František Běhounek

KNIHA

ROBINZONů

OSUDY SLAVNÝCH TROSEČNÍKŮ

OLYMPIA PRAHA

1994

PRAVZOR VŠECH ROBINZONŮ

ALEXANDR SELKIRK

V polovici prosince léta Páně 1708 probíjely se mořem kolem mysu Hoorn dvě lodi plující pod anglickou vlajkou. Jedna z nich se jmenovala Duke (Vévoda) a druhá, o něco menší, nesla na zadním kastelu nápis Duchess (Vévodkyně). Angličané neměli tehdy v oněch mořích co pohledávat a přítomnost obou lodí u mysu Hoorn, nejjižnějšího výběžku americké pevniny, byla jistě podivná. Duke i Duchess byly kromě toho tak silně vyzbrojeny, že by jim byla nepochybně šla každá mírumilovná obchodní loď rychle z cesty. Tato opatrnost se ostatně v oněch neklidných dobách, kdy se včerejší spojenec měnil v dnešního nepřítele, velmi doporučovala. Válka o španělské dědictví nebyla ještě skončena - a jak může vědět kapitán obyčejné obchodní lodi, která přes rok již neviděla domovský přístav, v jakém poměru si právě stojí Anglie, Francie a Španělsko?

V roce 1708 se náhodou vleklá válka vytvářela tak, že Anglie bojovala proti Španělsku i Francii. Anglické lodi nepřijely tedy k Jižní Americe, ovládané povětšině Španěly, se žádným dobrým úmyslem. Smělost to ostatně od nich byla, protože španělské válečné loďstvo se nedávno v těchto vodách posílilo francouzskými loďmi.

Ale oceán, kterému se již začalo říkat Tichý, je ohromný a dvě menší lodi najdou v nes četných zátokách jihoamerických břehů snadno úkryt. A není potřebí ani chodit tak zjevně nepříteli na oči, na širém moři je dost ostrovů lidmi zcela opuštěných, kde nikdo nebude předpokládat přítomnost nepřátelských lodí.

Nepřátelskými tyto dvě lodi skutečně byly. Úředně sice nepatřily ke svazku válečného námořnictva Spojeného království, ale jejich kapitáni měli od anglického krále řádně vystavený kořistný list. Nebyli to tedy piráti přepadající kdekoho na vlastní vrub. Dostanou ovšem z kořisti svůj podíl stejně jako mužstvo i početní bristolští obchodníci, kteří obě lodi vypravili na svůj náklad. Zatím se ještě o kořisti nedá mluvit a kapitán Woodes Rogers, velitel této nepatrné eskadry a současně též lodi Duke, má spíše starosti s nemocnými. Na jeho vlastní lodi je jich dvaadvacet a na lodi Duchess ještě víc. Jde vesměs o lidi postižené kurdějemi a někteří jsou už na tom hodně špatně. Z dásní jim teče krev, zuby se jim viklají, div jim nevypadnou z úst, a svaly jim kroutí křeč. Nejvyšší čas přistát někde u břehu, kde je ovoce a zvěř, proti kurdějím nepomůže nic jiného než čerstvá potrava.

Kapitán Rogers by rád přistál, o přání by nebylo, ale kde? Prohlíží si z velitelského kastelu pobřeží na severu, skalnaté ostrůvky, o něž bije oceán, a mlhavou Tierru fuegu, Ohňovou zemi. Holý kámen, sem tam step a četné zátoky a zákruty Magalhãesova průlivu, místa jako stvořená, aby se tam mohl ukrýt pořádný španělský trojpalubník se sto děly. Konečně z tohoto nebezpečí by si tak mnoho nedělal, Španělé jsou vcelku špatní námořníci a manévrují náramně pomalu. Ale co by pohledával na zemi? Vypadá strašně nevlídně, studený vítr od jižní točny ji ustavičně profukuje a zima je tam pořádná. A to je, prosím, měsíc prosinec, léto jižní polokoule! Teď by tu mělo být takové horko jako na kentských lučinách v červenci.

„Aby tu zatracenou zemi čert vzal!“ zaklel kapitán Rogers a podíval se nevrle na kompas, jestli je kurs v pořádku. Nenašel však žádný důvod k dalšímu proklínání. Lodník u kormidla dodržoval svědomitě předepsaný směr, nedalo se mu nic vytknout. Kapitán pokročil zamračeně k zábradlí na pravém boku a díval se mrzutě na mlhavou stěnu, která se začala posouvat od mysu k moři.

„Musíme poprosit o pořádný vítr od východu, až tu skálu obeplujeme, kapitáne,“ ozval se klidný hlas za jeho zády. Kapitán vyjasnil obličej. Vida, Dampier! Na toho si ani nevzpomněl, a přece je to muž, jakého právě potřebuje. Plavil se po všech mořích, od Ledového oceánu u Labradoru až po Korálové moře za Torresovým průlivem, pomáhal objevovat Austrálii, bojoval v řadách západoindických flibustýrů a před pětadvaceti lety, kdy ještě on, Rogers byl midshipmanem (kadet anglické válečné lodi), pustošil už Dampier panamskou šíji a celé západní pobřeží Jižní Ameriky. Člověk ovšem nemůže být pořád nahoře, a tak právě teď Dampier, muž, který velel kdysi na svých lodích, musil se spokojit s místem prvního důstojníka na Dukovi.

Šestapadesátiletý plavec hranaté prostřední postavy a silně prošedlých vlasů se přívětivě usmál, když mu kapitán řekl, co ho tíží.

„Ale to je lehká pomoc, sire,“ řekl, když vyndal lulku z úst. „Přistaňme jednoduše u ostrova Juana Fernandeze, tam je vody i ovoce dost, a k tomu nepřehledná stáda divokých koz.“

„A kde to je?“ zeptal se dychtivě Rogers. Kdysi se v těchto vodách už plavil, ale tehdy se držel břehů pevniny a moře na západ od nich vůbec neznal.

Dampier ukázal rukou svírající krátkou dýmku šikmo před sebe.

„Patnáct set mil (míněna námořní míle, 1850 m) odtud na severozápad a tři sta mil od západního břehu Jižní Ameriky. Budeme-li mít jen trochu slušný vítr, dokážeme to nejdéle za čtrnáct dní.“

„Čtrnáct dní, to je trochu dlouho,“ zamračil se kapitán, který se bál o své nemocné. „A nenarazíme tam na odpor?“

„Úplně opuštěné ostrovy, jen sem tam se u nich zastaví nějaký flibustýr pro pitnou vodu a čerstvé maso,“ vykládal Dampier.

„Před lety jsem to dělal také tak. Jsou to vlastně dva větší ostrovy a řada menších. Jeden ten velký ostrov se jmenuje Más a tierra, Bližší k zemi, a druhý Más a fuera, Vzdálenější.

Hola, hochu!“ vzkřikl na plavčíka, „přines mapu z mé kajuty!“

„Vidíte,“ ukazoval o chvíli později, „jsou to dva slušně veliké ostrovy, před lety jsem si udělal jejich dost přesnou mapu. Každý je asi deset mil dlouhý od východu k západu a pět mil široký od severu k jihu. Plocha bude činit skoro 40 anglických mil (jde o plošnou anglickou míli, asi 2,6 km²).“

„Ale jsou hezky daleko od sebe,“ podotkl Rogers, studující pozorně mapu.

