sedle. "Ale tenhle tvor je pro dopravu pozemních krys, a ne pro slušného námořníka!" Natti s ním souhlasil, nemiloval také jízdu na koni, ale Kalina se jim smál. Jezdil rád a dostal dobrého klusáka, trochu lekavého, ale jinak poslušného.

Ujížděli rychle po dobré, ale úzké cestě, která vedla většinou jen pustým pobřežím bez jakéhokoliv porostu. Místy se vinula těsně podle břehu a po druhé straně ji vroubilo husté křoví, z něhož jen někdy čněl osamělý baobab s podivně zkroucenými větvemi. Nastala již tma, náhle a bez přechodu dne v soumrak, ale dorůstající měsíc, který se zaleskl nad mořem, zářil v čistém vzduchu tak oslnivě, že bylo vidět na vzdálenost několika set kroků. Malá četa se roztáhla do délky. V čele jel jejich průvodce, pomocník majitele koní, za ním Kalina, potom Alex vedle Nattiho, dále dva jiní kadeti a průvod uzavíral de Montfort s jedním praporčíkem. Jeli tiše a bylo slyšet jen nárazy kopyt na tvrdou půdu. Dojeli právě k záhybu pobřeží asi deset mil od Aripa, když se na cestě před nimi ozval pronikavý výkřik. Průvodce vykřikl rovněž a bezděky strhl koně uzdou.

Zvíře se vzepjalo a vrazilo do Kalinova koně, který udělal mohutný skok zpět a srazil Alexova koně k zemi. Kadet vysunul v poslední chvíli nohy z třmenů a to ho zachránilo, že se neoctl pod koněm. Odkutálel se stranou a byl by snad spadl až do moře, od něhož jej dělil jen krátký svah, kdyby jej nebyl zadržel balvan, který ležel právě nad svahem.

Narazil se o něj tak důkladně do žaludku, že zůstal ležet na zemi a jen sténal.

Zatím na cestě před nimi zněly výkřiky dál a byl to hlas člověka, který se octl v největším nebezpečí. Vyrážel už jen trhané zvuky, které slábly, jako by jej někdo držel za hrdlo a škrtil. Průvodcův kůň se stále ještě točil na cestě a nechtěl z místa a za ním se vzpínal kůň Kalinův a Kalina se jen stěží udržel v sedle. Ostatní část čety musila pro tuto překážku na cestě zarazit a bezmocně přihlížet. Husté křoví rostlo až k samému okraji cesty, takže nemohli překážku objet, a z druhé strany jim bránil svah, který klesal prudce do moře.

Ačkoliv byl zaměstnán kro cením koně, použil Kalina vhodného okamžiku a podíval se, co se to vlastně před nimi děje. Spatřil ve vzdálenosti asi padesáti kroků jakéhosi tlustého muže, jehož bílý turbanový šátek se leskl ve svitu měsíce. Muž se divoce rozháněl rukama kolem sebe, sahal si ke krku, křičel zoufale a pak zmlkl. Kadet ke své hrůze spatřil, jak se začíná objemná postava pomalu vznášet k silné větvi baobabu, která trčela právě přes cestu. Teprve v tomto okamžiku pochopil, co se to na cestě odehrává. Na větvi baobabu ležel skrytý útočník, který hodil nic netušícímu muži na cestě kličku kolem krku, když procházel pod větví, a nyní se jej snažil vytáhnout k sobě nahoru.

Kalina si uvědomil, že pomoc musí přijít okamžitě. Plašící se koně zabraňovali v další jízdě na místo přepadení, bylo tedy nutno zakročit na dálku a to se dalo provést jen střelbou. Z koně, který se vzpínal, nebylo možno zasáhnout cíl, a proto se Kalina rychle svezl dolů. Ještě než stanul na zemi, sahal k pasu pro pistoli, ale k svému největšímu zděšení zjistil, že ji nemá. Neměl ani pás, který se nepochybně při zápasu s koněm uvolnil a ležel teď někde na zemi.

"Alexi, rychle, střel tam na ten strom," zvolal Kalina, ale odpověděl mu hlas, který se zdál přicházet z hlubin země.

"Byl bych rád, kdybych viděl nějaký strom!" sténal Alex. "Teď pro tu chvíli mám nos v prachu a vidím jen matku zemi. Ne půjč si mé pistole a střílej vesele sám, dokážeš-li za měsíčku něco trefit." Kalina neváhal, sehnul se k potlučenému příteli a vytáhl rychle z jeho opasku obě pistole.

"Zasvěť je, ale pamatuj, co psal pan strýček, jen na ochranu cti a práva," volal za ním Alex, který i přes krutou bolest v žaludku nepozbyl nálady.

Kalina neměl čas odpovědět. Prosmykl se rychle pod krkem prvního koně a octl se na volné cestě. Byl by rád doběhl blíže, aby měl jistější ránu, ale na to neměl čas, byl by dorazil pozdě. Nohy přepadeného se vznášely už dvě stopy nad zemí, ještě okamžik takového škrcení, a muž musil být mrtev. Kalina se zastavil, opřel si levicí ruku s pistolí, vypálil obě hlavně a hned potom střelil dvakrát i z druhé zbraně. Se stromu se ozval bolestný výkřik, ještě vteřinu se vznášelo tlusté tělo ve výši, ale pak kleslo s hlasitým úderem na zem.

Ačkoliv měl obě pistole vystříleny a byl až na svůj nůž bezbranný, odvážil se Kalina k ležící postavě. Právě když k ní doběhl, zahlédl temný stín mizející v křoví. Byl to útočník nepochybně jen lehce zraněný, který se spasil útěkem.

Kalina nejdříve sňal nešťastné oběti provaz, hluboce zaříznutý do hrdla. Muž byl ještě teplý, a když Kalina přitiskl ucho k jeho ústům, ucítil tichý dech. Zatím zkrotil průvodce svého i Kalinova koně a pomohl Alexovu zvířeti na nohy. Dojeli ke Kalinovi a jeden z kadetů mu pomohl muže křísit.

"Podívejme se, to je tlustý Kalány," řekl udiveně Alex, který se po chvilce přikulhal, ještě nahrben, jak ho bolel žaludek. Jako by čekal na toto prohlášení, otevřel muž oči a podepírán Kalinou, nejistě se zvedl. Začal něco říkat a de Montfort zavolal průvodce, aby jim jeho slova přetlumočil.

"Děkuje vám za záchranu svého života a svolává na vaše hlavy ochranu božské Trimúrti," tlumočil průvodce. "Ptá se také, kdo to vystřelil." Ukázal Sinhálci na Kalinu, a muž se před ním hluboce uklonil s rukou přiloženou k čelu. Ustoupil pak o krok, okamžik hledal v šátku, který měl ovinutý kolem beder, a pak něco vtiskl překvapenému kadetovi do ruky. Než se Kalina vzpamatoval, muž se znovu uklonil a rychle odcházel. Volali za ním, ale Kalány bez odpovědi zmizel v křoví stejným směrem, kudy utekl jeho nepřítel.

"Podívejme se, perla a jaká krásná!" žasl Alex, když Kalina otevřel dlaň, aby si prohlédl Sinhálcův dar.

"Patří vlastně tobě, protože jsem střílel z tvých pistolí!" bránil se Kalina.

"Jen si ji nech, pistole neumí sama střílet a pak perly se nosí na prstenu, a ne na pistoli," odmítl Alex. "Strýc se bude divit, až mu napíši, kdo z těch pistolí dostal první kulku."

"Byl to krásný zásah, Kalino," chválil de Montfort, sám výborný střelec, když si prohlédl hojné stopy krve na zemi. Ale kadet odmítal chválu a tvrdil, že to byla spíše náhoda než co jiného, že se mu podařilo škrtiče postřelit.

Jeli dále mlčky, jen Alex občas vzdychl bolestí.

"Trimúrti je božská trojice bráhmanského náboženství, že ano?" ptal se po chvíli de Montfort průvodce.

"Ano, pane, Bráhma jako stvořitel, Višnu jako udržovatel a Šiva jako ničitel a současně obnovovatel všeho, co je na zemi a na nebi," vysvětloval muž a v jeho hlase bylo znát jisté opovržení. "Ale oni mají těch bohů aspoň tisíc a možná že ještě víc, sami se v tom nevyznají," dodal. Naklonil se k de Montfortovi, řekl ztlumeným hlasem: "Víte, pane, kdo byl ten zákeřník na stromě?"

"Jak bych to mohl vědět?" opáčil překvapený důstojník. "Nebylo ani pořádně vidět, že se někdo na stromě ukrývá." "Ta šňůra byla hedvábná a takové užívají jen thugové, sekta, která škrtí lidi, aby získala oběti pro svou bohyni Kálí nebo Bhavani.

A ty obě jsou manželkami Šivy. Pak se má člověk v tom jejich pomateném a krvavém náboženství vyznat!"

"Vy jste buddhista?" tázal se de Monftort.

"Nikoliv, pane, muslim!" odvětil muž pyšně. "Není jiného boha kromě Alláha a Mohamed je jeho prorokem!" (Tato věta je základním článkem víry muslimů neboli mohamedánů.)

26 RAM, RAM, MAHADEO!

Když zakotvila "Novara" 30. ledna 1858 před Madrásem, městem na východním pobřeží Přední Indie, a zahájila svou pozdravnou střelbu, vylekala tím všechno bílé obyvatelstvo, které právě dlelo v kostelích na večerní pobožnosti. V úděsu opouštěli Evropané s největším kvapem chrámy, domnívajíce se, že vzbouření spahiové, vedení zlopověstným Dandu Pantem Raoem, kterého Indové nazývali Nána Sáhib, už stojí před bránami a že setnina střelců, která přišla posílit slabou posádku bílých vojáků v Madrásu a tábořila v nejkrásnějším sále zámku posledního koromandelského krále, naboba z Karnatiku, podlehla útoku. Všichni si velmi oddechli, když zjistili, že to jsou jen nevinné salvy naslepo, kterými cizí válečná loď s podivnou a zde nikdy nevídanou vlajkou zdraví anglický prapor, vztyčený nad pevností.

V té době byly stále ještě příčiny k obavám, že se povstání, zuřící ve střední a severozápadní Indii, rozšíří i na její východní břeh. Generál Havelock sice dobyl již před několika měsíci Dillí, posvátné město Indů a první středisko vzpoury, a těžce ranění z tohoto obléhání se dosud léčili v madráské nemocnici, ale řada měst byla dosud v rukou povstalců a odboj ještě zdaleka nebyl zlomen.

Byl vyvolán hrabivostí Východoindické společnosti a sobeckostí domorodých panovníků - rádžů, kteří se starali jen o vlastní prospěch.

Anglická vláda svěřila hospodářské využití Indie obchodní společnosti nazvané Východoindická a ta, opírajíc se o své vlastní námezdné vojsko i o pluky vládní, zabírala jedno nezávislé knížectví po druhém.

Sesazené panovníky odbývala důchodem, který byl v porovnání s jejich předchozími příjmy pouhou almužnou. Přitom vykořisťovala i ubohé rolníky, rioty, nestydatým způsobem.

Mezi domorodými vládci, jejichž území se stalo kořistí společnosti, byl i Badži Rao, kníže bithúrský a poslední pejšva, neboli velekněz. Pocházel ze starého panovnického rodu, který si činil nárok na vládu nad Císařstvím mahratským, zabírajícím téměř celou střední Indii.

Pejšva se musil spokojit s penzí 8 lakhů rupií, (lakh rupií měl 100 000 ropu, tehdy asi 130 000 rakouských zlatých), ale i tuto penzi odmítla společnost vyplácet jeho adoptivnímu synovi Danduovi Pantovi, ačkoliv podle indických zvyků měl takový syn všechna práva skutečných synů.

Nána Sáhib, muž pevné povahy a po evropsku vychovaný, dovedl utajit svou zášť proti Angličanům do té míry, že byl dokonce od nich považován za osvědčeného přítele. Generál Wheeler, vojenský velitel Kánpuru, měl k němu bezmeznou důvěru, a dokonce mu svěřil velení nad praporem spahiů, když už vzpoura vzplanula. Nána Sáhib měl osvědčené pomocníky ve svém bratru Balaou Raoovi, a zejména v divokém Tintijovi Tópím, který později vždy bojoval v předních řadách.

Mezi knížaty, kteří mu přislíbili svou pomoc a také mu ji potom skutečně poskytli, byly i ženy, begum (manželka begova, panovníka, náčelníka) audská, jejíhož území se společnost zmocnila teprve počátkem února 1857, několik dní před vypuknutím vzpoury, a rání (manželka rádžova, knížete) z Džhánsí. Ta byla rovněž Východoindickou společností sesazena a roznítila plamen vzpoury v Bandelkhandském království, účastníc se osobně všech bojů.

Náčelníci vzpoury by byli těžko získali pro své záměry indický lid, který byl povahy trpné a koneckonců nemohl ani od svých domorodých panovníků očekávat lepší zacházení než od cizích uchvatitelů, kdyby jim nebyla přispěla náhoda. Angličané právě zavedli nové patrony do pušek, které byly maštěny tukem. Podněcovatelé vzpoury rozšířili s pomocí četných agentů, jimiž byli fakíři, kejklíři a krotitelé hadů, mezi spahii pověst, že patrony jsou maštěny hovězím lojem a vepřovým sádlem.

Tím bylo náboženské cítění všech Indů, které je velmi vyvinuté, podrážděno na nejvyšší míru. Bráhmanům a buddhistům je kráva posvátným zvířetem a mohamedáni zase se štítí vepře, a nikdy se nedotknou jeho masa, které považují ze nečisté. Ke všemu ještě se tehdy patrony musily překusovat v ústech, poněvadž pušky se nabíjely zpředu a obsah patrony bylo nutno vsypat do hlavně.

Anglická vláda sice okamžitě nařídila používání patron mazaných rostlinnými oleji a bílí důstojníci se snažili všemožně vojáky přesvědčit, že na patronách není zvířecí tuk, ale všechny tyto snahy byly marné.

První vzpoura vypukla v Barakpuru u Kalkaty, kde 34. pluk spahiů odepřel 24. února 1857 přijmout patrony. O týden později byl zabit bílý pobočník velitele pluku, načež pluk byl rozpuštěn. Jeho příslušníci se rozběhli po celém poloostrově a roznášeli vzpouru po dalších provinciích.

Otevřeně vzplanul odboj teprve 10. května a to v Mératu, městě ležícím severně od Dillí, kdysi sídelního města vládců celé Přední Indie. Zde se vzbouřili spahiové 3., 11. a 20. pluku, povraždili vyšší důstojníky, odtáhli do Dillí, provolali devadesátiletého Mohameda Bahadúra, přímého potomka Tamerlánova, za Velkého Mogula a rozvinuli zelený prapor svaté války. Bílé obyvatelstvo Dillí bylo až na malé výjimky všechno povražděno.

Anglický generál Havelock dobyl Kánpur 17. července zase zpět a padl později při bezúspěšném obléhání Lakhnaú, střediska vzpoury se 700 000 obyvateli. Dillí bylo dobyto po krvavých ztrátách a tříměsíčním obléhání až v září, když padli dva angličtí generálové. Potom dal generál Hudson tři sta zajatců. mezi nimi i dvacet členů královské rodiny, oběsit nebo rozstřílet děly.

Počátkem roku 1858, právě když fregata "Novara" přibyla do Madrásu, zahájil anglický generál Campbell s Outramem druhé tažení proti Lakhnaú a současně vpadl generál Rose do království bandelkhandského, kde až dosud statečná rání z Džhánsí odrazila každý anglický útok. Potom se rozprášení spahiové zase spojovali v tlupy a vedli v týle anglických vojsk partyzánskou válku, která působila Britům velké škody. Nedalo se předvídat, zda se tyto velmi pohyblivé povstalecké čety neobjeví i před Madrásem, který byl až dosud vzpoury zcela ušetřen, a proto nebylo nic divného, že neočekávané salvy "Novary" tak vyděsily pokojné bílé obyvatelstvo tohoto města. Velitel lodi také dal, vzhledem k nejistým poměrům, přísný rozkaz, aby žádný z členů posádky nechodil sám městem a aby nikdo nezůstával na břehu po setmění, leda by měl zvláštní dovolení, podepsané přímo jím nebo jeho zástupcem, prvním důstojníkem.

"Takhle z toho Madrásu moc neuvidíme," bědoval Alex, dívaje se z paluby na město, od něhož leželi tři mile daleko. Město nemá žádný pořádný přístav, ačkoliv před ním kotví ročně přes šest tisíc lodí a přístup k němu je ztížen trojí čarou velmi prudkého příboje.

"Copak ti to nestačí od rána do sedmi večer?" divil se Kalina.

"Právě večer je to nejzajímavější," tvrdil Alex. "Doktor povídal, že zrovna teď jsou v Madrásu ohromné čtrnáctidenní slavnosti k poctě Višnua, to prý je nějaký veliký bráhmanský pánbíček, a ty jsou až v noci."

"Jaká pomoc," krčil odevzdaně rameny Kalina, "nemůžeme přetáhnout dovolenou, pamatuj, čím nám tehdy vyhrožoval Magnát, když ti Morelli přeřízl šňůru u hloubkoměru. Nemám chuť se dát pro nějakého bráhmanského pána boha degradovat."

"Snad se později najde nějaká příležitost," těšil se Alex, který byl nenapravitelný důvěřivec.

Druhý den zrána je dopravil domorodý člun, zvaný "mačly" (indicky ryba), na pevninu. Bylo to podivné plavidlo, šestatřicet stop dlouhé a sedm stop široké, tak pružné, jako kdyby bylo z kůže, sestávalo z kusů kůry, spojených kokosovými vlákny a utěsněných dehtem. Kalina si řekl, když projížděli prudkými vlnami trojího pásu příboje, že jedině takový člun a domorodý veslař jsou s to vzdorovat tak prudkému vlnobití, jaké dosud nikde nespatřil.

Madrás je jediným přístavem východního pobřeží Přední Indie, a proto záhy vzrostl z nepatrného jádra, tvrze svatého Jiří, postavené v roce 1639 u bezvýznamné osady Činapatnam, na veliké město o 700 000 obyvatelích (tolik měl Madrás v době návštěvy "Novary"; o sto let později se jeho obyvatelstvo rozmnožilo na půldruhého miliónu). Čtvrť bělochů, sestávající z přívětivých vil roztroušených v ohromném parku, přestala kadety záhy zajímat a sestoupili do Petahu, domorodé čtvrti, jejíž klikaté uličky se vinuly na plochém pobřeží jen sedm stop nad mořskou hladinou.

"Tohle musí být náramně dobré!" poznamenal mlsně Alex a zastavil se před přenosným krámkem obchodníka s cukrovím. Byly na něm vyrovnány celé kupy koláčků, hvězdic, trubiček a jiných cukrovinek nejrůznějšího tvaru, které tak lákavě voněly, že i Kalina na ně dostal chuť.

"Kolik to stojí?" ptal se obchodníka, Inda s dlouhým vousem a obrovským turbanem.

Ale k jejich velkému údivu muž dělal odmítavé posuňky a tvářil se velmi polekaně. Kalina vytáhl z kapsy hrst drobných měděných mincí a natáhl ruku s nimi k obchodníkovi, ale prodavač něco vykřikl a polekaně uskočil. Nato se sehnul k nůši, ve které přenášel své zboží, vyňal rychle banánový list, zabalil do něho hrst cukroví a podal Alexovi.

Dával přitom kadetům výmluvnými posuňky najevo, že to je zdarma a aby rychle odešli.

"To jsem blázen!" řekl Alex v nejhlubším úžasu. "Tady dávají člověku zadarmo a zlobí se, když jim za to nabízí peníze!" Za jejich zády se ozval veselý smích, a když se rychle otočili, spatřili mladého anglického důstojníka s rukou v pásce, který se smál zplna hrdla.

"On se bojí, že mu svými pohledy zboží znečistíte, takže žádný pravověrný Ind, ať bráhman, buddhista či mohamedán, od něho nic nekoupí. Proto vám dává zboží raději zdarma a prosí vás, abyste co nejrychleji odešli," vysvětloval důstojník.

Kadeti ovšem balíček nepřijali a odešli v průvodu důstojníka, který se jim představil jako Mac Irwing z Edinburghu, poručík 32. skotského pluku.

"Vy jste bojoval s povstalci?" ptal se se zájmem Kalina, ukazuje na jeho ruku, když se sobě navzájem představili. Důstojník přikývl.

"Byl jsem při dobývání Kánpuru a dostal jsem jednu ránu do plic a druhou do ramene," řekl stručně. Dal najevo, že o tom nerad mluví, ale zvědavý Alex na něj naléhal tak dlouho, až jim stručně vylíčil, co viděl v Kánpuru.

"Den před naším příchodem dal ten zrádný pes Dandu Pana všechno povraždit, i ženy a děti," řekl temným hlasem. "Bylo to v bungalovu (indicky budova, zpravidla jednopatrová, původně stanice pro cestující, dnes se tak označuji hlavně letohrádky) Bibi-Ghar. osamělé budově před Kánpurem, na silnici k Iláhábádu. Vede od ní krásná alej stromů ke kasárnám, kde se bránil Wheeler, dokud mu nedošlo střelivo. Ten lotr, Dandu Pant, mu dal čestné slovo, že ho nechá odejít, když vydá zbraně. Poskytl mu i loďky, aby mohli odplout po Ganze do Iláhábádu, a sotva všichni nasedli, dal na ně střílet kartáče. Muži zahynuli všichni až na jednoho seržanta a pár vojáků, kterým se podařilo uniknout plaváním. Ženy a děti dal Dandu Pant zavřít do bungalovu, a když jsme se blížili po iláhábádské silnici, dal je okny postřílet. Bylo jich na pět set a šlo to pomalu, proto zavolal řezníky z jatek, aby zajatce podřezali jako dobytek." Zamlčel se a po chvilce pokračoval tichým hlasem.

"To se stalo den předtím, než jsme ho porazili. Těla dal naházet do studně u bungalovu, a když jsme tam dorazili, ještě se z ní kouřilo.

A v bungalovu bylo krve na podlaze, že jsme se v ní brodili. I stěny byly zastříkány krví na tři stopy vysoko. Co živ budu, na to nezapomenu, pánové! Zdvihl jsem se země panenku s plavými vlasy, lpěla na ní krev dítěte, které si s ní hrálo, když přišel kat s nožem..." Umlkl a vykročil rázněji kupředu. Také kadeti mlčeli, překonáni hrůzným líčením, a teprve po chvíli se ozval Alex.

"A jaký byl trest, který uložil generál Havelock, poručíku?"

"Přiměřený," odpověděl krátce poručík. "Zajatci byli do jednoho oběšeni, ale předtím musili vylízat všechnu krev v bungalovu do posledního místečka. Ale teď mluvme o něčem jiném, pánové, a povězte mně také něco o vaší výpravě." Kalina mu stručně vylíčil dosavadní pouť fregaty a Alex se zmínil, že by rád viděl slavnost k poctě Šivově.

"Tu neuvidíte, sir," řekl poručík s úsměvem. "Zdejší bráhmanské chrámy, pagody, (z indického bhagavaty, svatý dům) jsou jinověrcům naprosto nepřístupné. Bráhmani nejsou tak snášenliví jako buddhisti. Ale můžete vidět večer slavnostní průvod v ulicích a pagodu vám aspoň ukážu zvenčí." Vedl je k pagodě, obklopené vysokou zdí, na které seděla hejna švitořících opic. Bylo patrné, že uvnitř zdi je celá řada budov, ale viděli z nich jen dvě tmavé jehlancové věže. Krásné sloupořadí vedlo ke vchodu do nádvoří, a před ním byla velká nádržka s vodou, u které konali bráhmanští kněží právě různé očistné obřady. Měli na sobě volné bílé řízy, složené do záhybů, a na čele podivná znamení. U některých to byl jakýsi trojzubec, namalovaný bíle nebo žlutě, u jiných zase tři bílé vodorovné čáry nebo černý kruh.

"Ti s trojzubcem jsou zvláštními přívrženci Višnua a ti druzí se klanějí Šivovi," vysvětloval poručík. "Koupání a různé modlitby při něm pronášené tvoří hlavní část bráhmanské pobožnosti. Podívejte se, teď přivádějí posvátného slona, a ten má na čele také znaky Višnua." Slon byl neobyčejně velké zvíře a přicházel důstojně. Na hřbetě nesl dva chrámové služebníky. Jeden z nich držel v ruce veliký džber a druhý, sedící za ním, měl v každé ruce vějíř a odháněl slonovi dotěrný hmyz. Zastavili u jezírka, nedaleko kadetů a poručíka, načež slon sundal chobotem muže s vědrem, a když se naplnil nádobu, zdvihl ho zase na svůj hřbet. Přitom obrátil širokou hlavu s mocnými kly ke kadetům a blýskl po nich tak zlobně svýma malýma očkama, že se Kalina zachvěl.

"Teď objedou pagodu a pak vjedou dovnitř odevzdat vodu bohovi," vysvětloval poručík. Za jejich zády se zatím shromáždil větší hlouček domorodců, kteří se dívali upřeně na bělochy s netajenou záští. Dávali najevo, že jim toto přihlížení Evropanů k obřadům jejich kněží je svrchovaně nepříjemné, a sotva se posvátný slon vzdálil, ozvaly se z hloučku nezřetelné poznámky, které zněly hrozivě. Poručík si toho dosud nevšiml, ale náhle se ze zástupu ozvala slova, při kterých se prudce otočil a položil ruku na pouzdro s pistolí.

"Ram, ram, Mahadeo, ram, ram, Mahadeo," znělo to zcela zřetelně a v těchto třech slovech bylo něco bojovného, co připomínalo rachot válečného bubnu.

Přední řada ucouvla, když spatřila, že poručík sahá ke zbrani, ale zadní řady se na ni tlačily a zástup se začal kolem tří Evropanů uzavírat. Kalina i Alex vytáhli okamžitě pistole z pouzder, ale poručík jim tiše řekl, aby nestříleli, dokud Indové nezačnou útočit. Náhle nastal v zástupu pohyb a v několika vteřinách se domorodci rozutekli všemi směry. Na náměstí vjel malý oddíl sikhských husarů, který Se vracel do kasáren, a pouhé jeho objevení stačilo, aby Indové vzali do zaječích.

"Nejsou příliš stateční!" řekl opovržlivě Kalina, ukrývaje pistole.

"Občané nikoliv, ale spahiové se bili jako ďáblové. A ten jejich bojovný pokřik: Ram, ram, Mahadeo, který jsem tolikrát slyšel, mi bude znít v uších, co budu živ," doznával poručík.

"A co to ram, ram, Mahadeo, vlastně znamená?" ptal se Kalina, na něhož tato tři slova učinila podivný dojem.

"Asi tolik, jako zdar, zdar, Mahadeo," vysvětloval poručík. "Mahadeo je jeden z jejich přečetných bohů, jakýsi bůh války a zkázy, skoro prý tak mocný jako sám Šiva." Zatím obešli pagodu a octli se na náměstí, které k ní přiléhalo z druhé strany. Zde byly postaveny z prken různé stánky a kromě jiných také veliká tančírna, do které byl Evropanům přístup dovolen. Kadeti užasli, když spatřili před touto nízkou prkennou budovou dvě sádrové sochy z nichž jedna byla kopií Venuše medicejské a druhá Apollóna belvederského.

"Štípněte mne, ať se probudím!" řekl Alex a protíral si oči. "Jak se tihle chudáci dostali mezi bráhmanské pánbíčky?"

"Počkejte, co bude uvnitř!" poznamenal s úsměvem poručík.

"Bráhmanští kněží si ve výzdobě svých podniku nekladou žádné omezení." A skutečně, výzdoba tanečního sálu byla ještě podivuhodnější než to, co bylo vidět venku. V pozadí, na samém konci, stál jakýsi oltář s podivnými, zrůdnými bohy, vyřezávanými ze dřeva a ověšenými pestrými sklíčky. Některý měl půl tuctu rukou, jiný tři hlavy a opět jiný uši sahající až na zem. To kadety ani moc neudivilo, poněvadž to odpovídalo domorodému umění, ale zato žasli nad motýly, lasturami a brouky, uzavřenými ve skleněných skříňkách jako v přírodopisných sbírkách, které ležely kolem dokola na stolcích na výzdobu sálu.

Vrchol jejich podivu vzbudily však různé rytiny, rozvěšené na stěnách. Vedle nejpustějších výjevů dívaly se přísně ze stěn obrazy katolických světců, Karla Boromejského, Antonína Paduánského a různých jiných.

"Kdyby mi to někdo vyprávěl, tak bych tomu nevěřil," poznamenal Alex, když vyšli ven. "A co teprve musí být v těch jejich pagodách. Hrozně rád bych se tam podíval!" dodal toužebně.

"To pusťte z hlavy!" řekl vážně poručík. "Východoindická společnost sice Indy nestydatě vysává, ale jejich náboženské zvyky chrání neobyčejně přísně. Jestli byste vyvázl z rukou bráhmanů se zdravou kůží, nemohl byste čekat žádnou útěchu od úřadů, naopak, ještě by vás zavřely, anebo by si vyžádaly, aby to udělal váš velitel." Zatím došli k přístavu a zde se s nimi přívětivý Skot rozloučil.

Kadeti jej zvali, aby je navštívil na fregatě, ale poručík se poděkoval, poněvadž ještě týž večer odjížděl zase ke svému pluku do Kánpuru.

V příštích dnech navštívil štáb fregaty Bellore, indickou pevnost, starou tisíc let. Leží od Madrásu 80 mil daleko a cestovatelé použili železnice, která je tam dopravila za tři hodiny ve velmi nepohodlných vozech a krajinou málo zajímavou. Byla to plochá a pustá rovina, jen sem tam oživená osamělou palmou nebo vodní nádržkou s průplavy. Pevnost, obklopená ze všech stran příkopy, v jejichž vodách se líně pohybovali krokodýlové, měla značnou rozlohu. Uvnitř bylo několik chrámů s krásnými reliéfy a se sochami, vytesanými ze žuly, ale nejhezčí z nich byl proměněn ve zbrojnici. Z ostatních budov nadělali Angličané kasárny, úřadovny a byty důstojníků a úředníků. Část bývalého paláce s kusem zahrady byla vyhrazena poslednímu rádžovi hellorskému a jeho rodině jako státní vězení.

"Ale smějí se ti ubožáci aspoň volně pohybovat uvnitř celé pevnosti?" ptal se útrpně de Montfort britského majora, který je doprovázel.

Důstojník se lstivě usmál.

"Jsou to muslimové a ti jsou pyšní, neradi se ukazují na veřejnosti.

Zdržují se ustavičně jen ve svém obydlí nebo v zahradě, "která k němu patří," odpověděl diplomaticky.

Druhá návštěva důstojníků a badatelů z "Novary" platila proslulým Sedmi pagodám, opuštěným chrámům, vytesaným v ohromné žulové skále, asi pětačtyřicet anglických mil jižně od Madrásu. Bráhmanská legenda vypráví, že tu bylo kdysi celé takové skalní město, ale že moře pohltilo vše až na oněch sedm chrámů a skálu, na které stojí a jež je celá pokryta krásnými reliéfy.

Sochy i reliéfy ve skalních chrámech, vytesaných vždy v jediném obrovském kusu kamene, byly provedeny neobyčejně umělecky. Několik rodin kameníků, potomků těch, kteří před osmi sty lety tato obdivuhodná díla vytvořili, žilo dosud v přilehlé vesnici, zvané Mahamalajpur, to jest Město Svatého Vrchu.

Z přečetných soch a reliéfů, které vesměs zobrazovaly nejrůznější přeměny Višnuovy, se Kalinovi i Alexovi nejvíce líbily dva reliéfy, znázorňující legendu, o "Višnuovi tříkrokovém" neboli Trivikrama či Tripadas (Oba výrazy jsou ze sanskrtu, svatého písma Indů, a mají stejný význam: "Třikrokový".). Na prvním reliéfu byl Višnu ve svém pátém převtělení jako malý břichatý trpaslík a před ním se vypínala mohutná postava krále Baličakravthiho. Tento král získal svou zbožností takovou přízeň bohů, že mu odstoupili všechnu zemi i veškerá moře. To jej ovšem učinilo velmi nafoukaným, a když ho trpaslík - Višnu poníženě prosil, jak to zobrazoval reliéf, aby mu daroval jen tolik země, kolik obsáhnou jeho tři kroky, král se útrpně usmál a svolil. Ba, dal dokonce své královské slovo, že ten kus země od něho trpaslík zaručeně dostane.

Druhý reliéf, vytesaný hned naproti, ukazoval, jak to dopadlo.

Byl proveden v neobyčejně velikých rozměrech a Višnu měl podobu obra s osmi rukama, který obsáhl jediným krokem celou zemi s moři i s nebem, takže mu už pro další dva kroky nezbylo žádné místo.

V rohu reliéfu bylo vidět pyšného krále, sestupujícího do pekel, kam ho Višnu odsoudil za to, že nemohl dodržet své slovo.

"Mazaný pánbíček, ten Višnu," pochvaloval si Alex. "Podívej se, jak toho strážce doběhnu!" Chtěl přejet rukou po vypouklém kameni reliéfu, ale domorodý strážce, který je následoval všude jako stín, jej zachytil a něco rozčileně brebentil.

"Ale vždyť už se těchto chrámů k bohoslužbám nepoužívá," namítl překvapený Alex. Muž však dále něco vykládal, z čehož kadeti zachytili jen anglická slova "Not allowed", není dovoleno.

"Pro mne za mne," pokrčil rameny Alex. Kalina v duchu s domorodcem souhlasil. Kdyby si každý sáhl na vypouklé obrazy, vytesané do žuly, pak by za ta staletí z nich nezbylo už nic.

Největší denní úpal strávili návštěvníci z "Novary" v krásných stanech, které jim dal velmi vlídně k dispozici guvernér Madrásu, lord Harris, i s peónem, vládním zřízencem a s celým zařízením. Nechyběly v nich ani dvě ohromné kaučukové vany s říční vodou ke koupeli, zásoby jídla, pokrývky a vše, čeho bylo potřebí k přenocování.

Ačkoliv stěny stanů byly dvojité a venku celá četa kuliů polévala ustavičně žhoucí písek studenou vodou a od moře vál svěží vánek, bylo uvnitř stanů 29 stupňů Celsia.

"To je vedro!" sténal Alex, utíraje si baculatý obličej.

"Znám někoho, komu je ještě více horko," prohodil Kalina.

"Rád bych věděl, kdo to je?" brumlal Alex. "Snad černoši na rovníku, ale ti jsou na to zvyklí."

"Gian a ti dva, Simsič s Petrusičem, kteří sedí ve vězení na fregatě," řekl Kalina. "Představ si, jaká v těch kobkách musí být výheň!"

"Patří jim to!" řekl rázně Alex, "Mají, co si nadrobili. Gian a Simsič zabili ubohého trosečníka z "Hudsonu" a všichni tři mají na svědomí, že Rossi uhořel na Novém Amsterodamu. Nelituji je ani tolik jako toho prokletého komára, který se právě na mně dopásl a kterého jsem zrovna zabil." Kalina sice uznával, že Alex má pravdu, ale nemohl se přesto ubránit soucitu s vězni.

Když se pozdě odpoledne trochu ochladilo, podnikli vycházku k pěti jiným pagodám, vzdáleným asi jednu anglickou míli. Byly rovněž vytesány vždy z jediného kusu skály a čtyři z nich byly zasvěceny Višnuovým bratrům, kteří se jmenovali Dharmaradža, Bimen, Nagulan a Savadeven. Pátá byla vytesána k poctě Druhboti, manželky Dharmaradžovy. Také tyto chrámy byly vyzdobeny přečetnými reliéfy, znázorňujícími vesměs výjevy s indické mytologie.

"Je to pořád stejné," stěžoval si Alex, který se prohlížení soch a reliéfů brzy nabažil. "Kdyby tak starý pán," - tím mínil komodora"dostal rozum a uspořádal raději vycházku v noci do Madrásu, když jsou na ulicích průvody!" Kalinu sice skalní chrámy zajímaly více než Alexe, ale přesto by se byl také rád podíval na náboženské průvody, které se konaly denně po desáté večer k poctě Višnuově v madráských ulicích. Z fregaty pozorovali každý večer skvělé osvětlení města, a ačkoliv kotvili tři míle od pobřeží a hluk trojího pásma příboje byl značný, doléhaly přesto až k lodi hudba, zpěv a hlasy ohromného zástupu lidí, shromážděných v průvodu.

Konečně se Alex dočkal příležitosti, aby splnil svoji tužbu, a bylo to právě v předvečer odjezdu fregaty, určeného na 10. únor. Ten den se konal u guvernéra Madrásu, lorda Harrise, dětský ples a celý štáb fregaty byl k němu pozván. Poněvadž guvernér hostil důstojníky z "Novary" už dříve, bylo známo, že slavnosti u něho pořádané se vždy protáhnou až do pozdních hodin ranních.

Tentokráte se zúčastnilo guvernérova plesu na dvě stě padesát děti bílých osadníků, ve stáří pěti až dvanácti let, a stejný počet dospělých.

Tančilo se při hudbě vojenské kapely, hrálo se dětské divadlo, pak byly uspořádány živé obrazy a mládež i dospělí si v hlučné zábavě ani neuvědomili, že už je deset hodin večer, když dal signál polnice znamení" že se má zasedat k večeři.

Zato Alex vytahoval každou chvíli hodinky z kapsy, a sotva něco pojedli, strčil do Kaliny a řekl mu tiše, že je čas "vypadnout". Jedli u malých stolků po dvou a po třech a jídelna byla tak ohromná, že Jejich odchod zůstal nezpozorován. V šatně si vyzvedli své pistole, zastrčili je do hlubokých kapes v kabátu a opustili palác, aniž si jich někdo povšiml. Prošli chvatně alejí palem v nádvoří, sikhská stráž u vchodu jim vzdala zbraní čest, a pak zabočili nejkratší cestou do domorodého města. Vedl je hluk, který doléhal až do evropské čtvrti, a za chvíli již se octli v křivolaké uličce, která ústila do náměstí.

Všechny domy byly ozdobeny prapory, lampióny a pochodněmi, takže v úzkých ulicích bylo světlo jako ve dne.

Všude bylo plno Indů v nejpestřejších úborech a kadeti si razili jen s obtíží cestu zástupem. Lidé si jich většinou nevšímali, oddávajíce se tanci nebo zpěvu, a jen občas zaslechli nějakou poznámku, pronesenou hrozivým hlasem na jejich adresu. Poněvadž indickému jazyku nerozuměli, nestarali se ani v nejmenším o projevy nespokojenosti a tlačili se stále rostoucím zástupem k náměstí. Kalina se však přesto několikrát ohlédl a všiml si, že už je chvíli sleduje přitloustlý domorodec, jehož bezvousá tvář téměř mizela pod velikým turbanem, který měl nejméně dvě stopy v průměru. Na okamžik pocítil nepokoj, ale při pohledu na slavnostní průvod, k němuž posléze dorazili, brzy na Inda zapomněl.

Průvod se pohyboval v hotové záplavě světel a byl neobyčejně pestrý. Nejdříve kráčela četa hudebníků s obrovskými bubny, dřevěnými píšťalami a plechovými klarinety. Tropili takový hluk, že si kadeti zacpávali uši. O nějaké hudbě se vůbec nedalo mluvit, poněvadž píšťaly huhňaly a klarinety vřeštěly, kdežto bubny vítězně potíraly všechny ostatní hudební nástroje a duněly jako hromobití.

"Višnu musí být asi hluchý, když mu tahle muzika nevadí," křičel Alex Kalinovi do ucha.

Za hudebníky jel bráhmanský kněz ve sněhobílé říze na krásném bílém volu. Zvíře mělo na uších kytice, mezi rohy pestrý chochol a špičky rohů pozlacené. Za tímto podivným ořem následoval zástup bíle oblečených dívek a polonahých tanečnic, bajadér, oděných průsvitnými bílými závoji. Bajadéry měly vlasy ozdobeny květinami, v nose a uších těžké zlaté kruhy a na zápěstí i kolem nohou nad kotníky zlaté řetězy s drahokamy, které zářily oslnivě ve světle pochodní všemi barvami duhy. Tanečnice nešly krokem, nýbrž se proplétaly dvěma řadami v kolovém tanci před jakýmsi svatostánkem, který neslo čtyřiadvacet svalnatých Indů. Byla to malá stavba se schodištěm kolem dokola a s plátěnou střechou, téměř úplně zakrytá květinami a ozdobou ze zrcátek a barevných sklíček. Vpředu byla socha malého sedícího boha s velkým břichem, zhotovená z různobarevných květin. Za svatostánkem následovali věřící, kteří však nešli důstojným krokem, jaký zachovává křesťanské procesí, nýbrž provozovali různé skoky, vířili kolem své osy, tančili a chvílemi klesali na kolena, modlíce se, když se průvod zastavil. Přitom si křičel každý co se mu právě líbilo a pomáhal zvyšovat hluk, který byl již beztak pro evropské uši nesnesitelný.

Po obou stranách průvodu šli světlonošové s pochodněmi páchnoucími sírou. Nesli také zvláštní železné stojany, na nichž planulo sedm až třináct ohnivých koulí uspořádaných do jehlance nebo do oblouku.

Byly to bavlněné svinuté knoty, které pomocník světlonošův ustavičně napájel kokosovým olejem čerpaným z velkého džberu. Kdykoliv se průvod zastavil, byl zapálen bengálský oheň a rakety různých barev, žluté, zelené, rudé a modré, takže všechno kolem, ohromný hustě stěsnaný zástup i podivné stavby s arkýři a sloupy, tonulo v pohádkovém osvětlení, které se kadetům velmi líbilo.

Průvod zamířil do sloupořadí před hlavní pagodu a zanedlouho zmizel zklamaným kadetům ve vchodu, který jim byl zakázán.

"Tak, a co teď?" řekl mrzutě Alex. "To nejlepší teprve přijde, a my u toho nebudeme!" Kalina si zkoumavě měřil výšku zdi a byl s výsledkem svého pozorování spokojen. Na okamžik pocítil obavu před opicemi, ale pak si vzpomněl na to, čemu se učil v přírodopisu, že to jsou tvorové denního života, kteří chodí se západem slunce spát.

"Přelezeme zeď!" prohlásil a Alex nadšeně souhlasil. Zeď byla sice nějakých dvacet stop vysoká, ale bylo na ní vidět, že se bráhmanští kněží o její udržování příliš nestarají. Na mnoha místech z ní vypadl kámen a otvor, který tak vznikl, tvořil přirozený schod. Ostatně pro dva svižné námořníky i dvacet stop vysoká zeď nic neznamenala, a kadeti zamířili rychle za roh, do úzké uličky mezi zdí pagody a protějšími domky. Tam byla téměř úplná tma a lepší místo si pro svůj záměr ani nemohli vybrat. Než zmizeli v uličce, ohlédl se ještě Kalina na jasně ozářený prostor před pagodou a zdálo se mu, že tam zase zahlédl tlustého Inda, který je sledoval, když přišli do čtvrti domorodců.

Znepokojen se zastavil, ale Ind mu již zatím zmizel mezi sloupy před vchodem do nádvoří pagody. Alex pobízel ke spěchu, aby nic nezmeškali, a Kalina po krátkém váhání šel dále.