„Asi devadesát mil,“ přisvědčil Dampier. „Ale ten vzdálenější nás stejně nezajímá, je to jen sopka s nepřístupnými svahy.“

„Mohli bychom snad přistát na třetím ostrůvku, který tu máte nakreslený jižně od Más a Sierry, je blíž,“ navrhl Rogers.

„Nemohli,“ odporoval Dampier, „jsou tam útesy a přistání je velmi obtížné. Myslíte ostrůvek Santa Clara, asi míli na jih od Más a tierry, že?“ Rogers přikývl.

„Ne, to bych neradil, ačkoliv se to tam kozami zrovna hemží, takže jsme ho překřtili na Goat Island (Kozí ostrov). U Más a tierry znám na severovýchodním břehu dobrou chráněnou zátoku s pěkným skalnatým dnem v hloubce dvaceti nití (anglická námořní míra - 183 cm). Jsou tam sice dost silné podmořské proudy a loď nám bude rolovat (pravidelný, kolébavý pohyb lodi kolem podélné nebo příčné osy tj. z boku na bok nebo přídí a zádí vzhůru a dolů. Při zakotvení nastává zpravidla druhý pohyb) na kotvě, ale zato tam budeme dobře schovaní před větrem od severu i od jihu.“

Dampierovo přání příznivého větru od východu se nesplnilo.

Sotva obepluli změť skalnatých ostrůvků, tvořících nejjižnější výběžek americké pevniny, dostali se do protivných větrů a museli křižovat plných čtrnáct dní. Za tu dobu se dostali jen nepatrně kupředu, ale zato jim přibylo nových nemocných a pět mužů pohřbili s dělovou koulí u nohou do chladných vod Tichého oceánu. Měli ještě štěstí, že se nesetkali s žádnou válečnou lodí španělskou nebo francouzskou, s třetinou posádky ležící bezmocně na rohožích by to byl býval velmi nerovný boj.

Pátý týden plavby od mysu Hoorn se schyloval ke konci, když se objevily na severozápadě rozeklané černé vrchy ostrova Más a tierra. Slunce už zapadalo, když Duke, sledovaný druhou lodí a řízený Dampierem, zamířil do zátoky na severozápadním břehu ostrova. Lehká bríza, která se zdvihla od západu, přinutila lodi křižovat.

Nastal již podvečer, ale Dampier si troufal zavést lodi do zátoky i za šera. Chystal se již dát rozkaz k natočení plachet, když náhle zaplálo na pobřeží opuštěného ostrova světlo, které se rychle zvětšilo v mohutný plamen.

„Počkat! S tím přistáním si to ještě rozmyslíme,“ zvolal Rogers, prohlížeje si pečlivě pobřeží ostrova dalekohledem. Viděl však jen temné čedičové skály, příkře spadající z výše několika set stop do moře a zahalené hlubokým stínem. Zapadající slunce ho k tomu oslepovalo tak, že nerozeznal žádné podrobnosti. Ani u ohně nikoho nespatřil, vzdálenost byla ještě příliš značná, než aby mohl zjistit, jsou-li na břehu lidé a kolik jich je.

„Řekl jste, že je ostrov pustý, a zatím je tam oheň,“ obrátil se k Dampierovi.

„Nikdy nebyl obydlen,“ prohlásil Dampier. „Ale možná, že tam kotví nějaké španělské nebo francouzské lodi. Bude moudřejší vyčkat až do rána a křižovat na moři. Ten vítr brzy ulehne a nemůže nás tedy zahnat daleko od břehu.“ To byla moudrá rada a kapitán Rogers se podle ní zařídil. Jakmile se rozbřesklo, dal rozvinout marsové a brámové plachty a zamířil k ostrovu. Vystoupil sám do vyhlídkového koše na předním stěžni a prohlížel velmi svědomitě dalekohledem pobřežní skály zaplavené nyní ostrými paprsky vycházejícího slunce. Nikde nebylo ani stopy po nějakém plavidle, ale Rogers byl přesto opatrný.

Dal zastavit míli od břehu a spustil plachty. Nesvinoval je však, aby je mohl kdykoliv zase vytáhnout a okamžitě odplout. Potom poručil spustit na vodu velký člun, do nějž nasedlo dvanáct námořníků pod velením Thomase Doverse, prvního důstojníka z lodi Duchess. Byli ozbrojeni mušketami, pistolemi a šavlemi a měli za úkol prozkoumat skrytou část zátoky, nečíhá-li v ní nepřítel. Nenajdou-li nic podezřelého, měli lovit a večer se vrátit s čerstvou vodou, s ovocem a s kořistí pokud možno největší. Člun se skutečně vrátil až večer, a bylo v něm dokonce o jednoho muže víc.

„Jaké bylo naše překvapení,“ píše kapitán Rogers ve svém deníku (kapitán Woodes Rogers jej později, roku 1712 vydal tiskem pod názvem „A cruising voyage round the world“ - Cesta kolem světa), „když jsme v člunu spatřili muže oděného kozími kožemi a vyhlížejícího velmi divoce. Strávil na ostrově čtyři roky a čtyři měsíce. Vylodil ho tam kapitán Stradling z lodi Cinq Ports (Cinq Ports, Pět přístavů. Staré normanské pojmenování pro pět anglických přístavů ležících na pobřeží Kanálu). Jmenoval se Alexandr Selkirk, pocházel ze Skotska a na lodi Cinq Ports sloužil jako kormidelník. Dampier ho znal velmi dobře, a prohlásil o něm, že to byl nejlepší námořník na Cinq Ports. Proto jsem se s ním ihned dohodl a jmenoval jsem ho na své lodi poddůstojníkem.

Zpozoroval minulou noc naše lodi. Domníval se, že to jsou Angličané, a zapálil na břehu oheň. Na ostrov byl vysazen, poněvadž se pohádal s kapitánem, nesnesli se, a loď nadto ještě tekla, a tak se raději rozhodl, že zde zůstane, než aby jel dále. Když si to později rozmyslel, nechtěl ho už kapitán vzít znovu na palubu. Na ostrově byl už dříve pro vodu a pro dřevo. Když ho vysadili na břeh, měl s sebou kromě šatů, které měl na sobě, ještě lůžko, mušketu, trochu střelného prachu a kulí, něco tabáku, sekeru, nůž, kotlík na vaření, bibli, několik běžných potřeb a své matematické nástroje a knihy. Krátil si čas, jak jen dovedl. Ale prvních osm měsíců byl těžkomyslný a velmi trpěl strašným pocitem, že jej nechali samotného na tak opuštěném místě. Nejdříve nejedl tak dlouho, dokud ho hlad nepřinutil, jednak ze žalu a jednak i proto, že neměl chléb a sůl. Chodil také spát, teprve když byl unaven a nemohl už bdít.

Piementového dřeva, které velmi krásně hoří, užíval jako topiva i ke svícení a osvěžoval se jeho kořennou vůní.