Když si jejich oči zvykly na temno, prozkoumali zeď, jejíž bílá omítka jasně svítila. Záhy našli vhodné místo k výstupu a v malé chvíli seděli oba nahoře na hřebenu. Za zdí bylo opět tma a hlasy velkého zástupu, vyplňujícího nádvoří pagody, sem zaléhaly poněkud ztlumeně. Kalina usoudil, že před nimi bude asi nějaká budova.Vzpomněl si, že v pevnosti bellorské bylo u chrámu několik budov, sloužících za obydlí kněží, chrámových služebníků a tanečnic, a že tvořily jakýsi veliký obdélník, na jehož jednom konci stála pagoda.

Je-li tomu tak i zde, mohou se odvážit se zdi dolů bez velkého nebezpečí, že je někdo spatří.

Sestup byl horší než výstup. Musili vždy napřed vyhledat nohou nějaký vystupující kámen nebo otvor ve zdi, ale posléze se dostali dolů, ačkoliv si při tom odřeli ruce. Octli se na měkkém trávníku a šli po něm několik kroků, když vtom Alex narazil tak prudce na kmen nějakého stromu, že si odřel tvář. Tlumeně zahuboval a tápal rukou před sebou. Podle kůry to byla palma a ta nikdy neroste těsně jedna vedle druhé. Kadeti ji obešli a po několika krocích se dostali na okraj úzkého pruhu palmového háje, který lemoval na tomto místě zeď pagody.

Teď se kolem nich trochu vyjasnilo od záře odrážené oblohou, a spatřili před sebou ve vzdálenosti asi dvaceti kroků temný stín dlouhé budovy se sloupy. Kus vlevo se otvírala úzká ulička, kterou padala dosti jasná záře z nádvoří, a pak následovala zase jiná budova, podobná té, před kterou stáli. Na volném prostoru, který musili přejít, aby se dostali k budově, bylo jakési nebezpečí, že je někdo zahlédne, ale to musili riskovat. Naštěstí se zdálo, že tato místa jsou úplně opuštěná. Panovalo zde ticho, které rušily jen hlasy, doléhající sem z vnitřního nádvoří. Jen občas zaštěbetala v koruně palmy opice, vzbuzená ze spaní.

Kadeti přeběhli rychle a tiše volné prostranství, dlážděné velikými plochými kameny, a přitiskli se k prvnímu sloupu stavení. Byli na straně odvrácené od vnitřního nádvoří a zjistili, že budova je obklopena vysokými sloupy, které nesou přečnívající část střechy. Plížili se od sloupu ke sloupu, aby se dostali na druhou stranu, obrácenou dovnitř nádvoří. Když však dorazili k rohu, zjistili k své velké mrzutosti, že zde je hustý zástup Indů, dívajících se na to, co se odehrávalo v nádvoří před pagodou.

Nezbylo než se vrátit a hledat nějaké jiné místo. Kalina se cestou dotýkal rukou sloupů, aby do nich nevrazil, a několikrát nahmatal.

tenké, hladké výhonky, vinoucí se kolem kamene.

"Zastav se, Alexi," šeptal příteli do ucha. "Na sloupech jsou liány a možná že jdou až ke střeše. Zkusíme se vyšplhat po nich nahoru, tam nás nikdo neuvidí." Zavěsil se na jeden takový šlahoun celou svoji vahou a byl spokojen, rostlina jej unesla. Vyšplhat se nahoru netrvalo tak dlouho, ale pak bylo potřebí vynaložit všechnu sílu. Šlo o to, zachytit se okraje přečnívající střechy a na okamžik udržet na jediné ruce váhu celého těla.

Vyhoupnout se na střechu bylo už pak hračkou. Kalinovi nezpůsobil celý tento tělocvik žádných potíží, ale obtloustlý Alex se při něm důkladně zapotil.

"Zaplať bůh, že už jsme nahoře!" oddechl si zbožně, když usedl na okraj střechy. Ukázalo se však, že to nebyl ještě konec jejich strastí.

Z místa, kde se octli, nebylo nic vidět a musili se dostat na ten kraj střechy, který byl obrácen do nádvoří. Střecha byla sice plochá a sestávala z velkých dlaždic, ale ty byly na mnoha místech porouchány.

Musili dávat velký pozor, aby nepropadli dovnitř budovy. Kalina vybídl Alexe, aby lezli po břiše a za sebou. Střecha byla naštěstí spláchnuta krátkým deštíkem, který se přihnal právě odpoledne, jinak by byly jejich uniformy zle dopadly.

Kalina se plížil opatrně jako Indián a ohledával napřed rukama, je-li kryt střechy před nimi v pořádku. Alex lezl za ním a měl tedy podstatně ulehčenou práci, ale přesto se mu podařilo několikrát odstrčit úlomky krytiny tak prudce, že se skutálely až na okraj střechy a s třesknutím dopadly na dlažbu.

"Dávej přece pozor!" syčel Kalina dozadu. "Vždyť vzbouříš všechny bráhmany z celé Indie!"

"Cožpak jsem kočka, abych viděl potmě?" zlobil se Alex. Naštěstí pozornost všech Indů byla upoutána k představení, které se právě pořádalo před pagodou, a kromě toho byli diváci tak hluční, že pád malých kousků kamene nikdo neslyšel.

Konečně se octli oba kadeti na kraji střechy, odkud bylo krásně vidět do nádvoří a kde byla taková tma, že se mohli posadit bez nebezpečí, že je někdo zdola spatří. Ostatně všichni měli oči jen na žonglérovi, který právě vyhazoval dvanáct mečů najednou do vzduchu a všechny zavčas chytal. Nikoho ani nenapadlo podívat se na střechu budovy, která byla téměř dvacet stop nad zemí.

"Teď máme pohodlí jako na balkóně v divadle!" liboval si Alex.

Zdálo se, že představení pořádané před pagodou stálo za námahu, kterou kadeti vynaložili, aby se na ně dostali.

Po žonglérovi s meči přišel na řadu jiný kejklíř, který sice s meči neházel, ale zato je polykal a místo nich chrlil oheň nejrůznějších barev.

Po něm následovali akrobati, skákajícÍ skrze hořící obruče, a pak se zarojilo nádvoří hloučkem hochů v barevných šátcích kolem kyčlí, jejichž nahá těla byla namazána palmovým olejem. Provozovali tak krkolomné kousky, že se zdálo, že nemají vůbec kosti. Nakonec každý ohnul tělo do úplného kruhu a za zády uchopil rukama špičky svých nohou. Přitom byly vždy údy každého následujícího hocha vpleteny nějakým podivuhodným způsobem do údů hocha předchozího, takže vznikl ohromný uzavřený řetěz, jehož každý článek tvořilo lidské tělo.

"To je báječné!" šeptal Alex u vytržení. "Tohle nacvičíme na lodi!" Indům se to také líbilo, jak bylo zřejmo z hlasitých výkřiků pochvaly a z potlesku.

Potom přišly na řadu bajadéry. Nejdříve tančila celá skupina jakýsi dosti nudný tanec, který záležel hlavně v tom, že kroutily horní polovinou těla, zatímco spodní byla zcela nehybná, a přitom mávaly ratolestí. Kadetům se tato ukázka indického tanečního umění vůbec nelíbila, ale diváci v nádvoří ji odměňovali spokojeným bručením. Potom však přišel na řadu výkon, který sledovali všichni se zatajeným dechem.

Uprostřed nádvoří se objevila jediná bajadéra, krásná štíhlá dívka, s hlavou pokrytou proutěným turbanem, z něhož visely kolem dokola bílé hedvábné nitě. Sluha před ni postavil stolek a na něj ošatku s vejci.

Tanečnice začala vířit na špičkách, otáčejíc se kolem vlastní osy, a její pohyb se ustavičně zrychloval. Náhle sáhla do ošatky, vzala z ní jedno vejce, a neustávajíc ve svém otáčivém pohybu, provlékla je smyčkou na konci hedvábné nitě, která visela z jejího turbanu. Rychlým otáčivým ohybem se niť vodorovně napjala a smyčka se zadrhla kolem vejce, které se nyní točilo s hlavou tanečnice. Tak to děvče opakovalo ještě jedenáctkrát, až mělo kolem hlavy celý kruh vajec, které dělaly dojem, jako by vířily samy vzduchem, neboť tenké nitě byly téměř neviditelné.

"Panečku!" zašeptal užaslý Alex. "Ta to dovede! Já už bych dávno dostal závrať a vůbec bych ani tu ošatku před sebou nevidět"

"Dobrá," namítl pochybovačně Kalina, "ale jak ty vejce zase dostane pryč? Jakmile se zastaví, srazí se jí všechny dohromady a bude z nich mít svítek!"

"Může zpomalovat postupně pohyb," mínil Alex, ale bajadéra šla na to docela jinak. Točila se neustále stejnou rychlostí a náhle bleskurychle sáhla po jednom vejci, obratně uvolnila kličku, v níž vězelo, a položila je do ošatky tak jemně, že to ani nebylo slyšet, ačkoliv na nádvoří vládlo hluboké ticho. Tak to provedla i s ostatními vejci, a pak teprve se zastavila a začala se uklánět na všechny strany. V nádvoří burácel potlesk a Alex se nezdržel a zatleskal také, začež dostal od Kaliny štulec do žeber.

"Chceš, aby nás zpozorovali?" zlobil se kadet.

"Žádný strach, dělají rámus jako stádo slonů," odpověděl bezstarostně Alex.

Po tanci s vejci se postavil doprostřed nádvoří svalnatý chlapík, který držel oběma rukama bambusovou tyč, opřenou o dlažbu. Tyč byla dlouhá jistě sto stop a její konec se vznášel vysoko nad hlavami obou kadetů. Malý hoch, držící něco v zubech, se mrštně vysoukal na tyč a velmi rychle po ní lezl nahoru. Když se octl až na konci, přidržel se jen nohama a chopil se balíčku, který nesl v zubech. Chvilku něco kutil a pak vyšlehlo od jeho rukou oslňující bílé světlo a zalilo nádvoří i střechy budov jasnou září.

"Proboha," vzkřikl tlumeně Kalina, který si okamžitě uvědomil nebezpečí, "rychle pryč odtud, jinak nás uvidí!" Bylo však již pozdě. Mezi voláním pochvaly obratnému šplhounovi se ozvaly rozhořčené výkřiky, svědčící o tom, že přítomnost cizích vetřelců byla zpozorována. Kalina. uchopil Alexe, který stále ještě nechápal nebezpečí, za ruku, a táhl ho rychle pryč. Jediný pohled do nádvoří jej poučil, že stará cesta jim bude odříznuta. Dole nastal ohromný zmatek. Většina lidí sice jen křičela a strkala se, ale mnoho jich utíkalo k budově, aby ji obklíčili ze všech stran. Zrádný ohňostroj stále ještě planul a Kalina se při jeho světle chvatně rozhlížel. Nad rohem budovy, který ležel šikmo proti němu, bylo vidět koruny palem.

Lesík tu sahal až ke stavení, a to bylo jediné místo, kde se jevila jakási naděje na útěk. Všude jinde musili přes otevřený prostor, kde by je Indové zcela jistě chytili.

Nestarajíce se o rozbité dlaždice, prchali kadeti šikmo přes střechu, co jim dech stačil. Byli právě někde v polovině, když ohňostroj nad jejich hlavami zhasl. Tma, která zavládla, zdála se být mnohem hustší než dříve a Kalinovi se udělaly před očima světelné mžitky. Na okamžik se bezradně zastavil, ale pokřik, který burácel všude kolem nich, mu vrátil rozvahu. Držel Alexe stále za ruku a snažil se utíkat v původním směru. Udělal několik kroků, když náhle ucítil, jak mu kámen pod nohama povoluje. Bezděky pustil Alexe, zamával bezmocně rukama, a potom padal do tmy. Zdálo se mu, že to trvá celou věčnost, než dopadl. Nohy ho při dopadu prudce zabolely, ale v příštím okamžiku narazil hlavou na něco tvrdého, před očima se mu roztančily hvězdy a ohnivé kruhy a pak pozbyl vědomí...

Když zase otevřel oči, udeřilo ho do nich tak ostré světlo, že je musil na okamžik zase zavřít. Když je opět otevřel a rozhlédl se kolem sebe, shledal, že je uvnitř pagody. Nad ním se klenula vysoká kupole, jejíž vrchol mizel v šeru. Vpravo i vlevo od něho se tyčily temně červené kamenné sloupy, a k jednomu z nich byl připoután provazem, který začínal pod jeho krkem a vinul se mnohokrát kolem sloupu a jeho těla a končil až u pasu. Seděl na zemi a nohy měl volné, ale jeho ruce byly lanem přišněrovány k tělu tak, že nemohl hnout ani prstem.

Když otočil hlavu, vlevo uviděl v pološerém výklenku nestvůrnou sochu, červeně natřenou, která měla kromě trupu všechno čtyřikrát: čtyři hlavy, čtyři ruce a čtyři nohy. Byla nejméně deset stop vysoká, a jak se tak Kalina na ni od země díval, vypadala hrozivě. Odvrátil hlavu, a teprve nyní ho napadlo podívat se naproti, k druhé řadě sloupů, která byla asi padesát stop daleko. Tato místa pagody byla jasně ozářena četnými pochodněmi a v jejich světle spatřil Alexe. Byl také připoutaný ke sloupu, ale neseděl jako on, stál.

"Alexi, tebe také chytili?" ozval se Kalina.

"Sláva bohu, že jsi zase nabyl řeč," zvolal radostně Alex. "Už jsem se lekl, že sis srazil vaz!"

"A co se vlastně stalo?" tázal se Kalina, kterému šla ještě stále hlava kolem.

"Propadl jsi nějakou děravou dlaždicí a byl bys mne strhl s sebou, kdybys mne nebyl v poslední chvíli pustil," vykládal Alex. "Já jsem se taktak udržel v rovnováze a pak jsem si lehl na břicho a díval jsem se dolů skrz střechu a volal jsem na tebe, ale neslyšel jsem nic a neviděl jsem taky nic. A zatím přišel nějaký ten umouranec a trochu mne přiškrtil a pak mne svázali a potom mne přišněrovali tady k tomu sloupu. To by bylo asi tak všechno."

"Jaký jsi to hodný chlapec!" zvolal Kalina vděčně. "Ale neměl jsi se o mne starat a měl jsi hledět se zachránit!"

"Eh, jakýpak hodný chlapec," odsekl Alex v rozpacích. "A zachránit jsem se stejně nemohl, kdyby mne nebyli chytili na střeše, tak mě chytli dole a bylo to jedno."

"Kdybych měl aspoň volné ruce a pistole!" povzdechl si Kalina.

"Ty nám sebrali i se vším, co jsme měli v kapsách. Věru nevím, jak se zase objevíme na plesu u guvernéra," pokoušel se Alex o žert.

Zvuk dveří, otevřených někde v pozadí chrámu, vedle výklenku se sochou, přerušil jejich rozhovor. Vešel jimi vysoký muž ve žluté říze, s dlouhým, temným vousem. Na čele pod bílým turbanem měl namalovaná znamení Višnua i Šivy. Zastavil se před Kalinou, sklonil se k němu a upřel na něj své tmavé ostré oči.

"Proč jste vnikli do posvátného chrámu Višnua, kam je bílým sáhibům přístup přísně zakázán?" ptal se dosti čistou angličtinou, ale s podivným zpěvavým přízvukem.

"Nevnikli jsme do chrámu, jen na nádvoří. Byli jsme na střeše jednoho domu a chtěli jsme vidět pouze hry na nádvoří!" hájil se Kalina.

"Lžeš, sáhibe!" řekl kněz ostře. "Já vím dobře, kdo jste. Patříte k té lodi s mnoha děly, která přijela před několika dny a střílela na postrach všem pravověrným vyznavačům Bráhmy, Višnua a Šivy.

Proč jste sem přijeli?"

"Jsme na cestě kolem světa a navštívili jsme Madrás jen proto, abychom poznali jeho obyvatele, jeho přírodní krásy a stavební památky," vysvětloval Kalina.

"Lžeš opět, ale Šiva tě ztrestá a tvého druha také," řekl temně kněz.

"Přijeli jste pomáhat svými děly bílým uchvatitelům proti našim bratřím, kteří stojí s Nánou Sáhibem pod svatým praporem v boji s Angličany."

"Ale co vás to napadlo," ohrazoval se zoufale Kalina. "Vždyť už zítra zase odjíždíme!" Snažil se ze všech sil přesvědčit kněze o jeho omylu, ale marně.

"Ukážu ti něco, co ti rozváže jazyk," podotkl krátce kněz a rychle odešel.

"Copak má asi ten opičák za luhem?" prohodil Alex.

Kalina mlčel. Nyní teprve si uvědomil, že zvenčí není slyšet nejmenší hluk. Kam se poděli ti všichni lidé? Nemohli od nich sice očekávat žádnou pomoc, spíše naopak, ale přesto Kalinovi připadalo, že jsou nyní úplně opuštěni a zcela v moci fanatických bráhmanů.

"Cožpak už slavnost skončila?" ptal se Alexe.

"Ovšemže skončila a dlouho už, vždyť jsi byl jistě několik hodin bez vědomí. I Indové musí jít spát, starý brachu," nutil se Alex do žertu.

"Já jsem už uvázán u toho pitomého sloupu tak dlouho, že mně zdřevěněly všechny údy s výjimkou jazyka."

"Počkej, buď chvíli tiše," žádal ho Kalina. "Něco jsem zaslechl!" Slyšeli to nyní oba, šelestilo to kolem nich za sloupy ze všech stran, ale nebylo nic vidět.

"Podívej se na zem!" zaječel náhle Alex hlasem, který hrůza změnila k nepoznání. Kalina obrátil oči k temným dlaždicím a cítil, jak se mu všechna krev hrne k srdci. Zbledl jako stěna a na čele mu vyrazil pot smrtelné úzkosti. Po dlažbě se zvolna plazili brejlovci! Kolébali vztyčenou částí svého kluzkého těla a nadouvali nestvůrnou hlavu s temným znamením nad očima. Blížili se pomalu k oběma zajatcům a Kalina zavřel oči.

"Uštknutí brejlovce usmrcuje dospělou osobu za půldruhé minuty, tak to říkal učený doktor," zabrebtal Alex a začal se hystericky smát.

"Buď tiše a nehýbej se!" volal na něj tlumeným hlasem Kalina. Sám cítil nejen hrůzu, ale i nepřekonatelnou ošklivost, která mu obracela vnitřnosti. Už jako dítě měl odpor k hadům a ke všemu, co se plazí.

Od nevinné dešťovky, která lezla přes cestu v zahradě, utíká val s takovým křikem, že jej nedovedli utišit. Když dorůstal, snažil se tento chorobný odpor v sobě potlačovat, ale nyní viděl, že je to silnější než jeho vůle.

"Půldruhé minuty, to je devadesát vteřin, to není žádná dlouhá doba," snažil se přesvědčit sám sebe. Vzpomněl si na otce a do očí se mu začaly drát slzy. Ne, takhle to nejde, musí umřít důstojně, jak se na námořníka sluší, umiňoval si v duchu. Něco se otřelo o jeho nohu.

Otevřel oči a spatřil dva plazy těsně vedle sebe. V panické hrůze zase oči zavřel. "Bože, ať ten had kousne kamkoliv, jen ne do tváře!" opakoval si ustavičně. Pak si uvědomil, že je to jedno, kam had uštkne.

A potom přestal vůbec přemýšlet...

Jednotvárné, tiché pískání mu zase vrátilo vědomí. Otevřel oči a rozhlédl se. Po hadech nebylo ani památky. Před ním stál kněz a výsměšně se na něj díval.

"Nuže, sáhibe, povíš mi teď pravdu?" ptal se. "Hadi se mohou zase vrátit!"

"Řekl jsem vám čistou pravdu, nemohu nic jiného opakovat. Jedeme kolem světa, na povstání v Indii nemáme žádný zájem, vždyť jsme opustili domovy, když byl tady ještě všude úplný klid," odpověděl Kalina a snažil se dodat svému hlasu největší přesvědčivosti, jaké byl schopen.

"A proč jste se sem tedy vetřeli?" naléhal kněz.

"Už jsem vám to řekl, že jsme chtěli vidět slavnost, na kterou mají Evropané přístup zakázán!"

"Lžeš!" vyrazil ze sebe kněz. "Přišli jste nás špehovat, věděli jste, že jsme se sešli..." Náhle umlkl, jako by se bál, že něco prozrazuje.

"Ale jak bychom vás mohli špehovat, když ani neznáme váš jazyk?" bránil se zoufale Kalina.

"Nevěřím ti," řekl pohrdavě kněz. Ale tvoje lež padne na vaše hlavy." Vytáhl ze záhybu své řízy krátkou píšťalku a zapískal. Za okamžik se svatyně hemžila zástupem svalnatých mužů, kteří odpoutali oba zajatce od sloupů a položili je na dlažbu před nestvůrnou sochu, kde jim připoutali nohy a ruce ke kruhům, zapuštěným do země. Kalina si byl vědom, že nastává jejich poslední chvíle, ale kupodivu nepropadl zmatku a byl schopen všímat si všeho, co se kolem něho dělo. Podíval se na Alexe a viděl, že jeho přítel je sice bledý jako stěna, ale klidný.

Jeho rty se tiše pohybovaly a Kalina uhodl, že se modlí. Řekl si v duchu, že je nejvyšší čas na poslední modlitbu, ale nebyl jaksi schopen soustředit k ní mysl. Všiml si, že rudá barva dlaždic je temnější na místě, kde leželi. Zadíval se na čtverou hlavu nestvůrné modly a zdálo se mu, že na každé čte krutý výsměch.

Někde za nimi nastal jakýsi pohyb, ale Kalina toho nedbal. Více jej zajímal temný hluk, který bylo slyšet pod zemí. Zněl jako hlasy mnoha lidí, chvílemi zanikal a zase se zesiloval a pak přešel v jakýsi jednotvárný rytmus, který připadal kadetovi podivně známý. Náhle se rozpomněl, ano, tak to znělo ze zástupu, když stáli s anglickým poručíkem před pagodou!

"Ram, ram, Mahadeo!" Bojovné heslo povstalců. Někde dole v podzemí byli shromážděni vzbouřenci, Madrás tedy není tak klidný, jak se zdá, napadlo Kalinu. Neměl čas dále o tom přemýšlet. Leželi těsně před sochou boha a neviděli nic než ji, ale nyní se objevilo něco nad jeho hlavou. Něco dlouhého, šedého, co se kroutilo mezi dvěma bílými oblouky.

Kalina pochopil rázem, co to je. Chobot slona! Zvíře přišlo tak tiše, že je ani neslyšel. A teď stálo těsně za ním. Uhodl najednou, proč mají dlaždice před oltářem temnou barvu... Byla to krev obětí, které rozdupal posvátný slon... Nad jeho hlavou se objevila nestvůrná tlapa s mozolnými prsty a pomalu se snižovala. Kadet začal dýchat rychleji, ale nebyl s to zavřít oči. Musil se dívat...

Krátký ostrý povel zazněl někde v pozadí chrámu. Šedý přízrak zmizel.

"Dám vám ještě jednu příležitost," ozval se zase ten nenáviděný hlas. "Povězte pravdu a darujeme vám život. Zůstanete našimi zajatci, a až Nána Sáhib vyžene bílé tyrany, pustíme vás na svobodu!"

"Skončete to raději hned," řekl unaveně Kalina, ale nikdo mu už neodpověděl. V chrámu zavládlo zase ticho. S námahou otočil hlavu, aby viděl na Alexe. Ten právě otevřel oči.

"Něco se mi asi zdálo," řekl mdle. Pomalu se probíral k vědomí, které ztratil, když se nad nimi objevilo hrůzné zvíře.

"Neusínejte zase, není na to vhodná doba," zasyčel někdo za nimi a Kalina, neschopný úžasem vyrazit hlásku, viděl, jak se nad ním sklání tlustý, tmavý obličej. Ucítil dotyk prstů a studeného ostří nože a potom jej silná ruka jediným pohybem zvedla na nohy.

"Tak a teď vašeho kamaráda," řekl tiše muž a Kalina v něm poznal Inda, který je sledoval, když přišli do domorodé čtvrti. Náhle jej zachvátila nesmírná úzkost, že muž je příliš pomalý a že se jejich kati vrátí, než bude se svou prací hotov.

"Rychle, pospěšte si!" naléhal a chtěl mu pomoci s odpoutáním Alexe, ale muž zavrtěl hlavou a odstrčil jej stranou.

"Jen pomalá práce je dobrá, říká Prorok," poznamenal s úsměvem.

"Nemějte žádné obavy, ti se již nevrátí," dodal, pohlédnuv na kadetův obličej stažený úzkostí. "Touhle dobou už moji lidé vybrali celé to hnízdo spiklenců!" Alex se nejistě zapotácel a pokusil se udělat pár kroků. Šlo to těžce, jeho údy zdřevěněly dlouhou vazbou.

"Mávejte trošku rukama!" radil mu tlustý zachránce a Alex se začal rozhánět kolem sebe.

"Teď už to půjde," prohlásil po chvíli s důvěrou a zvolna vykročil.

Kalina necítil při chůzi potíží, byl svázán mnohem později než Alex, teprve krátce předtím, než nabyl vědomí.

Muž je vedl malými dvířky ve zdi za modlou ven, do tiché noci. Tam se k nim přidružili dva muži. Jeden z nich Indovi tiše něco hlásil a pak mu odevzdal malý balíček.

"Tady jsou vaše věci," pravil zachránce, podávaje balíček Kalinovi.

"Můžete se podívat, jestli vám něco nechybí. Alí, podej pochodeň!" velel. Kadeti ani nebyli s to řádně si svůj majetek prohlédnout. Jejich nedávné zážitky jim nešly z hlavy. Pochodeň ozářila kus nádvoří a Kalina si povšiml dlouhého řetězu tichých postav, které stály nehybně ve tmě.

"Těch se nemusíme bát, jsou to vesměs moji lidé," uklidňoval je muž.

"Jací lidé?" odvážil se Kalina k otázce.

Muž na okamžik zaváhal.

"Vaše loď odjíždí zítra, ne?" ptal se, ale nečekal na odpověď a pokračoval.

"Není příčiny, proč bych vám to neřekl. Tajná policie ve službách Jejího Veličenstva, královny Viktorie."

"Ale jsou to samí Indové," řekl s úžasem Kalina.

"Ovšemže jsou, a já také," odpověděl udiveně muž, ale náhle pochopil, nad čím se kadet pozastavuje, a tiše se zasmál.

"Vy cizinci si myslíte, že celá Indie jde za tím bláznem, kterému říkají Nána Sáhih. Ale to je omyl. Ve skutečnosti jsou jeho přívrženci v naprosté menšině." Alex začal mít jisté ohavy o následky jejich dobrodružství a řekl je.

Tlustý náčelník tajných policistů ho uklidnil.

"Nám není nic po tom, co se děje uvnitř chrámu, pokud to není namířeno proti vládě, jako právě v tomto případě. Jestli jste tam nedovoleně vnikli nebo ne, o to ať se stará Východoindická společnost, která převzala ochranu náboženství v Indii. Má na to svou vlastní policii," dodal pohrdavě.

Kalinu teprve nyní napadlo, že vlastně muži ještě ani nepoděkovali za jeho zákrok, který jim v posledním okamžiku zachránil život. Začal toto opomenutí napravovat, ale náčelník ho přerušil.

"Nepřišli jsme kvůli vám pane, ačkoliv jsem vás viděl, když jste lezli přes zeď," prohlásil. "Dozvěděli jsme se, že tu bude dnes schůzka Nánova vyslance s místními přívrženci vzpoury. Nu, a poněvadž je vždycky snazší uhasit jiskru než oheň, dali jsme se hned do toho. Byla to pouhá náhoda, že jsme obsadili chrám právě včas, aby vám slon nešlápl na hlavu!" Kalina se otřásl při vzpomínce na hrozné okamžiky, od nichž uplynulo sotva půl hodiny.

"Máte krásné zbraně," řekl uznale Ind k Alexovi, který si prohlížel své pistole, je-li v nich náboj. Kadet se náhle rozhodl.

"Vlastně jsem z nich ještě ani nestřílel, jsou úplně nové. Věnoval mi je strýc k ochraně práva, jak výslovně napsal. A poněvadž myslím, že nejlepší příležitost jich užít mají lidé vašeho stavu, byl bych rád, kdybyste zbraně ode mne přijal na památku!" Ind zaváhal jen na okamžik a potom chtivě sáhl po pistolích, které mu Alex podával. Došli mezitím ke hráně do guvernérova paláce a nastal okamžik rozchodu.

"Žijte blaze, pánové, a nechť vám dá Prorok dobrý vítr na vaší cestě," loučil se Ind. U dělal několik kroků, ale náhle se otočil a vrátil se k nim, když už se chystali zmizet ve vchodu.

"Bude vás jistě zajímat, jak jsme se o dnešní schůzce spiklenců dozvěděli. Nuže, prozradil nám ji bráhmanský kněz. Chce se stát nástupcem velekněze, kterého právě teď zatkneme!"

27 NA OSTROVECH NIKOBARSKÝCH

Fregata opustila Madrás 10. února v poledne, za krásného počasí proplula ohromným zálivem Bengálským, a již po jedenácti dnech plavby se před ní vynořil na východním obzoru další její cíl, souostroví nikobarské, které má rozlohu tří poledníkových stupňů a táhne se jako pokračování velikého ostrova Sumatry na severozápad. Jedinou významnou událostí na této klidné cestě byl maškarní ples o masopustním úterý, který si námořníci neodpustili, ačkoliv horko bylo takové, že se z nich pot lil proudem, když tancovali "monterinu", oblíbený lidový tanec.

Fregata přistála nejdříve u korálových útesů ostrova Kar-Nikobar, hustě porostlých nádhernými kokosovníky, kde její příjezd způsobil velké zděšení. Domorodci ji považovali pro její četná děla za pirátskou loď a poslali rychle ženy, děti i stáda vepřů do nepřístupných vnitrozemských lesů. Muži se však zanedlouho osmělili a přicházeli na břeh, kde jim posádka dávala najevo všemožnými posuňky svou mírumilovnost. Byli to lidé krásných postav, s kůží barvy temného bronzu a s nádhernými dlouhými vlasy modročerné barvy, které jim splývaly až na záda a byly převázané kokosovým vláknem. Jejich oblek byl většinou velmi jednoduchý a pozůstával z úzkého kusu temně modré látky, ovinuté kolem kyčlí, ale někteří z nich získali od námořníků, s nimiž obchodovali, odložené části evropských oděvů a vypadali v nich neobyčejně směšně. Jeden měl svůj pruh plátna kolem pasu a na hlavě cylindr. Jiný zase si vykračoval důstojně v rozedrané košili, která mu sahala stěží po pás, a opět jiný měl na sobě sešlý frak a nic jiného.

Přicházeli bázlivě a drmolili lámanou angličtinou: "No fear? Good friend? (Žádný strach? Dobrý přítel?)" Teprve dary příchozích je získaly. Ukázalo se, že znají cenu věcí i peněz, ovšem jen stříbra. Zlato neznali a pokládali je za bezcenné. Ale nebylo možno získat od nich za skleněné trety dobré zboží, na to byli příliš zkušenými obchodníky. Veselost vzbudila jména, která si dávali, zřejmě podle anglických plavců, kteří tu kdy přistáli.

Jeden domorodec si říkal "kapitán Dickson", ale byli i takoví, kteří na sebe ukázali a docela neskromně prohlásili: "Lord Nelson", nebo "Boney" (Anglická přezdívka pro Napoleona utvořená z Bonaparte, jak jim žertem přezdívali veselí plavci).

Téměř každý z nich strkal cizincům špinavý kus papíru, o němž tvrdil, že je to jeho certifikát. Ukázalo se, že to jsou cedulky, které jim dali praktičtí angličtí obchodníci a na nichž byly pokyny pro ty, kteří sem zavítají. Někde byly shrnuty do jedné stručné věty, jako například: "Kapitán Dicks, vypadá jako lump, ale dá se s ním jednat", anebo "Starý Bill lakomec slevuje až třetí den", ale většinou obsahoval certifikát obšírný ceník kokosových ořechů, hlavního místního zboží. Takový ceník poskytoval zajímavá poučení o tom, jakou hodnotu přikládají domorodci různým věcem.

Nejvíce si cenili zbraně, lihoviny a stříbrný drát. Dvouhlavňová puška, sud rumu a třicet stop dlouhý kus stříbrného drátu měly stejnou cenu, dva a půl tisíce zralých kokosových ořechů. Ve vážnosti byla i lampa a sekera, za kus se dávalo pět set ořechů. I jiné nástroje byly dost vysoko oceněny, zejména lovecké tesáky, které domorodci ochotně platili třemi sty ořechy, ale zato plátno se netěšilo příliš velké oblibě, a nebylo divu. Za celých dvaatřicet dní, které fregata strávila na souostroví, neklesl teploměr ve stínu pod 30 stupňů a les, pokrývající téměř celý ostrov, vydechoval nezdravé vlhké horko. V takovém podnebí se stává oděv spíše přítěží, jak uznali i návštěvníci z "Novary", kteří záviděli domorodcům jejich vzdušné roucho.

Obydlí domorodců byla přizpůsobena podnebí. Tyčila se na kůlech šest až osm stop vysokých, poněvadž období dešťů, které přináší jihozápadní monzun, mění půdu v bezedný močál. Na kůlech ležela podlaha z bambusových tyčí, spoutaných dohromady zvláštním druhem rákosu, zvaného rotang. Nato byla posazena vlastní stavba z rákosí a palmového listí, připomínající ohromný zvon. Měla jen dveře a vítr se do ní mohl dostat nesčetnými otvory mezi rákosím. Těmi si musil také najít cestu kouř, který však dříve pokryl skromný majetek uvnitř chýše vysokou vrstvou sazí. Celé zařízení chýše pozůstávalo z bambusového lože a z několika kamenů, sestavených do podoby krbu. Nářadí, sestávající z několika hliněných nádob, a zbraně, většinou jen oštěpy, nezabraly mnoho místa, a tak se do každé chýše pohodlně vešlo na třicet osob. Domácí bůžkové, pitvorné malé modly vyřezané ze dřeva, se spokojili se skromným místem někde v koutku. Zámek na dveřích byl neznámým opatřením, na ostrově nebylo co krást. Denní výživu, kokosové ořechy, plody pandánu a chlebovníku si mohl každý volně natrhat v nejbližším lese. A přesto domorodci na noc vytahovali bambusové žebříky, ačkoliv na ostrovech nebyly šelmy, alespoň ne na pobřeží. Byl to patrně strach před zlými duchy, "ivi", který k onomu opatření dal podnět.

Domorodci nepřestávali ujišťovat plavce, že uvnitř lesa žijí jednoocí lidé a příšerné šelmy, a de Montfort, který byl nadšeným lovcem, se těšil na neobyčejnou kořist. Ale lesy byly téměř úplně nepřístupné a stezky, jimiž uprchly ženy domorodců s dětmi a stády do lesů, byly tak obratně skryty, že je lidé z "Novary" nenalezli. A když se jednou podařilo výpravě proniknout korytem vyschlého potoka do pralesa, dospěla po svízelném pochodu přes nes četné balvany na mýtinu, odkud nevedla žádná cesta. Pokusili se razit si cestu hustou spletí lián a bujného podrostu, ale zanedlouho musili od toho upustit. Cestou slyšeli jen temné vrkání holubů, kterých bylo všude na nikobarských ostrovech tolik, že se brzy námořníkům jejich maso přejedlo.

"Nemá to smysl dále jít!" rozhodl de Montfort, když už se třetí sekera otupila na nepoddajném bambusu. Náhle se zarazil a pozorně naslouchal. Z neproniknutelného přítmí lesa se ozval podivný přerývaný zvuk a důstojník si nadějně připravil svou dvojku k výstřelu.

Ale hned nato ji zklamaně zase přehodil přes rameno. V úzké lesní světlině se objevila zdivočelá prasnice s celým hejnem mladých, jejichž kvikání znělo v uzavřené prostoře tak podivně. Všichni se dali do smíchu při pohledu na nevinná prasátka, která se objevila místo očekávané nebezpečné šelmy a klidným krokem prošla kolem cizinců, aniž si jich povšimla.

Později se ukázalo, že na přístupné části ostrovů šelmy vůbec nejsou a že i hadů je tam velmi málo, ačkoliv domorodci vyprávěli báchorky o ohromných jedovatých hadech, žijících v pralese.

"To je nesmysl," prohlásil o tom přírodovědec výpravy, doktor Hochstetter. "Příroda nebývá taková, aby jednomu zvířeti dala všechny zbraně. Buď je had ohromný jako krajta nebo hroznýš, a pak zase není jedovatý, anebo je jedovatý, a potom zřídka dorůstá délky šesti stop. A nejjedovatější had, africká mamba, jejíž uštknutí usmrcuje člověka za půl minuty, je napohled nevinný hádek, který se dá pohodlně schovat do kapsy." Tak jedovatí hadi naštěstí na nikobarských ostrovech nebyli, za celou dobu svého pobytu na tomto souostroví našli přírodopisci jen jednoho slepýše a dva menší hady stejně málo škodlivé, jako je evropská zmije. Ostrovy byly chudé nejen na plazy, ale i na savce. Doktor Hochstetter napočítal na nich na čtyřicet druhů ptáků, mezi nimiž převládali lesní holubi a papoušci, ještěrek byla hojnost a v říčkách a lagunách žili i krokodýlové, ale ti byli příliš líní, než aby se pokusili o útok na člověka. Pobřeží oplývalo velkými kraby, kteří za noci vylézali na horký písek a tropili svými klepety, takový rámus, že posádka "Novary" nemohla spát.

Ze čtvernožců se vyskytoval na ostrovech hlavně vepř, a domorodci jej dokonce vycvičili na zápasníka. Uplatňoval se při slavnostech, pořádaných rok co rok z radosti nad příchodem suchého severovýchodního monzunu, který vane na ostrovech od začátku listopadu do konce března. Už několik týdnů před slavností zavrou domorodci velký počet zdivočelých kanců do ohrad a o slavnosti s nimi zápasí nikobarští mladíci oštěpy. Diváci přihlížejí podivnému boji se stejným nadšením jako Španělé býčím zápasům, a mladík, který vepře skolí, je na svůj výkon právě tak hrdý jako toreador, když probodne zuřivého býka.

"Co těm lidem tady vlastně chybí, žijí si jako v ráji," řekl jednoho dne Alex, když si vyšli s doktorem Hochstetterem trochu botanizovat na ostrov Velký Nikobar. "Ráno vstanou, načešou si trochu kokosových ořechů a mají znamenitou snídani. V poledne si sednou k vepřové...

"A k tomu jedí knedlíky z mouky chlebovníku anebo z laromu," smál se Kalina.

"Co to je larom?" ptal se Alex nedůvěřivě.

"Ty to nevíš?" divil se Kalina. "To je přece mouka, kterou si dělají z pandánových plodů. Ukazoval mi to "kapitán Dickson", když byl jednou v dobré náladě."

"To je zvláštní, o čem se ty s tímhle chlapíkem bavíš," krčil rameny Alex. "Já, kdykoliv ho potkám, nedostanu z něho nic jiného než "You dont talk lie?" (nevídaná lež - anglicky) Doktor Hochstetter se smál, až se mu brýle zapotily.

"Zdá se, že vás dobře zná, Karamane," řekl vesele, "a ví, že rád vyprávíte nejpodivnější historky!"

"Také se někdy do nich zamotám sám," povzdychl si Alex, vzpomínaje na příšerné chvíle v indické pagodě, ale hned zmlkl, jak zachytil výstražný pohled Kalinův. Jejich dobrodružství v Madrásu musilo zůstat utajeno, a proto o něm neřekli nikomu ani slovo, ba ani Natti o něm nevěděl. Kalina si byl vědom, že by je velitel lodi, který jinak nebyl nijak zvlášť přísný, jistě potrestal za to, že přestoupili jeho výslovný zákaz chodit po setmění do města.

Stáli právě na pokraji krásného lesa, v němž byly zastoupeny všechny význačné stromy nikobarských ostrovů. Rostl zde divoce pandán se vzdušnými kořeny, které se z výše desíti stop spouštěly k zemi a zarůstaly do ní, jeho čárkované listy byly až šest stop dlouhé a mezi nimi visely celé hrozny zvláštních kyjovitých plodů, jejichž dužina připomíná jablečnou kaši. Rostly zde různé druhy fíkovníků s obrovskými kmeny a barringtonie, zvláštní druh z čeledi myrtovitých, s větvemi čnějícími přímo vzhůru jako svíce a obalenými krásnými, stopu dlouhými, bílými nebo růžovými květy. Sem tam bylo vidět i chlebovník, podivuhodného živitele tropických obyvatelů, o němž říká slavný mořeplavec Cook, že deset stromů stačí zaopatřit potravu nejčetnější rodině na celý rok. Ale kromě těchto krásných ukázek tropických rostlin tu byla i celá řada jiných listnatých stromů, které doktor Hochstetter rychle jmenoval odbornými i lidovými názvy a kadeti stejně rychle zapomínali.

Nade vším kralovala však kokosová palma, jediný strom, s jehož pěstováním si dá nikobarský domorodec trochu práce. Je to strom, který mu - až na maso - dovede poskytnout skoro všechno. Kmen má sice řídké dřevo, ale postačí na trámy, latě a stěžně pro čluny.

Z vláken kůry a skořápek ořechů splétá domorodec provazy a lana, je to tak dobrý materiál, že se dokonce vyváží. Listy kokosovníku, které dorůstají délky čtrnácti stop při šířce tří stop, poskytuji krytinu střechy, a to tak znamenitou, že ji ani dlouhé deště nerozmočí. Dají se z nich také splést velmi pevné a lehké koše. Šťáva nezralého ořechu, velkého jako hlava, které se neprávem říká kokosové mléko, poskytuje občerstvující nápoj, třebaže je nasládlá. Jádro se pojídá a tlačí se z něho olej, jehož spotřeba v evropském průmyslu stále roste, takže se ročně dováží do Evropy na pět miliónů kokosových ořechů (míněn rok 1858. Dnes je spotřeba kokosových ořechů v Evropě daleko větši už proto, že se z nich vyrábějí jedlé tuky. Dovážejí se sušené a rozkrájené na kousky pod jménem kopra.). Skořápka ořechu je výbornou nádobou a z nerozvitých palmových květů vytéká po naříznutí šťáva, kterou domorodci nechávají zkvasit v opojný nápoj, jedinou svou lihovinu.

"Máte pravdu, že to zde vypadá jako v ráji," poznamenal doktor Hochstetter, "ale přece jen Evropanům se tu dobře nedaří a nepodařilo se jim trvale se zde usadit. Ani domorodci se příliš nemnoží a na celém souostroví, které by pohodlně uživilo sto tisíc lidí, žije jich dnes sotva pět tisíc."

"A čím to je?" divil se Kalina. "Vždyť podnebí je tu snesitelné, když si člověk zvykne na horko."

"To dělá jihozápadní monzun," vysvětloval doktor. "Vane od počátku května do konce září a přináší s sebou deště a z těch se rodí zimnice." Kadeti měli později příležitost spatřit na ostrově Nangkauri polorozpadlou misii moravských bratří, jejíž obyvatelé postupně vymřeli na zimnici. Ale ani jiným bělochům se nedařilo lépe. Arabové znali Nikobary už v 9. století, ale nikdy se na nich trvale neusadili, ačkoliv se jinak s nimi setkáváme na všech ostrovech malajského souostroví.