Život ve volné přírodě a stálý pohyb, chůze a běh očistily jej od všech těžkých šťáv (podle tehdejších lékařských názorů, převzatých od starých řeckých lékařů, pocházejí všechny lidské nemoci ze „špatných těžkých šťáv“ nahromaděných v těle), takže běhal se zázračnou čilostí přes lesy, hory a skály, jak jsme sami viděli, když pro nás šel chytat kozy. Měli jsme na lodi buldoka, kterého jsme posílali s našimi nejrychlejšími běžci, aby jim pomohl chytat kozy, ale Selkirk nechal daleko za sebou psa i lidi, pochytal kozy a nosil nám je na zádech.

Vyprávěl nám, že by ho byla jeho hbitost při honění koz jednou málem stála život. Hnal se za zvířetem tak horlivě, že je chytil až na okraji propasti, kterou nezpozoroval, poněvadž byla zarostlá křovím, a tak se zřítil i s kozou po svahu dolů. Propast byla dosti hluboká a Selkirk pádem pozbyl vědomí a tak se potloukl, že se tehdy zachránil jen s největší potíží. Když nabyl opět vědomí, našel pod sebou mrtvou kozu. Ležel v propasti čtyřiadvacet hodin a stěží se potom dovlekl do své chýše, která byla necelou míli (Anglická délková míle, 1609 m) daleko. Deset dní pak strávil na lůžku.

Když přemohl zármutek nad svou opuštěností, bavíval se občas tím, že ryl do stromů své jméno, den, kdy byl vysazen na břeh, a jak dlouho již dlí na ostrově. Zpočátku ho velmi sužovaly kočky a krysy, jichž tu byly celé houfy, pocházely nepochybně od zvířat zavezených sem loďmi, které přistávaly u ostrova, aby nabraly vodu a dříví. Když spal, ohryzávaly mu krysy šaty i nohy, to ho přimělo, že začal živit kočky kozím masem a tím si z nich velmi mnohé ochočil tak, že se potloukaly kolem něho v celých stovkách a brzy jej zbavily všech krys. Ochočil si také několik kůzlat a pro zábavu s nimi i s kočkami občas tancoval a tak s boží pomocí a silou svého mládí - bylo mu teprve třicet - konečně zdolal všechny obtíže své samoty a vedl příjemný život.

Když roztrhal šaty, ušil si kabát a čepici z kozích kůží, které sešil řemínky zhotovenými rovněž z kozí kůže. Řemínky si nařezal nožem, místo jehly užíval hřebíku. Když opotřeboval nůž až po hřbet, zhotovil si nové nože ze železných podkov, které nalézal na pobřeží.

Rozklepával je na kameni, až byly tenké, a potom je brousil o kámen.

Když k nám prvně přišel na palubu, rozuměli jsme mu jen velmi špatně, protože dlouho nemluvil a řeč již téměř zapomněl, vypadalo to, jako by vyslovoval vždy jen polovinu slova. Nabídli jsme mu doušek kořalky, ale nechtěl ji přijmout, poněvadž od té doby, co byl vysazen na břeh, pil jen vodu. Trvalo to nějaký čas, než si zvykl na naše jídla.

Místodržitel, jak jsme říkali Selkirkovi, chytil pro nás dvě kozy, jejichž maso jsme smíchali s řepou a s rozličnou zeleninou, a připravili jsme tak výtečnou polévku pro naše nemocné.“

Churavé mužstvo se zotavilo čerstvou stravou a obě lodi ostrov Juana Fernandeze brzy opustily. Největší radost z odjezdu měl ovšem Selkirk, který se už těšil na nastávající rušný život. A rušný život to opravdu byl. Duke i Duchess se měly čile k dílu. Cestou na sever ulehčily různým lodím o jejich náklad a na ekvádorském pobřeží podnikly nájezd na přístav Guayaquil. Dampier při něm velel dělostřelectvu a Selkirk se bil velmi chrabře v čele jednoho oddílu. Zápas ostatně nebyl dlouhý a obyvatelstvo nešťastného města nabídlo výkupné, které Rogers stanovil na 30 000 osmirealových dukátů. Kořistníkům při tom padly do rukou velké zásoby potravin i vína a všechny klenoty, které překvapení Guayaquilané nestačili včas ukrýt. Všechno se v pořádku odneslo na lodi, Rogers vládl své divoké chásce tak silnou rukou, že jen jediný muž se dokázal v nestřeženém okamžiku opít. Nikde nablízku nebyly španělské nebo francouzské válečné lodi vyzbrojené tak, aby se mohly měřit se silným dělostřelectvem lodi Duke a Duchess, a Rogers z bezpečného přístavu nijak nepospíchal. Dal opravit čtyři lodi, kterých se zmocnili, opatřil je dělostřelectvem a velení nad jednou z nich svěřil Selkirkovi. Teprve 8. května 1709 opustil přístav, jehož obyvatelstvo si srdečně oddechlo. Angličané byli velmi nepříjemnými hosty, tím spíše, že se Guayaquilanům nepodařilo sehnat celé výkupné. Chybělo jim ještě 3 000 dukátů, ale Rogers už se nemohl déle zdržet. Zpráva o jejich nájezdu se totiž roznesla po celém pobřeží a k přístavu se začaly sjíždět válečné lodi spojenců. Rogers tedy vzal na palubu několik rukojmí, jejichž životy mu ručily za to, že své dukáty ještě dostane, a vyrazil bystře na širý oceán.

Musel teď na nějaký čas zmizet z jeviště, než se poplach zase trochu uklidní a bdělost spojenecké flotily ochabne. K tomu byly jako stvořené rovníkové ostrovy Galapágy, které už dříve sloužily flibustýrům za stejně bezpečný úkryt jako slavný ostrov Tortuga na druhé straně americké pevniny, v Atlantiku. Galapágy znal Dampier i Rogers, druhý ovšem jen podle víceméně nejasného popisu flibustýra Davise. Oba byli přesvědčeni, že nic lepšího najít nemohou, a zamířili tedy na západoseverozápad. Těch šest set mil moře, které dělí ostrovy od ekvádorského pobřeží, přepluli až za osm dní, a ne bez nehody.

V době plachetnic bylo dost těžké udržet pohromadě několik lodí a Rogers měl nyní eskadru šesti jednotek. Cestou se mu dvě z nich ztratily, ale poněvadž cíl byl velitelům známý, nepřipouštěl si zatím žádné starosti. Horší bylo, že za tři dny po odjezdu vypukla mezi mužstvem velmi zlá a smrtelná nemoc, vyznačující se silnými horečkami, která předtím pustošila Guayaquil hůře než Angličané. K tomu jim ještě docházela voda, a proto se Rogers a všichni jeho lidé velmi zaradovali, když spatřili na západním obzoru kuželovité sopečné vrchy galapágských ostrovů. Rogers rozeslal lodi a čluny pro vodu a hledat ztracené lodi. Jednu z nich skutečně po pěti dnech našli, ale druhá zůstala nezvěstná. Pokud jde o vodu, přinášely všechny čluny Jobovy zprávy. Koryta říček byla vyschlá a jen sem tam se našlo trochu špatné vody ve skalní dutině, kde zbyla od posledních dešťů.

„Hrom aby uhodil do všech lidí, kteří popisují neznámé kraje, jak se jim to líbí, a spoléhají na to, že to tam nikdo nemůže jít zkontrolovat,“ láteřil Rogers na nespolehlivé cestopisy.