Dánové se Nikobar několikrát ujali, ale vždy toho zase nechali a nakonec ostrovy trvale opustili. V roce 1778 sem dokonce připlula rakouská loď "Marie Terezie", ale i její pokus o kolonizaci zanikl beze stopy. "Kapitán Dickson" vyprávěl Kalinovi, že prý náčelníci některých ostrovů. nabídli svá území Anglii, aby je chránila, ale kadet tomu nepřikládal valné víry (Angličané zabrali Nikobary roku 1869).

Běloši sem jezdili jen za účelem obchodu, pro kokosové ořechy.

Kromě jejich lodí tu přistávaly i malajské bárky, dojíždějící pro ořechy, trepang a salangan. Trepang je sumýš jedlý neboli mořská okurka, tento mořský živočich se také opravdu podobá okurce s četnými výrůstky. Suší se a prodává Číňanům, kteří jej vaří tak dlouho, až je z něho jakýsi rosol, který jim velmi chutná. Číňané jsou také odběrateli salanganu, je to hnízdo jednoho druhu mořské vlaštovky, které Malajci říkají "salang". Suší se a prodávají v balíčkách, které váží asi půldruhé libry a obsahují dvaasedmdesát hnízd. Jejich cena je různá, nejméně však činí zlatku. Na malajské bárce, která právě kotvila u ostrovů, byl dobrácký čínský obchodník Ovi Bing-hong, jenž pozval štáb fregaty na salangan "upravený po čínsku", jak řekl. Úprava byla velmi jednoduchá, sušená hnízda se prostě nechala hodinu vařit ve vodě. Vznikla z nich podivná rosolovitá hmota a hosté z "Novary" pojedli z ní s velkou námahou několik lžic.

"Nemá to žádnou chuť a člověk má dojem, že žvýká gumu," napsal si o tom Kalina do deníku.

Po čtyřech týdnech se jejich práce na ostrovech, spočívající v mapování a ve výzkumech geologických, botanických a zoologických chýlily ke konci. Nebyly vždy snadné a u některých ostrovů se jim pro nepříznivý vítr, protiproudy a četné korálové útesy ani nepodařilo přistát.

Cestou na ostrov Nangkauri dokonce "Novara" uvázla na mělčině a podařilo se jí uvolnit teprve po delší práci navíjením lan, připoutaných ke kotvám. U západního pobřeží ostrova Velkého Nikobaru vrhl zase příboj šalupu, která jela mapovat, na korálové útesy a převrhl ji.

Její posádka, mezi níž byl i Kalina, pospíchala rychle na břeh, ne snad proto, že by moře bylo studené, ale poněvadž se v okolí prohánělo celé hejno žraloků.

Domorodci se chovali k posádce fregaty všude mírumilovně, ale byli rádi, když odjížděla, třebaže námořníci svědomitě dodržovali přísný rozkaz velitelův a vůbec se nedotkli jejich majetku. Ubohým ostrovanům nešlo na rozum, proč má fregata tolik děl, a považovali ji stále za loď pirátskou. Pobyt u souostroví, který se prodloužil na dvaatřicet dní, nebyl tedy ničím rušen až na příhodu, která se stala krátce před odjezdem fregaty. Loď právě kotvila u jižního pobřeží Velkého Nikobaru, nejjižnějšího ostrova z celé skupiny, a navečer se zatoulalo několik zvědavých Dalmatinců až k malé osadě, skryté pod úpatím velkého kuželovitého vrchu. Co zde spatřili, nahnalo jim takovou hrůzu, že se úprkem vrátili na loď kotvící těsně u břehu, a s očima navrch hlavy vyprávěli, že na ostrově jsou lidožrouti.

"Dýchněte na mne!" poroučel přísně praporčík, který měl hlídkovou službu na palubě. Podezříval námořníky, že přebrali palmového vína.

Ale z úst bradatého Jovanoviče z Podgory v Makarské zátoce bylo cítit jen smotek tabáku, který vytrvale žvýkal, a nic jiného. Praporčík vrtěl hlavou.

"Opravdu, pane praporčíku, viděli jsme ty pohanské kůže, jak sedí kolem lidských hnátů a tropí bohapustý povyk. Ať mi nejbližší kost v hrdle uvázne," spustil bodrý syn slunného pobřeží celou litanii zaříkání o své pravdomluvnosti, v nichž jsou Jihoslované hotovými mistry.

"Dobrá, ohlásím to, ale dostanete všichni týden temnice, jestli to nebude pravda!" vyhrožoval praporčík. Velitel lodi kupodivu vyprávění námořníků uvěřil a za čtvrt hodiny byla už připravena malá výprava na ostrov. Vedl ji de Montfort a skládala se z desíti námořních pěšáků a s praporčíkem v čele. Vojáci dostali ještě po tuctu ostrých nábojů do pušek a četa se dala na pochod. Blízko kotviště se setkali 8 Kalinou, který se vracel s několika muži od mapování, a na jeho prosbu mu de Montfort dovolil, aby se k nim připojil.

Už z dálky slyšeli křik zaznívající z největší chýše, která patřila náčelníkovi osady. Ostatní příbytky domorodců se zdály opuštěny a dělalo to dojem, jako by se byli všichni obyvatelé malé osady shromáždili u náčelníka. Vojáci chýši tiše obklopili a na de Montfortův rozkaz přinesli několik žebříků od ostatních příbytků. Přistavili je ke stěnám chýše a Montfort, praporčík, kadet a tři pěšáci po nich vylezli bez hluku nahoru. Stěna měla tolik různých otvorů, že bylo snadné přehlédnout celý vnitřek chýše.

"Odpusť nám, Bože naše viny!" zvolal zděšeně pěšák Matěj Farář z Hostouně. Polekal se tak velice, že by byl málem pustil pušku s nasazeným bodlem.

"Ticho tam!" sykl výhrůžně de Montfort a díval se dále do chýše.

V duchu uznal, že ubohý voják měl veškerou příčinu k svému zbožnému výkřiku. To, co viděl, vypadalo tak příšerně, že se sám stěží opanoval, aby hlasitě nevykřikl.

V chýši se tísnili všichni mužští obyvatelé osady a uprostřed nich na místě, které bylo ponecháno prázdné, ležely lidské kosti kolem několika lebek seřaděných do kruhu. Kosti byly většinou holé a strašidelně svítily svou bělostí v záři olejových lamp, ale na některých visely ještě cáry poloshnilého masa, jehož mrtvolný, nasládlý zápach pronikal i stěnami chýše. Vyšklebené, bezmasé čelisti lebek svíraly hořící doutníky.

"Za mnou!" velel de Montfort a rozťal šavlí rákosovou stěnu chýše.

Vojáci si prorazili cestu kolbami pušek a v okamžiku vnikli za důstojníkem do chýše, jejíž žebřík byl už dříve odstraněn, takže nikdo nemohl uniknout. Křik, který až dosud v chýši panoval, rázem ustal.

Všichni domorodci polekaně vyskočili a dívali se zděšeně na pušky a bodla, která jim vojáci nasadili na prsa.

"Talán, kirángare!" (V nikobarské řeči: "Vstát, jít!") poroučel de Montfort. Dal dopravit vesničany po přistaveném žebříku dolů jednoho za druhým a seřadit do čtverce, který obklíčili vojáci s namířenými puškami.

"Akiá Máh? (Kdo náčelník?)" ptal se Montfort přísně.

Z hloučku třiceti domorodců vystoupil starší zamračený muž, který se tvářil velmi uraženě.

"Pane, proč rušit naši slavnost za naše kúpa (mrtvé)?" ptal se vyčítavě lámanou angličtinou.

"Pěkná slavnost!" řekl posměšně de Montfort. "Přiznej se, že jste své mrtvé pojídali!" Nejen náčelník, ale i ostatní domorodci, pokud rozuměli trochu anglicky a pochopili smysl důstojníkovy řeči, bouřlivě protestovali.

"Pane, to být omyl!" tvrdil muž. "To být náš tarík (lid), mrtvý už od poslední talák (léto, suchá roční doba), než přijít kúmra (čas dešťů).

My je nejdřív zahrabat do kujukúpa (hřbitov), a když znovu přijít talák, my vykopat kúi (hlava) a tangaé (kosti), kúi dát rípa (dýmka) a my všichni křičet, aby atlák ivi (zlý duch) mít strach a utéct."

De Montfortovi počalo svítat. Vzpomněl si, že kosti, které spatřil v chýši, byly většinou holé a lebky také. Pokud na nich bylo maso, dělalo dojem, že je už dávno v rozkladu. Náčelník nepochybně mluvil pravdu, nešlo zde z žádné lidožroutsví, nýbrž jen o nějaké podivné pokračování pohřebních obřadů, prováděné rok po pohřbení mrtvých. Poručík dal vojákům povel k pohovu a vyptával se náčelníka dále. Dozvěděl se, že po zaplašení zlých duchů křikem se lebky zase pohřbí, kdežto kosti mrtvých se naházejí do moře. Kdyby prý se nebožtík z hrobu nevykopal a tyto obřady se s ním neprovedly, propadl by jeho duch moci zlých bohů. Na znamení smutku potom domorodci pokácejí některé své palmy a jejich ořechy rozházejí na všechny světové strany.

Chtějí tím dát najevo, že jejich bol je takový, že je jim zkáza jejich vlastního majetku lhostejná. Ve skutečnosti však se tento projev smutku vyplatí, poněvadž mnoho ořechů v úrodné zemi vzejde a za jednu palmu, obětovanou mrtvému, jich vyroste v několika letech celý lesík.

Aby dokázal, že nelže, dovedl náčelník četu z "Novary" na jejich hřbitov. Nebyly tam rovy ani náhrobky, jen kůly několik stop dlouhé, ověšené pestrými cáry látky, označovaly místa, kde byl někdo pohřben. Tu a tam viděli čerstvě vykopané jámy.

"Tiói niá naún, uát aláha! (My jíme vepřové maso, ne lidské!)" končil náčelník svou obhajobu.

"Vlastně bychom neměli právo se jim do toho plést, i kdyby skutečně jedli lidské maso," poznamenal de Montfort ke Kalinovi, když se vraceli na fregatu. "Byla by to práce pro misionáře, a ne pro vojáka, dokázat jim, že se dopouštějí špatného činu!" Za krásného počasí zdvihla fregata kotvy 26. března a zamířila do průlivu, jenž dělí veliký ostrov Sumatru od Malajského poloostrova, který jako ohromný had prodlužuje pevninu Zadní Indie téměř až k rovníku. Krásné počasí pominulo, sotva zmizel ostrov Velký Nikobar na severozápadním obzoru. Vystřídaly je prudké tropické bouře, které v každou hodinu denní i noční vybíjely nad lodí své blesky a zahrnovaly ji přitom hotovými přívaly vody. Nebylo žádnou vzácností, když námořníci nachytali za půldruhé hodiny do nádob na 8000 mázů dešťové vody! Na lodi všechno páchlo vlhkostí a plísní a služba na palubě byla hotovou trýzní.

"Jestli to takhle bude trvat ještě pár dní, rozmočím se jako kostka cukru v čaji!" tvrdil Alex pokaždé, když svlékal svůj voskovaný plášť, který vypadal, jako kdyby se v něm byl právě vykoupal v moři. Všude člověk potkával obličeje rozzívané nudou, a proto není divu, že kadeti přivítali s radostí zděšený křik, který se jednoho večera ozval z kabiny lodního kaplana. Ubírali se právě od večeře a zamířili tryskem ke kabině duchovního s Alexem v čele.

"Konečně se něco děje!" křičel nadšeně Alex a vpadl do kabiny, kde zatím již křik zmlkl. Ale vzápětí se otočil a s velmi bledým obličejem se hrnul zpátky, sraziv se v úzkých dveřích s těmi, kteří chtěli dovnitř.

"Had, to není nic pro mne!" řekl rozhodně a přenechal své místo ochotně jiným zvědavcům. Ti spatřili v jednom koutě neveliké prostory pátera, který držel ještě v ruce breviář, v němž právě četl, když ucítil na své noze neobvyklý tlak. Něco jej svíralo nad kotníky a polekaný kaplan vymrštil bezděky prudce nohu, načež od ní odlétl had, dlouhý nejméně tři stopy. Zapadl do protějšího kouta kabiny a tam začal pohněvaně syčet.

Byl to mořský had přes coul široký, který se patrně dostal na loď s kotevním řetězem. Zpočátku měl asi v úmyslu se s páterem vypořádat, ale jeho křik a příchod četných lidí jej tak polekal, že se uchýlil do nejtmavšího koutku kabiny. Nebylo mu to nic platné, ochotní námořníci jej velmi brzy vyšťourali a rozsekali na tolik kusů, že doktor Hochstetter, jenž přišel pozdě, nestačil lomit rukama.

"Takový krásný exemplář, první dorostlý Chorsydrus fasciatus, s kterým jsem se setkal, a oni jej zabijí!" bědoval.

"A je ten had jedovatý, pane doktore?" ptal se pobledlý kaplan.

"Dosti prudce jedovatý." přisvědčil nedbale doktor, a pokoušel se sebrat všechny kusy plazova těla, aby mu žádný nechyběl.

"Nu, ale pak je dobře, že hada zabili, poněvadž byl lidem nebezpečný!" řekl přísně duchovní.

"Ale nemusili ho aspoň rozsekat na tolik kusů! Jak ho mám teď uložit v lihu? To abych si každý kousek jeho těla očísloval," mrzel se nešťastný přírodopisec.

Bouřky ustoupily za několik dní horku a nastalo bezvětří, vystřídané jen občas lehkými brízami. Ty však byly protivného směru, takže fregata se téměř nehnula z místa, ačkoliv ustavičně křižovala. Za čtrnáct dní urazila jen takovou cestu, jako parní loď za stejný počet hodin. Bylo malou útěchou, že tentýž osud postihl i celou eskadru jiných plachetních lodí. Teprve 9. dubna se vítr náhle otočil fregatě do zad a ta s plnými plachtami, provázena ostatními druhy v neštěstí, vplula do Malackého průlivu.

O dva dny později míjeli časně zrána ostrov Pulo Pinaug, zvaný též Arekový nebo ostrov Waleského prince. Leží těsně u západního pobřeží Malajského poloostrova a zůstal po levém boku lodi. Z přírodních krás ostrova, opěvovaných všemi návštěvníky, uviděli jen málo, ježto počasÍ bylo pochmurné a husté mraky visely nad lesnatými vrchy.

Den nato proplula fregata mezi Sambelongy neboli Devíti ostrovy a ostrovem Džara, a její posádka spatřila na východě vysoké zalesněné hory Království perahského. Počínaje ústím řeky téhož jména zužoval se průliv čím dále tím více a bylo potřebí neustále sondo vat hloubku jeho dna. Četné mělčiny zde ztěžují plavbu a k tomu ještě je v průlivu plno skal a ostrůvků, takte za nepříznivého počasí plachetní lodi raději přerušují cestu a spouštějí kotvu. Kotviště najdou kdekoliv, ježto průliv není nikde hlubší než dvacet nití.

Obvyklá cesta lodí vede pak dále tak blízko od západního pobřeží Malajského poloostrova, že posádka fregaty viděla jasně domy i chrámy města Malakky, které míjela 14. dubna. Toto město, ležící pod jižními svahy hory Ofiru, zvané též Ledang nebo Pudang a vysoké 5700 stop, bylo kdysi hlavním městem poloostrova.

Ještě ne dlouho před příjezdem "Novary" byla tato část průlivu ohrožována malajskými piráty. Měli své špióny na všech domorodých člunech, které přijížděly k lodím a nabízely jim zboží všeho druhu, zejména ovoce. Špióni přitom zjistili, jaký má loď náklad, kolik posádky a jak je vyzbrojená. A když potom za noci ležely lodi na kotvách, podnikali na ně piráti útoky. Posádka bývala bez milosti pobita nebo naházena do moře, loď vypleněna a zapálena. Ještě před dvanácti lety dal zde kapitán "Galathey", Steen Bill, na noc nabit děla a zesílit stráže, aby se nestal obětí těchto lidských žraloků.

Po dvacetidenní plavbě byl konečně Singapur, cíl cesty, v dohledu.

Úžina tu byla přeplněna loděmi nejrůznějších tvarů, malajskými prauami, čínskými džunkami, a evropskými plachetníky i paroloděmi.

Po pravém boku "Novary" bylo vidět na obzoru hornaté břehy ostrova Sumatry s labyrintem malých ostrovů, chránících vjezd do singapurské rejdy. Fregata se mezi nimi propletla bez jakékoliv nehody a vjela 15. dubna do singapurského zálivu, kde kotvilo na tisíce lodí s vlajkami všech námořních zemí světa. Kolem druhé hodiny odpolední spustila kotvy nad hloubkou třinácti nití a v blízkosti anglických válečných lodí, plachetní fregaty "Ametyst" a šroubové korvety "Niger".

Sotva dozněly obvyklé pozdravné výstřely fregaty. přirazil k ní člun z "Ametystu" s důstojníkem, který přijel cestovatele pozdravit.

Přivezl smutnou zprávu, že v přístavu řádí cholera a kosí denně desítky lidí. Ukázal jim anglickou brigu, kde právě spouštěli vlajku do polovice stěžně na znamení smutku nad úmrtím kapitána a jednoho námořníka.

Komodor von Wüllerstorf-Urbair byl nucen pozměnit cestovní program, který původně určoval fregatě delší pobyt v Singapuru. Nejraději by byl okamžitě odrazil, poněvadž znal dobře nebezpečí, které jim zde hrozí. Loď však potřebovala nutně nové zásoby potravin na další cestu, a tak nezbylo než zůstat v zamořeném přístavu nejméně pět či šest dní.

28 V TYGŘÍ DŽUNGLI

Singapurský ostrov tvoří jakýsi přívěšek dlouhého Malajského poloostrova, od něhož jej dělí průliv, který je na některých místech stěží půl anglické mile široký. Ostrov má od západu k východu rozsah asi pětadvacet anglických mil a od severu k jihu pouze čtrnáct: celý jeho povrch činí jen dvě stě šest anglických čtverečních mil, což je tolik jako plocha průměrného okresu v Čechách. Až do roku 1819 tu bylo jen pár chudých rybářských chat a četné tábory pirátů. Ale toho roku odkoupil bývalý guvernér ostrova Jávy, sir Stamford Raflles, singapurský ostrov od džohórského sultána pro Anglii za šedesát tisíc španělských dolarů jednou provždy a doživotní roční rentu čtyřiadvacet tisíc dolaru.

Anglie držela ve své moci po celou dobu napoleonských válek Holandskou Indii, to jest velké ostrovy Sumatru, Jávu, Celebes a Borneo, a po skončení válek je, ač jen velmi nerada, zase Holanďanům vrátila.

Potřebovala proto nějaké středisko pro svůj obchod s Čínou, odkud dovážela hedvábí a čaj, a také místo, které by sloužilo jako opěrný bod proti Holanďanům a kde by bylo možno opravit anglické lodi, poškozené za dlouhé plavby kolem celé Mriky do východní Asie, i lodi válečné. Singapurský ostrov se k tomu účelu velmi dobře hodil a netrvalo dlouho, byl vyčištěn od pirátů. Za několik let vznikl na jeho jihovýchodním pobřeží přístav, kam už v době kdy "Novara" plula kolem světa, dojíždělo ročně na tisíc evropských lodí a více než tři tisíce malajských bárek a čínských džunek.

Singapur měl tehdy šedesát tisíc obyvatel a celý ostrov i s městem sto tisíc, z čehož byly dobré dvě třetiny Číňanů. Jejich pozdrav "Čin, čin!" bylo slyšet na singapurských ulicích mnohem častěji než arabský "Salam!" Přicházeli do města jako chudí kuliové, kteří si musili nejdříve odpracovat převoz z Číny, ale houževnatou prací se časem vzmáhali do té míry, že všechen menší obchod byl v jejich rukou, ba i mnoho velkoobchodů. Dřívější obchodníci, Arabové a Indové, byli jinak úplně vytlačeni. Řízení celého obchodu prováděli ovšem Evropané. Tehdy však bylo všech bělochů na ostrově sotva čtyři sta.

Město samo bylo pestrou směsí národů, mezi nimiž běloch zcela mizel. Vedle ustavičně se šklebících Číňanů, které člověk potkával na každém kroku, se pohybovali Malajci, Klingové, čili obyvatelé Pobřeží koromandelského, Bagiové z Celebesu, Arméni, parští ctitelé ohně, Arabové, Javánci, Siamci, Barmánci, Bengálci a různí jiní návštěvníci z veliké skupiny indických ostrovů. Nápadný byl tehdy v Singapuru nedostatek žen, na sedm mužů připadla jen jedna! Řeka téhož jména dělí město na dvě části, severní, kde sídlí Evropané a Bugiové, a jižní, která leží jen pár stop nad mořem a pozůstává převážně z obchodů a kanceláří. Město ovládají tři pahorky a na jednom z nich, Perlovém, se právě stavěla pevnost. Kolem města byl vymýcen z džungle pás jen asi pět anglických mil široký. Domorodci zde pěstovali kromě plodin, potřebných k živobytí, zejména gambir, druh mařinkové rostliny, z jejichž výhonků a listů se vyváří hnědé barvivo, které bylo tehdy jedním z hlavních předmětů singapurského vývozu, a betelový keř.

Obě tyto rostliny vysušují půdu a vytahují z ní tolik živných látek, že se musí ustavičně přesazovat. Následek toho je, že džungle neustále ustupuje od města. Jiným předmětem vývozu z tohoto města bylo ságo. Dobývá se ze zvláštního druhu palmy, v jejímž kmeni tvoří dřeň. Do Singapuru se dováželo v hrubém stavu ze Sumatry a Bornea, zde se čistilo a pražilo a pak teprve přicházelo do obchodu pod jménem perlového sága. Ročně se ho ze Singapuru vyvezlo do celého světa na sto tisíc centnyrů.

Hned po zakotvení fregaty v singapurském přístavu byly objednány u čínského velkoobchodníka Vhampoy zásoby potravin pro celou posádku na půl roku. Usměvavý Číňan obstaral vše potřebné velmi ochotně a rychle, ale když mu přišel pokladník z fregaty platit zlatem, byl odmítnut.

"Jakže, vy neberete zlato?" ptal se pokladník udiveně.

Číňan zavrtěl s úsměvem hlavou. "Co bych si s ním počal, sir?" řekl zdvořile. "Zde se zlato vůbec nepřijímá!"

"A čím vám tedy máme zaplatit?" tázal se zmatený úředník.

"Španělskými dolary," odpověděl obchodník. "To je běžná mince všude ve východní Asii." Pokladní se vrátil na "Novaru" hlásit nečekanou překážku veliteli.

Anglická banka projevila ochotu vyměnit rakouské dukáty, ale když si ubohý pokladník vzal tužku a začal počítat, zjistil, že si bude muset na to všechno stříbro, které měl zaplatit Vhampoovi, vzít vozík.

A tak se ulicemi Singapuru brzy nato pohyboval podivný průvod, sestávající z dvoukolového vozíku, taženého čínským kuliem a doprovázeného ochrannou stráží šesti námořníků s puškami a bodly pod vedením jednoho kadeta. Ale zdálo se, že singapurské obyvatelstvo v tom nevidí nic neobvyklého. A návštěvníci z fregaty si povšimli, že na prahu mnohých obchodů sedí Malajci na zkřížených nohou, mají před sebou ohromnou hromadu stříbrných dolarů a hbitě je počítají a rovnají do úhledných sloupků.

Pobyt "Novary" v Singapuru byl sice vyměřen jen na několik dní, ale přesto podnikl její štáb vycházku do továrny, ve které se vyrábělo opium. Přijal také pozvání vlídného a bohatého obchodníka Vhampoy k "večeři čistě čínské", jak řekl. A de Montfort použil dokonce posledního dne před odjezdem k lovu, k němuž dala podnět návštěva u ochotného Číňana.

"Tak tedy uvidíme, jak se dělá opium," prohlásil spokojeně Alex, když se jejich dost četný průvod ubíral na takzvanou opiovou farmu, kde se tento opojný a zhoubný prostředek připravoval ze šťávy makovic.

"Rád bych věděl, jestli má člověk opravdu tak příjemný pocit, když to kouří, jak se o tom píše v knížkách," prohodil Kalina. "Optáme se na to doktora, ten bude mít radost, že může o něčem přednášet," navrhl Alex, a oba si pospíšili do čela jejich malé čety, kde kráčel doktor Hochstetter s ostatními badateli z "Novary".

"Ne, ten váš první pocit by byl asi velmi špatný, jako má špatné pocity napoprvé i kuřák obyčejného tabáku," prohlásil doktor, když mu Karaman přednesl svou otázku. "Odnesl byste to zvracením, bolením hlavy, a to pořádným, a bolestmi v žaludku. Musil byste prokouřit pár zlatek, než byste tomu přišel na chuť!" "Vlastně bychom mohli vyrábět opium i u nás doma," podotkl Kalina. "Stačí k tomu přece obyčejný mák, že ano, pane doktore?"

"Papaver somnifera, čili jak vy říkáte, obyčejný mák," začal doktor s jakýmsi posměškem pro neodborné jméno, které Kalina této rostlině dal, "ten ovšem k tomu stačí a opium se z ničeho jiného také nevyrábí, ale pěstování toho vašeho "obyčejného máku" ve velkém není žádná maličkost. Potřebuje ustavičnou péči, musí se hodně zalévat, půda se musí často kypřit a přitom je potřebí neustále ničit různé cizopasníky z říše hmyzu, kteří mají na tuhle rostlinu zvláště spadeno. A ke všemu ještě je tu nebezpečí, že vítr rostliny poláme, že déšť je vyplaví nebo že je kroupy zatlukou do země. Není to s "obyčejným mákem" žádná lehká práce!"

"A kde jej tedy pěstují pro výrobu opia?" ptal se Natti, který se připojil k malé skupině.

"Nejvíce se ho pěstuje v Přední Indii," řekl doktor. "Benares, Patna, Malva, to jsou kraje ohromných makových polí."

"No, dobrá, ale když jim jednou ten mák naroste, tak už s ním nemají moc práce," ozval se Alex. "Píchnou prostě do makovice, chytnou šťávu do hrníčku a draho ji prodají!" Jeho kamarádi se smáli, ale doktor se zamračil.

"To si nemyslete, že je to tak jednoduché!" řekl přísně. "Kdybyste vzal špendlík a prostě makovici napíchl, tak se vám sice ukáže trochu šťávy, ale většina jí vteče dovnitř makovice a přijde nazmar. Pěstitelé to musí provádět velmi opatrně. Mají na to také zvláštní nástroj, podobný trojité ostruze, jejíž hroty jsou částečně obaleny bavlnou, aby nevnikly příliš hluboko do obalu makovice a nepropíchly ji skrz naskrz. To píchání se děje asi dva či tři týdny předtím, než mák dozraje, tedy někdy koncem dubna. Píchá se tři dny po sobě za ranního tepla a po čtyřiadvaceti hodinách se vždycky za chládku před východem slunce ztuhlá šťáva seškrábe."

"Ale pak už se to může rovnou prodat a kouřit," trval na svém Alex, který si představoval přípravu opia jako velmi jednoduchou věc.

"Kouřit ano, ale prodat nikoliv," opravil ho doktor. "V původním stavu by ta šťáva dlouho nevydržela, rychle by vyschla. Proto se míchá s lněným olejem a uhnětou se z ní bochníčky, které mají čtyři až pět palců v průměru a váží asi čtyři libry. Ty se zabalí do makových a tabákových listů, nechají se v hliněných mísách trochu vyschnout a pak se prodávají zpravidla v bednách po deseti jednatelům Východoindické společnosti. Ale to je teprve hrubé opium, a to se čistí právě v takové továrně, kterou si jdeme prohlédnout. Tam se z něho teprve připravuje čisté opium ke kouření, zvané čandú." Prohlídka továrny ukázala, že zpracování ztuhlé šťávy z makovic je poměrně jednoduchá věc, při které je pouze potřebí dbát, aby se šťáva nepřipálila. Vařili ji nejdříve v mosazných pánvích, pak ji čistili proléváním plstěnými filtry a nakonec ji znovu vařili na mírném ohni, aby náležitě zhoustla. Tuto práci prováděli čínští dělníci a po svém zvyku spalovali před jejím zahájením zvláštní papírky, zvané "čin-čin-sóa", na nichž byla natištěna modlitba k některému jejich bohovi.

Byli přesvědčeni, že kouř, v nějž se modlitba promění, ji donese přímo k onomu bohovi, který je pak osobně zodpovědný za zdar jejich práce.

Po prohlídce továrny na čištění opia zašla výprava z "Novary" do jedné z četných opiových krčem, jichž bylo v Singapuru v každé ulici několik. Byly to ponuré, tmavé a páchnoucí špeluňky, s řadou lůžek, ověšených průsvitnými, temně modrými záclonkami. Na každém z nich ležel nějaký kuřák opia. Někteří už byli pod účinkem zhoubného jedu a nalézali se v jakémsi podivném spánku, ne nepodobnému smrtelné mdlobě, který je činil naprosto necitlivými vůči bodání četných komárů. Jiní se na "rajský požitek" teprve připravovali, napichovali na tříhrannou jehlu s plochou hlavicí kousky opia velikosti hrachu, nahřívali je nad lihovým kahanem a pak je vkládali do zvláštních dýmek, zvaných "jen-tsiang", aby je vykouřili.

Opium prodával malý vyschlý Číňan s tváří podobnou mumii a jak si návštěvníci z "Novary" povšimli, odvažoval je stříbrem. Na jednu misku vah položil opium a na druhou tolik stříbrných mexických dolarů, až se misky ustálily ve stejné poloze.

"Brrr, člověku je špatně, jen když se na to dívá," prohlásil Alex, když vyšli ven a s rozkoší dýchal čerstvý vzduch.

"Ale zisky má ten vyschlý Číňan slušné," podotkl Kalina a doktor přisvědčil.

"Všichni na tom vydělávají, jen pěstitel ne, jak už to bývá zvykem," poznamenal. "Měl by větší užitek, kdyby pěstoval cukrovou třtinu nebo tabák, ale jednatelé Východoindické společnosti obcházejí pořád kolem něho jako dravci a nutí mu peníze jako zálohu, jen když bude pěstovat mák!" "A cožpak důstojná Východoindická společnost tenhle otravný jed podporuje?" divil se Alex.

Doktor si pošinul brýle na čelo a zadíval se na baculatého kadeta přísně jako učitel na nedbalého žáka. "Cožpak to nevíte?" tázal se s důrazem. "Zdá se, že výchova kadetů válečného námořnictva je velmi zanedbaná," bručel si do vousů a de Montfort, který se k nim přidružil, se dal do smíchu. "Nejen kadetů, i důstojníků, učený doktore," řekl vesele. "Musíme se učit tolika věcem, že nám nezbývá čas studovat temné cesty nějaké obchodní společnosti."

"Ale Východoindická společnost není jen nějaká obchodní společnost," opáčil po něm doktor. "Mohl jste to vidět v Madrásu, že je to hotová velmoc, která vlastně ovládá a vykořisťuje celou Přední Indii se čtvrt miliardou lidí. Ano, ta má z onoho opiového jedu největší prospěch. Jen nájemce továrny, kterou jsme si právě před chvílí prohlíželi, jí platí tři tisíce liber šterlinků měsíčně nájemného."

"Tři tisíce liber měsíčně, třicet tisíc zlatých!" vyrazil překvapeně de Montfort.

"To není nic divného, vždyť takový čínský dělník, který si zvykne na opium, utratí za ně nakonec dvě třetiny celé mzdy. Je to stejné, jako když u nás jde v sobotu někdo do hospody a propije většinu svého celotýdenního výdělku."

"A kouří se to po celé Asii, že ano?" optal se Kalina.

"Ano, a to asi od roku 1650. Ale nejvíce kuřáků opia je v Číně. Tam je jich na pět miliónů a ročně jim doveze Východoindická společnost, která má výhradní právo na prodej opia pro celou Asii, na sto tisíc beden toho jedu. Velmi smutné na tom je, že čínští panovníci, které my ve své povýšenosti považujeme za nevzdělané pohany, se všemožně dovozu opia bránili, někteří dokonce jeho kouření trestali smrtí, kdežto osvícená anglická vláda je násilím nutila, aby dovolili Východoindické společnosti volný dovoz. Proklaté peníze!" povzdechl si doktor.

"Ovšem, vždyť kvůli tomu vypukla roku 1824 docela válka mezi Anglií a Čínou, které se říká opiová," poznamenal de Montfort.

"A jestli se nemýlím, tedy to dosud není vyřízeno a ještě dnes se tam o to bojuje."

"To tedy možná ještě něco z toho uvidíme," řekl nadějně Alex a tím byl rozhovor o opiu uzavřen.

Na hostinu u Vhampoy se kadeti těšili. Alex šel dokonce ve svém očekávání znamenitých pochoutek tak daleko, že se v poledne málo najedl, "aby měl v žaludku více místa," jak prohlásil. Vhampoa je přijal na prahu svého domu v slavnostním hedvábném kimonu a zavedl je do velikého sálu, kde byla řada malých stolků. Na stolcích bylo již prostřeno a stálo tam plno malých pestře pomalovaných talířků, pokrytých již jídly, která se návštěvníci marně snažili rozpoznat.

Jen podle sladké chuti uhodli, že čínská hostina začíná od konce, totiž dezertem. U každého stolku zasedl jeden z čínských přátel obchodníkových a dělal hostitele třem či čtyřem návštěvníkům z "Novary". Vhampoa sám posadil na čestné místo vedle sebe - které je u Číňanů po levé straně - komodora a proti sobě velitele fregaty a prvního a druhého důstojníka. Aby jim dokázal, jak si jich váží, předkládal jim hůlkami ze slonoviny sám nejlepší kousky na talíře, a aby je přesvědčil, že hůlky jsou čisté, neopomenul je před každým jídlem protáhnout skrz rty.

"Jsem rád, že nejsem tam u toho stolu," šeptal Kalina Alexovi a ukázal na komodorův stůl. Jejich hostitel se nenamáhal prokazovat jim tak velikou čest. Předkládal jim také sice na talíř, ale neolizoval napřed hůlky, a tak se kadeti nerušeně bavili pohledem na "starou Excelenci", jak říkali komodorovi. Ubohý muž rudl a na čele mu vyrážely krůpěje potu, ale nedalo se nic dělat, nechtěl-li hostitele k smrti urazit, musil si nechat olizování příboru líbit.

Po dobu jídla bylo v pozadí jídelny na zvýšeném místě pořádáno divadlo, které se Číňanům velmi líbilo, ale Evropany nijak nezaujalo.

Hráli jen herci, kteří se podle potřeby převlékali do ženských šatů a mluvili vysokým, pisklavým hlasem. Obsahu hry sice návštěvníci nerozuměli, ale podle toho, co viděli, domnívali se, že musí být velmi dětinský. Tak například jeden výjev, který vzbudil bouřlivou veselost čínských diváků, spočíval v tom, že na jeviště vystoupil herec přestrojený za chůvu a držel v náručí dítě, které mělo obličej starého vojáka s hroznými kníry a plnovousem. Herec k tomu něco kňouravě prozpěvoval a přitom jej doprovázela hudba, která se k jeho zpěvu vůbec nehodila. Hudba hrála ostatně po celé představení a trhala svými nelibozvuky Evropanům uši.

Jídel bylo sice na padesát, ale ubohý Alex byl po večeři skoro stejně hladový jako před ní. Nebylo to snad způsobeno tím, že by byl z ošklivosti nejedl, ačkoliv mnohá jídla k tomu vybízela, nýbrž pro čínské příbory, hůlčičky ze slonové kosti, s nimiž si Evropané nevěděli rady.

Číňané jich používali jako kleští, držíce v každé ruce jednu, a dovedli jimi uchopit i jediné zrnko rýže. Zacházeli s nimi také se zázračnou rychlostí a byli dávno hotovi se svým talířem, než se podařilo hostům vyprázdnit jednu jeho čtvrtinu.

Jídla byla opravdu čínská a Kalina si je ani všechny nezapamatoval, do svého deníku si zapsal jen některá z nich, a to vlaštovčí hnízda salangan, žraločí ploutve, srnčí a buvolí šlachy, dušené žáby, pečené bource, jakousi podivnou rybičku, která se jedla syrová, trepang neboli mořskou okurku, čejčí vejce, napolo vylíhlé vejce kuřecí, bambusové kořínky a mořskou trávu. Jídla masitá byla rozhodně v menšině, zato zelenina a rýže se podávaly ustavičně a s nejrůznější přípravou. Po celou večeři dolévala malá děvčátka hostům samšu, mírný alkoholický nápoj z prosa a dbala, aby měli šálek stále plný. Po večeři dostal každý dvojí čaj, obyčejný a jiný, uvařený z mandlí.

Divadlo konečně skončilo a prkno, pokryté červeným šátkem, na něž hostitel kladl po každém jednání odměnu pro herce, bylo přineseno naposled. S divadlem umlkla i hudba a hosté si oddechli. U stolků se potom rozvinula živá zábava.

"Byl bych vám rád ukázal nejlepšího kouzelníka z celého ostrova, který zná krásné kousky, ale bohužel ho stihla na cestě sem nehoda," řekl s přízvukem lítosti hostitel důstojníkům.

"A co se mu stalo?" ptal se zdvořile komodor.

"Sežral ho tygr!"

"Jakže, vy tu máte na ostrově tygry?" ptal se vzrušeně de Montfort.

"Bohužel máme, a je jich tolik, že nemine dne, aby někoho nesežrali," odpověděl hostitel. "Však také vláda za ně platí odměnu padesát dolarů za hlavu. Jsou to zlí tygři, malajští, a zvykají si snadno na lidské maso."

"Ale jak se sem mohou dostat?" tázal se nedůvěřivě de Montfort.

"Vždyť mezi poloostrovem a ostrovem je průplav aspoň půl anglické míle široký."

"Ten tygrovi nevadí, on je dobrý plavec," tvrdil Číňan.

"To by bylo něco pro vás, de Montforte," řekl dobrácky komodor, který si povšiml důstojníkova zájmu.

"Když už odjíždíme!" namítl lítostivě poručík.

"Odjíždíme až pozítří ráno a večer můžete ještě postřílet celý tucet tygrů," žertoval komodor, ale de Montfort jej vzal za slovo. Ukázalo se, že hostitel má v domorodé vesnici za Guvernérským pahorkem, jedním ze tří vrchů za městem, který měl své jméno od guvernérova sídla, velkou plantáž betelového keře a že se právě v jejím okolí potloukal poslední dobou párek statných tygrů lidožroutů. Nabídl ochotně de Montfortovi pomoc svých lidí k vyhledání vhodného stanoviště v džungli, kde by mohl tygry vyčíhat, a poručík s povděkem přijal.

"Zdejší domorodci tygry přímo nestřílejí," podotkl hostitel. "Vykopají v zemi jámu, pokryjí ji chrastím a přivážou ke kůlu, který jde chrastím až do jámy, kůzle nebo ovci. Chrastí je právě dost silné, aby zvířátko uneslo, ale když na ně skočí tygr, aby se návnady zmocnil, prolomí se pod jeho vahou a šelma spadne do jámy. A tam potom na ni domorodci střílejí tak dlouho, až je po ní."

"Ale to je velmi nesportovní," řekl pohrdavě de Montfort.

"Ale velmi bezpečné," usmál se hostitel.

Tím zábava o tygrech skončila a přenesla se na jiné předměty.

Mluvilo se také o hudbě a hostitel projevil velký zájem o písně z vlasti svých hostů. Poněvadž neměl žádný evropský hudební nástroj, dal se jeho zájem těžko uspokojit, ale na komodorovo vyzvání k ostatním hostům z fregaty se ukázalo, že Natti má na lodi housle a Kalina flétnu.

Komodor dal pro oba nástroje poslat a za chvíli hráli praporčík s kadetem jednu píseň za druhou. Byly to většinou národní písně české a italské, které oba přátelé už dříve hráli spolu častěji na lodi, takže nepotřebovali noty. Číňanovi se hudba velmi zamlouvala a české národní písničky se mu líbily tak, že je musili Natti a Kalina opakovat. Písničku "Šla Nanynka do zelí" mu na jeho zvláštní žádost dokonce Kalina zazpíval a bodrý Vhampoa byl u vytržení. Slova "košíček" a "Jeníček" si dokonce, patrně pro jejich koncovky, se zálibou opakoval tolikrát, až se je naučil nazpaměť. Zdálo se, že pojal i zcela mimořádnou náklonnost ke Kalinovi, poněvadž si ho před odchodem vzal stranou a dal se s ním do řeči.

"Rád bych vám dal něco na památku, sire," řekl a vytáhl odněkud ze širokého rukávu svého kimona kousek červené bavlněné látky tvaru šestiúhelníku, který byl pokryt podivnými čínskými znaky, namalovanými do tří soustředných kruhů a do středního čtverce.

"Víte, co to je?" ptal se kadeta.

"Nevím, ale ať je to cokoliv, bude mi to milou upomínkou na dnešní krásný večer," odpověděl zdvořile Kalina a prohlížel si zvědavě nesrozumitelné znaky.

"My Číňané jsme podivní lidé," začal hostitel s úsměvem. "Ale máme jednu ctnost, že se podporujeme mezi sebou. Tam u nás doma je plno sdružení, říká se jim hóes, a jejich členové drží při sobě v dobrém i zlém. Tohleto, co vám dávám, je průkaz či legitimace největšího takového sdružení, které se jmenuje Tinté-huy, Bratrstvo nebe i země.

Co je na něm napsáno, nemá celkem význam. Je to takové podivné povídání o tom, že nikdo nemá právo na bohatství, každý se má rozdělit o majetek se svým druhem a tak dále!" Číňan se lstivě usmál a Kalina se také nemohl ubránit úsměvu, když si připomněl, že jeho hostitel je ohromný boháč, zatímco na ulicích je plno chudých Číňanů-kuliů, kteří si těžce vydělávají na živobytí tím, že vozí lidi ve dvoukolových rikšách. "Toto bratrstvo je rozptýleno po celé Asii. Má své členy od řeky Amuru ve studené Sibiří až po Singapur - a od velkého oceánu na východě až po horkou poušť Gobi na západě," pokračoval Vhampoa.

"Váš komodor mi řekl, že plujete do Číny. Mohlo by se vám stát, že se tam octnete někde v nesnázích a že se přitom setkáte právě se členem Bratrstva nebe i země. Pak mu jen ukážete tenhle průkaz a uvidíte, že pro vás udělá, co bude moci!" Kalina s poděkováním zastrčil šáteček do kapsy a pak se s ním Vhampoa vlídně rozloučil. Učinil to podle čínského zvyku tak, že se chopil levou rukou své pravé ruky a okamžik s ní horlivě třepal.

Druhý den navečer se pohybovala džunglí severně od města směrem k nejvyšší hoře ostrova, zvané Bukit Timah neboli Cínový vrch, pouze 519 stop vysoké, malá lovecká společnost. Skládala se zde Montforta s Kalinou a Alexem, čínského správce Vhampoovy plantáže Fu-sanga a dvou Malajců, kteří se neustále neklidně ohlíželi. Jeden z nich vedl na provaze malou kozu, která se chvílemi vzpírala a úzkostlivě mečela, jako by tušila, co ji čeká.