„Davis tvrdí, že tu jsou překrásné stromy, z nichž lze pořídit stožáry, bohaté prameny a kdovíco všechno, a my tu nacházíme jen pokroucené, zmrzačené keře a pár kapek mizerné vody!“

„Já jsem tu kdysi vodu našel,“ ozval se rozpačitě Dampier. „Je ovšem možné, že to bylo v roce bohatém na deště.“

„A to právě letošní rok není,“ odsekl nevrle Rogers.

Rozmluva se konala na poradě velitelů jednotlivých lodí a Selkirk mlčky naslouchal. V duchu žehnal šťastné náhodě, že se pohádal s kapitánem Stradlingem u ostrova Juana Fernandeze, a ne zde. Co by si tu byl počal čtyři roky a čtyři měsíce bez vody? Mráz mu přeběhl po zádech, ačkoliv bylo pořádné horko.

„Vezměte s sebou aspoň hodně želv, mají výborné maso a vydrží hladovět rok i déle,“ radil Dampier. Rogers ho uposlechl. Byl už nejvyšší čas, zásoby potravin ukořistěné v Guayaquilu jim docházely. Však dvě stě lidí něco spotřebuje. Maso obrovských želv bylo vskutku znamenité a jejich sádlo dokonce předčilo olivový olej. Selkirk dostal rozkaz zajet se svou lodí k malému zelenému ostrovu, který ležel asi dvě míle na východ od jejich nynějšího přístaviště. Vydal se neprodleně na cestu.

Opouštěl rád společné kotviště, stalo se v poslední době neveselým místem. Denně někdo umřel a pohřeb vlastních kamarádů není žádnou příjemnou podívanou. Lehká bríza vanoucí od ostrova je zanesla k cíli jejich cesty za půl hodiny. Selkirk dal vysadit dva čluny a převzal velení nad jedním z nich. V průzračné vodě bylo dobře vidět skalnaté dno a příboj byl na západním pobřeží ostrůvku celkem nepatrný. Čluny dosáhly bez nehody písčitého břehu.

Plavci je vytáhli napolovic z vody. Rozběhli se potom po ostrově pátrat po vodě a po želvách a Selkirk vystoupil na nízký vrch, který se tyčil přímo nad jižním břehem.

Prohlížel si ostrůvek prostírající se pod ním jako na dlani. Shledal, že je daleko menší než jeho bývalé království. Byl zarostlý zelení, ale většinou to byla jen vysoká tráva a neproniknutelné křoví trnovníků propletených různými popínavými rostlinami. Chyběly tu vůbec husté lesy, jichž bylo tolik na Más a tieře, a nikde neviděl lesknout se hladinu potůčku. Zdálo se také, že kromě ptáků a líných želv není na ostrůvku živého tvora. Řekl si, že by tu nechtěl žít ani čtyři měsíce, a zadíval se na druhou stranu, na širý oceán.

Slunce přešlo již na západní polovinu oblohy a jeho paprsky dopadaly šikmo na nesmírnou šedomodrou vodní plochu. Moře bylo klidné jako zrcadlo a jen u pobřeží se čeřilo bílou čárou příboje.

Hodně daleko na jihu, téměř u obzoru, se zdálo plout několik ostrovů. Jevily se jen jako malé tmavé body na světlejší ploše oceánu.

Selkirk se na ně bezmyšlenkovitě zadíval. Počítal je a náhle se mu zdálo, že jeden z nich změnil svou polohu.

„Ostrov se těžko může pohnout,“ řekl si a obrátil se kvapně na druhou stranu směrem k ostrůvku, na jehož vrchu stál. Přímo pod vrškem stála skupina tří námořníků a Selkirk na ně zavolal, aby mu zajeli okamžitě na loď pro dalekohled. Zatímco na ně čekal, vyhledal si znovu pohyblivou tečku na oceánu. Nyní se mu zdálo, že už není osamělá a že se k ní přidružily ještě dvě další. Pouze jediné temné místo u obzoru vypadalo jako poctivý ostrůvek, který se nehýbá, to ostatní byly tři lodi, které pluly na sever směrem k albemarleskému pobřeží.

O něco později, když mu udýchaný lodník přinesl dalekohled, poznal Selkirk, že se nemýlil, od jihu pluly tři lodi s plnými plachtami přímo k nim. Selkirk okamžitě svolal pískáním své mužstvo.

Nařídil, aby se jeden člun vrátil ihned k jejich škuneru a připravil jej k odplutí a druhý člun aby se čtyřmi veslaři na něho počkal.

„Španěl nebo Francouz, pane?“ ptal se dychtivě starý námořník, kterého Selkirk povýšil na kormidelníka škuneru, když mu Rogers svěřil velení nad ukořistěnou lodí.

„Těžko našinec, Jacku,“ usmál se Selkirk, zaostřuje dalekohled.

„To je dobře, veliteli,“ řekl radostně starý flibustýr. „Už jsme se dlouho s nikým neservali!“

„Jen aby nebyli na nás moc silní,“ projevil obavu Selkirk.

„Eh, co na tom?“ namítl kormidelník. „Lepší padnout v boji než bídně zajít na tu hloupou horečku. Co jsme opustili Guayaquil, umřelo nám už třicet kamarádů, a samí statní hoši. Ti mohli odpravit něco Španělů i těch žabožroutů (posměšná přezdívka, kterou dávali Angličané Francouzům)!“ Selkirk neustále lodi pozoroval. Za chvíli dalekohled s povzdechem odložil.

„Tentokrát přijdeš o zábavu, Jacku,“ prohlásil. „Ty dvě první lodi jsou francouzské fregaty. Děla jsem jim sice nemohl spočítat, na to jsou ještě daleko, ale vsadím hlavu, že jedna jich má aspoň šedesát a ta druhá čtyřicet.“

„Co je to na nás!“ namítl pohrdavě kormidelník.

„To by nebylo tak zlé, máš pravdu,“ přisvědčil Selkirk, „ale ta třetí loď vzadu je španělský trojpalubník, který bude mít nejméně sto děl, a za ním je vidět ještě další dvě plavidla. Pronásledují nás, to je jisté. Musíme jim z cesty!“ Téhož názoru byl o něco později i velitel malé eskadry, kapitán Rogers, a všichni jeho důstojníci, které svolal k poradě. Nezbylo jim než vytáhnout co nejrychleji kotvy a dát se na kvapný ústup na sever. Tak opustili v největším spěchu po čtrnáctidenním pobytu Galapágy a ztracenou Hatleyovu bárku ponechali zatím osudu.

Bylo načase také z jiného důvodu. Vody už měli tak málo, že Rogers musel snížit denní dávku na třetinu, než dosáhnou americké pevniny. Pouze nemocní dostávali plnou dávku jako dříve, ale špinavá a páchnoucí tekutina jim byla špatným občerstvením. Cestou jich pohřbili ještě několik, ale pronásledovatelům šťastně unikli.

Když se zásobili vodou u břehů Nového Španělska (název nynější Kalifornie a Mexika), rozhodl se Rogers, že zůstanou v dobrém úkrytu u pustého pobřeží tak dlouho, dokud se jeho lidé neuzdraví.