Kalina se rozhlížel zvědavě kolem sebe. Byl vzezřením malajské džungle velmi překvapen a zklamán. Podle toho, co čítával v knížkách, očekával neproniknutelnou změť nejrůznějších rostlin, mezi nimiž je nejvíce bambusu. Ve skutečnosti však sestávala džungle ponejvíce z trnitých křovin, které sice tvořily neproniknutelné houštiny, ale byly od sebe odděleny širokými travnatými pásy, po nichž se dalo pohodlně jít. Sem tam se ukázal osamělý strom, a celek dosti věrně připomínal zvětšený obraz české paseky s ojedinělými stromy, zarostlé místy ostružinovým křovím.

"Zde je nejlepší místo, sire!" řekl Fu-sang de Montfortovi. Ukázal na rozložitý baobab, který se vypínal právě nad jedním takovým travnatým průklestem v křoví. Kolem něho byl volný prostor v podobě nepravidelného čtyřúhelníku, který měl asi padesát stop v nejdelším rozměru. Byl téměř docela uzavřen křovím a vedly z něho jen dva průchody široké sotva víc než pět stop.

"To je stezka, po které chodí tygr," tvrdil Číňan a dal přivázat kozu k trní, které bylo jen asi dvacet stop daleko od stromu. "Přichází vždycky od severu, od Cínového vrchu, a chodívá pít k potoku, který jsme právě minuli." De Montfort se rozhlédl kolem dokola zkušeným zrakem a místo se mu líbilo. Baobab s rozložitými, silnými větvemi se dobře hodil jako úkryt pro lovce a jen směr tygrova příchodu se poručíkovi nezamlouval.

"Měl by si dnes pospíšit a přijít před západem slunce, než začne vát.

od moře, jinak nás ucítí," prohlásil starostlivě.

"Nemějte obavu, sire," konejšil ho Fu-sang, "on bude cítit hlavně kozu a to ho přiláká. Zná tu pochoutku, zadávil jich venkovanům už na tucty. Ostatně se nebojí člověka a lidský pach jej spíše vábí," dodal Číňan s poťouchlým úsměvem.

"Pěkně děkuji za úkol dělat návnadu tygrovi," bručel Alex a poručík i Kalina se mu smáli. Všichni tři se pak uvelebili pohodlně na nejširší větvi, asi deset stop nad zemí, a rozloučili se s Číňanem a s Malajci, kteří odcházeli velmi rádi. Před půlnocí měl vyjít měsíc a de Montfort si troufal najít s kompasem zpáteční cestu na Vhampoovu plantáž, která ostatně byla sotva dvě anglické míle daleko.

Poručík a Kalina měli každý výbornou lankasterku dvojku s velkým kalibrem, kterého bylo zapotřebí, poněvadž tygr má, jako každá kočkovitá šelma, velmi tuhý život. Pušky se nabíjely odzadu hotovými patronami, a střelec se nepotřeboval zdržovat jako u předovek zdlouhavým plněním hlavně prachem, kulí, ucpávkou, a nasazováním zápalného kapslíku na pánvičku. Obě pušky byly majetkem de Montfortovým, který jednu z nich ochotně zapůjčil Kalinovi, o němž věděl, že je dobrým střelcem. Bylo však mezi nimi ujednáno, že kadet bude střílet jen tehdy, jestliže tygři přijdou oba, jinak jen v případě nutnosti.

Poručík hořel touhou zařadit mezi své dosavadní lovecké trofeje i tygří kůži a Kalina, který jej měl velmi rád, mu tuto radost nechtěl zkazit, nehledě ani k tomu, že poručík byl jeho představeným. Kromě pušek byli oba dva ozbrojeni ještě důkladnými loveckými tesáky.

Alex prohlásil, že při 27 stupních Celsia - což je obvyklá a téměř celoroční teplota Singapuru, který nezná zvláštního období horkého suchého a chladnějšího deštivého počasí jako jiné tropické kraje je nesmyslem tahat se s puškou, která váží nejméně patnáct liber, a ujal se tlumoku se zásobami jídla. Dal si jej však od lodního zásobovatele tak naplnit, že byla odůvodněna Kalinova uštěpačná poznámka, že tlumok váží nejméně tolik jako nejtěžší puška na slony, kalibr tři čtvrti coule.

"Ať," odsekl Alex. "Ale zato jsou v něm věci příjemné a užitečné a žádné smrticí prostředky na ubohé velké kočky, kterým se říká tygr a které nám koneckonců vůbec neublížily. Však si ještě rád řekneš o kousek nějaké té dobroty!" V tom směru se nemýlil. Když tlumok otevřel, zavoněla z něho pečená kuřata a smažené ryby tak vábivě, že si řekl o kousek nejen Kalina, ale i poručík.

"Jestli tahle vůně tygra nepřiláká, pak věru neví, co je dobrého," prohlásil de Montfort. Ale zdálo se, že tygr vůbec není labužník. Slunce kleslo za obzor, ozlacujíc posledními svými paprsky věčně zelenou džungli, a na nebi vyskočily zářivé hvězdy, jejichž svit stačil, aby bylo dobře vidět k místu, kde byla přivázána ubohá koza. Džungle se začala po chvilkovém klidu probouzet k nočnímu životu se sterými zvuky, ale po tygru nebylo ani památky.

Prvním zvukem, který se ozval z džungle, bylo hluboké, zlobné chrochtání, provázené rachotem v křovinách, jako by se jimi prodírala těžká těla.

"To jsou divocí kanci, jdou k napajedlu," podotkl de Montfort, který pozorně naslouchal.

"A proč se trmácejí křovím, když mají tady pohodlnou měkkou cestu?" divil se Alex.

"Kanci je to jedno, ten jde rovnou čarou k cíli," vysvětloval poručík. "Nezáleží mu na tom, jestli na křoví uvázne trochu jeho štětin, má tak silnou kůži, že do masa se mu trny nedostanou." Brzy po odchodu kanců bylo slyšet někde v dáli hluboké zlostné zamečení a po něm chraplavé štěkání, které přešlo v tak pronikavé vytí, že kadetům nabíhala husí kůže.

"Vlci štvou divokého kozla," řekl tiše de Montfort. Ze smečky nebylo nic vidět, štvanice se odbývala někde v dáli a brzy také hlasy zanikly.

"Jestlipak ho dostanou?" ptal se Kalina, který pocítil k štvanému zvířeti náklonnost.

"V rovné džungli zcela jistě," odpověděl de Montfort, "ale podaří-li se mu dostat se na svahy Cínového vrchu, má vyhráno." Koza, uvázaná u křoví, začala náhle polekaně mečet a lovci na stromě zaslechli v nedalekém křoví tiché, zlobné zamňoukání.

"Pozor, ticho, nějaká šelma je nablízku," zasykl de Montfort a připravil si pušku. Ale zdálo se, že zvíře tuší nebezpečí, které na něj čeká na stromě, pod nímž bylo pro ně připraveno takové neočekávané sousto, a že se rozmýšlí. Chvíli bylo naprosté ticho, i koza přestala mečet, a pak se ozvalo ze vzdálenosti několika sáhů zavrčení, krátký hluk zápasu a úzkostlivé bečení, které však v malé chvíli zmlklo. Nato bylo slyšet i zvuk drcených kostí a mlaskání, ale brzy utichlo i to a jen z dálky zazníval dále noční život džungle.

"Už je pryč, našel si lepší kořist," řekl zklamaně de Montfort a odložil pušku.

"Byl to tygr?" ptal se s napětím Kalina.

"Pochybuji," odpověděl poručík. "Spíše to byl podle hlasu levhart."

"Á, levhart, to je jen taková trochu větší kočka," poznamenal pohrdavě Alex.

"Ne vždycky, kamaráde," opravil ho de Montfort. "Záleží na odrůdě. Tohle byl patrně černý pardál, který je na sundských, ostrovech velmi rozšířený, a to je šelma stejně statná jako tygr, v mnohém směru i horší. Dorůstá až šesti stop délky a víc než tři stopy výšky, je mnohem poťouchlejší než tygr a vraždí jen ze záliby pro krev, i když je nasycena.

Dovede dokonce výborně šplhat a to tygr nedokáže..."

"Cože, on umí šplhat?" přerušil ho poděšeně Alex. "To se raději odklidím o poschodí výš!" Chystal se vylézt na vyšší větev, ale poručík ho zadržel.

"Nehojte se, ten už nepřijde, našel si lepší sousto, patrně nějakého srnce a zřejmě se s ním odklidil pryč!" Alex si dal říct a všichni tři čekali dále tiše a napínali sluch. Po nebi se zatím pohybovaly hvězdy na své každodenní dráze a na východě se počala ukazovat zlatá zář měsíce. Brzy se vyhoupl nad džungli jeho srpek a pomalu stoupal výše. Kolem lovců se začaly ozývat podivné hlasy v nepravidelných přestávkách. Byl to vysoký, pronikavý a protáhlý zvuk, jehož tón se na konci ještě zvyšoval.

"Podívejme se, hyena," řekl překvapeně poručík. "Nevěděl jsem vůbec, že zde žije."

"Tak tohle má být smích hyeny?" ozval se Alex. "Ten, kdo to tak pojmenoval, byl asi nějaký neveselý brach. Já bych to spíš nazval bědování!"

"Je to zcela jistě hyena," tvrdil de Montfort. "Ta vychází na lup nejpozději, sbírá odpadky se stolu boháčů, zbytky kořisti velkých šelem, a čeká, až se "páni" nasytí a odejdou." Podíval se na hodinky a tlumeně zaklel.

"Jedna s půlnoci, půjdeme domů, tygr se už neukáže," rozhodl a tři zklamaní lovci slezli s baobabu. Alex odvázal kozu a na to se dali na pochod k Číňanově plantáži. V čele šel de Montfort s kompasem v ruce, za ním Kalina a průvod uzavíral Alex, který nesl v tlumoku zbytek potravin a vedl kozu na provaze. Zvíře šlo s nimi ochotně, jako by vědělo, že se vrací do bezpečí, a nečinilo mu žádných potíží. Ačkoliv měsíc nebyl ještě vysoko a mezi křovím panovala téměř tma, bylo přece jen natolik vidět, že de Montfort rozeznal cestu před sebou i kalený konec kompasové střelky. Věděl, že Vhampoovu plantáž nemohou minout, budou-li udržovat stále jižní směr, ježto tvořila dlouhý pruh, který se táhl od východu k západu a zaujímal mnoho akrů půdy.

Šli asi tři čtvrti hodiny, když náhle koza zděšeně zamečela. Poručík, který se právě díval na kompas, se ohlédl dozadu, ale nespatřil nic podezřelého. Když se však potom zahleděl do šera, na cestu před sebou, ztuhla mu na okamžik v žilách krev. Na cestě, která byla v těchto místech sotva tři stopy široká, stál statný tygr. Oči šelmy zeleně světélkovaly, a když se na ni poručík strnule zadíval, přikrčila hřbet a začala se pomalu k němu plížit. Poručíkovo ochromení trvalo jen okamžik. Právě když tygr zlostně zafuněl a prohnul hřbet, chystaje se k skoku, odhodil de Montfort kompas a strhl pušku s ramene. Zamířil na dravcovu hruď, doprostřed pod oba zelené body a vypálil obě rány. Zvíře stálo sice jen asi tři sáhy daleko, ale na úzké cestě bylo tak špatně vidět, že si poručík nebyl jist, že je zasáhl. Uskočil dozadu a volal na Kalinu, aby mu podal svou pušku, neměl čas nabít vlastní zbraň. Kadet mu ji rychle podával hlavní napřed, když v tom tygr, který po výstřelech zařval a na okamžik se zastavil, skočil. Poručík byl právě napolo odvrácen dozadu, přijímaje od Kaliny zbraň, a neměl čas vyhnout se předním tlapám zvířete. Srazily jej k zemi a vzápětí vzniklo klubko z lidského těla a rozzuřené šelmy, která se po něm válela s temným řevem. Při pádu pustil de Montfort pušku a ta zalétla stranou, kde se zapletla řemenem do trní. Kalina neměl čas ji hledat, události šly příliš rychle po sobě.

Vytáhl okamžitě tesák z pochvy a chystal se skočit poručíkovi na pomoc, když v tom se za ním ozval úzkostný křik Alexův.

"Pomoc, pomoc, Karle, střel ho!" řval poděšený kadet a Kalina váhal jen zlomek vteřiny. Alexovo volání se mu zařízlo až do morku.

Okamžitě se obrátil a dlouhými skoky letěl příteli na pomoc.

Alex s kozou se trochu opozdil za ostatními, a když poděšené zvíře začalo mečet, byl asi deset kroků daleko. Trhl provazem a začal kozu hubovat, když v tom se objevilo před ním nějaké zvíře, které vyšlo na cestu z úzké pěšinky, odbočující doprava. Alex zprvu nevěděl, koho má před sebou, ale právě v té chvíli dopadly paprsky měsíce postranní pěšinou na cestu a ozářily zvíře tak, že bylo jasně vidět jeho žlutočervenou srst s tmavými pruhy.

Tygr! prolétlo Alexovi hlavou, ale zděšením nebyl schopen udělat krok. Bezděčně pustil provaz s kozou, a teprve když viděl, jak polekané zvíře prchá dozadu, vjel do něho život. Obrátil se a začal utíkat ohromnými skoky. Tygr stál zpočátku nehnutě, jako by přemýšlel, za kým se má vydat, ale nakonec si vybral člověka. Zafuněl a pustil se rychle za ním. Alex se zatím octl na jakési světlině v křoví a ohlédl se zpět. Zděšeně zaječel a začal volat o pomoc.

Tygr už ho dostihoval, když Alex strhl z ramen tlumok a ze všech sil jej hodil proti němu. Dopadl tygrovi na hlavu a na okamžik jej zarazil, ale pak šelma zařvala a mohutnými skoky se řítila za uprchlíkem. Hned jak hodil tlumokem, snažil se Alex ve svém zoufalství vniknout do křoví, aby se tam skryl, ale přivítalo jej neproniknutelné trní, které mu poškrábalo ruce i obličej a rozervalo šaty. Běžel dále podle něho a křičel ze všech sil, ale bylo již pozdě. Tygr zatím skočil a jeho pohyb byl tak dohře vyměřen, že musil v letu srazit kadeta k zemi. Přesto však jeho tělo proletělo prázdným prostorem! Kadet mezitím zmizel, jako by jej země pohltila, a podivnou náhodou toto rčení bylo doslova pravdivé.

Čekal již, že ucítí ostré drápy ve svém těle, a v poslední smrtelné úzkosti sehnul hlavu a pokryl ji na ochranu rukama, když náhle pocítil, jak mu půda povoluje pod nohama. Vyrazil zoufalý výkřik, bezmocně rozpřáhl ruce a pak spadl do velké jámy, vykopané domorodci jako past na tygry. To se stalo právě v okamžiku, kdy rozlícená šelma skočila.

Tygr přeletěl jámu, a když neviděl již pronásledovanou kořist před sebou, překvapeně se zastavil. Potom se obrátil a pomalu se vracel.

Plížil se s břichem téměř přitisknutým k zemi a na okraji jámy zaváhal, rozmýšlel se, má-li skočit dolů. V tom se objevil na jejím opačném konci nový člověk. Byl to Kalina s tesákem v ruce a zastavil se právě včas, aby nesletěl za Alexem. V prvé chvíli byl udiven, že jej nevidí, ale křik, který zněl z jámy, jej poučil, co se s ním stalo. Neměl čas dále uvažovat, poněvadž zatím již spatřil tygra. Stál na druhé straně jámy a chystal se ke skoku. Kalina napřáhl tesák před sebe a sevřel pevně jeho rukojeť oběma rukama. V tom již se tělo šelmy mihlo vzduchem a náraz byl tak prudký, že kadet upadl naznak a pustil tesák, který zajel až po jílec do měkké hmoty. Ucítil pronikavý zápach šelmy a potom jej těžké tělo úplně zavalilo, až pozbýval dechu. Ostré drápy se mu zaťaly do ramen a odporný, horký dech tygra, řvoucího bolestí, ho ovanul. I v pološeru viděl jasně svítící, bělostný chrup, který se nemilosrdně blížil jeho hrdlu, a napjal všechny síly, aby strašlivé zuby od sebe oddálil. Sevřel tygrovo hrdlo a snažil se tlačit jeho hlavu zpátky, ale bylo to marné úsilí, svaly šelmy byly jako ocelové pružiny.

Tento zápas trval sotva několik vteřin, ale vyčerpal jeho síly úplně.

Teď je všemu konec, pomyslil si odevzdaně a chtěl již hrdlo šelmy pustit, když v tom šlehl těsně před jeho očima oslnivý rudý plamen a ohlušující rána mu skoro protrhla ušní bubínek. Horký proud krve mu tryskl do tváře a úlomky roztříštěné lebeční kosti dravce jej udeřily do čela. Pak cítil, jak ocelový stisk drápů povoluje, a v příštím okamžiku se zvíře ve smrtelné křeči svalilo stranou a zbavilo jej své drtivé tíže.

Kalina namáhavě povstal, kolena se pod ním třásla.

"To byla pomoc v poslední chvíli!" vyrážel ze sebe a jeho hlas se chvěl.

"Třeba v poslední chvíli, jen když ne pozdě," řekl spokojeně de Montfort. Tygr, který provedl útok na něj, vydal ze sebe svým skokem poslední zbytek síly. Obě Montfortovy střely prošly jeho hrudí a byly smrtelné, ale kočkovitá šelma měla tak tuhý život, že dokázala před smrtí ještě střelce srazit k zemi a zasadit mu drápy řadu ran. Naštěstí byly to rány spíše bolestné než nebezpečné. Poručík se vymanil z pod tygrova těla, jak nejrychleji mohl, zvedl svou pušku, chvatně ji nabil a pospíchal dozadu v neblahém tušení, že je tam ještě jeden útočník.

Přišel právě včas, aby pomohl Kalinovi.

"Blahopřeji vám k takovému výkonu, pane poručíku, dva tygry za jednu noc, to se každému nepodaří," řekl kadet srdečně a děkoval Montfortovi za jeho přispění. Poručík rozškrtl voskovou zápalku a prohlížel si tygra, s nímž zápasil Kalina. Obrátil jej s námahou na záda a díval se, kam vnikl kadetův tesák. "Vida, tygřice!" zvolal překvapeně a uhodil se do čela. "Ovšemže, jak jsem na to mohl zapomenout!. Vždyť tygr loví vždycky ve dvou a ostatně Vhampoa mluvil o dvou tygrech. Ale to vaše blahopřání musím dělit dvěma," obrátil se ke Kalinovi. "Tygřice by byla zašla i bez mého výstřelu. Váš tesák jí zajel až k srdci a přeťal jí hlavní tepnu.

Její kůže je vaše!" Kalina sice odmítal, že snad by tygřice byla zašla jeho ranou, ale on sám zároveň s ní, avšak de Montfort trval na svém.

"Rád bych věděl, kdy mi někdo pomůže z té jámy!" volal Alex trochu neuctivě, vzhledem k tomu, že jedním z těch "někdo" byl jeho nadřízený důstojník.

"Pojďme mu pomoci!" vybízel poručík se smíchem. Podal Alexovi pažbu pušky a kadet se jí chopil, načež byl vytažen nahoru.

"Vida, vy jste z toho vlastně vyšel z nás nejlíp, bez jediného škrábnutí," poznamenal de Montforf, prohlížeje si baculatý obličej Alexův.

"Však také nebýt té jámy, tak už jsem byl napolovic sežrán," tvrdil kadet. "Je to ale ostuda, my jdeme číhat na tygry a zatím oni si počíhají tady na nás!"

Nejdříve našli Alexův tlumok a z polní láhve vymyli poručíkovy a Kalinovy rány. Kalina měl jen několik hlubokých škrábů na ramenech, zato poručíkův obličej byl dosti zřízen.

"Musíme se hledět dostat k vodě," prohlásil de Montfort. "Rány potřebují pořádně vymýt, jinak zhnisají. Tygr si nečistí drápy a mívá mezi nimi kousky shnilého masa, které způsobí zánět, dostanou-li se do krve (příčinou zánětu a zhnisání ran jsou bakterie, obsažené v hnijícím mase. V oné době se to ještě nevědělo)."

Než odešli, prohlédli si zběžně obě zvířata. Byly to statné exempláře, tygr měřil od čenichu k ocasu sedm stop a tygřice byla jen o stopu kratší.

Na poručíkově kompasu se rozbilo sklo, ale střelka byla neporušena a mohli jej použít. Rovněž Kalinova puška byla v pořádku, a když obě zbraně nabili, dala se malá družina znovu na pochod. Podle poručíkova odhadu vzdáleni od plantáže ještě půl hodiny cesty, když uzřeli zář pochodní a brzy potom narazili na celou četu malajských lovců, ozbrojených puškami a vedených Fu-sangem.

"Myslil jsem, že vás potkala nějaká nehoda, když koza přiběhla sama domů, a proto jsem sebral lidi a šli jsme vám na pomoc," vysvětloval Číňan. Vypadal upřímně potěšen, že našel své hosty bez vážnější pohromy. Jeho lidé měli s sebou dost vody a dokonce i obvazy a nosítka, takže si zranění mohli podle potřeby vymýt a obvázat své rány.

"A na nosítka si lehnu já," navrhoval Alex. "Už ani necítím nohy, jak mne bolí, víckrát mne nikdo do džungle nedostane," naříkal.

Ale nosítka zabrali oba tygři, kteří byli hned v plantážní budově staženi z kůže. Poručík naléhal, aby si pospíšili, poněvadž fregata měla odplout s ranním přílivem. Měsíc zbledl na nebi v prvých paprscích slunečních, když se dali na pochod do Singapuru, provázeni Fu-sangem a dvěma Malajci, kteří nesli krásné tygří kůže. V malé osadě, přiléhající k Vhampoově plantáži, stál u cesty zástup domorodců, a nedíval se na naše lovce nijak přívětivě. Starý jeden muž něco rozčileně vykládal a zlobně přitom šermoval rukama.

"Co to říká?" ptal se zvědavě de Montfort Číňana.

Fu-sang se usmál.

"Zlobí se, že jste tygry usmrtili, sire," odpověděl. "Prý kdo jim teď bude plašit kance od jejich polí?"

"Podívejme se, to je divný názor," řekl zaraženě de Montfort. "Ale povězte jim, že tygři žrali lidi a nyní, že mohou bezpečně chodit džunglí!"

Fu-sang přetlumočil důstojníkovu odpověď vesničanům, ale soudě podle jejich křiku, nepodařilo se mu je přesvědčit. Stařec pokročil před důstojníka.

"Ovšemže žrali lidi, sáhibe," zahovořil vážně. "Ale jen obyvatele sousední vesnice. A co když se sem teď přestěhují jiní tygří manželé a ti budou žrát nás?"

"Čiň čertu dobré a peklem se ti odslouží," bručel si Alex, když jim Fu-sang přeložil starcovu řeč.

29 POD NOHAMA NOSOROŽCE

Fregata měla sice opustit Singapur 21. dubna s ranním přílivem, ale její odjezd se zdržel o několik hodin. Způsobil to lodivod, který je měl vést nebezpečnými úžinami kolem singapurského ostrova a potom Gasparovým průlivem do Batávie na Jávě. Vyžádal si za to slušný obnos sto pětasedmdesát španělských dolarů, a nakonec nepřišel.

Loď odplula bez něho a díky obezřetnému řízení projela bez pohromy nebezpečnými místy, přičemž jí napomáhala neobyčejná průzračnost tropického vzduchu. Ačkoliv měsíc už ubýval, bylo přece jen za noci vidět pětadvacet až třicet mil daleko a loď se mohla vyhnout zavčas všem mělčinám a úskalím.

Přesto, že de Montfort vymyl své i Kalinovy rány, zasazené tygřími drápy, jak nejvíce mohl, neušli oba horečce, která sama o sobě nebyla nebezpečná, ale připoutala je na lůžko po celou cestu ze Singapuru do Batávie, trvající čtrnáct dní. U Kaliny se pak k tomu přidružil tyfus, který se objevil jako zlý host na lodi spolu s cholerou, takže opustil nemocniční kabinu až v den odjezdu z Batávie 29. května.

Poněvadž měl nemoc, která se podle tehdejších názorů nepovažovala za nakažlivou, směl přijímat návštěvy. Alex i Natti k němu chodili denně a často se k nim přidružil i de Montfort. Od nich se dozvídal o význačnějších událostech a podle jejich vyprávění si je zanesl později do deníku. Tam, kde byl pramenem jeho informací Alex, připojil Kalina na mnoha místech otazník, ježto znal bujnou představivost svého přítele. (Porovnání těchto dat Kalinova deníku s úřední třísvazkovou zprávou o cestě "Novary" z pera komodora svob. pána von Wüllerstorf-Urbaira lze zjistit, že se kadet Karaman kupodivu odchyloval od pravdy jen zcela nepatrně.).

Cholera si vyžádala na "Novaře" svou oběť, naštěstí jen jedinou.

Byl to mladý plavčík Simonovič, čtrnáctiletý hoch, který zemřel pod rovníkem, daleko od domova a skalnatých břehů Adrie. Poněvadž v horkém tropickém podnebí se mrtvola rychle rozkládá, byl pohřben ještě týž den. Zašili jej do rubáše, a přikryt vlajkou ležel na prkně u zábradlí lodi, zatímco kaplan pronášel nad ním řeč na rozloučenou a celá posádka, kromě nemocných, stála seřazena na palubě. Nato následovala modlitba, pak zazněl povel prvního důstojníka, poddůstojník sňal vlajku a námořníci pozvedli jeden konec prkna. Voda vysoko vystříkla a mrtvé tělo, zatížené dělovou koulí, zmizelo navždy na mořském dně.

Den nato sloužil kaplan v bateriové palubě smuteční mši za slavného maršálka Radeckého z Radče, potomka staročeského rodu. O jeho úmrtí se velitel fregaty dozvěděl od kapitána anglického šroubového parníku, který je cestou dohonil. Až na tyto dvě události smutného rázu probíhala cesta bez význačnějších příhod. Jedině přírodopisec měl příčinu na ni vzpomínat, poněvadž chytil v Gasparově průlivu krásného mořského hada, 4 stopy dlouhého, a dostal tak náhradu za hada rozsekaného na kousky v kaplanově kabině.

Dne 25. dubna překročila fregata rovník a vplula na jižní polokouli, ale poněvadž tuto pomyslnou čáru přejela již potřetí, nebylo žádné příčiny k oslavě. Konečně 5. května zakotvila před Batávií (dnešní Djakarta), hlavním městem holandského ostrova Jávy, nad bahnitým dnem jen pět a půl nitě hlubokým. Počasí bylo ponuré a celé město, založené roku 1619 pod jménem Jacatra, skýtalo neveselý pohled. Břeh byl zarostlý ošklivými mangrovníky a nad nimi vyčnívaly červené střechy stavení starého města. Vrchy pokryté sněhem, které se tyčí v pozadí za městem a dodávají mu za slunného počasí malebný rámec, nebylo v dešti vidět. Přístav se svou širokou a sice bahnitou, ale bezpečnou rejdou vypadal proti rušnému Singapuru zcela opuštěný. Těch šedesát evropských a amerických lodí a na sto domorodých plavidel, které v něm kotvily, se v jeho ohromné rozloze zcela ztrácely. Poněvadž dno je blízko pevniny zanesené hlubokým bahnem, musila fregata zakotvit v takové vzdálenosti od břehu, že bylo potřebí půldruhé hodiny plavby člunem, aby k němu dojeli. Domorodí veslaři chtěli za každou jízdu velké peníze a to bylo příčinou, že posádka "Novary" omezila návštěvy pevniny na nejnutnější míru. Za celý pobyt fregaty v Batávii, který trval třiadvacet dní, byl Alex na souši jen pětkrát a Kalina ovšem pro svou chorobu ani jednou.

"Nemáte čeho litovat," řekl mu de Montfort, když se vrátil z první návštěvy na pevnině. "Město je tak nezdravé pro své bažiny s jejich jedovatou mlhou, že každý, kdo nechce dostat bahenní zimnici, pospíchá po denní práci na okolní vrchy, kde jsou vlastně obydlí obyvatelů Batávie. V městě samém jsou jen obchody, kanceláře a úřady. Tak je vlastně Batávie roztažená po okolí do té míry, že zaujímá stejnou plochu jako Paříž, a přitom v ní žije jen sedmdesát tisíc lidí (nyní má Djakarta, bývalá Batávie, dva milióny obyvatel)." Doktor Hochstetter, který přicházel Kalinu navštívit vždy, když se probral ze své práce - což bylo ostatně dosti zřídka - mu vyprávěl o přírodním bohatství tohoto velkého ostrova, dvaapůlkrát většího než Čechy (Jáva má povrch sto dvacet šest tisíc čtverečních kilometrů). Kromě palem, mangrovníků, chlebovníků a jiných tropických stromů se na ostrově daří zejména kávovník, čajovník, skořicovník, muškátový ořech, indigovník, rostlina z řádu luštinatých, z jejíhož pletiva se dobývá krásná modrá barva, indigo, dále cukrová třtina i cukrová řepa. Zvláštní ráz dodávají javánské krajině četné plantáže nopálu, neboli opuncie, která patří mezi kaktusovité rostliny.

Vyskytuje se jako keř i strom a její kulaté větve sestávají z jednotlivých velikých článků obalených ostny a podobají se obrovským růžencům. Javánci pěstují nopál pro zvláštní druh polokřídlého hmyzu, který na něm žije a neobyčejně se množí. Je to červec nopálový neboli košenila, nachově zbarvený, a z usušených samiček se vyrábí krásné rudé barvivo.

Domorodci javánští patří k malajské rase, jsou menší, sražené postavy, mají hnědou, do žluta přecházející pleť, úzký krátký nos, malé oči černé barvy, široká ústa a husté, hrubé černé vlasy. Jsou neobyčejně mírní a pokojní a přitom čistotní a pracovití, jak je vidět na vzhledu jejich polí. Občas však propadají zvláštní duševní poruše, způsobené snad nemírným požíváním opia, která je mění ve tvory stejně nebezpečné jako vzteklé zvíře. Alex měl příležitost se o tom přesvědčit na vlastní oči, a když se vrátil na loď, vyprávělo tom vzrušeně Kalinovi.

"Šel jsem po jedné ulici a zastavil jsem se u malého domku, kterých je v Batávii plno. Jsou to čtyři kůly a na nich je střecha z palmové slámy. Uvnitř je hlídač, který se prý střídá ve dne v noci a má tam takový podivný kus dřeva, jmenuje se to tongtong, a paličku. V noci tluče tou paličkou na dřevo hodiny a kromě toho prý také tímhle způsobem ohlašuje požár."

"Jako u nás ponocný, jenže ten troubí na roh nebo píská na píšťalu," usmál se Kalina. "Řekl bych, že to jejich dřevo není daleko slyšet."

"A to by ses zrovna spletl," odporoval Alex. "Nech mne domluvit.

Tak si tam toho chlapíka prohlížím, jak zívá a nemá co dělat, a najednou slyším z dálky křik více lidí a pak volání: "Amok, amok" (malajsky zabij). Podívám se tím směrem a vidím, jak do ulice právě vbíhá nějaký Javánec s dýkou v ruce, na rtech pěnu a oči obrácené v sloup, a křičí pořád to své "amok". Lidé se před ním rozutíkali všemi směry a schovávali se v domech, zrovna jako u nás, když běží ulicí vzteklý pes, ale jakási, tlustá žena se včas neodklidila a ten šílenec vrazil zrovna na ni. To ti byl okamžik a dýka se jen mihla. Ubohá žena se zhroutila v krvi a muž běží dál, jako by se nic nestalo. Nějaký námořník z té holandské fregaty "Palembang", co kotví vedle nás, se mu chtěl postavit, ale bylo to, jako kdyby byl chtěl zastavit splašeného býka. Divoch mu prostě šlehl dýkou po obličeji a námořník se odklidil, co mu nohy stačily, s tváří zalitou krví.

Do hlídače v té budce ti vjel takový život, že jsem nestačil otvírat oči. Nejdříve začal bušit do toho svého dřeva jako blázen a to ti byly rány, že jsem si musil ucpat uši. Ale zdá se, že zdejší lidé už ten signál znají. Sotva se ozval, ukazovaly se všude v oknech hlavy, lidé křičeli, a v pár vteřinách jsi měl všechny domy zavřené na závoru.

To mi bylo náramně nepříjemné, poněvadž jsem neměl s sebou vůbec žádnou zbraň ani šavli a chlapík už k nám dobíhal. Právě jsem zoufale přemýšlel, co udělá, když v tom hlídač přestane bušit na dřevo, popadne zvláštní dřevěnou věc, podobnou našim vidlím na hnůj, skočí dolů, postaví se muži, řvoucímu amok, do cesty, a chytne ti jej za krk do vidlice tak šikovně, jako by celý život nic jiného nedělal!

Srazil jej na zem a pak už měl pomocníků dost, kteří mu pomohli toho šílence spoutat a odnést." Kalina přijal toto vyprávění trochu nedůvěřivě a zapsal si je do deníku s otazníkem (tentokráte Kalina kamarádovi křivdil. V cestopisu komodorově je na 139. straně druhého dílu vylíčení výjevu s mužem stiženým amokem, které sice není tak barvité jako vyprávění kadeta Karavana, ale jinak se s ním zcela shoduje), ale o týden později jej překvapil jeho přítel vyprávěním ještě podivuhodnějším, k němuž Kalina připojil otazníky dva. Tento příběh byl spojen s výletem štábu fregaty do Buitenzorgu, (čti bojtnsorg, holandsky "bez starosti") horského města. Tam sídlil generální guvernér ostrova Jávy, který přijížděl do nezdravé Batávie vždy jen na několik dní v měsíci za účelem nezbytných audiencí. Generální guvernér pozval k sobě celý štáb fregaty, jenž se vůbec těšil na Jávě největší pohostinnosti všech úřadů. Kalina, který dosud byl obětí horeček, litoval velmi živě, že se výletu nemůže zúčastnit.

Když se ptal doktora Hostettera, který se s ním před odjezdem přišel rozloučit, jak je daleko do Buitenzorgu, odpověděl učenec bez váhání: "Asi devětatřicet kůlů." Kadet na něj vyvalil oči, domnívaje se, že se přeslechl, ale doktor mu vysvětlil, že na výtečné silnici, probíhající celým ostrovem od východu k západu a spojující tři nejvýznačnější města Jávy, Batávii, Semarang a Surabaju, jsou v určitých vzdálenostech od sebe zaraženy kůly, asi jako u nás milníky, a těmi že se odměřuje vzdálenost. Jeden "paale" neboli kůl znamená vzdálenost o něco menší než anglická míle.

Výprava z fregaty dosáhla Buitenzorgu v pohodlných vozech po krásné silnici za necelé tři hodiny a ubytovala se v hotelu, který jí dal generální guvernér celý k dispozici. Počasí bylo stále deštivé, ježto návštěva "Novary" na Jávě padla bohužel do období dešťů. Okolní horské pásmo Gedej bylo ustavičně zahaleno mraky, z nichž bil blesk takřka bez přestávky a řinuly se hotové přívaly deště. Druhý den po příchodu návštěvníků se přechodně vyjasnilo, takže mohli podniknout výlet na nejvyšší horu ostrova, Pangerango, vyhaslou sopku, která pne svůj vrchol do výše 9326 stop nad mořem. Třebaže je to výška, ve které se obvykle udržuje už věčný sníh, je temeno Pangeranga bez sněhu. Vyrážejí tam četné horké prameny udržující půdu na takové teplotě, že sníh na ní okamžitě taje. Nicméně shledala výprava, že na temeni hory je pouze devět stupňů tepla, zatímco na jejím úpatí bylo třicet stupňů.

Výlet na Pangerango byl podniknut koňmo. Ačkoliv cesta se místy měnila v úzkou pěšinu, vinoucí se po srázných úbočích, nebylo to žádnou překážkou pro drobné javánské koníky, jejichž krok je tak jistý jako krok mezků, putujících bezpečně po jihoamerických velehorách. Téměř až k vrcholu hory sahaly nádherné lesy ambroní, stromů, jejichž kmen se tyčí rovně jako svíčka až do výše dvou set stop. Jezdci pronikli těmi lesy celkem bez překážek, přestože místy byly rozsáhlé plochy mezi obrovitými stromy zarostlé banány a stromovitými kapradinami.

Míli od této nejvyšší hory se zvedá dosud činná sopka Gunung Gedeh, která je jen o tři stopy nižší. Její vrchol se zdál být v průzračném tropickém vzduchu klamavě blízko, ale doktorovi Hochstetterovi, který na něj den nato podnikl výlet s ostatními přírodovědci, to dalo dost práce, než ho dosáhl. Musili jít pěšky a místy šplhat po velmi srázných a holých úbočích, kde se noha jen těžko zachytila. Když dospěli na okraj sopečného jícnu, zbarveného sírou do žluta, spatřili oblaka horké páry, stoupající ze sopky a páchnoucí sírou. Tvořila nad obrovskou dutinou neprůhledný závoj a činila dojem, jako by sopka měla každou chvíli zahájit svou zkázonosnou činnost. Ale domorodec, který badatele doprovázel, tvrdil, že ani nejstarší místní obyvatelé se nepamatují, že viděli sopku v činnosti.

Kalina se překvapeně posadil ve své rohoži a údivem nebyl schopen slova, když po návratu výpravy z Buitenzorgu se dveře nemocniční kajuty otevřely a jimi vstoupil Alex, provázený hrabětem Morellim.

"Jak se máš, Kalino?" tázal se Morelli, podávaje mu ruku s rozpačitým úsměvem. Položil na stolek, zavěšený vedle rohože, ohromný sáček s banány a pomeranči. Kalina stiskl podanou ruku a stále ještě nebyl s to něco říci. Alex se tvářil, jako by Morelli patřil k jeho nejlepším přátelům, a sedl si s ním do prázdné rohože vedle Kalinova lůžka.

Tou dobou byl už Kalina jediným pacientem a měli tedy celou velikou nemocniční kabinu sami pro sebe k nerušenému hovoru.

"Asi se mi vrací horečka a mám chorobné představy," prohlásil Kalina, protíraje si oči, a Morelli se provinile usmál.

"Nic se ti nezdá, je to docela v pořádku," řekl odhodlaně. "Jsem to opravdu já a není na tom nic divného. Byl jsem osel, že jsem tady na Alexe tak nevražil. Přesvědčil jsem se, že on je lepší než já, že..."

"Dobrá, všechno po pořádku, jak říká Magnát při ranním raportu," přerušil ho Alex. "Nejdřív musíme Karlovi povědět, co se nám přihodilo, a pak se snad přestane divit. Chceš to vyprávět sám, anebo to mám udělat já?"

"Ty to budeš vědět lépe než já, poněvadž já jsem přišel až doprostřed celé události, tak raději povídej ty," řekl Morelli tak krotce a skromně, že se Kalina nestačil divit.

"Ale vzpomeň si, co ti říkal ten domorodec na Nikobarách. "You dont talk lie?" a nenapínej příliš svou obrazotvornost!" žádal Kalina.

"Cožpak někdy nemluvím pravdu?" durdil se Alex. "Tady Morelli je svědek a ostatně moje pravdymilovnost je na "Novaře" příslovečná a je mimo všechno podezření. Tak tedy začínám.

Vyjelo nás z Buitenzorgu kolem třiceti a jeli jsme nejdříve do Tčipanasu, malé osady na úpatí hory, kde je letohrádek generálního guvernéra. Odtamtud jsme to vzali na další osady, jejichž jména jsem zapomněl, a všude nás vítali jako u nás doma procesí a vždycky pak s námi jel čestný průvod dvaceti nebo třiceti mužů zas do nejbližší vesnice. Tak to šlo až do Tčihandžaváru, vesnice, kde jsme přenocovali.

Jelo se mezi plantážemi všech těch různých zdejších keřů a stromů a mezi rýžovými poli a sem tam jsme potkali nějakou káru, taženou buvoly. Nic zajímavého to celkem nebylo.

Časně zrána, ještě než se rozbřesklo, jsme sedali na koně a kolem desáté jsme dorazili do místa, kterému domorodci říkají Kandang Badak, což prý znamená "Shromaždiště nosorožců". Jeto už sedm tisíc dvě stě stop vysoko a ve stínu obrovských ambroní byl příjemný chládek. Tak jsme se tam zastavili na přesnídávku a přitom jsme dělali vtipy na nosorožce. Ptali jsme se průvodce, jestli tu vůbec nějací jsou, a on tvrdil, že ano, je prý jich ještě dost, ale poněvadž nás je tolik a děláme takový hluk, je prý málo pravděpodobné, že by se nám nosorožec zdaleka nevyhnul."

"To si dovedu představit," přerušil ho Kalina s úsměvem. "Vím, jaký rámus dovede natropit jen tucet pánů kadetů a soudím, že by se vám byl vyhnu! nejen plachý nosorožec, ale i nejzuřivější tygr." "Počkej, neskákej mi do pusy a hned uslyšíš, že nosorožec není vždycky tak lekavý. Průvodce si povšiml podle našich tváří a tónu hlasu, že si asi z toho ubohého zvířete děláme legraci, poněvadž nás najednou začal před nosorožcem docela vážně varovat. "On bývá nedůtklivý," řekl a vůbec o něm mluvil s takovou úctou, jako o nějaké význačné osobě. "A když před vámi sám neuteče, tak uděláte nejlíp, jestliže se mu sami vyhnete z cesty," tvrdil. Nu ale my jsme to nebrali příliš vážně a jeli jsme bezstarostně dál.

Cesta stoupala čím dál tím víc a přitom se úžila a celý průvod se hodně natáhl. Já jsem se trochu opozdil..."

"Ačkoliv to nepochybně starý pán přísně zakázal," přerušil ho opět Kalina.

"Máš pravdu," přisvědčil Alex, "stará Excelence chce, abychom se vždycky drželi pohromadě, že prý člověk neví, co se může v cizí zemi stát a tak dále, krátce má o nás vždycky strach jako kvočna o kuřata.

A tak to bylo i tentokrát, ale já jsem zahlédl krásné banánovníky, a tak jsem trochu slezl s koně a přivázal jsem ho ke křoví a šel jsem. se podívat, jestli by tam nebyl nějaký zralý banán." "Teď, v tuhle dobu?" divil se Kalina. "Vždyť už jsou dávno očesané!"

"Máš pravdu, mudrci," souhlasil Alex, "ale já jsem si všiml, že tam teče nějaký horký potok, a myslel jsem si, že tam třeba bude následkem toho takové teplo, že by tím mohly uzrát banány znova." Kalina i Morelli se dali mlsnému kamarádovi do smíchu, ale Karaman se tím nedal mýlit a vyprávěl klidně dál.

"Samozřejmě že jsem nenašel nic, a tak jsem odvázal koně a jel jsem dál. Přede mnou bylo na stezce nápadné ticho a z toho jsem usoudil, že ostatní jsou už daleko napřed."

"Kromě mne," skočil mu do řeči Morelli, ale Alex ho zarazil.

"Počkej, nech mne domluvit, pak přijdeš na řadu ty," žádal.

"Pobodl jsem tedy koně a právě zahýbám za roh skály, když v tom se proti mně vyvalí ohromné těleso."

"Nosorožec!" zvolal Kalina, který sledoval Alexovo vyprávění s velkým napětím.

"On sám," přikývl kadet. "Zastavil se na tři kroky před hlavou mého koně a poulil na mne svoje malá prasečí očka."

"To jsi se asi polekal!"

"Zpočátku ani ne, poněvadž ten starý brach vypadal spíše směšně.