Koncem srpna byli už všichni zase na nohou. Rogers, jemuž ležel osud Hatleyův a jeho lodi příliš na srdci, rozhodl, že se na Galapágy zase vrátí a bude v pátrání po zmizelé bárce pokračovat.

Vypluli 1. září s hojnou zásobou vody, dosáhli ostrovů, aniž je někdo zpozoroval, a dali se do hledání. Ale po zmizelých kamarádech nebylo nikde ani stopy. Jen jeden z hledajících člunů našel na břehu malého ostrůvku kus kormidla a klounového stěžně. Přivezli to na palubu Duka a důstojníci se starými zkušenými lodníky trosky důkladně prohlédli. Usoudili však, že nepocházejí z Hatleyovy lodi. Byly sice z bárky, ale povrch dřeva na zlomených místech svědčil o tom, že trosky ležely na břehu nejméně rok a možná ještě déle. A tak se musel Rogers s těžkým srdcem dalšího hledání vzdát. Jeho úkolem byl boj se Španěly a Francouzi. Nemohl trávit všechen svůj čas hledáním zmizelé lodi a třiceti lidí.

Obrátili se ke Galapágám nadobro zády a vydali se na další kořistění. Prodleli v jihoamerických vodách ještě půldruhého roku, unikli šťastně všem léčkám daleko silnějšího nepřítele, zmocnili se nákladu mnoha dalších lodí a počátkem roku 1711 dorazili s hojnou kořistí do Anglie. Kapitán Rogers důstojníky a lodníky vyplatil a dal každému podíl z kořisti. Nato se spolu v dobré vůli rozloučili a rozešli se na všechny strany.

O půl roku později zavedla náhoda kapitána Dampiera do Poplaru a u pobřeží nad Východoindickými doky se srazil se Selkirkem.

„Vida, tomu se říká náhoda,“ zvolal vesele a srdečně starému příteli stiskl ruku. „Víte, že jsem na vás právě myslel, jestli se vám nestýská po vašem malém království na Más a tieře?“

„Skoro jste to uhodl, Bille,“ odvětil mrzutě Selkirk. „Byl jsem tam sice sám, ale zase jsem měl co jíst a nic mě tam až na nějakou tu krysu a malé zemětřesení neotravovalo.“ Dampier si povšiml, že se jeho přítel netváří nijak spokojeně.

Zašel s ním do malé námořnické krčmy U psí hlídky, jejíž majitel kdysi sloužil na jeho lodi. Tam si mohli nerušeně pohovořit.

„Co vlastně děláte?“ ptal se, když si přiťukli dobrou jalovcovou.

Selkirk pokrčil rameny.

„Dohromady nic,“ přiznal upřímně. „Sháněl jsem místo na nějaké kořistné lodi, ale nemohl jsem o nic zavadit. Byl bych z nouze přijal cokoliv i na vládní lodi, ale nedařilo se mi o nic líp. Válka je u konce, kořistné lodi se nevypravují a i část válečných lodí byla odstrojena a leží teď v docích. Dávají mužstvu výpověď, místo aby přijímali nové lidi.“

„A co u obchodního loďstva? Pokusil jste se,“ Selkirk mávl odmítavě rukou.

„Dejte mi s tím pokoj, o to nestojím! Plavit se na takové bachraté bečce někam do Východní Indie pro hřebíček, jíst mizerné suchary a zkažené maso a nezažít po cestě žádnou zábavu kromě hádek kapitána se superkargem (Superkargo měl dozor nad nákladem lodi a zastupoval majitele. Měl sice jen obchodní pravomoc, ale přesto se často střetl s kapitánem, který ovšem kladl zájem plavby a své lodi nad zájmy obchodníků, jejichž náklad vezl.), to pro mě nic není. Ale co děláte vy?“ Dampier nestál o dotaz, co udělal se svým podílem na americké kořisti. Bylo to hodně peněz, ale utratil je velmi brzy, jak bylo tehdy mezi flibustýry zvykem, a trochu se za to před Selkirkem styděl.

„Já?“ usmál se. „Přiznám se vám, že už jsem šel na odpočinek.

Chybí mi jen málo do šedesátky, a tak jsem pověsil námořnické řemeslo na hřebík. Mám trochu peněz, co mi tak do konce života skromně stačí. Sedím v malém domku se zahrádkou nedaleko kensigtonské brány a píšu.“

„A o čem?“ tázal se zvědavě Selkirk, který byl rád, že hovor přešel z jeho osoby na Dampiera.

„O všem možném,“ odvětil starý flibustýr. „O mořích, kudy jsem se plavil, o přírodě a taky o lidech. Ale podívejte se, vy jste na tom vašem ostrově musel zažít všelicos, co by mohlo lidi zajímat. Nechtěl byste o tom taky něco napsat? Mohlo by vám to vynést dost peněz. Naši měšťáci čtou takové námořnické příběhy velmi rádi!“

„Napsat? Já?“ užasl Selkirk. „Myslíte to vážně? Já jsem psaní už odvykl, milý Bille. Dovedu lépe honit divoké kozy než péro po papíře.“

„Myslím to docela vážně,“ ujistil ho Dampier. „A jestli si Alexi myslíte, že byste to sám nedokázal, spojte se s nějakým mužem od péra a napište to dohromady.“

„Hm,“ zabručel Selkirk, který se začal ve své peněžní tísni o Dampierův nápad zajímat. „To by snad šlo, ale s kým? Nikoho neznám.“

„Mohl bych vám jednoho takového muže doporučit,“ řekl Dampier po krátkém rozmýšlení. „Není už sice mladý, ale má lehké pero a hodně známostí. Jakýsi Defoe, Daniel Defoe celým jménem.“

„Jaký je to člověk?“ tázal se opatrně Selkirk.

Dampier pokrčil rameny:

„Zabývá se hodně politikou, to už říká všechno. Jednou jakobit (Jakobité byli stoupenci stuartovského královského rodu vypuzeného z Anglie, když byl povolán na trůn princ Vilém Oranžský) a podruhé věrný přívrženec oranžského rodu, dnes whig a zítra tory (Whigové a Toryové, dvě politické strany, vzájemně se potírající. Původně to bylo označení přívrženců dvou různých náboženských stran, později se pod jménem whigů rozuměla liberální strana, hájící práva a svobody lidu, kdežto toryové byli konzervativci, kteří se zastávali výsad koruny. Ministerstva však bývala jmenována střídavě z obou stran.). Stačí, když vám řeknu, že se zúčastnil Monmouthova (Véroda z Monmouthu byl levobočkem krále Karla II. Stuartovce. Podnítil spiknutí proti svému strýci, králi Jakubovi II., aby se zmocnil trůnu, byl však poražen, zajat a i se svými stoupenci roku 1685 popraven) spiknutí, a přesto dostal milost.“

„I fuj,“ odplivl si Selkirk. „Všichni poctiví chlapi v tom nechali krk.“

Dampier pokrčil rameny:

„Na jeho politické bezúhonnosti vám konečně nemusí záležet.

Budete psát o ostrově Juana Fernandeze, a ne o politice. Pro váš účel je Defoe jako stvořený, má hodně známostí mezi nakladateli a u královny Anny je také dobře zapsán.“

„Dobrá, rozmyslím si to, když mi radíte,“ rozhodl Selkirk.

Načas potom pustil svůj ostrov i Defoa, politického dobrodruha a spisovatele z hlavy, poněvadž dostal místo na podloudnické lodi, která pašovala z Francie hedvábí, tabák a mnoho jiných užitečných věcí. Provozoval toto neklidné řemeslo ve stejně neklidném Kanálu dva roky a stal se pravou rukou majitele a kapitána malé bárky. Jednoho dne se však srazili s vládním kutrem, který je svými děly rozstřílel tak dokonale, že se loď proměnila v řešeto. Naštěstí to bylo nedaleko křídových skal doverských a celá posádka kromě dvou zastřelených lodníků doplavala ve zdraví na břeh, ale Selkirkův patron se dalšího řemesla ctnostně vzdal.

„Půjdu na odpočinek,“ prohlásil a Selkirk ho poslal k čertu. Co se to s těmi lidmi děje? Každý kouká, jen jak se dostat na odpočinek. Nu dobrá, mohl by to načas zkusit také. Trochu peněz si z nezákonných obchodů ušetřil a snad se později najde nějaké slušné místo. Konečně ten mír nemůže přece trvat věčně! A když nebude mít nic na práci, mohl by zatím napsat své paměti z Fernandezova ostrova, dokud to všechno nezapomene, a dohodnout se s tím škrabákem, co mu ho kdysi doporučil Dampier. Někde ve svém námořnickém kufru, který měl schovaný u jednoho krčmáře v Gravesendu, bude mít jeho adresu.

Sepsání knihy o životě na opuštěném ostrově dalo Selkirkovi, zvyklému jen na stručné záznamy do lodního deníku hodně práce, ale konečně s tím byl přece jen hotov.

Daniel Defoe, obtloustlý muž v důstojné ohromné paruce, nedostudovaný kněz, tulák, punčochář, obchodník, politik a spisovatel, ho uvítal vlídně.

„Nechte mi to tady,“ řekl přijímaje od starého námořníka silný sešit jeho zápisků. „Podívám se na to co nejdříve. Přijďte se brzy zeptat.“

Ale nepodíval se na to, poněvadž měl právě na starosti nějaké politické pletichy, které vypadaly nadějně, a Selkirk se také ptát nepřicházel. Dostal místo na lodi, která se plavila do Číny, prožil dost zajímavou cestu zpestřenou utkáním s matajskými piráty, trochu si postonal na zimnici, když kotvili v Kantonu, a vrátil se do Anglie téměř po třech letech. Rozpomněl se na Defoa, zjistil si, že ještě žije, a vyhledal ho.

„Nezlobte se na mě, ale ještě jsem se k tomu nedostal,“ omlouval se polekaně Defoe.

„Podívejte se pane,“ řekl zamračený Skot, „já jsem zatím objel celý svět, a vy nemáte čas si přečíst školní sešit? Takhle spolu nehrajem. Přijdu sem zítra v tuhle dobu a chci pořádnou odpověď.“ Defoovi dalo hodně práce, než ve svých četných krámech našel námořníkovy zápisky. Neměl vůbec v úmyslu je číst. Jen tak namátkou je otevřel a zadíval se na jednu stránku. Selkirk tam líčil, jak si po mnoha nezdařených pokusech ušil kabát a čepici z kožešiny divoké kozy. Defoa to zaujalo do té míry, že se vrátil zpět a dal se do čtení od samého začátku.

„Je to zatraceně dobré,“ mumlal si po každé stránce. „Ano, takhle se to má dělat, psát o prostých věcech a prostými větami! Lidé si nic jiného nepřejí. Ale pro toho divocha by to byla škoda.“

Strávil nad zápisky větší část noci a dělal si pilně záznamy.

„Obávám se, že by to naše čtenáře nezajímalo,“ řekl starostlivě o několik hodin později Selkirkovi, který byl dochvilný jako lodní časoměr. „Víte, oni jsou moc zmlsaní a tohle by jim bylo příliš prosté.“

„Jak myslíte,“ řekl lhostejně skotský námořník. „Dejte to sem!“ Pozbyl náhle zájmu na otištění svých příběhů z ostrova. Včera, právě když šel od Defoa, potkal Stephana Courtneye, který velel před lety na druhé Rogersově lodi Duchess. Courtney byl šlechtic z Bristolu a bohatý muž. Z vlastní kapsy uhradil tehdy značnou část nákladů na Rogersovu výpravu. Nečinil to ani tak pro zisk jako spíše z touhy po dobrodružství. Později přešel k válečnému námořnictvu a teď právě velel hezké korvetě Delphin s osmnácti děly. Za několik dní měl odplout k posílení západoindické floty. Duguay-Trouin, smělý francouzský korzár, tam vesele potápěl jednu anglickou obchodní loď za druhou a nic si nedělal z ohromných štvanic, které na něj pořádaly válečné lodi po celém Atlantiku.

Courtney nabídl Selkirkovi na své korvetě poddůstojnické místo, a když se dobrodružství chtivý Skot dověděl, kam loď pluje, bez dalšího rozmýšlení přijal. Proto vyslechl jen s nepatrným zájmem odmítavou odpověď Defoovu a ani mu nenapadlo spisovatele nějak přemlouvat.

Chytrácký Defoe nějaký čas vyčkával. Nechtěl vyjít se svým románem příliš brzy na světlo, aby ho rázný námořník nepohnal k zodpovídání. „Bude lépe nechat nad tím vyrůst trochu trávy,“ řekl si a zabýval se zatím jinými věcmi. A teprve po čase uveřejnil první díl svého románu The life and strange surprising adventures of Robinson Crusoe of York (život a neobyčejně podivuhodná dobrodružství Robinsona Crusoa z Yorku). Znal vkus čtenářů a současně se tak trochu obrnil proti nařknutí z plagiátu. Přenesl svého Robinsona nedaleko ústí Orinoka, přidal k tomu podle svých vlastních zážitků ze Španěl, z Francie a z Německa jakýsi úvod, oživil děj karibskými lidožrouty, Pátkem a Čtvrtkem, ale v jádře se přidržel Selkirkova příběhu, a zejména zachoval jeho prostý způsob vyprávění. A to bylo právě to, co Robinsonovi získalo jeho ohromnou oblibu a učinilo z něho nejčtenější knihu po bibli.

Defoův román vyšel roku 1719 a měl okamžitě takový úspěch, že ještě téhož roku byl přeložen do francouzštiny. O rok později vyšel v Německu v pěti vydáních a potom obliba rostla lavinovitě. Defoe připsal ihned druhý díl, kde líčil další plavby zbohatlého Robinsona a jeho dobrodružství v Pyrenejích, na moři, v Indii a v Číně.

Zde už čerpal jen ze své obrazotvornosti a na knize je to znát. Přesto se ještě překládá a čte, ale zato třetí díl, Serious reflexions during the life of Robinson Crusoe (Vážná rozjímání ze života Robinsona Crusoa), se nečte a nepřekládá vůbec.

Tyto mravoučné úvahy nikoho nezajímají. Člověk si je může poslechnout při nedělním kázání v mnohem dokonalejší úpravě.