Měl tak žertovně promáčklou hlavu za čenichem a nad tlamou mu čněl zakřivený roh a celkem ta jeho hlava vypadala jako dřevák, na který někdo přibil kuželku. Kromě toho měl tolik záhybů na své tlusté kůži, jako kdyby ji byl zdědil po nějakém starším a silnějším bratrovi. Bylo mi do smíchu, ale náramně rychle jsem si ujasnil situaci a veselost mne přešla.

Stezka byla tak úzká, že jsem nemohl kolem zvířete projet a také jsem nemohl na ní otočit koně. Myslím, že by to byl nedokázal ani lepší jezdec, než jsem já. Po levé ruce jsem měl příkrou,skálu, na kterou se nedalo vyjet, a po pravé byl srázný svah do nějaké rokle nejmíň sto stop hluboké. Kdybych byl chtěl obrátit koně, byl bych ho musil točit na zadních nohou s předníma nad propastí. Dostával jsem závrať, jen když jsem si to představil.

Bylo moje štěstí, že kůň byl klidný a neplašil se a že se i nosorožec choval pokojně. Patrně byl náramně překvapený, když tak znenadání před sebou spatřil kadeta c. k. rakouské maríny.

Měl jsem tedy čas přemýšlet a dostal jsem nápad. Je-li nosorožec skutečně tak plachý, jak to o něm tvrdil náš průvodce, mohu se pokusit nějak jej zaplašit. Začal jsem hlasitě odříkávat násobilku a přitom jsem levou rukou signalizoval tak bezvadně, že by byl Šimpanz valil oči překvapením, co všechno jsem si z jeho přednášek zapamatoval." Kalina a Morelli vypukli v bouřlivý smích a trvalo to chvilku, než se utišili.

"A co tomu říkal nosorožec?" ptal se Kalina, utíraje si oči zaslzené od smíchu.

"Snad mi to nebudeš věřit, ale Morelli ti to může potvrdit, nosorožec se skutečně polekal a začal pomalu couvat. Já krokem za ním a tak jsem ho zatlačil za skalní roh, na místo kde se stezka rozšiřovala ve větší plošinu. Ale když jsme, se tam dostali, spatřil jsem na plošině jezdce a poznal jsem v něm Morelliho. Jak nosorožec couval, dostal se zase zády do něho. A jak to bylo dál, může nejlíp vyprávět on sám."

"Já jsem se opozdil za ostatními, poněvadž se mému koni uvolnil břišní pás," zahájil Morelli své vyprávění. "Byl už od přezky trochu protrhaný a než jsem do něho udělal nožem novou dírku, dalo mi to trochu práce a tím jsem se zdržel. A právě když jsem znova nasedl a chystal se jet za ostatními, zaslechnu najednou za sebou za ohybem skály někoho odříkávat nahlas italsky násobilku."

"A jak to, že jsi se s tím nosorožcem nesetkal?" podivil se Kalina.

"Nemohl jsem. Hned za tou skalní plošinou odbočuje nová pěšina, hlubokou roklí vlevo od lesa, a po té musilo zvíře přijít, když už jsem měl to místo za sebou," vysvětloval Morelli. "Nu, to mne náramně překvapilo, že by tu měl být na Jávě nějaký můj krajan, a rozhodl jsem se, že se vrátím a podívám se, kdo to je.

Ani mne nenapadlo, že by to mohl být někdo z nás, domníval jsem se, že už jsou dávno všichni napřed a že jsem ze všech poslední.

Otočil jsem koně bez námahy, poněvadž cesta byla za plošinou ještě dost široká, a vjel jsem cvalem na plošinu, kde jsem spatřil před sebou mohutný zadek nosorožcův. Přes něj jsem zahlédl Alexe, jak zuřivě mává rukou a prozpěvuje násobilku. To mne tak překvapilo, že jsem zapomněl včas přitáhnout uzdu a můj kůň najel naplno na nosorožce. Okamžitě se mi splašil a také nosorožec musil přes svou tlustou kůži ucítit náraz, poněvadž se kupodivu hbitě otočil. Začal si mne prohlížet a přitom zlostně funěl. Ale snad by se ještě nebylo nic stalo, kdyby se mi bylo podařilo ovládnout koně. Vyhazoval kopyty tak, že jsem se stěží udržel v sedle, ačkoliv jezdím dobře, a patrně při jednom tom vyhození narazil kopytem na citlivý čenich zvířete. Nedovedu si jinak vysvětlit, proč se nosorožec najednou tak rozlítil. Zařval, sklonil hlavu ještě níž a vrhl se na nás.

Kůň byl v té ráně na zemi, a já jsem mu přelítl přes hlavu. Narazil jsem přitom hlavou tak silně na skálu, že jsem pozbyl okamžitě vědomí. To další musí zase vyprávět Alex, poněvadž já nevím vůbec nic z toho, co se kolem dělo. Jen vím, že mi Alex zachránil život," dodal hrabě Morelli vděčně.

"No, to další bylo krátké," řekl Alex v rozpacích, "nosorožec se vrhl nejdříve na Morelliho koně a v minutě ho rozdupal na kaši. Přitom si nevšímal ničeho kolem sebe, a tak jsem měl čas skočit s koně, popadnout Morelliho, a odtáhnout ho do té odbočné rokle. Zuřící zvíře bylo ale zatím s koněm hotovo a vzpomnělo si na jezdce. Chvilku čenichalo a zdá se mi, že nemá zrovna dobrý čich, ale pak se rozběhlo za námi. Nemohl jsem dál utíkat roklí, protože by nás bylo jistě dohonilo, musil jsem vlevo, na skalní svah, kam za mnou nosorožec nemohl šplhat. Táhl jsem Morelliho oběma rukama za pás jako pytel okurek a šťastně se mi podařilo najít zavčas méně srázné místo, kde taky rostlo trochu silných kapradin, kterých jsem se mohl chytit.

Než k nám ten chlapík s tlustou kůží doběhl, byli jsme už nějakých dvacet stop vysoko. Ze mne se arci lilo, jako kdybych byl spadl do vody. On se sice dost namáhal vyšplhat se za námi, ale ty jeho nohy od kulečníku se na nějaké zlézání hor vůbec nehodí, a tak se vždycky zase svezl zpátky. Byl navztekaný až hrůza a řičel jako hřebec, ale nic mu to nepomohlo a já jsem mu klidně házel kamení na hlavu. Nakonec se ozval dole pod námi hluk četných lidí. Byli to sluhové, kteří vezli za námi oběd. Nosorožec chvilku naslouchal a pak se sebral a odklusal do lesa. A to je všechno," končil Alex.

"A co tomu řekli komodor a velitel?" ptal se Kalina.

"Nevědí ani slovo," prohlásil spokojeně Alex. "Když přijeli sluhové s jídlem, odklidili mrtvého koně a Morelli si od nich koupil nového.

Nestálo by to za ty řeči, že kadeti pořád něco tropí, že by se to nestalo, kdyby byli jeli podle rozkazu všichni pohromadě, a tak dále, vždyť to znáš!" Kalina se smál a Morelli k němu přistoupil s nataženou rukou.

"Musím se ti ještě omluvit za to tenkrát v akademii, jak jsem ti ze zlomyslnosti špatně napověděl," řekl rozpačitě. Kalina mu stiskl ruku a zavrtěl hlavou. "O tom nemluv, vždyť jsme si to spolu vyřídili hned ten den na dvorku, tak je to odbytá věc."

"Dobrá," připustil Morelli, "ale Alexovi navždy zůstanu dlužníkem za to, že mi zachránil život a nenechal mne rozdupat od nosorožce."

"To jsou řeči," o šíval se baculatý kadet v rozpacích. "Nebyl bys to udělal pro mne zrovna tak?" Morelli se začervenal a zadíval se nerozhodně do země, ale potom zvedl hlavu a pohlédl Alexovi přímo do očí.

"Když ne dříve, tedy nyní jistě!" řekl upřímně. Sevřel ho v náručí a políbil ho srdečně na obě tváře.

30 NOČNÍ ÚNOS

Před odjezdem "Novary" z Batávie vystrojili na její počest holandští důstojníci slavnost, o které se pak na Jávě, ještě léta mluvilo. Sešlo se na osm set hostí, kteří kvasili vesele až do rána, kdy rozjaření dostoupilo vrcholu. Hosté byli v tak povznešené náladě, že se nikdo nad tím nepozastavil, když se náhle objevila v tanečním sále polní děla, táhli je rozjaření holandští důstojníci, k nimž se s velkým jásotem přidružili kadeti a praporčíci z "Novary". Alex se posadil na hlaveň jednoho děla rozkročmo jako na koně a objížděl sál za mohutného hlaholu svého spřežení, zpívaje všechny veselé studentské písně z akademie, které znal. Důstojníci z "Novary" mu přizvukovali a písně dokonce oživily i vzpomínky rozveselené "staré Excelence" na dávná šťastná léta studií, takže si je broukal s sebou.

"Představ si, že i Šimpanz pocítil v sobě něco lidského," vyprávěl Alex později Kalinovi, který se slavnosti nemohl zúčastnit, o čtvrtém důstojníkovi. "Přišel ke mně, poklepal mi na rameno a řekl, že se mnohem líp vyznám ve zpěvu než v námořních signálech."

"To musil být ale řádně roztočen, když to tvé krákorání mohl prohlásit za zpěv," podotkl Kalina.

"Však také byl," zubil se Alex. "A kdybychom to byli natáhli do poledne, jak mnozí navrhovali, byl by si se mnou ještě připil na bratrství." I tak se slavnost protáhla od večera do pozdních hodin ranních a jeden holandský hejtman měl potom příčinu na to neblaze vzpomínat. Zatímco jiní to odnesli jen řádným bolením hlavy, zaplatil to ubohý důstojník rozbitou nohou, kterou mu přejelo kolo děla. Co bylo na věci nejhorší, bylo to, že se původně rozumně odklidil po půlnoci a šel si klidně lehnout, ale podlehl potom naléhání rozjařených kamarádů, kteří ho přišli vytáhnout z postele, vstal, ustrojil se a šel na slavnost.

Fregata opustila Batávii 29. května 1858 v sedm hodin ráno za nejkrásnějšího počasí. Zanechávala u obyvatelů o svém pobytu četné vzpomínky. Počasí jí zůstalo příznivé po celou cestu do Manily, hlavního města filipínského souostroví, jež patřilo Španělsku (Spojené státy severoamerické získaly toto souostroví na Španělsku po neslavném boji roku 1899. Od r. 1933 jsou Filipíny samostatnou republikou.). Urazila vzdálenost osmnácti set mil, která dělí toto město od Batávie, za pouhých sedmnáct dní, ačkoliv plachetní lodi potřebují k této cestě za nepříznivého počasí až pětapadesát dní. Dne 2. června, v 399. den trvání výpravy, překročila "Novara" počtvrté rovník a 14. června dorazila k Luzonu. Je to největší ostrov z celého souostroví, jež zaujímá plochu sto patnáct tisíc anglických čtverečních mil. Počítáme-li svědomitě každou skálu a i ten nejmenší ostrov, jak to činí dosti pošetile zeměpisci, shledáme, že Filipíny mají celkem sedm tisíc třiaosmdesát ostrovů nejrůznější velikosti. Z nich však dva největší, Luzon na severu a Mindanao na jihu, zaujímají víc než sedm desítin z celého rozsahu Filipín.

Fregata minula ostrov Corregidor, rozkládající se při ústí do Manilské zátoky, ale její posádka se marně rozhlížela, kde je Manila.

Zátoka je tak ohromná, že od tohoto ostrova ještě není Manilu vidět, protože leží pod obzorem. Při takovém rozsahu zátoky jsou lodi kotvící přímo u Manily příliš vysazeny útokům jihozápadního monzunu, a proto zvolil velitel "Novary" kotviště v zátoce Cavite, které leží asi sedm mil jižně od Manily. Malý šroubový parníček jezdil odtud denně do hlavního města souostroví.

"Novara" spustila kotvy pod přístavní pevností z černého kamene, zvedající se nad holým, písčitým pobřežím bez jediného stébla trávy.

Nepřívětivý dojem ještě zvyšovalo špatné počasí, déšť se lil z oblohy proudem.

"Brrr, tady se mi nelíbí," prohlásil Alex a dodal prorocky ke Kalinovi a Morellimu, s nimiž se díval na přistávací manévr: "Uvidíte, že nás tu potká něco nepříjemného!" Hlavní město Filipín, Manila, neučinilo na posádku fregaty o nic lepší dojem než pustá osada v Cavite. Filipíny byly, jako všechny trosky, které zbyly Španělsku z jeho kdysi ohromných osad, obrazem úpadku a zanedbanosti. Manila leží u ústí neširoké, ale dosti prudké řeky Pasigu, a tehdy byla obehnána hradbami a příkopy. Udivení návštěvníci z "Novary" měli dojem, že se octli před nějakou středověkou tvrzí. Zdálo se jim, že čas se pro Manilu zastavil a že město žije ještě v témže ovzduší a ve stejných poměrech, jako žila jeho mateřská země, Španělsko, onoho dne 17. března 1521, kdy slavný Magalhaes objevil a zabral Filipíny pro španělského krále.

V opevněné Manile bylo jen osm přímých a úzkých ulic s pochmurnými kamennými budovami kostelů, klášterů a veřejných budov.

Žilo v ní deset tisíc evropských obyvatelů, vesměs jen Španělů nebo jejich potomků. Jiný běloch neměl práva se zde usadit a lidé barevní samozřejmě teprve ne. Návštěvníci z fregaty zjistili, že ubozí obyvatelé Manily nemají ani divadlo, ani koncertní síně. Jediným jejich vyražením byla každodenní promenáda na "Calzadě", alejí stromů stíněné cestě k přístavní hrázi. Tam se projížděli bohatí manilští Evropané v kočárech, jejichž nádhera odpovídala bohatství majitelově, chudší se procházeli pěšky, avšak ve svých nejlepších šatech.

Mnohem větší čtvrť barevných obyvatelů Manily, Binondo, rozložená na protějším pravém břehu Pasigu, čítala sto čtyřicet tisíc obyvatel a byla vlastně čilým obchodním městem. Obývali ji hlavně domorodí Tagalové, lidé malé postavy a světle žluté pleti. Muži byli většinou bezvousí a vypadali zcela příjemně, ačkoliv měli plochý široký nos, tlusté rty a černé, v chuchvalce zamotané vlasy. Vedle nich tam sídlili Číňané, Malajci a mnoho míšenců, ale jen málo bělochů. Hlavním předmětem obchodu této ohromné čtvrti, čtrnáctkrát lidnatější než vlastní staré město, byla abaka, výtečné malajské konopí, vyráběné z vláken banánovníku. Hotoví se z něho nejlepší lodní lana, která předčí všechna ostatní svou pevností a pružností.

Vedle abaky vyvážela Manila tabák, cukr a výrobky z palmové slámy. Jsou velmi hezké, ale Kalina, který chtěl otci koupit jako upomínku z cesty pouzdro na doutníky z manilské slámy, byl nemile překvapen, když mu prodavač řekl cenu, odpovídající dvaceti rakouským zlatým.

Pln rozpaků položil pouzdro zpět a úslužný prodavač, který se domníval, že mu není dosti hezké, mu nabídl jiné, v ceně sto zlatých.

Kalina zdvořile poděkoval, použiv oblíbené výmluvy, "že si to ještě rozmyslí", a opustil krám! S hlavou, která mu šla nad těmi cenami kolem. Sto zlatých, to byla právě polovina celé jeho hotovosti (Sto rakouských zlatých z té doby). S prohlídkou Binonda spojeného se starým městem dvěma mosty, starobylým kamenným a novým visutým, byli kadeti brzy hotovi.

Byly zde továrny, obchody a sklady a na úzkých ulicích vládl čilý ruch, ale jinak neviděli nic pamětihodného. Domy byly většinou jen jednopatrové, poněvadž Luzon a Filipíny vůbec bývají často postihovány zemětřesením, a vykazovaly jedinou zvláštnost, okenní tabulky, které nebyly ze skla, nýbrž z poloprůhledné skořápky jakési mušle.

"Má to jednu výhodu, že ti lidé nekoukají do bytu," prohlásil o tom Alex.

Poněvadž každodenní cesta parníčkem z Cavite do Maniiy byla málo pohodlná, a parníček kromě toho jezdil jen jednou denně, do Manily ráno a z Manily večer, zamýšlel velitel fregaty ubytovat štáb v některém hotelu v Manile. Musil však od toho upustit, protože zjistili, že jediné dva manilské hotely, z nichž jeden měl honosný titul Hotel Français a druhý Hotel Fernando, požadují ceny, přiměřené zlatokopeckým táborům kalifornským. Ubytování a stravování by bylo denně přišlo na deset zlatých za osobu a přitom se oba hotely čistotou a pohodlím ani nevyrovnaly obyčejné české venkovské hospodě.

Pohodlné ubytování by byly poskytly soukromé domy starého města, ale nikdo se neměl k tomu, nabídnout příchozím z tak daleké země, jejíž panovníci byli nadto úzce spřízněni s vládnoucí královskou rodinou španělskou, nejmenší pohostinství. Španělé přijali výpravu s naprostým nezájmem, byť i se svou proslulou zdvořilostí, která je však jen povrchní a k ničemů nezavazuje.

Generální guvernér Filipín, don Fernando Norzagaray, zakončil sice slavnostní audienci, uspořádanou pro štáb fregaty, zdvořilou větou: "Usted sabe, que mi casa es a la disposicion de usted. (Pánové vědí, že můj dům je jim k dispozici.)" Ale nemyslel to nijak vážně.

"Rád bych věděl, co by tomu řekl, kdybychom ho vzali za slovo!" zlobil se Alex, když opustili rozlehlou, ale jednoduše stavěnou budovu guvernérova paláce. Všichni byli rádi, že už mají audienci za sebou.

Generální guvernér neznal jiný jazyk kromě své mateřštiny a tu zase ovládali jen někteří členové štábu fregaty, a ještě ne dokonale. Zábava proto velmi vázla a stávala se po chvíli hovoru zcela trapnou.

"Vypadalo to, jako když nás někdy Parduna zkoušel z námořní taktiky," tvrdil o audiepci u generálního guvernéra Morelli. Za těchto okolností nezbývalo než dojíždět parníčkem ráno do Manily a večer se zase vracet na fregatu do Cavite. Komodor se proto rozhodl omezit pobyt na Luzonu na nejmenší možnou míru a členové štábu fregaty byli od rána do večera na nohou, aby prohlídku Manily a jejího okolí co nejrychleji skončili.

Co je překvapovalo na každém kroku, bylo neobyčejné množství klášterů a mnichů. Filipíny vypadaly jako jediná tučná prebenda, určená k vývozu přebytečných španělských mnichů. Německý obchodník, který byl usazen v Manile dlouhá léta, tvrdil zcela vážně, že v rukou mnichů je i veškerá politická moc a že každý guvernér ostrovů se udrží na svém místě jen tak dlouho, dokud je mnichům příjemný.

Štáb fregaty navštívil největší manilské kláštery, františkánský, dominikánský a augustiniánský, a byl udiven jejich špínou a naprostou nevědomostí mnichů. Doktor Hochstetter, který uměl ze štábu nejlépe španělsky, se snažil ze všech sil vyložit augustiniánům, odkud přicházejí a jak se nazývá jejich stát.

"Austria, Austria," opakoval zoufale, ale setkával se jen s tupými pohledy naprostého neporozumění. Až náhle se obličej jednoho mladšího mnicha vyjasnil a jeho majitel zvolal nadějně: "Ach, seňor chce říci Asturia, a to je kraj tam u nás ve Španělsku, jsme tedy rodáci!"

Dobrý mnich se nepozastavil nad tím, že jeho krajan ovládá trochu špatně svou mateřštinu.

"Vyznají se v zeměpisu asi jako náš černý Bang," podotkl Kalina, když vyšli z kláštera.

"Ale zato mají nádherný kulečník!" tvrdil Alex, který o své újmě prolezl celý rozlehlý klášter františkánů.

Štáb fregaty podnikl také výlet na rozlehlé vnitrozemské jezero, Lagunu de Bay, vzdálenou od Manily třicet mil. Spojuje ji s manilským zálivem řeka Pasig, která je sice cestou užší než u ústí, kde měří sto stop, ale přesto je splavná pro menší lodi. Že bezpečnostní poměry na Filipínách nejsou nijak utěšené, toho dokladem byla náhlá starost guvernérova o pohodlí návštěvníků, kterou projevil tím, že jim dal při jejich návštěvě Laguny k dispozici dělový člun. Skutečně také Laguna byla zamořena lupiči a mnohý její návštěvník se vrátil do Manily svlečený až do košile. Četná a dobře ozbrojená výprava z "Novary" se ovšem nemusila ničeho obávat, i kdyby se nebyl guvernér postaral o její bezpečnost.

Návštěvníci se projeli po ohromné Laguně, široké třicet mil, podivili se rybářským člunům, v nichž seděly ženy a lovily ryby, zatímco jejich mužové doma pletli, navštívili horké prameny v Los Baňos na březích Laguny a lovili v rozlehlých bažinách, kde jediná rána z pušky vyplašila mračna ptáků a s nimi i ohromné netopýry, jichž bylo tolik, že úplně zatemnili oblohu.

"Pteropus edulis neboli kaloň jedlý nebo též létající pes," řekl spokojeně doktor Hochstetter. Byl nadšen Kalinovým úlovkem tohoto ohromného člena z rodu netopýrů. "Podívejte se, že jeho hlava opravdu připomíná hlavu psí nebo liščí!" ukazoval a otevřel tlamu zvířete, ve které napočítali čtyřiatřicet ostrých zubů. Tělo netopýra bylo skoro půldruhé stopy dlouhé a křídla měla v rozpětí celých pět stop.

"Ačkoliv se mu říká jedlý, přece jen bych ho nejedl!" prohlásil Kalina s ošklivostí.

"A proč?" divil se doktor. "Vždyť se živí jen ovocem a bobulemi různých keřů a jeho maso prý je velmi chutné." Ale sám se neodhodlal dát si kaloně upéci a raději jeho tělo vypreparoval pro své sbírky.

Ačkoliv náboje pušek. Byly zvlhlé ustavičným deštěm, podařilo se přece jen členům výpravy ulovit tolik různých ptáků, že bylo o jejich jídlo bohatě postaráno a ještě zbylo na doktorovy sbírky. Jejich hostitel, bodrý farář - domorodec, padre Lorenzo, se nestačil poděšeně křižovat, když viděl doktora při práci. Rozpitvané ptačí mrtvolky budily jeho hrůzu a nechápal, jak se může dobrý křesťan oddávat tak hříšné práci.

Od Laguny de Bay se vydali cestující k návštěvě malého jezírka, zvaného Laguna encantada neboli Čarovné jezero. Ačkoliv bylo jen míli daleko, vedla k němu hustým porostem a po příkré skále cesta tak obtížná, že místy musily ruce pomáhat nohám. Když tam výprava dorazila, našla na břehu domorodé rybářky, které právě svazovaly dohromady vždy dva až tři čluny, vyhloubené z jediného kmene stromu. Kladly je rovnoběžně vedle sebe, aby vznikl jakýsi vor.

"Jezero je plné krokodýlů a ti už často převrhli samotný člun a potom lidi sežrali," vysvětlovala jedna z nich na doktorovu otázku. Rybářky ochotně pronajaly několik člunů návštěvníkům k projížďce po jezeře, jehož břehy s nádherným tropickým porostem plně opravňují jeho jméno.

Alex s puškou v ruce dychtivě vyhlížel krokodýly, přestože mu de Montfort řekl, že střela z obyčejné kulovnice není s to prorazit jejich šupinatý pancíř.

"Já se ti divím, že nemáš dost na těch příhodách s tygrem a s nosorožcem," prohodil Morelli. "Co když nám krokodýl zvrhne člun?"

"Člověk musí zkusit všechno," tvrdil Alex, jemuž čluny, tvořící dohromady vor, dodávaly sebedůvěry. Ještě nezavřel pořádně ústa, a zelenavou hladinu jezera rozčeřil temný hřbet. Něco narazilo právě na krajní člun, v němž stáli, tak prudce, že se jeho přední špička vyhoupla vysoko nad vodu. Kadet zavrávoral, pustil pušku a byl by přepadl přes okraj člunu, nebýt Morelliho, který ho pohotově zachytil.

"Děkuji ti," řekl Alex vděčně, když se vzpamatoval. "To byla oplátka za nosorožce!"

"To se nedá počítat, nestálo mne to žádnou práci ani nebezpečí chytit tě za ruku," odmítal Morelli. Obrovský ještěr zatím zmizel v hlubinách, ale přesto měli kadeti čas povšimnout si, že byl stejně dlouhý jako jejich kanoe, která měřila od jednoho konce k druhému plných dvacet stop. Zahlédli ještě několik krokodýlů stejně velkých, jako byl prvý, ale zvířata byla neobyčejně plachá a ukryla se rychle pod hladinou.

"Není divu," smál se komodor, "naši kadeti a praporčíci tropí takový hluk, že něco podobného jistě ani nejstarší zdejší krokodýl nepamatuje!"

Cílem jedné, z posledních návštěv štábu "Novary" byl veliký chudobinec v San Miguele, malém zahradním městě letohrádků, oblíbeném letním sídle manilských boháčů. Chudobinec stál na ostrově, odděleném od San Miguele úzkým ramenem manilské zátoky. Byla to veliká jednopatrová zděná budova se dvěma křídly, obklopená rozlehlou zahradou, a její vnitřek byl stejně špinavý jako zpustlý. Nejzanedbanější však bylo jedno její křídlo, kde byli ubytováni duševně choří. Celý ústav řídil duchovní - míšenec a po lékaři nebylo nikde ani stopy. V oddělení duševně chorých naskýtal se návštěvníkům z "Novary" srdcervoucí pohled na špinavé a zanedbané ubožáky v rozedraných šatech, kteří buď leželi na hnusném lůžku ve zpustlých a dusných místnostech a dívali se tupě před sebe, anebo pobíhali po holých chodbách, mumlajíce ustavičně nesrozumitelná slova. Návštěvníci prošli tímto hrozným obrazem lidské bídy, jak nejrychleji mohli, k nelibosti duchovního, který ukazoval celý ústav s jistým potěšením a zdál se být na něj dokonce hrdý.

Smutná podívaná přemohla i povídavého Alexe do té míry, že se dal do řeči teprve, když už zase byli ve starém městě. Do San Miguele šli ve čtyřstupu, Kalina, Karaman, Morelli a Natti, a Alex si teprve nyní povšiml, že Nattiho místo zaujal Morelliho přítel, kníže Wrede.

"Kde zůstal Natti?" zeptal se Alex, ale Kalina neměl čas mu odpovědět. Právě v tom okamžiku se rozhlaholily četné zvony k Ave Maria, večernímu klekání, a celý vzhled Plaza de Gobierno (náměstí Guvernérského), kudy právě šli, se změnil jako kouzlem. Každý zůstal stát, kde právě byl, a první důstojník velel k pozoru a k pozdravu. Členové štábu fregaty však byli jedinými lidmi, kteří zůstali stát. Jinak elegantní Manilané vyskakovali z nádherných kočárů, které jejich kočové okamžitě zastavili, zahazovali hořící doutníky, poklekali do prachu vedle prostého domorodce, spínajíce ruce k modlitbě. Setrvali tak bez pohnutí, dokud klekání nedoznělo, a potom každý pokračoval v tom, co dělal právě v okamžiku, kdy se rozezvučely zvony.

Ještě než pobožnost skončila, objevil se udýchaný Natti na konci malého, mřížemi obehnaného sadu, a nevšímaje si hněvivých pohledů klečících a modlících se lidí, prošel chvatně náměstím a připojil se k svým kamarádům. Důstojníci stáli naštěstí v prvých řadách čety z "Novary" a byli k nim obráceni zády, takže si nepovšimli jeho rušení pobožnosti, které by jistě nebylo ušlo přísnému pokárání.

"Co se ti stalo?" zeptal se Kalina polekaný rozčilenou tváří praporčíkovou.

"Musím mluvit s tebou a s Alexem," řekl vzrušeně Natti a Morelli s Wredem poodstoupili ochotně dozadu. Praporčík vzal kadety pod paždí, z každé strany jednoho, a strčil hlavu mezi ně, aby jej kromě nich nikdo neslyšel.

"Kamarádi, musíte mi pomoci, já ji v tom pekle nechat nemohu!" prohlásil rozechvěně a Karaman na něj v úžasu vyvalil oči.

"Koho a v jakém pekle?" ptal se udiveně. "Co to povídáš, nepil jsi?"

"Počkej, nech ho," žádal Kalina. "Natti nám to poví všechno po pořádku!"

"To také udělám, poslouchejte," začal praporčík. "Vy jste prošli tím blázincem v San Miguele velmi rychle, ale já jsem se trochu zdržel u jednoho staříka, který si maloval uhlem něco na zeď. Díval jsem se na tu jeho kresbu, a když jsem se už chtěl vydat za vámi, chytil mne najednou někdo zezadu za ruku. Otočil jsem se trochu prudce, protože jsem se lekl, že na mne nějaký blázen - chce podniknout útok, a vidím před sebou dívku, ale tak krásnou, že jsem dosud nic tak hezkého nespatřil!"

"Aha, tudy na to!" poznamenal Alex a táhle hvízdl. Ale Natti si jeho poznámky nevšiml a nadšeně pokračoval.

"Vypadala, jako kdyby některá z Murillových Madon sestoupila z obrázku, ačkoliv měla tak rozbité šaty jako nejchudší žebrák.

Nádherně černé vlasy s modravým leskem, něžný nosík, malá ústa, červená jako višně, a oči ohnivé a hluboké jako tůně. Říká se, že černé oči neexistují, ale ty její byly opravdu černé. Nebylo v nich ani stopy po prázdném nebo vytřeštěném pohledu, který jsme pozorovali u všech těch ostatních chudáků. Její ručka, kterou mi položila na rameno, byla neobyčejně malá..."

"Snad by bylo lépe, kdybys přestal rozebírat její osobní půvaby a řekl nám rovnou, co od tebe chtěla?" přerušil ho tentokrát Kalina. "Dobrá, řeknu vám to. Hovořila něco španělsky, ale já jsem jí řekl, že nerozumím. Nato začala mluvit francouzsky a pověděla mi několika větami svůj smutný osud. Jmenuje se doňa Inez de Vargas, je sirotek, je jí dvacet let a před rokem, když jí zemřeli náhle oba rodiče na žlutou zimnici, dal ji její strýc a poručník zavřít do blázince, aby se snáze dostal k jejímu majetku, který prý je velmi značný."

"To zní jako román," namítl nedůvěřivě Kalina.

"Ale není to román, jak hned uslyšíš," odpověděl prudce Natti.

"Zapřísahala mne pro všechno, co je mi drahé, pro mou matku a pro mou sestru, kterou prý ať si představím na jejím místě, abych ji nenechával v tom hrozném domě, abych jí pomohl k útěku. "Seňore, přísahám vám při Matce boží, že mám zdravý rozum, ale že zešílím tady mezi těmi ubožáky, zůstanu-li mezi nimi ještě jen krátký čas," řekla mi. Vypadala tak dojemně, že jsem jí slíbil pomoc. Řekl jsem jí, že se v noci vrátím, aby se hleděla dostat do chodby k oknu, u kterého jsme právě hovořili. Je až na samém konci celého křídla, na chodbě, která je patrně v noci docela opuštěná a vede do zanedbaného a úplně zpustlého kouta zahrady. Myslím, že nebude těžké se tam dostat, ačkoliv je to v prvním patře. Pak už jsem spěchal, aby si nás nikdo nevšiml, a proto jsem se s ní rychle rozloučil a šel jsem pryč.

Ale venku, když jsem se dostal na čerstvý vzduch a neviděl jsem už tu nebohou dívku před sebou, se mi to v hlavě rozleželo a začal jsem pochybovat. Vždyť blázni dovedou vyprávět někdy nejpodivnější věci a dělají dojem docela rozumných lidí. Nevěděl jsem, co si mám počít, a v tom jsem si všiml, že jsem právě před vilou brémského konzula Steffana, který nás už tolikrát tak přátelsky hostil. Vida, řekl jsem si, tohle je člověk, který zde žije už léta a zná zdejší poměry jako já svou kapsu. Půjdu k němu a nenápadně se ho zeptám, co ví o té dívce.

Je-li z tak bohatého rodu, jistě budou její osudy všeobecně známé. Záminku jsem měl, pozítří odjíždíme, a tak jsem se mu šel poroučet.

Našel jsem ho naštěstí doma a nenápadně jsem zavedl řeč na naši prohlídku blázince a co jsme tam viděli. Sám o tom začal hovořit a ptal se mne, jestli jsme si tam nevšimli mladé hezké černovlasé dívky, Španělky, která se jmenuje doňa Inez de Vargas. Řekl jsem, že jsem si jí opravdu všiml, poněvadž vypadala docela jinak než ti druzí ubožáci, a nato mi vyprávěl doslova totéž co ona.

"To zde ví každý, že má zdravý rozum a že ji dali její příbuzní zavřít do blázince jen proto, aby se zmocnili jejích peněz," skončil.

"Ale proboha," na to já, "cožpak se něco takového může trpět?

Proč úřady nezakročí?" Podíval se na mne útrpně.

"A kdo by měl zakročit, můj mladý příteli?" řekl. "Viděl jste přece, že v tom celém ústavu není jediný lékař. A potom, její příbuzní jsou příliš vlivní lidé. Tady, milý kamaráde, není osvícená Evropa, zde žijeme ještě v hlubokém středověku!" "A vy sám byste jí nemohl pomoci?" ptal jsem se. Zavrtěl hlavou.

"Já nemám žádnou moc, pane praporčíku, odpověděl. Konzul není vyslanec, a i kdybych byl vyslancem, mohl bych zakročit jen tehdy, kdyby se jednalo o mého krajana. Ale ona je Španělka. Nedá se nic dělat!" Musil jsem asi vypadat rozčileně, protože se najednou na mne pátravě zadíval a řekl: "Zdá se mi, že vás její osud nějak neobyčejně zajímá!" "Je mi jí velmi líto a rád bych jí pomohl," přiznal jsem otevřeně.

"Nu, vy jste ve věku, kdy člověk ještě není otupen vůči neštěstí druhého," poznamenal a pohladil si své šedivé vlasy. "Nechci vás od, ničeho zrazovat, ale varuji vás, abyste se do něčeho nezapletl." Španělé dovedou být velmi nedůtkliví, zejména vůči cizincům. Ovšem, kdyby se ta dívka dostala mimo zdi blázince, nebylo by tak těžké jí pomoci, poněvadž má příbuzné ve Španělsku. A právě ráno odjíždí do Evropy hamburská loď "Herta" a její kapitán si přijde před vyplutím ke mně pro poštu. "To ovšem nemá pro vás žádný význam a nepovažujte to za pokyn," řekl, podávaje mi ruku, a přitom se usmíval." "Nu, jasněji ti to už říci nemohl, že pomůže rád té dívce do Evropy, když mu ji přivedeš do domu," zvolal Alex tak hlasitě, že ho Kalina musil okřiknout.

"Dobrá, milerád ti pomohu a Alex jistě také," prohlásil Kalina, který byl Nattiho vyprávěním dojat. "Ale jak si to představuješ? Nemůžeme přece jít na prvního důstojníka a vyprávět mu, co máme v úmyslu, aby nám dal na to přesčas dnes večer, že ano?" "Už jsem o tom přemýšlel," přiznal Natti a váhavě pokračoval..

"Budeme to musit provést tak, aby o tom nikdo nevěděl!" Z toho si celkem ani Kalina, ani Karaman nic nedělali, ale byla tu jistá potíž, jak se dostat za noci z Cavite do Manily? Konec jejich rozmluvy se už konal na palubě malého parníčku, který je pomalým tempem vezl do cavitské zátoky, kde. kotvila "Novara". Kalina sdělil svoji námitku Nattimu, ale ten už měl celý plán zhruba promyšlen.

"Až bude všechno spát, vyklouzneme na palubu, kde jsou jen dvě stráže, takže při trošce obratnosti nás nikdo neuvidí. Pak se spustíme po laně do joly, která je obvykle přivázaná k zádi a používá se při rybaření. Do Manily máme sedm mil, a to přece pohodlně uveslujeme za dvě hodiny." Alexův obličej se prodloužil. Veslovat tak dlouho, to se mu valně nezamlouvalo, ale uznal, že jiná cesta nezbývá. Zachytil výmluvný pohled Morelliho, který stál na druhé straně paluby, opíraje se o zábradlí, a díval se na ně s tichou výčitkou.

"Vida, mohli bychom získat pomocníka, Morelliho," poznamenal k Nattimu.

"Morelliho?" opáčil s pochybností Natti. "Dá se mu důvěřovat?"

"Ó, zcela jistě," tvrdil Alex. "Od té příhody s nosorožcem je jako vyměněný, stal se z něho docela správný kamarád. Může nám pomoci veslovat a bude užitečný aspoň na hlídání venku, jestli někdo nejde kolem, až budeme za zdí." Natti neměl už žádných námitek a Karaman šel vyložit Morellimu, oč se jedná. Kadet byl nadšen a stiskl mu upřímně ruku.

"To bude báječné dobrodružství, a jsem ti moc povděčný, že mne k tomu vezmete," ujišťoval jej horlivě. "Však jsem vám vždycky záviděl ty vaše příhody v Gibraltaru, na Novém Amsterodamu a se singapurským tygrem." Byly také jiné, které bys nám asi nezáviděl, myslil si pro sebe Alex, ale nahlas jen poznamenal:

"Dobrodružství to bude, ale možná všelijaké. Přinejmenším mokré, nepřestane-li takhle lít!" Pršet sice nepřestalo, ale přesto dorazili na malé jole bez nehody do San Miguele krátce před půlnocí. Jejich odchod z lodi prošel nepozorován - Morelli se přesvědčil napřed, že jeho společník v kabině, kníže Wrede, tvrdě spí - a také cesta nebyla tak obtížná, jak se Alex původně lekal. Pršelo sice a nebe bylo zatažené, ale mraky seshora ozářené měsícem v úplňku propouštěly tolik světla, že se malá výprava mohla dobře orientovat.

"Však je to také naše štěstí," podotkl Kalina, když vystřídal Alexe u kormidla. "Nebýt té nebeské svítilny, tak nevím, jak bychom se v zahradě blázince vyznali."

"S lucernou bychom na to jít nemohli," bručel Alex, sedaje si k veslu. Ačkoliv veslovali vždy jen dva a střídali se, dospěli k cíli přece jen za necelé dvě hodiny. Alex radil přistát přímo u ostrova, na němž stál blázinec, ale po krátké poradě od toho upustili. Natti musil s dívkou tak jako tak do San Miguele ke konzulovi, a bylo tedy lépe nechat jolu v malém soukromém přístavišti konzulově. Než se vydali po úzké lávce spojující ostrov s pevninou na dobrodružný podnik, ujednali si, že sraz je u joly - v případě, kdyby je nějaká neočekávaná událost přinutila se rozptýlit - a že jola neodrazí tak dlouho, dokud nebudou všichni pohromadě.

"Tak a teď kupředu a Bůh nám pomáhej," velel tiše Natti. Dali se na pochod. Měli štěstí, že nepotkali nikoho ani na krátké cestě od přístaviště k lávce, ani na lávce samotné. Zdálo se, že nejen San Miguele, ale i celá ponurá budova na ostrově jsou pohříženy v hluboký spánek.

Natti se na okamžik zastavil, aby se orientoval, a pak je vedl podle zdi bahnitou cestou k místu, které bylo nejméně vzdálené od konce křídla budovy, kde byli ubytováni duševně choří.

"Tady přelezem zeď," řekl tiše a hodil obratně konec lana, opatřený hákem, do výše, takže se hák zaklesl na hřebenu zdi. Lano bylo opatřeno uzly a vylézt po něm na zeď, vysokou jen deset stop, bylo pro námořníky hračkou. Přehodili potom lano do zahrady a první slezl Natti, za ním Alex a ostatní.

"Brrr, fuj, vlezl jsem rovnou do kopřiva nějakých trnů," bědoval tiše Alex, sotva se nohou dotkl země. Octli se v nejzanedbanějším koutě zahrady, přeplněném různým býlím a trnitými křovisky, ale nedalo se nic dělat, nezbylo než se touto spletí prodrat. Natti se snažil zapamatovat si místo, kde přelezli zeď, a ponechal na něm provaz s hákem. Pro vniknutí do budovy měl připravený jiný provaz, který stočil po námořnicku do svitku, aby jej mohl hodit dívce do okna. Dostali se pod okno bez větších nesnází kromě častého klopýtnutí ve zcela temné zahradě. Našli je otevřené a dívku již připravenou k útěku. Okno bylo asi třicet stop nad zemí a pod ním bylo jiné okno, přízemní, opatřené mřížemi a zcela temné. Natti si zkušeným okem měřil výšku a rozhoupal svitek lana, chystaje se jej hodit dívce.

"Pozor, slečno, hodím vám provaz, chytejte dobře!" šeptal hlasitě a svitek tenkého, ale pevného lana vyletěl vzhůru. Dívka jej zachytila hned napoprvé a podle Nattiho rady pevně přivázala k okennímu rámu.

"A teď se nebojte a slezte po provaze dolů, já už vás tady zachytím!" vybízel ji Natti. Španělka se sice pokoušela jej uposlechnout, ale při myšlence, že by měla vylézt z okna nad temnou hlubinu a držet se provazu, který téměř ani neviděla, se jí zmocnila závrať a přes všechno úsilí to nedokázala. Pojal ji také strach o její zachránce a začala je zapřísahat, aby odešli a přenechali ji jejímu osudu.

"Já tam vylezu, přivážu ji na provaz a spustím ji dolů," nabízel se dychtivě Morelli, a Natti jeho návrh schválil. Poněvadž by však asi nebyl děvče udržel, vylezl Natti za ním. Oba společně potom spustili bez nehody dívku, která si zakrývala oči rukama, do zahrady, kde ji přijali Kalina s Alexem.

"A teď ty, rychle!" vybízel Natti kadeta a Morelli sjel hbitě po provaze dolů. Natti se chystal učinit totéž, ale pojednou se mu zdálo, že se z temné chodby ozval jakýsi šramot. Okamžik napjatě naslouchal, ale když se zvuk neopakoval, přehoupl se rychle přes okno a v malém okamžiku stál v zahradě vedle ostatních. Chystal se právě dívce představit své kamarády, když vtom se ozval v otevřeném okně nad jejich hlavami pustý ryk a hlasité volání.

"Můj bože, to je Henriugez, jeden z ošetřovanců," zvolala poděšeně dívka. "Toulá se v noci po celém domě a jistě nás zpozoroval!"

"Rychle pryč," velel Natti. "Morelli půjde první, za ním slečna Inez, pak já, Alex a Kalina. Držme se za ruce, ať se v té tmě neztratíme."

"Co to povykuje ten váš známý?" ptal se dívky bezstarostně Alex, který klopýtal na konci řady.

"Volá o pomoc, že jsou v zahradě lupiči," odpověděla Španělka.

"Na blázna podivuhodně jasný úsudek," chtěl říci Kalina, ale v poslední chvíli od toho upustil z ohledu na dívku.

Morelli si sice správně pamatoval směr, ale v panující tmě nebylo snadné najít přesně cestu, kudy přišli. Ani Natti neměl větší úspěch, když jej vystřídal v čele řady, a nezbylo než si razit hustým podrostem novou cestu k onomu místu zdi, kde nechali lano. Zatím však ponurá budova procitla, a v jejích oknech se začala objevovat světla. Bláznův křik neustával, ale ozýval se nyní dole. Muž patrně slezl po laně a hledal uprchlíky.