Selkirk o Defoově slávě ani nevěděl. Honil se za Duguay-Trouinem u pobřeží anglických osad a později přešel na jinou loď, dohlížející u afrických břehů na obchod s otroky. Nikdy valným čtenářem nebyl, Dampier byl v tu dobu již mrtev a jinak tu nebyl nikdo, kdo by ho na Defoův román upozornil. Od jeho odchodu z Fernandezova ostrova uplynulo již jedenáct let a jeho příběh upadl u tehdejších pamětníků, z nichž mnozí již nežili, v zapomenutí. A tak se Defoe těšil nerušeně svému úspěchu, který byl na tehdejší dobu neobyčejný a přímo světový. Jen v samotném Německu vzniklo do konce téhož století, tedy za osmdesát let, na sto napodobení Robinsona. Tak se kniha líbila a tak žhavě toužili její čtenáři po podobných příbězích. Oblibě knihy neuškodilo dokonce ani to, že ji později slavný filozof Jean Jacques Rousseau nadšeně doporučoval jako nejlepší výchovný spis pro mládež.

Přes všechen ten naprosto neočekávaný úspěch nezískal však Defoe svým Robinsonem žádné jmění a zemřel stejně chudý jako Selkirk, vzor jeho románu, kterého přežil o celých deset let. Po Selkirkově odchodu ostrov Más a tierra ztichl a divoké kozy měly na něm výhradní vládu, nerušenou ani šelmami, ani jedovatými hady, kteří na ostrově nikdy nežili. Jen občas se tam zastavila nějaká loď, kterou tam zahnal vítr, aby použila nucené odbočky k obnovení svých zásob pitné vody a dříví. Ale námořníci jsou zpravidla špatní střelci, a tak rychlonohé obyvatelky ostrova spásaly v míru a pokoji bujnou trávu až do roku 1741, kdy si Španělé usmysleli založit tam osadu. Ale jako by si duch Selkirkův nepřál, aby přítomnost mnoha lidí znesvětila jeho bývalé království, postihlo ostrov týž rok tak kruté zemětřesení, že ti, kdo je přežili, ujížděli odtud jak nejrychleji dovedli. Po letech se tam sice nějací lidé opět usadili, ale necítili se valně spokojeni. Teprve r. 1819 zřídila chilská vláda na Más a tieře trestaneckou osadu, určenou především pro politické provinilce. Dala tam postavit tvrz, kostel, kasárna a věznici, ale roku 1855 osadu zrušila a přenesla ji do Punta Arenas u Magalhãesova průlivu. Místo opět zpustlo, zemětřesení pobořilo kamenné stavby a polotropická vegetace je brzy ukryla pod svým hustým kobercem. Chilská vláda později ostrov pronajala, ale lidé se tam nehrnuli a koncem minulého století tam byla pouze malá osada poblíž Cumberlandské zátoky, je to nejvhodnější přístaviště na celém dlouhém pobřeží, které je přístupné větším lodím jen na několika málo místech. A právě k této zátoce se blížilo 26. dubna roku 1896 podivné malé plavidlo. Byla to plachetnice vystrojená jako yawl, což znamená, že nesla na předním, větším stěžni třírohou plachtu bez ráhna a velkou vratiplachtu a na zadním, nízkém stožárku malou hnací plachtu. Každý zkušenější námořník, který by ji byl potkal v těchto místech na širém moři, by se byl jistě pozastavil nad jejími nepatrnými rozměry. Skutečně také délka tohoto zvláštního plavidla přesahovala jen o málo jedenáct metrů a jeho šířka činila pouze čtyři a třetinu metru. Velrybářský člun bývá zpravidla větší a také váhou by byl předčil, tuto malou lodičku, která měla všeho všudy jen dvanáct tun nosnosti. Na příčné zadní stěně yawlu bylo napsáno jeho jméno a domovský přístav, kdo měl dobré oči, aby přečetly drobný nápis provedený bílou barvou na úzkém prkně, byl by se dozvěděl, že lodice se jmenuje Spray (angl. Pěna, vodní tříšť) a že pochází z Bostonu. Nuže, Boston je severoamerický přístav na Atlantiku, deset tisíc mil daleko od těchto vod, kudy statečná malá loď právě plula, a to už stačilo, aby to uvedlo každého v úžas. Ještě obdivuhodnější však bylo, že celou posádku Spraye tvořil jediný muž. „Dobrá,“ řekl by nějaký nedůvěřivec, „ten pán si prostě vyjel z nějaké větší lodi na výlet na Robinsonův ostrov. Podívejme se, kde je loď, která ho sem s jeho kocábkou přivezla!“ Namáhal by se ovšem marně. Muž s yawlem tam byl sám a sám, a sám a sám se už plavil právě rok a dva dny po oceánech. Podnikal cestu kolem světa, sám na nejmenším možném plavidle, a zahajoval dlouhou řadu plaveb odvážlivců, kteří půjdou za ním, aby jej napodobili, nebo i předčili.

Byl to Joshua Slocum, Američan, jehož kolébka stála v Novém Skotsku. Pocházel ze staré námořnické rodiny a sám byl před lety kapitánem a spolumajitelem krásného trojstěžníku Northern Light (Severní záře). Majetek si žádný neušetřil a na stará kolena mu téměř nic nezbylo. Živil se tím, že pomáhal vystrojovat velrybářské lodi. Jednoho dne mu starý velrybář Eben Pierce věnoval vysloužilou šalupu. Ležela na suchu ve Feirhavenu proti New Bedfordu a pomalu se rozpadávala.

Joshua Slocum dárek přijal a sám si člun přestavěl způsobem, který by stál za vyprávění, kdyby na to byl čas. Překřtil jej na Spray a měl v úmyslu provádět s ním v létě rybolov, aby si něco vydělal.

Tato naděje ho zklamala a starý Joshua pojal okamžitě nový plán.

Dobrá, podnikne tedy se svou lodicí plavbu kolem světa a dokáže všem těm nedůvěřivým odborníkům, že jediný muž je s to vzdorovat v malém plavidle i takovým bouřím, které pořádně proženou velký koráb, a že si dokonce může jít při největším řádění vichřice klidně lehnout. A z čeho bude cestou živ? Plavba kolem světa je nákladný podnik, ať už ji člověk koná jako cestující na parníku, nebo ve vlastní lodi. S touto otázkou si starý kapitán hlavu nelámal. Něco uloví, trochu zásob si koupí. Věnuje na to poslední peníze, kterých mu moc nezbylo, ježto přestavba šalupy pohltila většinu jeho úspor, 550 dolarů. A něco snad získá přednáškami, které uspořádá v městech, kde přistane. Nu - a až se ve zdraví vrátí, zaplatí mu americké noviny za vylíčení všech příhod dost, to Slocum věděl. Skotové jsou, jak známo, šetrní, a rodáci z Nového Skotska, zdá se, podědili tuto vlastnost po svých jmenovcích. Joshua Slocum měl sice starý, vysloužilý sextant, který si uchoval ze své námořnické kariéry, ale chronometr žádný. Řekl si však, že mu ani nenapadne nějaký si kupovat.

„Jak chcete plout bez chronometru a stanovit svou polohu?“ namítali jeho známí. Chronometr je vskutku velmi potřebná a zpravidla také velmi drahá věc, bez níž se žádný námořník neobejde, chce-li určit svou zeměpisnou délku.