"Blázni mívají někdy čich jak honicí pes," řekl starostlivě Natti kamarádům italsky a usilovně si prosekával cestu v houští, v čemž mu Morelli vydatně pomáhal. Kalina se ohlédl a zděšeně zjistil, že se objevilo několik světel i v zahradě.

"Jsou v ústavu nějací hlídači?" ptal se dívky a dozvěděl se, že je jich celý tucet. Jsou-li nějak ozbrojeni, mu Španělka nedovedla říci. Světla se jim začala blížit, ale malému hloučku se již podařilo zmizet v neproniknutelném houští. Konečně zahlédli před sebou obrysy zdi a Natti si už ulehčeně oddechl, když v tom se objevilo po jejich levé ruce, těsně pod zdí, světlo lucerny. Blížilo se rychle po pěšině, která běžela podle celé zdi.

Současně odtamtud zazněl křik, zdálo se, že uprchlíci byli zpozorováni. Světlo se k nim pohybovalo rychleji a umožnilo Nattimu najít lano, visící se zdi. Praporčík vyzval Morelliho, aby vylezl napřed a podal seshora ruce dívce, kterou vyzdvihl, jak nejvýše mohl. Tak se jim podařilo dostat šťastně ubohou Španělku na hřeben zdi, ale právě když měl Kalina vylézt po laně za ní, zazněl v bezprostřední jejich blízkosti vítězný řev, svědčící o tom, že je pronásledovatelé dostihli.

"Rychle za ní, my vám tady budeme krýt záda!" vyzval Kalina Nattiho a praporčík po krátkém váhání uposlechl. Dostal se nahoru a spustil dívku k Morellimu, který seskočil předtím dolů. Pak se obrátil zpátky a chtěl se vrátit na pomoc kamarádům. Zatím však světlo zmizelo a vzdalující se hluk svědčil o tom, že se v zahradě odbývá potmě nějaká honička. Natti se okamžik rozmýšlel, co má podniknout, ale na druhé straně zdi prosila dívka tak naléhavě, aby šli odtud a nadto bylo nebezpečí, že hlídači začnou prohledávat i okolí ústavu a najdou uprchlici, že mu nezbylo nic jiného než pokračovat v útěku.

"Vrátíme se sem později," řekl Morellimu a seskočil k nim.

Kalina chtěl odvrátit pozornost pronásledovatelů od uprchlíků, a proto jim běžel s Alexem několik kroků vstříc. Cestou vytáhl pistole, vzal je za hlavně a doporučil Alexovi učinit totéž.

"Tluč je jen pažbou a dej pozor, ať ti nevyjde rána," zvolal a sám provedl první nápor na muže s lucernou. Zasadil mu pažbou těžké pistole tak prudkou ránu do spánku, že se muž zapotácel, padl na zem a pohřbil pod svým tělem lucernu. Tma, která nastala, přišla vhod zvláště Alexovi, na nějž se sápali dva muži najednou. Kalina mu přispěl na pomoc a kopl nazdařbůh do temného klubka lidí. Zasáhl jednoho z útočníků do holeně, až bolestí zaječel, a druhého se mu po krátkém tápání podařilo chytit za krk. Poslední z pronásledovatelů se ve tmě na okamžik zarazil. Nevěděl kudy kam, a Kalina použil vhodného okamžiku. Popadl Alexe za ruku a táhl ho pryč. Cestu k lanu měli zahrazenou rozprášeným hloučkem, s nímž právě podstoupili boj, a Kalina se proto dal na útěk opačným směrem. "Utíkáme špatným směrem," namítl Alex, který popadal stěží dech.

"Všechny cesty vedou do Říma," odsekl Kalina. "Jde-li ta pěšina kolem celé zdi, musíme se zase dostat tam, odkud jsme vyšli. Jen je musíme setřást ze své stopy!" Zaslechl v dosti malé vzdálenosti za nimi nový hluk. Pocházel od mužů, s nimiž se právě utkali. Zatím se už vzpamatovali a obnovili honbu za vetřelci. K oklamání, pronásledovatelů se jim brzy naskytla příležitost. Zeď náhle zahýbala do pravého úhlu a v jejím rohu stálo nízké malé stavení, jakási kůlna nebo dřevník.

Kalina se zastavil a rychle hmátl po dřevěné stěně.

"Sláva, není to zamčené," řekl radostně, když ucítil pod rukou kovovou závoru. "Honem dovnitř!" Vstrčil tam Alexe, vklouzl do nízké a tmavé prostory v patách za ním a přirazil dveře. Jejich nohy se zabořily do slámy a v zavřené, těsné prostoře, kde stěží mohli stát vzpřímeně, byl dusný zápach, ale Karaman si liboval, že je tam sucho. Venku se lil déšť, který před hodinou téměř úplně ustal, zase proudem.

"To jim brzy zažene chuť na procházky pod širým nebem," mínil Kalina. S uspokojením zjistil, že dozorci přeběhli kolem jejich úkrytu, aniž si ho povšimli.

"Mohl bys aspoň pootevřít dveře, je tu trochu dusno," žádal Alex.

Kalina se o to pokusil, ale k svému znepokojení zjistil, že to nejde.

"Závora musila nějak zase zapadnout do ložiska," řekl stísněně.

"To je dobré," zlobil se Alex. "Tak teď jsme tady hezky zavření jako prasátka v chlívku a ti chlapíci si mohou jít klidně lehnout. Ráno nás tu najdou tak jako tak!"

"Tak zlé to snad není," těšil jej Kalina a dal se okamžitě svým silným nožem do práce. Chtěl provrtat dřevo v místě, kde byla zašroubována západka závory. Šlo to však pomalu, dřevo bylo tvrdé a dosti silné. Kalina nepracoval ani pět minut, když jej vyrušil úzkostlivý Alexův výkřik.

"Karle, tady něco je, něco studeného a slizkého!" volal přidušeně kadet.

"Tak na to nesahej," radil mu klidně Kalina a pokračoval v namáhavém vrtání.

"Když ono se to hýbá!" zvolal zděšeně Alex. Kalina se zarazil a hlavou mu projela myšlenka.

"Není to snad náhodou...," začal váhavě a nový Alexův výkřik jej poučil, že uhodl. Ráno jim padre s chloubou ukazoval ohromného hroznýše, 48 stop dlouhého a přes půl stopy silného. Byl to krásný exemplář hada, velmi čilého, když nebyl právě přejeden králíky, jimiž ho padre sytil. Kalina si vzpomněl, jak kněz s pýchou prohlásil, že jednou jeho miláček uškrtil osla, když mu zapomněli dát nažrat, a po zádech mu přeběhl mráz.

"Karle, pomoc, on se mi ovinul kolem nohy," zaječel zděšeně Alex. Kalina přemohl svůj odpor proti hadům a začal hmatat kolem sebe.

"Neboj se, on není jedovatý," těšil Alexe a otřásl se hnusem, když nahmatal kluzké tělo. Zabořil do něho nazdařbůh nůž a litoval, že nemá s sebou šavli, nechali poboční zbraně na lodi, obávajíce se, že by jim byly spíše na překážku než k užitku. Střelné zbraně užít nemohl, nechtěl-li upozornit dozorce, stále ještě pobíhající po zahradě, na jejích úkryt. Ostatně ani neviděl na cíl a nevěděl, kam by měl hada střelit, aby jej rychle usmrtil.

Had odpověděl na ránu zlobným syčením a celé jeho tělo se prudce zavlnilo. Kalina vytáhl nůž a bodal dále, hmataje po studeném těle plazově. Náhle jej něco tak prudce udeřilo do prsou, že se zapotácel a nebyl s to vydechnout.

"Už mne pustil," vzkřikl Alex a nato se vrhl celou svojí váhou proti dveřím. Odolaly jeho náporu, ale Kalina mu přispěl na pomoc a jejich společnému úsilí se podařilo dveře vyrazit. Vypadli po hlavě ven a málem by se byli natáhli na promoklou zemi. Alex se vzchopil a v slepé hrůze před ohromným plazem chtěl prchat dál po pěšině, ale Kalina ho chytil za ruku.

"Tam ne, zpátky k provazu," sípal a táhl jej na druhou stranu. Utíkali, klopýtajíce na každém druhém kroku, Kalina se ohlédl a zahlédl jakýsi temný pruh, který se vinul po cestě za nimi. Neřekl o tom nic Alexovi, ačkoliv se mu dech zatajil hrůzou. Utíkal ještě rychleji a vlekl za sebou Alexe, který mu nestačil a začal se vzpouzet.

"On leze za námi," vyrazil ze sebe Kalina, aby ho přiměl k větší rychlosti. Alex vykřikl a hnal se bez pobízení za ním. Dostali se na místo, kde podstoupili krátký boj s dozorci, a Kalina musil zmírnit rychlost, aby ve tmě neminul provaz. Had se jim přiblížil na několik sáhů a Kalina úzkostlivě hmatal rukou po drsné zdi, hledaje provaz. Strach před ohromným hadem byl tak velký, že docela zapomněli na dozorce, jejichž pokřik teď zazníval ze vzdáleného kouta zahrady.

"Sláva, mám ho, vylez honem!" zvolal radostně Kalina. Ucítil pod rukou silný provaz a strkal jej rychle Alexovi do dlaně. Kadet byl na zdi v okamžiku a Kalina lezl tak těsně za ním, že narazil hlavou na jeho podpatky. Právě když se rukou chápal hřebene zdi, aby se na ni vyšvihl, dorazil hroznýš pod něj a švihl svým mohutným tělem vzhůru.

Kalina po něm kopl nohou a zasáhl jej do hlavy. Rána byla sice slabá, ale had se přesto na okamžik zarazil. Tato krátká chvíle stačila, aby se Kalina dostal dolů na druhé straně zdi.

Udělali velký oblouk, aby se vyhnuli vchodu do zahrady, který byl osvětlen a kde se kupil hlouček lidí, a za několik minut už pospíchali po lávce do San Miguele. Lávka byla opuštěná, ale jak docházeli na břeh, vynořil se náhle někdo proti nim. Kalina se už chystal na nějakou srážku, když v tom k své největší radosti poznal, že je to Natti.

"Zaplať bůh, že to jste vy, umíral jsem už o vás úzkostí a byl bych šel pro vás rovnou do té boudy," řekl Natti a nutil je, aby šli rychle s nimi k jole, kde už čekal Morelli. Dorazili tam bez nehody, aniž někoho cestou potkali. Zdálo se vůbec, že bohatí obyvatelé zahradního města se ani za mák nestarají o to, co se děje v blázinci na ostrově, anebo že jsou už na podobné noční výjevy zvyklí.

Morelli je zahrnul otázkami, ale Natti prohlásil" že na vyprávění je dost času, až budou na vodě, a nutil k odjezdu. Učinili, jak si přál, a potom nejdříve pověděl stručně on sám, že došli se Španělkou bez nesnází do konzulovy vily. Byli tam vlídně přijati a konzulova choť se ubohé dívky okamžitě ujala. Nato vylíčil Alex obšírně jejich dobrodružství s dozorci a s hroznýšem.

"To je škoda, že jsem při tom nebyl," litoval Morelli. "My jsme měli lehkou práci a vlastně jsme nic nezažili!"

"Ještě můžeme zažít všelicos," podotkl Natti, dívaje se neklidně na mlhu, která se začala snášet nad zátokou. "Má z vás někdo kompas, hoši?"

"A k čemu kompas?" divil se Alex. "Držme se jen pořád břehu, jako jsme to dělali, když jsme jeli sem."

"Já bych se ho rád držel, ale bojím se, že on se nebude držet nás," povzdechl si Natti. "Podívej se na tu mlhu!" Začala je obklopovat jako bílý závoj a čišela vlhkostí. Byla ještě průzračná, ale houstla vůčihledě a kolem třetí hodiny ráno v ní břeh zmizel nadobro, ačkoliv se ho Natti, který právě seděl u kormidla, držel, jak nejblíže mohl.

"Tak, a co teď," řekl bezradně, pouštěje kormidlo z ruky.

"To je lehké," mínil Alex. "Břeh se tu táhne skoro rovně, tak pojedeme prostě přímo kupředu." Ale člun se nedá řídit naslepo v přímém směru a začne po určité době opisovat velký oblouk. To se stalo i jim a Natti, který se ustavičně díval na hodinky, zjistil kolem čtvrté hodiny ráno, že už měli být dávno u "Novary".

"Nechci vás lekat, hoši," prohlásil, "ale takhle můžeme přeplavat celou zátoku, a jestli ta mlha nepomine, dostaneme se na širé moře."

"A co na tom? Poplujeme tedy do Hongkongu napřed a počkáme tam na fregatu," pokoušel se o žert Morelli, který nepozbyl dobré nálady. Ale Kalina s Nattim byli ve velkých starostech a netajili se s nimi. Ranní budíček byl sice v přístavu o hodinu později než na moři, ale přesto se zdálo být vyloučené, že by mohli dorazit na fregatu včas.

Alex a Morelli to nahlédli také a přestali žertovat. Počasí bylo teplé, ale vlhké, a z mlhy se lil drobný déšť, který nikterak nepřispíval k pozvednutí skleslé nálady. "Nemá to smysl dále veslovat," usoudil Natti a Kalina s Morellim položili vesla. Mlha začala trochu řídnout a stávala se světlejší, jak se už rozednívalo. Náhle se vynořil před jolou temný stín a rychle se šinul blíže. Natti, který jej od kormidla první zahlédl, chvatně povstal, přiložil dlaně k ústům a volal anglicky.

"Loď, ahoj, pozor, člun před vámi!" "Člun, ahoj, vidíme vás. Co si přejete?" ozvalo se z vysoké paluby týmž jazykem.

"Kam plujete?" ptal se Natti.

"Zátoka Cavite," odpovídal hlas a kadeti si radostně zavýskli.

"Zde jola z rakouské fregaty "Novara", zabloudila v mlze," hlásil Natti. "Můžete nás vzít do vleku?" "All right, velmi rádi. Zde briga "Bill Stamford", mateřský přístav New Jersey. Pozor, hodíme vám lano!" Jola se mezitím octla přímo pod brigou a z její paluby sletělo lano. Natti je obratně zachytil a přivázal ke kruhu na špičce joly. Asi za hodinu se objevila před brigou zátoka Cavite. Mlha téměř již zmizela a za šera způsobeného stálým deštěm nebylo nic těžkého pro jolu dostat se nepozorovaně k fregatě, když se po náležitém poděkování Nattiho odpoutali od brigy. Právě když se Natti šplhal na palubu jako poslední, zazněla trubka k rannímu budíčku, a čtvrtý důstojník, Skot Lundon, zvaný Šimpanz, který měl službu, se vynořil z podpalubí, protíraje si mrzutě oči.

Zadíval se užasle na čtyři postavy, s jejichž voskovaných plášťů crčela voda.

"Jak to, vy už jste vzhůru?" ozval se podezřívavě.

"Ano, pane fregatní poručíku, přivstali jsme si, abychom si zopakovali námořní signály," odpověděl líbezně Alex. Postavil se do přísného pozoru a díval se poručíkovi upřímně do očí.

31 V TAJFUNU

Bez lítosti a s nadějemi celkem velmi zklamanými - až na naše tři kadety a praporčíka Nattiho - opouštěla "Novara" dne 25. června v 1 hodinu ráno cavitskou zátoku, s cílem Hongkong. Tento opěrný bod, jejž si Angličané velmi obezřetně vybrali a nazvali Victoria, leží při ohromném ústí kantonské řeky, která vzniká stokem řeky Hsi a Pe. Za normálního počasí trvá cesta plachetní lodí z Manily do Hongkongu, dlouhá jen sedm set mil, čtyři až pět dní, ale "Novara" potřebovala pro nepříznivou povětrnost dvakrát tolik času. Teprve 4. července k poledni se vynořily na západním obzoru nesčetné ostrůvky, jejichž hluboké zátoky byly bezpečným útočištěm pirátů, a mezi nimi i skalnatý ostrov Victoria.

Brzy potom, když vyjeli z Manily, začala fregata potkávat nemotorné břichaté čínské džunky, které se přes svoji neohrabanost plaví dosti rychle, ježto oplývají stěžni i plachtami. Kalinu zaujaly dračí oči, namalované na přídi džunek, a když přibyl na palubu čínský lodivod, aby je zavedl do hongkongského přístavu na severní straně ostrova, zeptal se ho, proč tam Číňané ty oči malují.

Lodivod se na něj zahleděl udiveně a odpověděl mu v podivném žargonu kantonské angličtiny: "Suppose no got eye, how can see?" načež se už Kalina dále nevyptával.

Přístav Victoria byl přeplněn loďmi všech možných vlajek, přestože válka anglo-francouzsko-čínská skončila teprve před týdnem mírem v Tchien-ťinu a že v kantonské provincii dosud řádily silné povstalecké čety.

Hongkongský ostrov připomínal Kalinovi silně gibraltarskou skálu až na to, že zde příroda stavěla ze žuly místo z vápence a z pískovce.

Vypadal jako nedobytná pevnost se svými holými vrchy nejrůznějších tvarů, z nichž nejvyšší, Victoria, se zvedal 1825 stop nad moře.

Na jeho úbočí bylo vybudováno terasovitě město zcela evropského vzhledu, teprve dvacet let staré, jehož přístav patřil však již mezi nejčilejší přístavy. světa. Obyvatelstvo ostrova, který má největší rozsah devět mil, čítalo před válkou anglo-francouzsko-čínskou osmdesát tisíc lidí, téměř vesměs Číňanů, ale v době návštěvy "Novary" byl ostrov takřka vylidněn. Kantonští mandaríni vyzvali Číňany k odchodu a hrozili jejich rodinám na pevnině největšími mukami, jestliže neopustí "bílé ďábly". Většina Číňanů uposlechla a Evropané v Hongkongu byli takřka bez služebnictva. Nadto řádily v samém sousedství města ozbrojené lupičské tlupy, vraždící Evropany, takže na nějaké výlety po ostrově nebylo bez silného doprovodu ani pomyšlení. Krátce před příjezdem "Novary" vypukla ve městě travičská aféra, čínští pekaři se pokoušeli otrávit všechen chléb pro Evropany. Většinou se to sice nepodařilo, ale přesto bylo mnoho obětí. Kromě toho vyhrožovali mandaríni, že zarazí všechen dovoz potravin z pevniny, na nějž byl Hongkong výlučně odkázán. To by bylo ovšem znamenalo vyhladovění všeho jeho obyvatelstva, a jestliže k tomu dosud nedošlo, bylo to způsobeno jen tím, že někteří mandaríni se dali od Angličanů podplatit.

To jim ovšem nevadilo, aby nedali uspořádat atentát na guvernéra ostrova, sira Johna Bowringa. Útočník byl sice zpozorován stráží, když přelézal zeď guvernérova paláce a zajat, ale na jeho místo mohl nastoupit každou chvíli jiný...

To byly poměry, které se sice kadetům velmi líbily, ale komodora nemálo znepokojily. Dal přísný zákaz opouštět loď bez zvláštního povolení a tento zákaz zůstal k veliké mrzutosti celé posádky, a zvláště kadetů, v platnosti po celých čtrnáct dní, co fregata kotvila v Hongkongu. Byl uspořádán jen jediný výlet, a to dělovým anglickým člunem do Kantonu. Ačkoliv z Hongkongu do Kantonu je jen sedmaosmdesát mil, potřeboval na tuto cestu dělový člun plných jedenáct hodin.

Kanton, který měl před válkou víc než milión obyvatel, ležel z větší části v troskách. Všechny evropské faktorie byly vypáleny, zmizelo i plovoucí město na řece a proslulé "květinové čluny". Kdo měl nějaký majetek, ten z města utekl. Uvnitř jeho pohořených zdí a ulic dlela jen anglická posádka a čínská chudina, číhající na hlavy "bílých ďáblů", na něž mandaríni vypsali ceny. K tomu se ještě potloukaly městem četné ozbrojené tlupy takzvaných "braves", loupících a plenících a provádějících jedno žhářství po druhém.

Poručík de Montfort vyprávěl pak kadetům, kteří se výletu nezúčastnili, že důstojníci z "Novary" dleli právě v hlavním stanu velícího generála Straubenzee, když vypukl požár v jejich bezprostřední blízkosti. Braves zapálili opuštěný čínský dům v naději, že oheň přeskočí i na hlavní stan anglický a na skladiště střelného prachu a že Angličané budou musit stáhnout stráže, aby požár zdolali, a tím že se nehlídané město stane jejich kořistí. Tato naděje se však nesplnila, dům vyhořel za panujícího bezvětří sám, aniž se oheň na jiné objekty přenesl. Později byli důstojníci z "Novary" svědky toho, jak Číňané vypalovali na pahorek, silně obsazený vojskem a děly, zápalné rakety ze vzdálenosti pouhých dvou set kroků.

Důstojníci navštívili také jediného mandarína, který zbyl v městě, tatarského generála Pih-kveje. Přijal je ve svém paláci, před nímž stála jeho čestná stráž - z opatrnosti od Angličanů odzbrojená a přivítal je hroznou čínskou hudbou. Nabídl jim čaj, dal si vyprávět, proč fregata jezdí kolem světa - aniž projevil zájem, údiv nebo obdiv - a úřední anglický tlumočník mu musil napsat jména důstojníků čínskými znaky. Nato se s důstojníky rozloučil, a hudba opět něco zahrála, přičemž by si byli Evropané nejraději zacpali uši, kdyby to nebylo bývalo urážkou pro hostitele. Ozvalo se několik pekelných ran z moždířů naslepo jako při příchodu a potom se důstojníci z fregaty ubírali v doprovodu silné čety vojáků zpět do anglického hlavního stanu. Vojáci jim razili cestu hustým čínským davem, odkud je stíhaly jen zasmušilé a hněvem naplněné pohledy.

Kantonská nároží byla polepena proklamacemi mandarínů proti Evropanům, jež Angličané nechávali klidně viset. De Montfort si přinesl jednu z nich na památku i s překladem, který mu pořídil ochotný tlumočník generála Straubenzee. Začínala plamennými slovy: "Vězte, ó, vězte, vy nenávidění barbaři! My, vlastenci a úctyhodní lidé z nejčistší dynastie přidržíme vám zrcadlo, abyste poznali, jací vlastně jste! Lišíte se od zvířat jen řečí a ničím jiným! My jsme rozumní, my dbáme poměrů a zákonů, vy ale jste slepí a hloupí a nechcete dostat rozum. Musíte, nezbývá nic jiného, musíte být vyhubeni do posledního muže! Ve stejném duchu byla psána i ostatní část proklamace, vyčítající bělochům, že od té doby, co přišli do "říše středu", jak Číňané sami svou vlast nazývají, podnikli vše možné, aby vyhubili její obyvatelstvo.

Že otravovali Číňanům opium, že stavěli uvnitř měst své "ďábelské budovy" (kostely) a že rušili hroby mrtvých, aby na jejich místě zřídili dostihovou dráhu pro své koně. Nyní prý je ale míra naplněna a samo pobouřené nebe prý rozhodlo, že den zkázy barbarů nastal.

Kotvit v přístavu a nesmět na břeh nebylo pro posádku "Novary" žádným potěšením, a proto uvítali všichni s radostí odjezd, k němuž došlo 18. července časně zrána. Parník "Hongkong" vzal fregatu do vleku a pomalu ji táhl úzkým východním průlivem Ly-e-mung, za nímž následoval ještě užší průliv Ta-thong-mung. Fregata byla sice ve vleku jen čtyři hodiny a dvacet minut, ale zaplatila za to tři sta dolaru, takže minuta stála víc než dolar, jak si Kalina vypočetl.

První den plavby do Šang-chaje uběhl pokojně a za krásného počasí, ale fregata byla právě ve stejné výšce s jižním mysem velikého ostrova Formosy, když se nebe začalo zatahovat a současně tlakoměr rychle padal dolů.

"Nějaká malá bouřka, neškodilo by, aspoň se trochu ochladí," poznamenal Alex vesele k starému kormidelníkovi Andreatinimu, stíraje si pot s čela a baculatých tváří. Kalina, který byl štíhlejší než jeho přítel, trpěl sice horkem méně, ale byl by každé ochlazení uvítal stejně vřele. I voda kolem nich byla tak teplá, že nebylo žádným osvěžením postavit se pod - sprchu, zřízenou na přídi fregaty ze stříkačky a starého cedníku.

Kormidelník se netvářil nijak přívětivě. Prohlížel si nebe, které se na západním obzoru začalo barvit šedočerveně, a vrtěl hlavou.

"Moc se mi to nelíbí, pánové," procedil skrz zuby.

"Eh, jděte, vy předpovídáte vždycky jen špatné věci!" durdil se Alex.

"A nemám pravdu?" poznamenal sebevědomě starý muž. "Neprorokoval jsem tehdy bouřku ve Středozemním moři a nepřišla také?"

"Vlastně nám ji předpověděl podnálodní, ale je možné, že vy jste to řekl také," usmál se Kalina.

"Podnálodní, podnálodní," bručel Andreatini. "Co takový mladík může vědět? Já jsem projel všechna moře a mohl bych toho vyprávět tolik, že by pan podnálodní nestačil poslouchat!" Poznámce o mladíkovi se dali oba kadeti do smíchu. Andreatini byl asi šedesátník a podnálodní byl sotva o pět let mladší.

"Všimli jste si, že už pár hodin jsme nepotkali jedinou džunku?" tázal se starý muž významně.

"Nu prostě uhnuly trochu na západ," řekl Alex, který měl odpověď vždy hned pohotově.

"Uhnuly, to se ví, že uhnuly," durdil se staroch. "Ale proč uhnuly?

Předtím se couraly kolem nás jako procesí a pořád jsme se jim musili vyhýbat. Prostě ti šikmoocí pohani cítí bouřku den napřed a odklidili se někam do bezpečí. Protože tohleto pánové, nebude žádná obyčejná bouřka, ale pravý čínský tajfun, jinak už nechci do smrti žvýkat žádný tahák." Načež mohutným obloukem stříkl žlutou slinu přes zábradlí a - majestátně odešel.

"To je starý báchorkář," řekl Alex, ale přestal se smát a Kalina zhledl až po čelo. Z přednášek na akademii si dohře zapamatoval, co to je tajfun a že každá loď, která se dostane do mohutného vzdušného víru, v němž se vítr točí rychlostí až dvou set mil, musí bezpodmínečně ztroskotat. Tajfuny pustoší východní pobřeží Asie i přilehlé ostrovy a často zaletí daleko do oceánu. Vzdušný vír přitom postupuje po dráze připomínající neuzavřenou elipsu. Vyjde vždy od čínského pobřeží, pohybuje se na východ, zpravidla nepříliš rychle, deset až třicet mil za hodinu, a pak se zase obrací a jde zpět k pobřeží.

Běda lodi, která se octne na oné elipsovité dráze tajfunu. Vzdušný vír promění ji za několik vteřin v trosky, ať je jakkoliv velká a pevná!

Jestliže však má loď štěstí, že se dostane do prostoru, omezeného elipsou, a má přitom vhodný kurs, může naopak využít větru, který proudí ze vzdušného víru na všechny strany, a dosáhnout rychlosti, o kterých se obvykle kapitánům plachetnic ani nezdá.

"Andreatini toho moc napovídá," opakoval Alex, když viděl, jak Kalina zvážněl. "Vždyť naopak vítr pořád ještě vyklízí (říkají námořníci o větru, který postupně mění směr a stává se stále příznivější pro kurs lodi) a fregata si to žene jedna radost!"

"To je pravda, ale kdyby na nás šel tajfun, pak bychom měli právě takový směr větru, jaký máme teď," odpověděl Kalina a se starostmi v hlavě šel s Alexem k večeři. Vzhled jídelního stolu nasvědčoval, že mohou očekávat nepokojnou plavbu. Kromě obvyklých přihrádek pro nádobí, které se dávaly na stůl vždy, kdykoliv moře bylo neklidné, byly tentokráte zajištěny i židle a stůl provazy, aby se nemohly pohnout z místa. Ukázalo se však brzy, že je to málo platné. Loď rolovala dosti silně, už když kadeti sedali k večeři, ale to jim nezkazilo chuť k jídlu. Během večeře se venku kvapem stmívalo, ačkoliv bylo vlastně teprve odpoledne a léto. A právě když byl přinesen jahelník, na nějž se mlsný Alex nejvíce těšil, trhla sebou loď tak silně, že v okamžiku se většina kadetů octla na zemi, kde je zasypaly kácející se židle a trosky nádobí.

"Povězte mi, kde mám ruce a nohy," sténal Alex, který se marně namáhal vyprostit své vlastní údy ze spleti jiných. Loď rolovala divoce brzy v podélné a brzy zase v příčné ose, a trvalo delší chvíli, než se kadeti octli zase na nohou. Plížili se téměř po čtyřech a snažili se dosáhnout schodiště. Obezřetný Alex si nezapomněl předtím nacpat kapsu lodními suchary.

"Noc bude dlouhá a při tomhle házení sotva zamhouříme oko," vysvětloval Kalinovi na svou omluvu. To, co spatřili na palubě, mu dávalo plně za pravdu. Výpomocné mužstvo bylo s hlídkovým pilně při práci. Už před večeří dal velitel stáhnout všechny plachty až na marsové a čelní kosatku, ale pro vichřici, která nyní burácela nad lodí, to bylo ještě příliš mnoho. Musili skasat marsové plachty na nejmenší míru a za stálého rolování lodi to byla práce neobyčejně obtížná. Marsoví námořníci ji zdolali právě včas, než jim vichr, kterému na prudkosti stále přibývalo, plachty urval. Tak rozbouřené moře Kalina ještě nikdy neviděl, ačkoliv už zažil cestou několik bouřek. Vlny se po něm hnaly všemi směry a vichr z něho vyzdvihoval celé obrovské kužele vody až třicet stop vysoké.

Třetina mužstva byla ustavičně na palubě, připravená zakročit, kde toho bude zapotřebí, ale když Kalina nastupoval s Alexem "psí hlídku" ukázalo se, že to ještě nestačí. Fregata rolovala z boku na bok do té míry, že čluny, zavěšené vysoko nad palubou na jeřábech, nabraly při každém sklonu plno vody, kterou vylévaly na palubu. Palubní odtoky se ucpaly a zábradlí, ačkoliv nebylo plné, nestačilo vodu propouštět. Námořníci musili pomáhat džbery, aby se paluba zbavila přebytečné spousty vody.

V baterii byla situace ještě horší, přestože přitáhli okenice střílen všemi šrouby. Bylo to málo platné a několik z nich povolilo zuřivému náporu vln. V několika vteřinách byla baterie vodou zaplavena a těžiště lodi, beztak již přetížené a pro nedostatek plachet neschopné řádného manévrování, se posunulo nebezpečně vysoko. Bylo nutno povolat všechno záložní mužstvo k čerpání vody, ale námořníci si z toho nic nedělali, poněvadž stejně neměli na spaní ani pomyšlení.

Po půlnoci se podařilo záplavu v baterii zdolat a upevnit na místo poškozených okenic nové. Děla byla naštěstí zajištěna na obou palubách tak dobře, že se neuvolnila a nezvýšila tak zmatek, který byl beztak již dosti značný. Sotva zajistili baterie, hlásil podnálodní, že v podlodí začalo přibývat vody. Sám velitel se tam odebral s prvním důstojníkem a zjistil, že voda se hrne do prostoru s nádržemi pitné vody. Zatím ještě stoupala pomalu, ale to se mohlo každou chvíli změnit. Pro stálé rolování lodi nebylo ani pomyšlení hledat porouchané místo v lodní stěně a nezbývalo než uchýlit se k čerpání vody. Kola obou hlavních pump byla okamžitě obsazena námořníky, ale jejich výkon byl nedostatečný. Vody sice už nepřibývalo, ale také neklesala, a velitel se obával, aby se přepážky mezi jednotlivými prostorami podlodí neprolomily. Pak by voda vnikla do prachárny, kde by zkazila všechnu zásobu střelného prachu. Dal proto vyhledat všechny malé ruční pumpy a uvést je do chodu. Námořníci se u nich střídali každou půlhodinu a u obou velkých pump vždy po deseti minutách.

Voda v podlodí začala pomalu klesat. Bylo jí už jen asi na stopu a nebezpečí se zdálo zažehnáno, když se k polednímu ucpala nejdříve první pumpa a o půl hodiny později i druhá. Vody začalo v tankových komorách hrozivě přibývat a velitel to odhadl na palec za minutu.

Půjde-li to takhle dále, musily být komory za hodinu zaplaveny až ke stropu a fregata se ponoří přídí do rozbouřeného moře. K tomu ještě bouře stále rostla a loď letěla po zpěněných vlnách jako závodní kůň. Na měření její rychlosti nebylo ani pomyšlení, ale podle odhadu de Montfortova činila nejméně třicet uzlů. Vítr se stáčel k pravému boku lodi, což bylo dokladem, že se vzdušný vír zatím posunul na své eliptické dráze k východu a že se brzy obrátí zpět. Nyní bylo otázkou života a smrti, aby mu fregata nepřišla do cesty, až se bude vracet k čínskému pobřeží. Ale na to neměli lidé nejmenšího vlivu. Mohli se jen snažit udržet loď plavby schopnou, víc se nedalo nic dělat. To byla věc životní důležitosti, zejména v těchto místech čínského moře, uzavřeného na jedné straně pevninou a na druhé velkým ostrovem Formosou, do té míry, že měli pro pohyb od východu k západu prostor sotva sto padesát mil široký. Kde se právě nalézali? Nikdo to nemohl říci. Mohli být blízko čínských břehů i nedaleko skalnaté Formosy.

A vichr je mohl každou chvíli vehnat na mělčinu nebo na útesy. Nebylo vidět ani na deset nití před sebe, nebe bylo téměř černé, a ačkoliv slunce stálo na nejvyšším bodu své dráhy, nepronikl hustými mraky ani jediný paprsek. Na palubě vládlo hluboké šero a v podpalubí úplná tma, ozářená jen skrovnými olejovými lampami, kterých bylo právě tolik, aby námořníci viděli na svou práci. Velitel dal utvořit asi tucet lidských řetězů, v nichž putovaly džbery od ruky k ruce, z nejhlubších prostorů "Novary" až nahoru na palubu, kde byl jejich obsah vyléván do moře. Každý musil přiložit ruku k dílu, měla-li být hrozící záplava podlodí zastavena. Strojníci zatím pracovali usilovně na opravě hlavních pump a na horní palubě byly dosazeny ke všem člunům pomocné čety, které je čerpaly, aby se pod jejich tíhou nezlámaly jeřáby.

Svědomitý profous nezapomněl ani za tohoto zmatku na střídáni nočních stráží před vězeňskými celami, umístěnými v samé přídi lodi, v bateriové palubě nad nemocniční kajutou. Tou dobou je obývali jen Gian, Simsič a Petrusič, námořníci odsouzení za podnik na Novém Amsterodamu. Profous zavedl námořního pěšáka do střední chodby, doporučil mu, aby se držel paty čelního stožáru, který probíhal chodbou šikmo vzhůru, a potom odešel, přidržuje se rukama obou stěn chodby. Sotva zmizel v nízkých dvířkách, vedoucích do baterie, odložil voják pušku na zem, pustil se ochranného stěžně a po čtyřech dolezl k prostředním ze tří dvířek po levé straně chodby. Sedl si pohodlně na zem před nimi a opíraje se o ni rukou, aby se při stálém kymácení lodi neskutálel na opačnou stranu chodby, zaklepal na dveře. Nejprve jednou, potom dvakrát a po přestávce, která byla delší než přestávka mezi prvním a druhým klepáním, třikrát. Bylo to znamení pobřežního bratrstva Středozemního moře, roztroušeného tehdy po všech jeho březích od Gibraltaru až po Bospor. Sestávalo většinou z podloudníků, ale kromě nich v něm byly zastoupeny i temné živly, které v případě dopadení přísnou rukou zákona musily očekávat mnohem větší trest, než jaký se vyměřuje za pouhé pašování zboží.

Muž uvnitř cely patrně toto znamení znal, poněvadž na ně odpověděl přesně stejným způsobem.

"Kdo je tam?" ozval se, když klepání zodpověděl.

"Virardi," odvětil voják.

"Otevři mi!" řekl pánovitě vězeň.

Voják se pátravě rozhlédl, ale chodba, matně ozářená světlem lampy, zavěšené na háku u stropu a divoce se kymácející na všechny strany, byla zcela opuštěná. Odsunul závoru a Gian vyšel z cely. Protahoval své ohromné tělo a mhouřil oči ve světle.

"Co se děje?" tázal se úsečně.

Voják mu stručně vyprávěl o tajfunu a jak jsou všichni na lodi zaměstnáni. Vrchnímu kormidelníkovi zasvítily oči.

"To by byla vhodná chvíle," zamumlal. "Je přední průvlaka volná?"

"Není, tam právě je největší shon, poněvadž se čerpá džbery voda z tankových komor." Gian zaklel.

"Ale všichni se kupí kolem schodů a za nimi je tma, tam se dá projít," uklidňoval jej voják. "Já vím, a co když někoho napadne zrovna si tam posvítit, až tam tudy půjdu?" namítl mrzutě obr.

"A co baterie a zadní průvlaka?"

"Tam není vůbec nikdo," sděloval voják a Gianův obličej se vyjasnil.

"Dobrá, půjdu tamtudy a víš co, půjčíš, mi svoji uniformu." "Moji uniformu chcete?" polekal se Virardi. "Ale vždyť vám nebude dost, jste o moc silnější než já!"

"Neboj se, nějak se už do ní vejdu, vždyť nejde o parádní přehlídku.

Ostatně stačí jen kabát a čepice. Dej to sem!"

"A jak dlouho budete pryč?" staral se voják, svlékaje neochotně kabát.

Gian vyndal z hustých vlasů tenký, plochý kus ocele s podivnými zuby na konci a posupně se zasmál.

"Jen tak dlouho, abych pomohl panu oficiálovi spočítat hotovost v pokladně," řekl posměšně.

"Jakže, vy to chcete provést už dnes v noci?" vyrazil voják překvapeně a jeho oči chtivě zasvítily.

"Buď dnes v noci, nebo nikdy, beruško," řekl Gian. Vecpal s námahou své svalnaté ruce do úzkých rukávů a pomalu si navlékal kabát.

"A dostanu svůj podíl?" ozval se chtivě Virardi.

"To je přece ujednáno. Dostaneš třetinu, já druhou a Simsič s Petrusičem dohromady třetí, ale ne dřív, dokud nebudeme dvě míle daleko někde na pobřeží. Kdypak zase přijdeš na řadu se stráží?" Voják chvilku počítal na prstech.

"Je nás málo, a ačkoliv se hlídají vězeňské cely jen od večera do rána při plavbě, přišel bych na řadu už za tři dny."

"Možná ještě dřív," řekl zamyšleně Gian. "Jestli se s námi "Novara" nerozsype, budeme brzy v Šang-chaji a tam budete stát stráž po celý den jako v každém přístavu. Dáš mi vědět, zase zaklepeš," skončil, chystaje se odejít. Voják jej chytil za ruku.

"Ale kam to zatím schováte?" tázal se zvědavě. Gian se zachechtal.

"To bys rád věděl, viď. Schovám to tak dobře, že to nenajdou, i kdyby celou fregatu na kousky rozebrali, to ti slibuji. Ale kam, to ti řeknu, až si pro to spolu půjdeme, mohlo by tě napadnout, že je zbytečné se dělit o zlato s jinými."

"Jak si něco takového můžete pomyslit?" předstíral Virardi rozhořčení. "Cožpak nikomu nevěříte?"

"Ó, ano, jedné osobě věřím přece," odpověděl posměšně Gian, který se již chystal vstoupit do vchodu k baterii. Voják za ním zvědavě pokročil.

"Kdo to je?"

Gian se sklonil k jeho uchu a tajemně mu zašeptal: "Pan Josef Gian", načež s hlučným smíchem zmizel za dveřmi.

V baterii svítila jen jediná lampa a zdaleka nestačila ozářit celý rozlehlý prostor. Gian se držel v nejtemnějším stínu a dbal, aby voda pod jeho nohama příliš nešplouchala, ale jeho opatrnost byla zbytečná. Až ke kabině správního oficiála, která byla vedle spižírny komodorovy o palubu níže, nepotkal živou duši. Všichni členové posádky byli soustředěni buď na palubě, nebo v přední části lodi. Jediným nebezpečím byly schody první průvlaky, hustě obsazené lidmi, kteří si podávali džbery s vodou. Ale Gian se přesvědčil, že Virardi nelhal, když tvrdil, že za schody je tma, a prošel kolem nich naprosto nepozorován.

Měl jedině obavu, že kabina oficiálova nebude osvětlená. To by bylo znamenalo pracovat potmě nebo při sirkách, které si obezřele vypůjčil od Virardiho již dříve a ukryl ve své cele. Že zamčena nebude, o tom byl přesvědčen, protože kabiny se nezamykaly ani v přístavu. Ale i tato obava se ukázala být lichou. Když opatrně pootevřel dveře a nahlédl dovnitř, shledal, že kabina je prázdná a že u stropu se houpá rozsvícená lampa.

Vyrazil radostný výkřik a třemi kroky přešel kabinu. Odhrnul záclonu, zavěšenou za lavicí šikmo přes roh, a odkryl těžkou ocelovou pokladnu. Jeho klíč vjel do zámku a tlustá dvířka se bezhlučně otevřela. Gian provedl rychlou prohlídku obsahu pokladny. Úvěrní listy na anglické banky odsunul mrzutě stranou, ale jeho oči zazářily, když spatřil řadu sáčků, z nichž každý byl opatřen pečetí a cedulkou s nápisem "1000 dukátů". Lačně je počítal a mrzutě svraštil obočí, když došel k poslednímu.

"Jen dvacet, dvě stě tisíc zlatých, a já počítal s půl miliónem," bručel si sám pro sebe. Pak si však uvědomil, že část hotovosti byla už za těch pět čtvrtí roku, co cesta trvala, spotřebována, a že kromě toho i úvěrní listy zněly na dosti vysoké obnosy. Ty ovšem byly pro něho bezcenné, žádná banka na světě by je neproplatila někomu jinému než oprávněné osobě. Rychle naházel sáčky do hlubokých kapes kabátu, z nichž každá musila přijmout do sebe dvacet liber zlata, zamkl pokladnu a shrnul záclonu, jako byla dříve. Ještě se pátravě rozhlédl, zdali nechává kajutu v původním stavu, jak ji našel při svém příchodu, a potom spěchal k zadní průvlace.

Prosmykl se bez pohromy kolem schodů v přední průvlace, ale o několik kroků dále se zastavil za kuchyní a něco tam okamžik kutil. Na to zmizel v chodbě před vězením, kde si při jeho příchodu Virardi, vojín námořní pěchoty, ulehčeně oddechl.

I druhá noc proběhla bouřlivě, ale vítr, který se měl stočit od jihovýchodu na severovýchod a vanout proti lodi, setrval v jižním kvadrantu. Důstojníci tím byli příjemně překvapeni, poněvadž to znamenalo, že fregata proťala zpětnou dráhu tajfunu dříve, než větrná smršť na ni dospěla, a že je pro ni to největší nebezpečí zažehnáno.

Nyní se ustavičně od víru vzdalovala a více už nemohla jeho dráhu zkřižovat. Vítr také musil postupně polevit a to se také začalo z jitra druhého dne bouře skutečně projevovat. Vítr slábl a současně tlakoměr rychle stoupal. Závada na hlavních pumpách byla odstraněna k ránu a pak už mohli upustit od namáhavého čerpání vody džbery a popřát aspoň menší části posádky odpočinek. K polednímu se podařilo najít i poškozené místo v lodní stěně, kudy vnikala dovnitř voda. Byly to naštěstí jen uvolněné plaňky a otvor, který prozatímně ucpali koudelí a zalili dehtem, mohli opravit vlastními prostředky, až fregata zakotví, takže nebylo potřebí dopravit ji do loděnice.

První noc bouře a celý následující den nezamhouřili kadeti oka a stejně tomu bylo i po větší část druhé noci. Spali proto "ze všech sil", jak se o tom vyjádřil později Alex, když dostali k ránu povolení jít si lehnout. Kalina s Alexem dopadli na rohože v šatech a usnuli okamžitě, zatímco ubohý Natti musil konat ještě jitřní hlídku. Když pak odpoledne vystoupili na palubu, nevěřili svým očím. Obloha byla jasně modrá s oslňujícím sluncem, kolem "Novary" se hemžily džunky s dračíma očima, některé až o patnácti stěžních, a mezi nimi se hbitě proplétaly sampany, pestře pomalované čínské čluny všech velikostí. Před přídí fregaty se zelenala změť ostrovů, která chrání příjezd k ústí největší čínské řeky, Jang-c'-ťiangu neboli "Modré řece".

"Je spíše špinavá než modrá," podotkl Kalina k Alexovi. Dívali se spolu na líně tekoucí vody ohromného proudu, který byl splavný pro lodi velikosti "Novary" celých dvě stě mil daleko od ústí až k Nan-ťingu. U tohoto velkého města je ještě tři míle široký a menší lodi mohou po něm plout dokonce tisíc mil daleko, až k městu Kwej, kde jsou teprve první vodopády, které činí řeku nesplavnou.

Fregata urazila za tajfunu cestu, k níž je potřebí nejméně pěti dnů, za pouhé dva dny. Nyní překonala opatrně mělčinu v ústí řeky, jen půl šesté nitě hlubokou, plula mezi nesčetnými plavidly čínskými, evropskými a americkými sedmačtyřicet mil proti proudu a spustila kotvy proti ústí vuzungské či šanghajské řeky, která je pravým přítokem řeky Jang-c'-ťiangu.

Wuzung sám byla bídná vesnice obydlená jen pašeráky opia, jehož dovoz byl do velmi nedávné doby, vlastně až do tchienťinského míru, uzavřeného mezi spojenou Anglií a Francií a Čínou teprve před měsícem, 26. června 1858, čínskými císaři přísně zakázán. Aby se vyhnuli srážce s čínskými úřady, překládali bílí kupci v této špinavé vesnici opium z evropských lodí na čínské čluny. Zodpovědnost za pašování opia přejímali tak Číňané, vystavujíce se tím velmi krutým trestům svého zákoníku.

Ježto válka teprve nedávno skončila, leželo u Wuzungu na kotvách asi dvacet válečných lodí cizích národů, mezi nimi i velká parní fregata "Minnesota" a francouzské fregaty "Audacieuse" (Odvážná) a "Nemesis". Na starou, polorozpadlou čínskou tvrz, krčící se ve stoku Wuzungu a Jang-c'-ťiangu, na jejíchž hliněných hradbách stálo několik ubohých středověkých děl, bylo namířeno na tisíc bronzových jícnů připravených chrlit oheň.

"Novara" se nemínila zdržet u vesnice Wuzungu dlouho. Čekala jen na příznivý vítr a na příliv, aby se mohla pustit přes mělčiny řeky Wuzungu do Šang-chaje, která ležela asi dvanáct mil od ústí řeky.

Ale proti očekávání neodplula ani potom. Správní oficiál, který chtěl vyplatit "kompradorovi", domorodému kupci, jenž zásobil fregatu čerstvým masem, ovocem a zeleninou, jeho účet, totiž před odjezdem zjistil, že byla pokladna lodi vykradena!

"To udělal jen Gian," prohlásil Kalina, když byl vytrouben alarm a když jim ohlásili, co se stalo. Ale brzy potom se dozvěděl od de Montforta, který vedl jednu pátrací četu, že ve vězení vrchního kormidelníka nenašli nejmenší stopy, která by jej usvědčovala z krádeže.

Ostatně byl stále uzavřen, na moři stála hlídka před vězením každé noci a v přístavu dnem i nocí. Profous sám byl starší a spolehlivý poddůstojník, který kontroloval vězně několikrát za den, a proti námořním pěšákům, obstarávajícím hlídky, nebylo po celou dosavadní cestu žádných příčin ke stížnosti.

"Ale vidíte, pane fregatní poručíku, že to souhlasí s tím, co jsem zaslechl tehdy při bouřce ve Středozemním moři," trval na svém Kalina.

De Montfort pokrčil rameny.

"Jak se tedy dostal Gian ven a kde ukryl to zlato, povězte mi? Bylo ukradeno dvacet tisíc dukátů, to je přes čtyřicet liber zlata a tedy pořádná hromádka peněz, ta se nedá jen tak zašít do podšívky. A my jsme prohledali všechno, i skladiště dělových kulí. Velitel šel dokonce tak daleko, že dal vypustit a prohledat všechny nádrže s vodou, ba dokonce jsme i objeli s člunem celou fregatu a prohlíželi jsme každý čtvereční palec lodních stěn, jestli náhodou někde nevisí provaz se sáčkem zlata, ponořeným pod vodu, ale nikde nic. Teď se ještě vyklízejí všechna skladiště, ale já už nemám žádnou naději, že by se dukáty našly." Poručíkovy obavy se splnily. Tři dny trvalo prohledávání skladišť, nebyla vynechána ani prachárna, ba ani zásobiště uhlí pro kuchyni, ale ukradené zlato se nenašlo. Velitel dal vypsat odměnu ve výši jedné desítiny nalezené částky, aby podnítil horlivost posádky při hledání, na lodi nebylo vidět nic jiného než pátrající námořníky, o něž se v pravém slova smyslu klopýtalo, ať šel člověk kam chtěl, ale po dukátech ani památky.

Konečně dal komodor rozkaz k odjezdu do Šang-chaje, ale povolil předtím naléhání de Montforta, a poručil stavět nadále před vězeňské cely ve dne v noci dvojnásobnou hlídku, střídanou vždy po dvou hodinách, k malé radosti námořních pěšáků, jejichž vycházky do Šang-chaje tím byly velmi ohroženy.

Do konce července zbývalo už jen několik dní, když fregata spustila kotvy před Šang-chají na řece Wuzungu. Řeka se zde podobala ohromnému lesu, jehož stromy byly stožáry více než sta evropských a amerických lodí a tisíce čínských džunek.

32 UPRCHLÍCI

Šang-chaj neboli "město u moře", jak zní překlad jejího jména, leželo před žádostivými zraky námořníků se svým starodávným vnitřním městem, obehnaným hradbou čtyřiadvacet stop vysokou, o šesti věžích, s moderní evropskou čtvrtí před bránami, jen patnáct let starou, a s čilým životem svých dvě stě padesáti tisíc obyvatel (Dnes má Šang-chaj kolem osmi miliónů obyvatel i s předměstími), které příliv Číňanů ze sousedních měst a osad téměř zdvojnásobil.

Mnoho však nechybělo a toto město, které slibovalo tak vítanou změnu po jednotvárné a zatuchlé Manile a téměř vylidněném Hongkongu, kde ostatně námořníci nesměli opustit fregatu, by bylo zůstalo nepřístupné většině posádky po celých těch sedmnáct dní, co "Novara" kotvila před jeho bránami.

První důstojník trval na svém názoru, že ukradené zlato je dosud na fregatě a že Gianovi spoluviníci, kteří se tají mezi mužstvem a kteří je nepochybně odcizili, by je mohli, po částkách vynést na pevninu.

Žádal proto, aby bylo posádce zakázáno opouštět loď. Proti tomu však energicky protestoval de Montfort, který měl námořníky rád. Správně namítal, že je velmi snadné námořníky před odchodem na pevninu dát prohledat a rozlišit jejich vlastní žold, vyplácený ve stříbrných zlatkách, od zlatých dukátů. Tento názor nakonec také zvítězil a první důstojník neobstál ani se svou druhou námitkou, že ve městě panuje stále ještě neklid působený četami propuštěné soldatesky, která s ukončenou válkou ztratila pramen své obživy a hledala jej nyní v loupeži, neštítící se ani vraždy. Zprávy cizích konzulů, které dostali důstojníci již při prvé návštěvě Šang-chaje, svědčily jednohlasně o tom, že ve městě je úplně obnoven klid a pořádek, který ostatně pod hrozbou děl z evropských lodí byl i za války jen zřídka porušen. A tak byl první důstojník nakonec přehlasován, ačkoliv se mělo brzy ukázat, že jeho tvrzení o lupičských tlupách nebylo jen tak bezdůvodným strašákem.

Štáb fregaty, s výjimkou důstojníků a kadetů potřebných k nezbytnému dozoru na lodi, přesídlil už druhý den po příjezdu na břeh, do cizinecké čtvrti. Ale první noc, strávená v jediném tamějším hotelu Union, zůstala všem návštěvníkům v živé a neblahé paměti. Hotel byl špeluňkou posledního řádu a zařízení jeho pokojů pozůstávalo z mizerného lůžka bez moskytové sítě a z rozlámané židle, na které stálo otlučené hliněné umyvadlo. V nálevně hotelu hulákali až do rána opilí námořníci z anglických a amerických lodí, a k tomu po celou noc vyli a štěkali psi, zatímco nesnesitelné horko a nes četní moskyti nepopřáli unaveným hostům ani zamhouřit oko.

"Zůstaneme-li tu ještě jednu noc, ožerou mne komáři až na kost," prohlásil Kalina po bezesné noci. Alex se nezmohl na odpověď. Byl zaměstnán škrábáním nesčetných míst, kde jej pokousali krvežízniví komáři, kteří jako by měli na jeho baculatou osobičku zvláště spadeno.

Naštěstí se Kalinova obava nesplnila a jejich pobyt v hotelu Union zůstal omezen na onu jedinou noc. Evropští kupci nabídli návštěvníkům z "Novary" pohostinství, ačkoliv právě v té době byly soukromé byty přeplněny četnými hosty, důstojníky válečných lodí anglických, francouzských a amerických, které kotvily u Wuzungu a před Šang-chají. Anglický velkoobchodník James Hogg, který byl konzulem německých hanzovních měst pro Čínu, ubytoval většinu štábu a ostatní našli přístřeší u několika německých a rakouských obchodníků.

Kalina, Karaman, Natti a Morelli se ubytovali u bodrého hamburského rodáka Jana Wernera a jejich pokoj, zařízený po evropsku a velmi pohodlně, se jim neobyčejně líbil. Byl v prvém patře rozlehlého domu, jehož celé přízemí zaujímaly kanceláře a skladiště čaje a hedvábí, zatímco prvé patro obsahovalo ložnice, salón a prostornou jídelnu, která byla současně obývacím pokojem. Všude byly ohromné "punky", ventilátory poháněné mlčenlivými Číňany. Prvé patro obklopovala ze tří stran zasklená veranda s krásnými květinami a umělými. vodotrysky, zastíněná četnými žaluziemi, takže tam panoval příjemný chládek. Toto místo si zejména oblíbil Alex. Povaloval se tu v houpací židli hned v prvý den jejich pobytu u vlídného hostitele tak vytrvale, až se jeho přátelé rozzlobili a spojenými silami ho vytáhli ven na slunce.

"Jste necitelní kruťasové!" vyčítal jim Alex. "Já jsem celou noc nezamhouřil oko..."

"Tak počkej, až bude noc, a pak je zamhuřuj," smál se Natti. "Ale tohle nejde, abys tu prolenošil celý den, proto nejezdíme kolem světa.

Tak hybaj, připnout šavli a jde se do města!"

"Ještě se tahat se šavlí v tomhle vedru, ty jsi se zbláznil!" reptal Alex.

"Do pozoru, kadete Karamane!" velel přísně praporčík. "Jak to stojíte, když s vámi mluví váš představený? Břicho vtáhnout, prsa ven, paty k sobě, špičky od sebe, prsty na švech kalhot, kam jste to chodil do školy? Nedívejte se na mne jako vycpaný delfín, vy jeden nevychovaný kadete!" zahrnul ubohého Alexe celou hantýrkou ze cvičné paluby, odposlouchanou od starých poddůstojníků, a Kalina s Morellim se smáli, až slzeli.

"Všichni jste se zbláznili," řekl rezignovaně Alex. Připnul si šavli a cupal nespokojeně za ostatními.

Vstoupili do města východní bránou, poměrně úzkým vchodem v nízké, kulaté baště, vystavěné před mnoha sty lety. Z jejího cimbuří na ně ponuře shlížely lebky popravených zločinců, naražené na háky nebo vložené do proutěných košů. Po průchodu bránou se octli v hlavní městské ulici, zvané "China-street" (Čínská třída), která však, jak se brzy přesvědčili, nebyla o moc širší nebo čistší než méně významné ulice. Byly v ní téměř výhradně jen krámy s četnými reklamními nápisy, namalovanými i na plátěných pruzích, natažených na mnoha místech ve výši prvého patra přes ulici. Domy nejvýš dvoupatrové vypadaly stejně špinavě jako celá ulice, která byla místy tak úzká, že kadeti s Nattim nemohli jít všichni čtyři vedle sebe.

Ulice byla přeplněna Číňany v halenách a v krátkých spodcích nebo v sukních a se špičatými klobouky. Mnozí se chránili proti slunci které ostatně do úzké ulice ani nemohlo nahlédnout - slaměnými nebo papírovými slunečníky. Tvářili se většinou velmi vážně, ačkoliv spolu čile hovořili svou podivnou, jednoslabičnou řečí bez hlásky "r", připomínající spíše ptačí štěbetání než lidskou mluvu. Alex byl v pokušení zatahat některého Číňana za jeho směšný copánek, který mu sahal zpravidla až ke kolenům, ale na přísnou domluvu Nattiho od toho upustil.

"Považovali by to za smrtelnou urážku, nepamatuješ se, co o tom doktor vyprávěl?" poznamenal Natti a strašil ho. "Zatáhli by tě někam do nějakého příšerného doupěte a tam by na tobě vyzkoušeli vybrané ukázky čínských muk, kterým se prý nic na světě nevyrovná.

Trhali by ti jeden vlas po druhém, vráželi by ti špendlíky pod nehty, přivázali by ti na břicho klec s hladovou krysou a otevřeli by jí dvířka tak, aby se mohla hezky prokousat skrz tebe ven..."

"Brrr, nech si to na jindy, až nebudeme v Číně, ano?" sténal Alex, zacpávaje si uši.

Vešli do knihkupeckého krámu, kde si chtěli koupit každý na památku čínsky tištěnou knížku. Krám byl knihami přímo přeplněn, ležely na pultě, v příhradách od země až ke stropu i na podlaze v celých kupách, a mezi nimi se hbitě proplétali příručí s vesele se kymácejícími copy. Jeden z nich oslovil návštěvníky velmi dobrou angličtinou, která však měla místo "r" samá "l".

"Chtěli bychom nějakou čínskou knížku, cokoliv, třeba nějaký nejnovější román," prohlásil za všechny Kalina.

"Plosím!" uklonil se Číňan a položil na pult menší, ale objemný svazek. Kalina v něm zběžně zalistoval a chtěl se ptát na cenu, ale příručí kladl před něj stále nové knihy.

"Ale mně stačí tenhle jeden román," bránil se Kalina.

Číňan se zdvořile usmál.

"To je plosím stále on, má dvaadvacet svazků."

"Proboha," zhrozil se Alex, "cožpak má někdo čas to všechno číst?" Mluvil sice italsky, ale Číňan patrně pochopil podle výrazu jeho obličeje, čemu se diví, a pokrčil rameny. V jeho nepatrném posuňku bylo znát pohrdání, které on, příslušník národa, jehož kultura je stará mnoho tisíc let, pociťuje vůči bílým barbarům.

"Ten lomán je dosti klátký," poznamenal lhostejně. Ukázal rukou k regálu, přecpanému ohromnými folianty. "Zde je Šit-si-se, veliká histolie Číny, ktelou psalo sedmnáct učenců, ta má tři sta sedmatřicet dílů. Tam pod ní je Sing-pu, život slavných osob, má sto dvaadvacet dílů, ale není ještě hotový. Zde vedle," ukázal na poboční stěnu, pokrytou příhradami od stropu až k zemi, "je Ma-tuan-lin, zklácená kniha lidského vědění, má šest set šedesát dílů..." "Proboha," křižoval se Alex, "tady bych nechtěl chodit do školy.

Už to jejich hrozné písmo, a když si člověk pomyslí, že by nosil učebnice, z nichž každá by měla jen dvacet dílů, to by na to potřeboval vždycky trakař!" Jeho kamarádi se smáli a Kalina přetlumočil Číňanovi stručný obsah Alexovy řeči. Číňan pokývl vážně hlavou.

"Naši lidé se musí učit, mnoho učit, sile," odpověděl. "Obyčejné písmo plo plostý lid má tři tisíce znaků, vzdělanec jich musí znát třiklát tolik, ale naše řeč má na sto tisíc znaků. Kdo se chce u nás stát členem "lesu štětců" (odpovídá asi našim "akademiím", jejichž členové se volí z největších učenců příslušné země), musí se tolik učit, že je už zplavidla hodně stalý, než se tam dostane." Zatímco Alex litoval ubohé čínské studenty, pozoroval Kalina jednoho z příručích. Seděl na bobku před nízkým bambusovým stolkem blíže vchodu, namáčel tenký štětec do tuše a rychle maloval složité čínské znaky na úzký a dlouhý pruh papíru. Začal v pravém horním rohu, postupoval svisle dolů a pak maloval vlevo od první řádky druhou a za ní další. Kalinovi šla nad tím hlava kolem a řekl si v duchu, že by se něco takového nenaučil ani za sto let.

"Pojďme už odtud, mně se dělá z těch všech knih špatně!" žadonil Alex, jemuž stékaly v dusné místnosti po obličeji potůčky potu. Shodli se, že si vezmou jediný román dohromady a rozdělí se pak o něj - stejně jej nikdo nikdy nebude umět číst. Morelli jej zatím zaplatil stříbrnými mexickými dolary, jedinou cizí mincí, která se zde brala.

Řekli prodavači, že si pro knihy pošlou, a vydali se na další prohlídku města.

Ulice Šang-chaje byly celkem stejné, jedna jako druhá, stejně špinavé, páchnoucí, úzké a přeplněné lidmi. Občas míjeli budhistické pagody s podivně prolamovanými střechami a veřejné budovy, vystavěné v prostém slohu a většinou dosti čisté. Byl mezi nimi podivuhodně velký počet nalezinců a jedna zvláštní budova, nazvaná Tung-jing-tang, neboli Dům spojených dobročinností, která byla sídlem dobročinných spolků. Mezi jejich četné úkoly, obvyklé i v jiných zemích, patřil jeden zcela zvláštní, ale pro Číňany velmi významný, povinnost se starat o pohřeb chudých Číňanů, kteří si za celý svůj život neušetřili ani na rakev.

Město bylo protkáno sítí četných průplavů, přes něž se přecházelo po dřevěných, uprostřed vzhůru vyklenutých mostech. Ačkoliv na mostech nebylo nic významného, měl každý nějaké jméno. Bylo namalováno jednak v čínském písmu, jednak latinkou a Kalina si zapsal některá z jmen do notesu: Huang-keaóu, Duhový most, Stok-sze-keaóu, most Učícího se muže, Tzin-lung-keaóu, most Zeleného draka, Van-seng-keaóu, most Deseti tisíc životů.

"Číňané jsou zřejmě lidé, kteří mají nadbytek času," usoudil Natti.

"Proto píší knihy o několika stech svazcích a dávají sáhodlouhá jména svým budovám i takovým mizerným můstkům, které by se u nás doma prostě očíslovaly!" Slunce se už silně nachýlilo k západu a všichni byli již unaveni a chtěli zamířit zpět do evropské čtvrti, když upoutaly v dálce jejich pozornost nízké železné klece, postavené podle zdí jednopatrové rozlehlé budovy. Stála na druhé straně průplavu, a co je v klecích, nebylo dobře vidět.

"To bude nějaký zvěřinec, pojďme tam!" řekl nadějně Alex a táhl své kamarády k můstku přes průplav. Ale tou měrou, jakou se blížili klecím, sláblo jeho nadšení a zpomaloval krok, až nakonec se před nimi zastavil s ostatními zaražen a bez řeči pozoroval smutné divadlo.

Budova byla státní vězení Či-hin a v klecích venku byli vystaveni nejtěžší vězňové. Číňan je toho názoru, že trest má být odstrašujícím prostředkem nejen pro provinilce samotného, ale i pro lidi dosud bezúhonné, aby nepodlehli nikdy pokušení spáchat špatný čin.

To, co před sebou kadeti viděli, nebylo však pro evropské oči.

Každá klec byla určena jen pro jednoho muže, ale ten v ní nemohl ani stát, ani ležet. Nemohl ani pořádně sedět, poněvadž klec byla pouze čtyři stopy dlouhá, tři stopy široká a právě tak vysoká. Vězeň byl v ní podivně zkroucen. Bradou se dotýkal kolen skrčených nohou, které nemohl natáhnout, poněvadž mu v tom bránil silný železný řetěz, probíhající všemi klecemi a poutající dohromady všechny vězně jako zrnka růžence. Měli jej otočený kolem rukou a nohy jim svíraly těžké železné kruhy.

Leželi zde ve slunečním úpalu a v rozedraných šatech, špinaví a vyzáblí a žebronili okoralými rty o almužnu. Kadeti si povšimli, že jim kolemjdoucí házejí keše, drobné měděné mince uprostřed provrtané, aby se daly navléci na šňůrku. Kalina vyprázdnil své kapsy od všech kešů, které měl, a bohatý Morelli a Alex dávali vězňům po stříbrném dolaru. Obdarovaní chvatně schovávali peníze do slámy v rohu klece, kterou nesměli opustit po celou dobu trestu.

Přestože to byli nepochybně těžcí zločinci, vzbuzoval jejich krutý trest u mladých mužů z "Novary" soucit. Vraceli se do domu svého hostitele v náladě velmi mlčenlivé.

Kalina spal, unaven probdělou nocí i horkým dnem, který většinou prochodili, jako když ho do vody hodí. Byl proto velmi nemile překvapen, když ho najednou začal někdo energicky budit uprostřed nejlepšího spánku. Mrzutě bručel, otvíraje s námahou víčka, která mu ustavičně zase zapadala, a konečně si protřel natolik oči, že rozeznal v prvých paprscích vycházejícího slunce Nattiho, oblečeného do plné uniformy. Ale již první slova, která praporčík pronesl, jej vymrštila rázem na nohy.

"Gian, Simsič a Petrusič utekli z vězení. S nimi zběhl námořník Marek Bujanovič a pěšák Jan Virardi," hlásil stručně Natti.

"Ale to není možné," vyrazil užasle Kalina. "To je nějaký tvůj vtip!"

"Znám lepší vtipy než vstávat v pět ráno, když mohu ležet do sedmi," odpověděl mrzutě Natti. "Dostal jsem oběžník od Kielmana, který zatím velí na fregatě, a právě ho nesu ke komodorovi." Podával listinu Kalinovi k podpisu. Nebyly v ní žádné podrobnosti, dávala jen útěk námořníků na vědomí všem členům posádky, kteří dleli na pevnině, s výzvou, aby uprchlíky dali okamžitě zadržet v případě, že by se s nimi někde setkali.

Natti však něco věděl, co mu řekla ordonance, vypravená s oběžníkem. K útěku došlo mezi jednou a třetí hodinou s půlnoci, když byli na hlídce před celami Virardi a pěšák Radonský, Kalinův krajan.

Radonského našli v chodbě v podpalubí. Byl spoután a měl rozbitou hlavu. Nebylo pochyby o tom, že vězňům pomohl k útěku Virardi, který těžce zranil a zneškodnil svého kamaráda na hlídce.

Natti odešel ke komodorovi a Kalina, který už neměl pomyšlení na spánek, se chvatně oblékal. Byl právě hotov, když zaslechl pod okny odměřený krok vojenského oddílu. Vyhlédl ven a spatřil četu námořníků ozbrojených puškami s bodly a vedených praporčíkem. Byl to náhodou důstojník, s nímž se Kalina dosti stýkal, a proto k němu rychle seběhl dolů.

"Jdeme pročesat Sang-chaj, ale pochybuji, že ty lotry chytíme, Kalino," řekl praporčík mrzutě.

"Ne, pěšáky jsem nevzal," odpovídal na kadetovu otázku. "Virardi byl z nich a Kielman si myslí, že nejsou spolehliví. Tak servus, máme naspěch!" loučil se, ale náhle se zastavil a nechal svůj oddíl přejít kolem.

"Víš, že ti chlapi mají to ukradené zlato s sebou?" řekl tiše. "A hádej, kde to měli schované! Nebo raději nehádej, protože bys na to do smrti nepřišel. Strčili dukáty prostě do prvního pravého děla v baterii, hned před kuchyní. Našli jsme kryt s hlavně stažený, dělo vysunuté ze střílny dovnitř a na lafetě pár dukátů, které ve spěchu vytrousili."

"Ale jak na takový nápad mohli přijít?" žasl kadet. "Co kdyby se byl ten kus zrovna čistil? A že přitom nevzbudili lidi, kteří spí v baterii?" Kalina své otázky přímo vychrlil a praporčík se zlostně zasmál.

"Měli to náhodou promyšleno velmi mazaně," vysvětloval chvatně.

"Děla se čistí jednou za čtrnáct dní, tenhle kus je právě mezi kuchyní a přídí, tedy v místě, kde nikdo nespí a které je zvenčí snadno přístupné, a konečně i pozdravné salvy jim nemohly vadit, poněvadž se střílí z kusů na horní palubě. Ten Gian, který nepochybně všechno vymyslil, je velmi chytrý chlapík a přivede to jistě vysoko - přinejmenším, doufám, až na marsové ráhno, kde ho oběsíme, až ho chytneme. Ale teď už musím opravdu běžet. Servus a pozdravuj Nattiho!" Přidržel si šavli a rozběhl se za svými lidmi, kteří zatím již zahýbali k mostu přes řeku Su-čeu, protékající evropskou čtvrtí.

O tři dni později seděl kadetský trojlístek s Nattim v otevřené čajovně, která byla součástí velkého zábavního podniku, velmi podobného vídeňskému Prátru. Jmenoval se Čing-huang-mian neboli Čajová zahrada, a sestával z pestrých bud kejklířů, pěvců, hudebníků a věštců a četných umělých zahrádek s trpasličími stromky, jeskyňkami, malými průplavy, můstky a jezírky, na jejichž páchnoucí stojaté vodě rozvíraly nádherné lotosy své ohromné bílé květy.

Kadeti a Natti měli za sebou prohlídku největšího buddhistického chrámu šangchajského, přiléhajícího těsně k Čajové zahradě, a byli náležitě unaveni. Zotavovali se horkým zeleným čajem, jehož listy jim obsluhující Číňan nasypal přímo do šálku, kde je polil vřelou vodou. "Musí se to pít skrz zuby," radil Alex a pustil se odvážně do hořkého nápoje. Kalina si prohlížel zlacené lístky s modlitbou, které Číňané spalují v chrámech. Koupil si je na památku za pár kešů. Morelli se díval mrzutě na velkou hromadu měděných mincí, které si vyměnil za stříbro. Za jediný mexický dolar jich dostal třináct set a přemýšlel právě, co s tím nákladem mědi podnikne. Natti se rozhlížel po zahradě přeplněné lidmi a náhle sebou trhl a přitlumeně vykřikl.

"Kouslo tě něco?" ptal se líně Alex. "Tady je plno hmyzu, člověk se nestačí drbat!"

"Podívejte se, kamarádi, tam k té malinké pagodě u prvního rybníčku vlevo! Má na sobě čínské šaty a stojí k nám zády, ale je to zcela jistě on! Poznávám ho podle ramenou!" vykládal vzrušeně Natti.

Kalina se zadíval směrem, kam praporčík ukazoval. V zástupu Číňanů stál menší muž bez copu, a Kalina ho rázem poznal, ačkoliv mu neviděl do obličeje.

"Simsič!" zvolal rozčileně, "musíme za ním!"

"Počkej a buďte tiše!" napomínal Natti a stáhl ho zpátky na židli.

"Nejdřív si musíme honem ujasnit, jak to uděláme. Někdo musí za ním a někdo zase na fregatu přivést naše lidi."

"Dobrá," odpověděl Kalina, "někdo si vezme nosítka a dá se rychle odnést na fregatu. Komodora ani velitele stejně neseženeme, ti jeli s Hoggem někam na výlet. Na fregatě si vyžádá pár lidí a přivede je okamžitě sem. Obstará to třeba Morelli. Tady zůstane Alex, který v horku nerad běhá a počká na ozbrojenou četu z "Novary". My dva půjdeme za Simsičem, a až zjistíme, kde má on a ti druzí svůj úkryt, přinese o tom jeden z nás zprávu sem Alexovi, a zavede tam četu z "Novary"." "To je znamenitě vymyšleno," pochvaloval Natti. "Máš vlohy pro polního maršálka!" Ale Morelli a Alex nebyli spokojeni.

"Proč mám právě já jít na fregatu a přijít o všechnu legraci?" namítal Morelli.

"Rád bych věděl, jak jsi přišel na to, že nerad běhám v horku?" zlobil se Karaman.

"Nechme hádek hoši, není na to čas!" uklidňoval je Natti. "Když to nechcete udělat dobrovolně, rozhodneme to losem." Vytáhl ze slaměné židle čtyři stébla a ulámal je tak, aby byla různě dlouhá. Hodil je pak do své čapky a dal kamarádům tahat. Nejkratší stéblo znamenalo jít na "Novaru" pro posilu. Vytáhl si je Kalina, a ačkoliv ho to velmi mrzelo, mlčky se podřídil. Druhé nejkratší stéblo připadlo vskutku na Alexe a los tu rozhodl podle Kalinova plánu. Alex se ošklíbl a bručel námitky, ale nakonec přece jen v čajovně zůstal.

Morelli, velmi rozradostněný výsledkem losování, mu ochotně přenechal celou svou zásobu kešů, se kterou se nechtěl tahat při honbě za uprchlým námořníkem.

Simsič zatím poodešel k budce polykače ohně, jehož výkony jej podle všeho velmi zaujaly. V hustém davu domorodců a ve svém přestrojení se cítil zcela bezpečný a ani ho nenapadlo, že sotva deset sáhů daleko sedí lidé, kterým by se byl jinak jistě vyhnul na sto honů.

"Že si nevzal falešný cop, pak by ho člověk těžko poznal," poznamenal Morelli k Nattimu, když se vmísili do davu, v němž byl Simsič.

"Patrně tu copy nejsou tak snadno na prodej," odpověděl roztržitě praporčík. Myslil právě na to, že jejich úkol nebude nijak snadný, a doufal, že se Simsič nepustí do prohlídky celé ohromné zahrady.

V této naději se také nezklamal. Námořník se za chvíli nabažil čínských kouzel s polykáním ohně a dal se nejkratší cestou k východu ze zahrady.

Zpočátku nebylo nic těžkého sledovat jej nepozorovaně. V zahradě bylo plno lidí a v ulicích, jimiž potom šli a které si Natti snažil vštípit do paměti, rovněž. Bylo spíše obtížné podržet Simsiče na očích v hustém chumlu lidí, jimiž se bezohledně prodírali kuliové se svými ohromnými břemeny. Přešli po můstcích dva průplavy a blížili se západním hradbám města. Zde už byly ulice opuštěnější a Morelli s Nattim musili zvýšit opatrnost, aby je námořník nezahlédl. Šli těsně podle domů, ačkoliv tam tekla špinavá stružka po obou stranách ulice, aby se mohli v případě potřeby skrýt za některou reklamní tabulí, visící před krámy do ulice. Naštěstí se Simsič cestou neohlížel a zřejmě neměl ani tušení, že je pronásledován.

Právě zahnul do úzké a velmi špinavé uličky a Natti tlumeně zaklel.

Tady nebyly krámy ani lidé, a soudě podle lampiónů, visících před většinou domků o jediném patře, byly v této uličce soustředěny krčmy a kuřárny opia. Ulička byla rovná a neposkytovala nejmenší kryt.

Stačilo, aby Simsič jen otočil hlavu, a musil je zpozorovat. Natti se bezradně zastavil a zadržel Morelliho, ale právě v tom okamžiku se ozvaly z ulice, odkud přišli, rány gongu, a hned nato se úzká ulička naplnila početným průvodem.

V čele šel statný muž, tloukl na gong a vykřikoval zvučným hlasem, aby se lidé uhnuli průvodu vznešeného hodnostáře. Za ním kráčela tlupa policistů s bambusovými holemi, obklopující soudce, který nesl přes rameno sekeru, odznak své hodnosti. Po nich následovala nádherná nosítka s osmi nosiči, a v nich trůnil nějaký tlustý mandarín, na jehož baretu byly tři perleťové knoflíčky, odznak jeho hodnosti.

Jiná tlupa policistů průvod zavírala.

"Přišli v pravý čas," oddechl si Natti. Přitiskl se s Morellim zády k špinavému domku, před nímž se právě zastavili, a nespustili vzdalujícího se Simsiče z očí. Námořník otočil při zvuku gongu jen letmo hlavu dozadu a pokračoval pak rychleji ve své cestě, nepochybně proto, aby mu ji mandarínský průvod neuzavřel. Natti byl přesvědčen, že je v hustém zástupu nezahlédl, a měl jen obavu, aby jim nezmizel z očí, než průvod přejde a uvolní jim cestu.

Naštěstí byl Simsič už zřejmě u cíle své pouti a zmizel v předposledním domku po pravé straně ulice. Když průvod zašel, postoupili oba mladíci opatrně k domku, do něhož vstoupil Simsič. Byla to zchátralá jednopatrová budova s nízkými dveřmi a s dvěma okny do uličky.

Před jedním visela obvyklá klícka se cvrčkem a nad vchodem se houpal papírový lampión s namalovaným zeleným drakem.

"Nesmíme jít tak daleko, co kdyby vyhlédl z okna, anebo někdo z té jejich tlupy," varoval Natti Morelliho. Zastavili se v jisté vzdálenosti od krčmy s drakem, před jiným podobným podnikem, který byl na druhé straně uličky a měl na lampiónu tři modré ryby. Natti zde chtěl počkat a pozorovat Simsičovu krčmu, zatímco Morelli měl odnést zprávu Alexovi. Ale tento záměr bylo nutno pozměnit. Ukázalo se, že si Morelli vůbec nepamatoval cestu, a poněvadž neznali jediné čínské slovo, aby se na ni doptal, musil jít volky nevolky Natti sám.

"Za žádných okolností krčmu neopouštěj, i kdybys viděl, že všichni odcházejí," kladl kadetovi důtklivě na srdce. "Sám je nemůžeš pronásledovat, bylo by to příliš nebezpečné!" Morelli přislíbil, že se podle jeho slov zachová, a převzal svoji hlídku v krčmě s třemi modrými rybami.

33 NA ŽIVOT A NA SMRT

Natti utíkal poklusem do Čajové zahrady, kde zanechal Alexe, ale brzy zvolnil krok. Vypočetl si, že četa z "Novary" ještě nemůže být na místě a že nemá smysl spěchat. Skutečně také zastihl v čajovně Alexe, který mrzutě popíjel už bůhvíkolikátý šálek čaje, a trvalo víc než hodinu, než se v hráně zahrady objevila četa námořníků z "Novary". Vedl ji čtvrtý důstojník, jehož tlustý a horkem zardělý obličej, vroubený plavými licousy, připomínal více než kdy jindy šimpanze.

"Ó jé, to jsi nám přivedl pěkného stratéga," řekl Alex tlumeně Kalinovi, když se dali na pochod.

"On se přivedl sám," smál se Kalina. "Škoda že nevelí Montfort, ten má rozum a dá si říci. Se Šimpanzem si člověk nikdy není jist, co ho napadne." Ukázalo se brzy, že jeho ohava byla oprávněná. Když se blížili k uličce s krčmou U zeleného draka, odvážil se Natti navrhnout, aby se nejdříve prozkoumala druhá, rovnoběžná ulička, jestli nemá do ní krčma zadní vchod, ale nepořídil.

"Až budu potřebovat vaši radu, zeptám se vás, praporčíku," odbyl ho Lundon zvysoka.

Opičáku protivný, řekl si v duchu Natti a sevřel zuby. Umínil si však, že to co navrhl, podnikne na vlastní pěst.

Morelli jim hlásil, že z krčmy nikdo neodešel a že také kromě dvou námořníků, kteří byli patrně z americké lodi, do krčmy nikdo nevstoupil. Zdálo se, že jde o jednu z oněch obyčejných špeluněk, vyskytujících se v každém přístavním městě, které jsou útulkem námořnických zběhů. Lundon se dlouho nezdržoval. Nenamáhal se s postavením hlídek, velel jen: "Za mnou!" a kopnutím vyvrátil chatrné dveře.

S šavlí v ruce vrazil do nízké, kouřem přeplněné místnosti, kde hulákalo několik opilých námořníků. Jeho lidé se hrnuli za ním s puškami v rukou.

Místnost byla rozlehlá a temná a nedala se hned přehlédnout. Zpěv utichl, jakmile se zableskly zbraně, a pijáci se poděšeně zvedali.

Jeden z nich však si nepochybně přečetl jméno lodi na čepici námořníků z "Novary", protože cosi prohodil k svým druhům a ti se klidně zase posadili.

Lundon se ptal anglicky, kdo je majitel krčmy, ale nikdo ho neuznal za hodna odpovědi. Rozzlobeně přešel místnost a otevřel zhurta dveře na druhém konci. Octl se v úzké temné chodbě, naplněné modravým, protivně páchnoucím dýmem z opia. Po pravé straně byla řada špinavých záclon, a když jednu z nich odhrnul, spatřil před sebou úzkou kabinu, jejímž jediným zařízením byla dřevěná pryčna a stolek s lihovým kahanem. Na pryčně ležel Číňan v opiovém omámení a svíral v jedné ruce dýmku. Důstojník si odplivl a poručil námořníkům, aby prohlédli ostatní kabiny. Učinili tak v malé chvíli, ale kromě dalších dvou Číňanů, kteří vyspávali své opiové opojení, v nich nenalezli nikoho.

Teprve když došli na konec tmavé chodby, povšiml si Lundon, že tam sedí starý Číňan, který se tvářil naprosto netečně k celému jejich vpádu. Vychrlil na něj anglický dotaz po zbězích z "Novary", ale neobdržel žádnou odpověď. Jen v šikmých očích staříkových se objevil potměšilý záblesk, který však hned opět uhasl.

"Potvora pohanská!" ulevil si důstojník. "Sežeňte nějaké světlo!" rozkřikl se na své lidi. Dlouhá chodba s kabinami byla ozářená jedinou olejovou lampou, zavěšenou až u stropu, která ponechávala větší část místnosti v naprosté tmě. Poddůstojník měl v kapse voskový sloupek a rychle jej zažehl. Teď se ukázalo, že se Číňan opírá zády o nízká dvířka, jejichž nátěr byl takový, že docela splýval se špinavou barvou stěn.

Lundon ho odkopl z místa a opřel se netrpělivě ramenem o dvířka, ale ta nepovolila.

"Vyrazte to kolbami!" velel námořníkům a za okamžik se dvířka rozletěla. Za nimi zela úzká chodba, táhnoucí se rovnoběžně s tou, ve které právě byli, a na samém jejím konci stál příkrý žebřík. Lundon zastrčil šavli do pochvy a začal po něm šplhat první nahoru. Ať by] jakkoliv protivný, zbabělost mu nemohl nikdo vytknout.

Žebřík byl sotva deset stop vysoký a poručík se octl záhy nahoře.

Stál na jakési malé plošině, která byla zcela tmavá. Ale poddůstojník se už octl se sloupkem vedle něho, a v třepetavé záři tenké svíčičky spatřili před sebou temnou chodbu s několika dveřmi. Otevřeli nejbližší z nich a vpadli do zanedbané a špinavé malé jizby, kde nikdo nebyl. Na zemi se válela špinavá žíněnka s rozedranou pokrývkou a vedle ní stála polorozbitá hliněná mísa. Na zdi byl věšák a jinak byla už místnost prázdná. Osvětlovalo ji velmi nedokonale malé okno, které mělo místo skla pergamen.

Námořníci prohledávali zatím ostatní místnosti a za okamžik se jeden z nich vrátil s voskovaným pláštěm v ruce. Plášť měl ještě štítek s nápisem "Novara" a byl neklamným svědectvím o tom, že uprchlíci zde skutečně prodlévali. Ještě když prohlížel plášť, ozvala se náhle venku střelba. Padlo několik ran z pistole a jejich zvuk přicházel z místa pod oknem. Lundon k němu skočil, vyrazil ho jílcem šavle a vyhnul se ven. To, co spatřil, přimělo ho k pusté kletbě.

Okno vedlo na dlouhý a poměrně úzký dvůr, ohraničený z obou stran nízkými kolnami a uzavřený zdí s malou brankou, která byla otevřená. Na zemi ležely dvě postavy, jedna v kadetské uniformě, druhá v obleku domorodce. Jinak byl dvůr prázdný, ale ještě než Lundon stáhl hlavu zpátky do místnosti, zazněly z uličky za nádvorní zdí nové dvě rány z pistole.

Trvalo chvíli, než se podařilo najít vchod do dvora, a potom obklopila četa z "Novary" Karamana, jehož kabát byl zalitý krví, a nehybnou postavu, ležící na dvoře. Kadet byl střelen do ramene a právě povstal, když námořníci přibíhali. Na zemi ležel Simsič. Byl mrtev, kule z Nattiho pistole jej zasáhla přímo do srdce. V jeho kapsách našli část lupu z "Novary".

Karaman hlásil, že šli s Kalinou a Morellim na vyzvání Nattiho hlídat krčmu z druhé strany. Našli skutečně zadní vchod, ale byl zamčený zevnitř a musili přelézt zeď. Ještě když byli na zdi, objevilo se ve dvoře všech pět zběhů z "Novary" a došlo k přestřelce. Simsič byl zabit a Petrusič poraněn, ale utekl s ostatními. Natti s Morellim a s Kalinou se vydali za nimi, když jim Karaman řekl, že je jen lehce zraněn. Jeho zranění nebylo skutečně nebezpečné. Kule z Gianovy pistole prolétla jen svalem a nedotkla se kosti, ale ztrátou krve na chvíli omdlel.

Probral se však záhy k vědomí, právě když se na dvoře objevili námořníci z fregaty.

Lundon ponechal u Karamana čtyři námořníky s poddůstojníkem, kteří jej měli dopravit se Simsičovou mrtvolou na fregatu. Sám se pustil s ostatními desíti muži za uprchlíky. Měli sice dosti velký náskok, ale dalo se očekávat, že je jim Natti s oběma kadety v patách a že někde nechají důstojníkovi zprávu, kam se má obrátit. Nejbližší cíl nebylo těžko uhodnout a přišel na to i tupý Šimpanz. Řekl si, že uprchlíci zcela jistě budou hledět opustit město, jehož přeplněné uličky se k útěku nijak nehodily. A nejbližší místo, kudy se mohli dostat z města ven, byla západní brána. Lundon a námořníci se k ní rychle pustili, ale sotva jí prošli a překročili můstek, jímž byl překlenut široký vodní příkop, obklopující městské hradby, zastavili se bezradně.

Asi o dvacet kroků dále byla křižovatka. Jedna cesta odbočovala vlevo, k mostu přes vodní průplav, jiná šla přímo kupředu a třetí zatáčela doprava. Krajina se zvedala a byla nepřehledná, ačkoliv jinak rýžová pole a zelinářské zahrady, protkané jemnou sítí nes četných zavodňovacích struh, nebránily v rozhledu. Až na několik domorodců, kteří jim nebyli s to podat žádné zprávy, byl kraj opuštěn a po uprchlících i jejich pronásledovatelích ani potuchy.

Lundon ještě zoufale uvažoval, kudy se má pustit, když v tom se chvatně vracel jeden muž, který se zatím doloudal až na křižovatku.

Držel v ruce kousek bílého papíru a podával jej důstojníkovi se slovy:

"Poslušně hlásím, že to leželo vedle cesty pod kamenem, pane řadový praporčíku!" Lundon se papíru lačně chopil a četl: "Sledujte přímou cestu, Natti." "Za mnou!" zavelel a dal se s tasenou šavlí poklusem bílou zaprášenou cestou mezi rýžovými poli. Za několik minut doběhli na hřeben táhlého pahorku a tam se na okamžik zastavili, aby se rozhlédli. Půda před nimi se mírně svažovala k širokému průplavu, který přetínal jejich cestu ve vzdálenosti asi čtvrt anglické míle. Byla rozdělena na malá rýžová políčka, ale u průplavu se temnil dvojí porost. Směrem vpravo od cesty rostl malý březový hájek a vlevo se táhl pruh země zarostlé bambusem až k průplavu. Mezi oběma porosty, vzdálenými od sebe asi sto sáhů, byla jen pole, jejichž středem se vinula cesta, která u průplavu končila. "Tam jsou!" vzkřikli námořníci a všichni se zadívali k bambusovému hájku, odkud zaznívaly slabé a ojedinělé rány z pistole. Za malou vyvýšeninou leželi oba kadeti s Nattim a stříleli na námořníky, kteří se kryli jinou nerovností půdy, vzdálenou od jejich protivníků jen asi padesát kroků. Na Lundonův povel se dali námořníci poklusem kupředu, ježto zběhové z "Novary" byli mimo dostřel jejich pušek. Důstojník měl v úmyslu zběhy zajmout, a rozdělil proto své lidi do řetězu, kterým chtěl jejich postavení obklíčit. Ale ještě než urazili polovinu vzdálenosti, která je od nich dělila, byl nucen svůj plán změnit. Na průplavu se totiž objevil sampan s dvěma ozbrojenými Číňany a přirazil ke břehu, kde se odehrával boj. Byli to nepochybně Gianovi přátelé, poněvadž vrchní kormidelník na ně volal a pak se začal k nim plazit, následován ostatními třemi zběhy.

Kryli se každou nerovností půdy a přitom pálili z pistolí a z jediné pušky, kterou měli s sebou, na kadety a Nattiho, takže ti nemohli opustit svůj úkryt. Lundon pochopil, že by přišli pozdě. Velel zastavit a střílet. První salva přibila k zemi zrádného pěšáka Virardiho a námořníka Petrusiče. Jejich těla sebou ještě několikrát škubla a pak znehybněla. Gian a zbylý námořník teprve nyní zpozorovali nového a mnohem nebezpečnějšího nepřítele. Vrchní kormidelník vztekle zařval a nedbaje nebezpečí, vyskočil a dlouhými skoky se hnal k sampanu. Podařilo se mu skočit do loďky a hned potom se Číňané opřeli do vesel a odrazili od břehu.

Bujanovič byl strachy ochromen a tak jej zastihla kulka Morelliho pistole. Zhroutil se a kadeti s Nattim se přehnali kolem něho. Zastavili se na okamžik na břehu a chtěli se již vrhnout do vody, aby dostihli plaváním člun, který již mizel v rákosí na druhé straně, ale nebylo toho potřebí. Lundonův oddíl zatím již dorazil na břeh a jeho druhá polovina, která měla dosud nevystřelené pušky, vypálila.

Gian stál již ve špičce sampanu a chystal se právě skočit na protější břeh, když zapraskala salva z pěti pušek. Rozhodil rukama, okamžik se potácel, snaže se udržet rovnováhu, a potom se jeho mohutné tělo nachýlilo a zmizelo ve vodě. Oba Číňané, z nichž jeden byl poraněn, odhodili vesla a skočili do rákosí, brodíce se bahnem ku břehu, co jim síly stačily.

"Ten největší lotr nám ušel," řekl mrzutě poručík, dívaje se na temnou vodu průplavu.

"Dostal ji asi do hlavy a potopil se," soudil Natti, ale Kalina si nebyl tak docela jist, že má pravdu. Co když se Gian jen přetvařoval a tvářil se, jako by byl smrtelně zasažen? Byl jistě dobrým plavcem a nebylo by to pro něho žádnou těžkou prací plovat kus pod vodou, pak se vynořit v rákosí a schovat se na tak dlouho, než oddíl z "Novary" odejde.

Chtěl právě sdělit svou domněnku ostatním a navrhnout, aby přeplavali průplav a prohledali rákosí na druhém břehu, když v tom zaznělo s pravé strany několik ran z pušek. Jeden námořník se s bolestným výkřikem chytil za rameno.

"Střílí se tam z toho lesíka," vzkřikl Natti. "Pryč odtud, skryjme se v bambusu!" Námořníci nečekali na další rozkaz a dali se na útěk k bambusovému porostu. Pušky neměli nabity a byli pro tu chvíli bezbranní. Bujanovič, který se zatím probral k vědomí, běžel bez pobízení s nimi. Když míjeli mrtvoly Virardiho a Petrusiče, poručil Lundon prohledat jejich kapsy a odebrat jim lup z "Novary". Tato chvíle zdržení se mu stala osudnou. Když vybrali dukáty z kapes obou mrtvých, dali se na útěk za ostatními a stali se cílem palby nepřítele, který měl zatím čas znovu nabít. Lundon nestačil oběma námořníkům, kteří s ním provedli prohlídku mrtvých a nyní již dostihovali okraje bambusového hájku. Byl asi dvacet kroků za nimi, když vyrazil výkřik, zavrávoral a potom klesl tváří k zemi.

"Pozor, nabíjet a střílet vždy po třech!" velel Natti, který se ujal velení. Nabijáky zaskřípaly v hlavních a potom začala nepřetržitá palba na březový hájek, za jehož tenkými kmeny se kryly četné postavy. Podle žlutých kabátců s rudým pruhem na prsou to byla nějaká tlupa rozpuštěného vládního vojska, která se chopila vítané příležitosti pomstít se na několika "bílých ďáblech".

Střelba námořníků měla sice dobrý účinek a několik čínských vojáků se již v jejím ohni zhroutilo, ale po čtvrthodině hlásil jeden z námořníků, že již mají jen po třech nábojích. Dostali každý při odchodu z fregaty pouze tucet nábojů, ježto nikdo nečekal, že dojde k utkání s čínskými vojáky.

Natti poručil zatím zastavit palbu a zoufale přemýšlel, co dělat.

Číňané měli patrně střeliva dost. Pálili ustavičně, a kromě muže, poraněného u průplavu, zasáhli ještě dva další, ačkoliv námořníci se kryli bambusem.

"Lundon žije, pohnul sebou!" vzkřikl náhle Kalina. Natti se tam zadíval a shledal, že se kadet nemýlí. Poručík pohnul rukou a zasténal.

Namáhal se pohnout se z místa, ale to se mu nezdařilo. Byl patrně zasažen do nohy a ztratil jistě již hodně krve, protože nedokázal ani lézt.

"Musíme pro něj, přece ho tam nenecháme těm žlutým pohanům!" zvolal Kalina, a než mu v tom mohl Natti zabránit, vyplazil se z ochranného krytu bambusových stébel.

Lundon ležel jen dvacet kroků daleko, ale na zcela otevřeném místě, kde nebylo nejmenšího krytu. Kalina se k němu plížil, jak nejrychleji mohl, avšak nepřítel jej zpozoroval. Zanedlouho začaly kolem něho dopadat kulky, zvedajíce obláčky prachu. Natti dal nabít a po řadě střílet, aby odvrátil pozornost od Kaliny, ale pomohlo to jen zčásti.

Polovina Číňanů střílela dále na kadeta a druhá ostřelovala bambusový hájek.

Jedna z odražených kulek vyryla v Kalinově tváři hlubokou rýhu a druhá jej švihla do ucha.

"Dobrá," povzdychl si, "kousek jednoho ucha mi ustřelili podloudníci v Gibraltaru a teď mi ještě ustřelí druhé Číňané." Nikdy by nebyl věřil, že dvacet kroků je tak velká vzdálenost. Konečně se octl vedle praporčíka, který ležel se zavřenýma očima a tiše sténal.

"Přišel jsem pro vás, pane řadový praporčíku," hlásil Kalina. Raněný otevřel oči a udiveně se na něj zahleděl. Zdálo se, že si uvědomuje, čeho se kadet pro něj odvážil. V jeho očích se objevil výraz vděčnosti.

"Neměl jste to dělat, Kalino," řekl slabě. "Se mnou je tak jako tak konec!"

"Kam jste raněn, pane řadový praporčíku?" tázal se Kalina. Důstojník měl celou uniformu zalitou krví a na první pohled se nedalo zjistit, na kterém místě byl poraněn.

"Mám toho v sobě víc," odpověděl Lundon. "Pravá ruka, lopatka a levá noha. Říkám vám, nestojí to za to se mnou se zabývat!" Kalina rychle uvažoval. Lundon ležel za malou vyvýšeninou, která jej kryla proti nepřátelské střelbě, ale stejně nebylo ani pomyšlení na to, ovázat jej na místě. Kadet neměl ani látku, ani vodu. Lézt poručík nemohl a táhnout ho za sebou po zemí také nešlo. Nezbylo než si ho naložit na záda a přeběhnout tu krátkou vzdálenost, která je dělila od bambusového krytu. Dvacet kroků, to nemohlo trvat víc než několik vteřin, i když se s takovým břemenem nedá příliš rychle utíkat.

Kalina byl silný a nebál se, že by tělnatého důstojníka neunesl. Nebezpečí bude pro něj menší, než když lezl sem, poněvadž ho bude krýt praporčíkovo tělo jako štít. Zato Lundon bude bez obrany vysazen nepřátelské střelbě. Jinak to provést nešlo a byl nejvyšší čas, praporčík ztratil už hodně krve, a nebude-li co nejdříve ovázán, vykrvácí úplně.

Sdělil Lundonovi svůj plán a upozornil ho ovšem, s jakým rizikem pro něj je spojen.

"Eh, na tom málo záleží," odpověděl praporčík. "Mám umřít tady, nebo na vašich zádech? A aspoň vám prokáži službu jako kryt a jsem vám ji zatraceně dlužen za to, čeho jste se pro mne odvážil. A než to podniknem, tady je má ruka! Děkuji vám pro případ, že by mne cestou Číňané dorazili. A jestli jsem byl někdy na vás, nevrlejší, než bylo zapotřebí, tak mi to nemějte za zlé. Jsem starý mládenec bez rodiny, a ti bývají často mrzutí jako sloni samotáři." Dlouhá řeč ho vyčerpala tak, že pozbyl vědomí. Kalina už neváhal, poklekl, popadl praporčíka za ruce a silným trhnutím si ho hodil na záda. S námahou povstal, okamžik vrávoral, ale pak napjal všechny sily, a hluboce sehnut, utíkal k bambusovému lesíku. Nepřátelská střelba, která polevila, dokud ležel vedle praporčíka, nyní oživla a jejich cílem byl Kalina se svým břemenem. Kadet ucítil, jak sebou praporčík náhle trhl, zasažen některou z kulí, bzučících kolem nich jako hejno podrážděných čmeláků. Nebyl čas jej prohlížet, musili kupředu do ochranného krytu. Konečně Kalina dorazil a hlučné "hurá!" jeho druhů jej přivítalo.

Přes nové zranění nenabyl Lundon vědomí. Natti mu ohmatal tepnu a poznal, že bije velmi slabě.

"Potřebujeme vodu za každou cenu!" řekl starostlivě.

"To nebude nic těžkého," vyrážel ze sebe Kalina. Lapal po dechu a stíral si malé vodopády potu, který mu zatékal až za límec. Den byl velmi parný, ačkoliv se slunce začínalo už klonit k západu. Průplav byl nablízku a bambusový porost sahal až k němu. Kalina si vypůjčil několik polních lahví od námořníků a sestoupil k průplavu. Jazyk se mu lepil na patro a jícen měl vysušený tak, že až chraptil.

Voda v průplavu byla sice trochu bahnitá, ale chutnala mu jako nejlepší nápoj, který kdy pil. Cesta ke břehu byla kryta bambusem a nepřítel jej nemohl vidět. Kalina mohl bezpečně naplnit láhve vodou, a než se vydal zpátky, rozhlížel se po okolí. Divil se, že hlučná střelba, trvající téměř již hodinu, nepřilákala žádné zvědavce, přestože se odbývala sotva anglickou míli od bran města. Ale Šangchajští měli nepochybně s císařskými vojáky své zkušenosti a šli raději neukázněné soldatesce z cesty. Ve městě nebyla žádná ozbrojená moc, která by byla s to takové větší tlupě čelit. Odtamtud nemohli očekávat pomoc a přivést ji z fregaty, to by bylo vyžadovalo nejméně několika hodin času, ovšem za předpokladu, že by se tam posel dostal bez pohromy. Ale na to nebylo pomyšlení. Kraj byl otevřený, a kdo opustil ochranný kryt bambusového hájku, musil být spatřen z lesíka, který leželo něco výše.

U rákosí před protějším břehem průplavu se houpal opuštěný sampan. Zaklesl se špičkou mezi stvoly a tak se stalo. že jej líný vodní proud neodnesl. Vnukl Kalinovi myšlenku na jediný možný způsob záchrany. Sampan mohl pojmout nejméně deset lidí. Vesla v něm byla a průplav jistě je spojen nějakým ramenem s městskými příkopy.

Mohli by se nalodit pod ochranou bambusových keřů. Ano, ale pak Číňané brzy zjistí, že je porost opuštěn, pustí se k průplavu a za chvilku je po zemi dohoní. Pak by je pohodlně ze břehu odstříleli jako králíky.

Musí se to zařídit jinak.

Kalina se chvatně vrátil s vodou a nejdříve se zabývali Lundonem.

Rozřízli mu uniformu a obnažili jeho rány. Byl zraněn čtyřikrát, poslední ránu dostal cestou, když jej Kalina nesl na zádech. Dvě měl v pravé ruce, jednu ve stehně a čtvrtou, která vypadala nejhůře, v lopatce. Číňané měli mizerný střelný prach a jejich koule tím ztrácely na průbojnosti. Praporčíkovi zůstala koule v lopatce vězet a bylo potřebí rychlého zákroku chirurgova, aby se nedostavila sněť.

Z roztrhaných košil nadělal Natti obvazy pro zraněné námořníky i pro Lundona a po vymyti ran vodou je obvázal. Praporčík při tom na chvíli zase nabyl vědomí. Poznal Nattiho a usmál se na něj.

"Měli jsme to udělat, jak jste radil, nemusili jsme se dostat do téhle kaše," řekl přerývaně.

"Co na tom, pane řadový praporčíku. stejně jsme ty chlapy dostali a z téhle kaše se dostaneme také. Mrtvého zatím nemáme nikoho a vy si trochu poležíte a budete pak zase chlapík," odpovídal Natti s úsměvem.

Předstíral veselost, ale byl si vědom, že jejich situace je kritická.

Náboje docházely a Natti dal z opatrnosti zastavit palbu. Číňané se začali ukazovat před lesíkem a nebylo pochyby, že se chystají k bodákovému útoku. Jeden z nich si počínal zvláště drze a postavil se ničím nekryt před stromky, jako by věděl, že nepřítel už nemá čím střílet.

"Dovolíš, abych mu to trochu nakreslil?" tázal se Morelli Nattiho a vypůjčil si pušku od jednoho námořníka. Natti přikývl, a kadet, který byl znamenitým střelcem a lovcem kamzíků, chvíli pečlivě mířil.

Rána zahoukla, Číňan rozhodil ruce, pootočil se, a klesl pak obličejem k zemi. Zuřivý křik jeho druhů a četné výstřely odpověděly na mistrnou ránu Morelliho. Na chvíli Číňany zadržela. Stáhli se zase do lesíka a pokračovali v nepravidelné palbě, na kterou námořníci odpovídali jen ojediněle a pouze na zvláštní rozkaz praporčíkův.

Kalina zatím vysvětlil Nattimu svůj plán na záchranu a praporčík s ním souhlasil.

"Ale pár lidí zde musí zůstat krýt ústup," dodal Kalina. "A poněvadž ty jako velitel to být nemůžeš, zůstanu zde já se dvěma dobrovolníky. Dáte nám tři pušky a všechny své náboje, vy je nebudete potřebovat, poněvadž se musíte schovávat a nesmíte nechat dojít k utkání. Vydržíme tu do setmění, pak vklouzneme do průplavu, kus cesty uplaveme a potom se ve tmě dostaneme nepozorovaně do města," vysvětloval Kalina svůj plán, jak si jej zatím promyslil.

Natti měl chvíli námitky. Nebylo mu milé, že Kalina má převzít nebezpečnější část celého podniku, ale nakonec uznal, že to jinak nepůjde. Podle předpisů také nemohl svěřit velení početnějšího útvaru důstojníkovi nižší hodnosti, ježto šlo o větší zodpovědnost.

Kalina se nejdříve vydal pro sampan. Průplav byl asi třicet stop široký a polovinu této vzdálenosti musil uplavat pod vodou, aby ho Číňané nespatřili. Vystrčil hlavu teprve, když se octl v rákosí, a shledal, že je jen asi tři sáhy od člunu. Dno průplavu zde stoupalo, takže mohl pohodlně stát. Postoupil opatrně k sampanu a rozhrnoval přitom zvolna rákosí, aby jej jeho pohyb neprozradil nepříteli. Konečně dorazil ke člunu a skryl se za ním. Pomalu jej vyprostil z rákosí, chytil se jeho kraje jednou rukou a začal jej velmi zvolna strkat k jejich břehu. Musil to provést tak, aby se zdálo, že člun je nesen jen proudem.

Trvalo to dlouho, ale konečně se dostal do té části hladiny, kam nepřítel nemohl vidět. Pak již dorazil brzy k jejich břehu a připoutal sampan lanem, které v něm našel, k bambusu. Rychle se oblékl a připojil se k ostatním.

Všichni námořníci, i ti, kteří byli zraněni, se hlásili, když Natti oznámil, že potřebuje dva dobrovolníky. Morelli naléhal tak důtklivě, že mu nakonec dal svolení, aby zůstal s Kalinou a z námořníků vybral jednoho Dalmatince, zručného střelce.

Nalodění bylo provedeno rychle a potom sampan odrazil. Držel se těsně u břehu, který byl dosti vysoký a kryl jej před zraky Číňanů, i když se dostal za ochranný porost. Průplav tvořil velký oblouk, vzdalující se od březového lesíka, v němž byli ukryti Číňané, a Kalina byl přesvědčen, že člun proklouzne nepozorovaně.

Natáhl se vedle Morelliho za otýpku bambusu, který námořníci již dříve nařezali, aby měli ochranu proti čínským střelám. Morelli zatím spočítal náboje, a shledal, že na každého jich připadá právě pět.

"Musíme s tím šetřit a střílet jen najisto," prohlásil klidně. Čínská střelba zatím prořídla. Zdálo se, že vojáci čekají, až se setmí, a že se potom pokusí o útok pod ochranou tmy. Kalina to řekl Morellimu a kadet s ním souhlasil.

"Příliš stateční ale nejsou," podotkl opovržlivě. "Soudě podle střelby, je jich tam nejméně padesát a musili by nás tu umačkat, kdyby přešli k útoku." Z lesíka už delší dobu zaznívaly podivné rány a Kalina si marně lámal hlavu, co to má znamenat. Měl se to brzy dozvědět. Asi čtvrt hodiny po odplutí sampanu se vysunula z lesíka hromádka dříví, pak druhá a třetí. Zanedlouho jich byl celý tucet a Kalina zbledl. Pochopil, co to znamená. Nepřítel pokácel stromky, rozřezal je a zhotovil si z otýpek dřeva ochranné štíty. Za každou otýpkou se plazil Číňan a pomalu ji postrkával směrem k nepříteli. Přitom se jednotlivé kryty začaly od sebe vzdalovat, až vznikl dlouhý, roztažený řetěz, který se pomalu zatáčel směrem od průplavu. Číňané se snažili dostat se pod ochranou dřeva nepříteli do zad.

"Ó je, teď nám bude brzy horko," mínil Morelli, zatímco se Kalina starostlivě zadíval na slunce. Stálo sice už jen stopu nad obzorem a jeho oslnivý terč se začal pomalu barvit rudě, ale vypočetl si, že to bude trvat ještě nejméně deset minut, než zmizí úplně. Rána z Morelliho pušky jej vytrhla z myšlenek.

"Mám tě!" zvolal spokojeně kadet. Použil krátkého okamžiku, když Číňan vyhlédl za svým krytem, aby se orientoval, a střelil jej do hlavy. Jedna otýpka dřeva znehybněla a brzy potom i jiné dvě, ale z lesa se rychle vyplazily nové. Kalina jich napočetl dvacet a některé z nich se jim přiblížily z pravého boku tak značně, že byly už jen sotva dvacet sáhů daleko.

"Musíme se rozdělit," prohlásil Kalina. "Ty, Morelli, zůstaneš zde s Jurišičem a já půjdu na pravý bok. Jakmile zavolám, skočte do vody a plavte směrem, kterým se dal člun, já se k vám připojím. Deset minut to ještě tady musíme vydržet, pak je tma." Nepřítel střílel z lesa jen slabě a vojáci, kteří lezli za otýpkami, nestříleli vůbec. Hromádky dřeva, blížící se neúprosně krok za krokem a přinášející zkázu, působily svým nehlučným pohybem tím příšerněji.

Kalina zahlédl na okamžiku ruku a rameno a vypálil tam. Zásah byl dobrý, otýpka dřeva se zastavila. Rychle nabil pušku a za okamžik znova vystřelil. Tentokrát chybil. Měl už jen dva náboje. Podíval se na slunce. Víc jak polovina rudého kotouče už zmizela pod obzorem.

Ještě několik minut, a bude čas pomýšlet na útěk. Od místa, kde zůstal Morelli s námořníkem, zapraskaly dva výstřely a o minutu později nové dva. Nepřítel tam patrně už dotíral zblízka. Kalina si vzpomněl na pistole. Byly by jich mohli použít pro boj zblízka, ale neměli pro ně náboje. Několik otýpek se doplazilo už jen na deset sáhů. Číňané je postrkovali velmi zvolna, jen krok za krokem, snažíce se, aby se neopatrným pohybem nevystavili ranám nepřítele, jehož zručnost ve střelbě už zatím náležitě poznali.

Od průplavu se ozvalo podivné praskání a potom ohlušující rachot, jako by střílela celá setnina vojáků. Kalina se rychle obrátil a zbledl.

Bambusový porost hořel a chytající stvoly praskaly jako výstřely z pušek! Číňané využili toho, že pozornost nepřítelova byla zcela obrácena k obkličovacímu manévru, připlavali průplavem, který nikdo nestřežil, a zapálili bambus.

"Hoří!" ozvalo se z místa, kde zůstal Morelli, a potom spatřil Kalina, jak se kadet s námořníkem prodírají bambusem, který vzplanul s úžasnou rychlostí po celé své délce. Jediná slabá naděje na spásu byla ve vodě, to si okamžitě uvědomil. Oheň byl pro tu chvíli horším nepřítelem než Číňané. Kalina se pustil po okraji lesíka, ještě nezachváceném plamenem, k místu, k němuž mířili oba prchající. Několik kulek mu zabzučelo kolem uší, ale na to nedbal. Viděl Morelliho, jak skáče do vody, následován Jurišičem. Byl už od nich jen tucet kroků daleko, když ho drtivá rána pažbou do týlu srazila k zemi. Zhroutil se bez jediného výkřiku a celý svět mu zmizel v husté tmě...

Když Kalina procitl k vědomí, pocítil tak prudké bolení hlavy, že zasténal. Ležel na zemi a nad ním se klenula noční obloha s oslnivými hvězdami. Někde nablízku plál oheň a bylo cítit vůni pečeného masa.

Kadet se snažil pozvednout hlavu, zatínaje zuby bolestí, a konečně se mu to podařilo. Spatřil oheň, obklopený řadou sedících postav, v nichž poznal čínské vojáky. Nějaká ruka se mu položila na čelo. Otočil prudce hlavu stranou, ačkoliv ho v týle pronikavě zabolelo, a v plápolajícím odlesku táborového ohně spatřil divokou tvář čínského vojáka. Muž se nad ním nakláněl a něco brebentil.

"Not understand" (nerozumím), řekl kadet slabým hlasem. Číňan odtáhl ruku a pak jej viděl Kalina jít k ohni. Myšlenky se mu honily hlavou jedna za druhou. Kde je Morelli a námořník, jestlipak se jim podařilo uniknout? A co s ním Číňané zamýšlejí? Vzpomněl si, jak Natti líčil Alexovi žertem čínská muka, a zachvěl se hrůzou. Jistě si budou hledět vylít svou pomstu na něm za všechny ostatní, kteří jim unikli, a za všechny své ztráty.

Pocítil chladno a uvědomil si, že nemá kabát. Pohnul rukou a byl velmi udiven, když zjistil, že na ní nejsou pouta. Patrně si Číňané myslili, že jeho mdloba potrvá déle, a považovali zatím za zbytečné jej svazovat. Začal pomýšlet na útěk. Nadzvedl se, opíraje se o ruce, ačkoliv mu hlava bolestí div nepraskla. Nyní mohl přehlédnout větší okruh a poznal, že všechny naděje na únik jsou marné. Tábor byl obklopen hlídkami na všech stranách.

"Kdo vy být?" ozvalo se náhle anglicky tak těsně vedle něho, že sebou polekaně trhl. Obrátil se, a spatřil muže obrovské postavy, s dlouhým tenkým knírem, visícím až pod bradu a s krutýma očima, které si jej pátravě prohlížely. Za ním stál voják, svítící kusem dřeva, a Kalina uhodl, že má před sebou velitele celé tlupy.

Odpověděl mu pomalu a srozumitelně. Řekl mu, že přišli z daleké země, že nejsou vůbec nepřáteli Číňanů a že se proti své vůli dostali s nimi do boje.

"Odkud mít tohle?" ptal se Číňan a ukazoval mu kousek zmuchlané a špinavé látky. Kalina v ní po krátkém přemýšlení poznal odznak tajné čínské společnosti, který mu dal čínský obchodník Vhampoa v Singapuru. Zapomněl jej v některé kapse kabátu a Číňané jej našli, když ho prohledávali. Vysvětlil to Číňanovi, ale jméno Vhampoa na něj zřejmě neučinilo žádný dojem. Obr vrtěl hlavou a mlčel. Kalina čekal s napětím, co se bude dále dít. Podvědomě cítil, že příští okamžik rozhodne o jeho osudu.

"Vstát!" řekl velitel.

Kalina se o to pokusil, ale šlo to špatně. Na velitelův pokyn ho jeden voják popadl pod rameny a jediným trhnutím jej postavil na nohy.

Obr mu cosi úsečně nařídil a voják odešel rychle k ohni. Kalinovi vyvstal na čele pot úzkosti. Velitel postoupil k němu tak blízko, že stál těsně před ním.

"To být písmo Tinté-huy," začal zvolna, a podržel popsanou látku Kalinovi v záři louče před očima.

"Li-jeh-tce být bratr nebe a země," ukázal na sebe a kadet pochopil, že Li-jeh-tce je jeho jméno.

"Bílý voják mít hoés bratří, Li-jeh-tce být bratr, Li-jeh-tce pustit bílý voják. Bílý voják být volný!" Podal Kalinovi odznak, který mu zachránil život, a voják, vracející se od ohně, mu přinášel jeho kabát, pistole a vše, co měl v kapsách, až do nejmenších drobností.

Kalina děkoval, ale nedostal odpověď. Teprve když se chystal k odchodu, mávl obr směrem do tmavé krajiny a řekl stručně: "Tam být město!" Kalina se pomalu vlekl kolem táborového ohně, ohlédnuv se naposled na divoké a rozedrané postavy, jejichž zajatcem byl ještě před krátkou chvílí, a potom zmizel ve stínu březového lesíka.

Měsíc sice nesvítil, ale hvězdy ozařovaly kraj do té míry, že snadno našel bílou cestu mezi poli, hlava ho bolela už méně, ale zato cítil zuřivý hlad. Spěchal, pokud mu síly stačily, aby snad si to Li-jeh-tce ještě nerozmyslil a nedal jej odzadu odstřelit některým vojákem, který náhodou nepatřil do Bratrstva nebe a země. Ale Li-jeh-tce to zřejmě myslil poctivě a Kalina nestačil v duši děkovat bodrému singapurskému obchodníkovi a blahořečit jeho zálibě v hudbě.

Na okamžik pocítil starost, že už najde městskou bránu zavřenou.

Poznal podle hvězd, že musil strávit v bezvědomí v čínském táboře hezkých pár hodin. Ale právě když přecházel most přes hradební příkop, otevřela se brána s rachotem a v záři svítilny, visící u stropu klenutého průjezdu, se zablýskala bodla, nasazená na puškách. Byla to četa námořníků z "Novary" vedená de Montfortem a Nattim, spěchající Kalinovi na pomoc...

O tři týdny později brázdila fregata "Novara" modré vody Tichého oceánu, proplétajíc se mezi nesčetnými ostrůvky Marshallského souostroví. Denní raport právě skončil, ale mužstvo i důstojníci dostali příkaz shromáždit se o půl hodiny později ve svátečních uniformách na palubě.

"Copak to bude zase za parádu?" prohodil Alex a praporčík Lundon, dosud ovázaný tak, že se stěží mohl na svém lůžku posadit, se tajemně usmál.

V jeho těsné kabině se shromáždili všichni hlavní účastníci nedávného boje před branami Šang-chaje. Od té doby, co mu lékař dovolil návštěvy, chodili k němu nejméně dvakrát denně, a Alex, který už přestal nosit ruku v pásce, o něm prohlásil, že by byl nikdy nevěřil, jak dovede být Šimpanz roztomilý.

"Vlastně jste mi dosud ani pořádně neřekl, Morelli, jak jste se tehdy dostali z toho hořícího bambusu," podotkl Lundon, který se hleděl vyhnout přímé odpovědi na Alexovu otázku.

"Bylo to snazší, než se nám to zpočátku zdálo, pane řadový praporčíku," odpověděl kadet. "Nejdřív jsme skočili bez rozmýšlení do průplavu a plavali jsme o všechno pryč. Naštěstí pro nás se položil nad vodu mrak kouře a ti šikmoocí čarostřelci nás nemohli vidět. Přeplavali jsme na druhý břeh a Jurišič chtěl utíkat dál, ale já jsem se ohlížel po Kalinovi, a když jsem ho neviděl, poručil jsem Jurišičovi, aby se hezky zastavil a počkal se mnou.

Našli jsme si pole se slunečnicemi docela blízko průplavu, a tam jsme se zatím schovali. Bambus rychle dohořel a kouř se rozptýlil, a protože ještě nebylo docela tma, zahlédli jsme Číňany, jak se utábořují u březového lesíka. Ale Kalinu jsme mezi nimi neviděli."

"Ležel jsem patrně někde stranou, takže jste mne nemohli vidět," přerušil ho Kalina. "Byl jsem v hlubokém bezvědomí a nevěděl jsem, co se se mnou děje."

"Tak to asi bude," přisvědčil Morelli a pokračoval. "Jurišič mne nutil, abychom se hleděli ztratit, dokud je vzduch čistý, ale já jsem chtěl aspoň ještě prohledat spáleniště, jestli jsi tam náhodou nezůstal.

Měl jsem na ty žluté chlapy ohromný vztek a ani mne nenapadlo v tu chvíli uvažovat, jestli je to rozumné nebo ne.

Protože zatím už nastala tma, nebylo nic těžkého přeplavat nepozorovaně průplav zase zpátky a pak jsme rozhrnovali spáleniště kolbami krok za krokem a hledali jsme Kalinu. Bylo ještě horké, ale přesto jsme ho prohledali celé a nenašli jsme ovšem nic. Tu jsem si řekl, že Kalina patrně žije a že upadl do zajetí. Dal jsem Jurišičovi svou pušku a začal jsem se plížit k Číňanům, kteří si zatím rozdělávali táborový oheň, takže jsem dobře viděl na cestu."

"Jaký jsi to správný chlapec," řekl vděčně Kalina a stiskl mu vřele ruku, kterou mu Morelli jen váhavě podával. Kalinovy díky jej uvedly do rozpaků a nevěděl, jak má odpovědět.

"Vždyť to nebylo nic těžkého a ostatně jsem se moc daleko nedostal.

Když jsem ulezl kus cesty, spatřil jsem proti nebi hlídku, která stála sotva deset kroků ode mne. Ale ten chlapík mne ve trávě nezpozoroval, a tak jsem lezl kousek zpátky a pokusil jsem se proniknout na jiném místě. Nebylo to zase nic platné, protože kolem tábora byl celý řetěz hlídek. Zřejmě ten čínský velitel byl opatrný chlapík."

"Bál se asi, aby nám nepřišla nějaká posila," podotkl Natti. "Věděl, že jde o námořníky z válečné lodi, a má s nimi patrně už své zkušenosti."

"To je možné. Tedy dál jsem se nedostal, ale poněvadž tam právě půda směrem k lesíku trochu stoupá, viděl jsem i od země, že se Číňané klidně válejí kolem táborového ohně. Z toho jsem usoudil, že patrně Kalinu nemají, jinak by se zabývali v prvé řadě jím, a že tedy Kalina jim chytře upláchl. Řekl jsem si, že je nejvyšší čas, abychom udělali totéž, a poněvadž ve tmě to nebylo nijak nesnadné, dostali jsme se bez překážek do Šang-chaje, právě když zavírali bránu." Sotva domluvil, ozval se z paluby signál trubky, svolávající k nástupu. Kadeti a Natti se chvatně rozloučili s Lundonem a spěchali nahoru. Připojili se ke kadetům a praporčíkům, shromážděným pod zadním kastelem právě v poslední chvíli. Hned potom se dveře kastelu otevřely a vyšel z nich komodor, za nímž následovali velitel lodi a tři nejvyšší důstojníci. Malý průvod se zastavil pod hlavním stožárem.

První důstojník rozevřel sešit, který nesl pod paždí, a začal předčítat denní rozkaz.

Po úvodu, jehož obsahem byl obvyklý denní rozkaz, následovalo stručné vylíčení nedávných událostí ze Šang-chaje. Na to oznámil první důstojník, že čtyři z pěti uprchlíků zahynuli na útěku, kdežto pátý byl zajat a odsuzuje se k trestu pěti let nucených prací, které si odpyká po návratu fregaty na trestné lodi. Před větším trestem jej zachránila okolnost, že nebyla u něho nalezena střelná zbraň. Z uloupených peněz se našla u mrtvých a u zajatého Bujanoviče právě polovina. Desetina z této částky, to jest odměna vypsaná velitelem lodi, plných deset tisíc zlatých, se dělí rovným dílem mezi kadety Kalinu, Karamana, Morelliho a praporčíka Nattiho, kteří objevili úkryt uprchlíků. "No, my si ty peníze nenecháme, že, Karle? Dáme je těm hochům, kteří byli s námi u průplavu, a Morelli s Nattim to udělají jistě taky," šeptal Alex Kalinovi, ale ten jen němě přikývl. Byl plně zaujat tím, co právě první důstojník četl. Týkalo se to jeho a vehnalo mu to všechnu krev do tváře.

"Způsobem zcela mimořádným se vyznamenal za svízelné situace, ve které se octl malý oddíl námořníků z fregaty Jeho Veličenstva "Novary", námořní kadet Karel Kalina," předčítal první důstojník povýšeným hlasem. "S nasazením vlastního života zachránil těžce raněného velitele oddílu, dále navrhl jediný možný způsob záchrany oddílu, jehož situace byla beznadějná, a přispěl k ní vynikající měrou tím, že s dvěma druhy kryl jeho ústup.

Za tyto mimořádné zásluhy se uděluje kadetovi Karlovi Kalinovi malá zlatá medaile a povyšuje se mimo pořadí a s platností od 1. září tohoto roku na fregatního praporčíka se služebním příkazem na fregatu Jeho Veličenstva "Novaru"." Kalina cítil, že všechny pohledy se upírají na něj, ale nebyl s to opětovat jediný z nich. Před očima se mu dělaly mžitky, v uších mu hučela krev a jen jako ve snách slyšel závěr denního rozkazu, v němž se mluvilo o vyznamenání ostatních účastníků honby na uprchlíky.

Natti, Lundon, Morelli a Karaman dostali po velké stříbrné medaili a námořníci, kteří bojovali u průplavu, byli vyznamenáni každý malou stříbrnou medailí. Na to řekl ještě velitel lodi pár vět, jimiž ocenil statečné chování všech, a troubilo se k rozchodu.

Kolem Kaliny se shrnuli důstojníci i kadeti s blahopřáním a trvalo chvíli, než se octl v kruhu nejbližších přátel, kteří se netajili svou spokojeností.

"Jestli se naše cesta kolen světa trochu protáhne, vrátíš se, Karle, domů jako admirál," vtipkoval Alex. "Ale pak mi musíš dát velení na nějaké hezké lodi!"

"Hlavně na pohodlné lodi," smál se Kalina a uhnul se Alexovu štulci.

"Takhle to dál nepůjde," durdil se naoko Alex. "Začíná tu být příliš velká úroda na praporčíky a budeme musit pomalu založit nějaké sdružení kadetů na ochranu proti praporčické krutovládě."

"Tak si myslím, že by tom mělo být právě naopak," ozval se s úsměvem de Montfort, který stál o pár kroků dále a poslouchal jejich hovor.

"Od počátku historie světové, co existují lodi a kadeti, je kadet neštěstím pro každou pořádnou loď!" "Jak to můžete tvrdit, pane fregatní poručíku?" řekl vyčítavě Alex. "Právě naopak, bez kadetů by nemohla žádná válečná loď existovat. Cožpak to neříká ta stará písnička?" Začal zpívat a Morelli, Kalina, Natti a všichni kadeti, kteří byli na palubě, se k němu připojili.

"Moře když palubu zametá,

víš, koho pošlou tam? Kadeta!

Bouře když řádí jak prokletá,

koho zříš na hlídce? Kadeta!

Je kadet veselý brach, jenž neví,

co je to strach!

Když zmar už loď má v objetí,

kdo ještě zpívá si? Kadeti!

Vrak v trosky když se rozletí,

kdo klidně dál plave? Kadeti

Je kadet veselý brach,

jenž neví, co je to strach!"

DOSLOV

Zde končí zápisky námořního kadeta Karla Kaliny. Z úředních zprávo cestě fregaty "Novara" víme, že proplula Tichým oceánem, navštívila ostrov Puynipet v karolínském souostroví a korálový ostrov Sikajana, který je jedním z ostrovů Stewartských. Další její cesta ji vedla Tichým oceánem přímo k jihu, do australského přístavu Sydney, kde kotvila od 5. listopadu do 7. prosince 1858.

Nový rok 1859 trávila fregata v Aucklandu na Novém Zélandě, ale již zde ji zastihly zprávy o rostoucím napětí mezi Rakouskem a Francií, které přiměly komodora k podstatnému zkrácení cesty. "Novara" navštívila pak už jen ostrov Tahiti, jehož francouzský guvernér byl naštěstí se zprávami pozadu a o sporu rakousko-francouzském nic nevěděl. Přijal proto cestující protinožce docela přívětivě a "Novara" kotvila nerušeně na Tahiti plných sedmnáct dní. Odtud zamířila do chilského přístavu Valparaisa a zde ji dostihly 8. května zprávy z Evropy, že válka mezi Rakouskem a Francií je neodvratná. Jak bylo jeho povinností, dal nato komodor rozkaz k nejrychlejšímu návratu domů, aby se mohla "Novara" připojit k rakouskému válečnému loďstvu.

"Novara" opustila již 11. května Valparaiso, obeplula Hornův mys, a aniž učinila po cestě jedinou zastávku, dorazila 1. srpna do Gibraltaru. Zde se její posádka dozvěděla, že už je zatím po válce, která skončila 8. července příměřím ve Villafrance. Fregata nicméně pokračovala v cestě domů a 26. srpna 1859 vjížděla v doprovodu celé válečné eskadry, vedené arcivévodou Ferdinandem Maxmiliánem, do slavnostně vyzdobeného přístavu terstského. Její cesta trvala osmadvacet měsíců, a z té doby plula loď pět set jedenapadesát dní a dvě stě devadesát osm dní strávila na kotvách. Urazila celkem 51 686 mil.

Kalina zůstal fregatě "Novaře" věrný. S jeho jménem se setkáváme o osm let později v bitvě u ostrova Visu, kdy "Novara", jediná z dřevěných lodí, se zúčastnila boje velkých pancéřových jednotek. To už měla parní stroj a Kalina hodnost řadového praporčíka. O rok později konal Kalina, povýšený za statečnost projevenou v bitvě u Visu, na fregatního poručíka, smutnou cestu do Mexika. "Novara" jela pro tělo arcivévody Maxmiliána, mexického císaře, zastřeleného vlastenci 19. června 1867 v Pueblu. Při této cestě velel fregatě sám slavný admirál Tegetthoff, vítěz od Visu a osobní přítel arcivévodův. Podivnou hrou osudu stala se tak "Novara" posledním útočištěm muže, který kdysi nejvíce přispěl k uskutečnění její cesty kolem světa.

OBSAH

PŘEDMLUVA

1. PARDUNA VYHROŽUJE

2. PAN RESSEL SE PŘIMLUVÍ

3. FREGATA ODJÍŽDÍ

4. PRVNÍ SRÁŽKA

5. ZTRACENÝ NÁMOŘNÍK

6. NEVÍTANÁ KOUPEL

7. NOČNÍ ROZMLUVA

8. SKALNÍ PEVNOST

9. CESTA PŘES PROPAST

10. MEZI PODLOUDNÍKY

11. PODZEMNÍ HŘBITOV

12. OHNĚM A VODOU

13. K OSTROVŮM VĚČNÉHO JARA

14. STRAŠIDLO NA LODI

15. SPLAŠENÝ KŮŇ

16. TROSEČNÍK

17. KAMENNÁ LAVINA

18. NÁMOŘNICKÁ SLAVNOST

19. ALEXOVY NEHODY

20. OTROKÁŘ A ZBĚHOVÉ

21. OSTROV ROBINZONŮ

22. VÝPRAVA NA OSTROV

23. POKLAD MRTVÉHO MUŽE

24. OSTROV V PLAMENECH

25. LOVCI PEREL

26. RAM, RAM, MAHADEO!

27. NA OSTROVECH NIKOBARSKÝCH

28. V TYGŘÍ DŽUNGLI

29. POD NOHAMA NOSOROŽCE

30. NOČNÍ ÚNOS

31. V TAJFUNU

32. UPRCHLÍCI

33. NA ŽIVOT A NA SMRT

DOSLOV