„Nepotřebuji žádný chronometr,“ odmítal tvrdošíjně Joshua.

„Mám sextant a plavboměr, to mi stačí. Staří plavci taky neměli víc, ba místo sextantu měli jen dělené kruhy, a přesto objevili polovinu světa!“ Ale přece jen si to hned na začátku cesty rozmyslel, a když přistál u kanadských břehů - v Novém Skotsku, kde se narodil -, věnoval s těžkým srdcem dolar a koupil si kuchyňský budíček s rozbitým sklem a s promáčknutým ciferníkem. Tento časoměr mu nahrazoval drahé přístroje za několik tisíc dolarů, jdoucí s půlvteřinovou přesností, a činil to svědomitě po celá tři léta, co se Joshua plavil kolem světa.

Cestou se starý kapitán nenudil ani chvilku, ačkoliv byl sám a sám mezi nebem a vodou. Měl s sebou hezkou knihovničku, hodně času mu také zabrala příprava jídel - mořský vlk nikdy v kuchaření nevynikal -, stanovení polohy a spousta jiných cestovních drobností. A aby se nějak povyrazil, vydával si Joshua sám sobě rozkazy přesně tak, jak se to kdysi dělalo na starých velkých plachetnicích, a vyzpěvoval si všechny „zvony“ (hodiny se dříve na lodi vyzváněly, přičemž se začínalo polednem. Současně to byl signál k změně hlídek na palubě, které se střídaly vždy po čtyřech hodinách), jak bývalo zvykem v době slavných mořeplavců.

Jeho cesta nebyla bez dobrodružství. Za Gibraltarskou úžinou, kam si zvědavý Joshua zajel, aby viděl, jak vypadá Středozemní moře - v očích starého plavce zvyklého na širý oceán pouhá vnitrozemská louže -, ho honili berberští piráti. Zní to sice trochu neuvěřitelně, že by ještě naši dědové měli pamatovat pirátskou romantiku na Středozemním moři, ale je to čistá pravda. Joshua ostatně dostal v Gibraltaru výstrahu, aby se držel hezky stranou od afrických břehů. Přijal ji ovšem spíše jako výzvu, aby se tam jel honem podívat, a také to udělal. Pirátům ušel jen díky neočekávanému zásahu nebes, která seslala náhlý poryv větru ve chvíli, kdy užuž statečného Joshuu doháněli. Piráti přišli rázem o stěžně přetížené plachtami a Spray jim šťastně unikla.

Joshua Slocum je starší pán, padesátku dávno překročil, i z hlavy mu slezl poslední vlas už před lety a jeho vážná kozí bradka je bílá jako mléko. Ale srdce má mladé a nemůže přes ně přenést, aby si nezajel poklonit se památce hrdiny svého mládí, Alexandra Selkirka, Robinsona Crusoa. Ostrov Más a tierra leží sice několik set mil stranou z jeho cesty. Joshua má namířeno na Markézské ostrovy -, ale to mu nevadí. Udělal by ochotně zajížďku několika tisíc mil, kdyby to bylo zapotřebí. A Robinsonův ostrov vynechat nemůže, je povinen jeho návštěvou svému mládí.

A poslechněme si, co o své zastávce na ostrově Juana Fernandeze sám vypráví:

„Na třicet mil daleko bylo vidět modré vrchy Juana Fernandeze, vyhlížející mezi mraky. Když jsem ostrov spatřil, zmocnilo se mě radostné vzrušení. Hluboce jsem se mu poklonil. Smějeme se orientálskému pozdravu Salaam! Ale nenalezl jsem v tu chvíli žádné lepší slovo, abych vyjádřil své pocity.

Poněvadž celý den vál jen lehký větřík, dosáhla Spray ostrova až za tmy. Se svěžím větrem, který nadul plachtu, dorazila konečně u severovýchodního břehu těsně k zemi, ale tam zůstala po celou noc ležet v bezvětří.

Trochu dále v zátoce jsem spatřil blikat světlo. Vypálil jsem ránu, ale nedostal jsem žádnou odpověď. Brzy světlo nadobro zmizelo. Slyšel jsem po celou noc jak moře bije o skály. Oceán se tedy vlnil ještě značně, ačkoliv to z paluby mé malé lodice nebylo znát.

Z křiku zvířat, který zněl z hor a za noci slábl, jsem usoudil, že mě pomalý proud žene do země.

Když se rozednilo, spatřil jsem člun, který jel ke mně. Náhodou, právě když se přiblížil, vzal jsem pušku ležící na palubě, chtěje ji odnést dolů. Jakmile lidé ve člunu spatřili v mé ruce zbraň, okamžitě obrátili a veslovali zpět ke břehu, který ležel asi čtyři míle daleko. Bylo jich šest. Všiml jsem si, že veslují s vesly ve vidlici, jak to dělají zkušení námořníci, poznal jsem z toho, že patří k civilizované rase. Ale jejich mínění o mně bylo nepochybně velmi málo lichotivé, protože si špatně vysvětlili, proč mám v ruce pušku, a veslovali o všechno pryč.

Podařilo se mi po jistých potížích ujistit je posunky, že jsem vůbec nezamýšlel střílet, že jsem chtěl jen odnést pušku do kajuty. Vyzval jsem je, aby se bez obav vrátili. Když mi porozuměli, obrátili se a brzy byli na palubě. Jeden z nich, jemuž říkali „král“, mluvil anglicky, ostatní španělsky. O plavbě Spraye věděli z valparaiských novin a zajímali se o její příhody. Vyprávěli mi o válce Chile s Argentinou, o čemž jsem vůbec nic neslyšel, když jsem tam dlel. Na oplátku jsem jim řekl o pověstech šířených v Chile, že jejich ostrov zmizel v moři. (Táž pověst, že se ostrov Juana Fernandeze potopil, obíhala právě v Austrálii, když jsem tam o tři měsíce později dorazil.) Krátce předtím, než se objevili, uvařil jsem si hrnec kávy a na pánvi jsem upekl vdolky na sádle, pozval jsem ostrovany k jídlu.

Chutnalo jim. Potom vzali Spray do vleku a vyrazili k ostrovu s rychlostí dobrých tří uzlů (určitá délka na provaze plavboměru, omezená uzly. Je volena tak, aby společně s dobou, po kterou se rychlost lodi měří, odpovídala hodinové rychlosti lodi v námořních mílích.

Řekne-li se tedy, že loď pluje rychlostí tří uzlů, znamená to, že urazí za hodinu tři námořní míle - asi 5,5 km).

Muž, kterého nazývali „králem“, mi vzal kormidlo z ruky a točil jím sem tam, až se Spray začala nebezpečně protřásat. Myslel jsem si, že už nikdy nebude s to plout rovně. Ostatní se vesele opírali do vesel. Jak jsem se později dozvěděl, byl královský titul jen projevem zdvořilosti. Říkali mu tak jen proto, že žil na ostrově ze všech nejdéle, plných třicet let. Vyprávěli mi, že ostrov spravuje guvernér pocházející ze švédské šlechty. Jeho dcera prý dovede jezdit na nejdivočejší koze z celého ostrova.

V době mé návštěvy dlel guvernér s rodinou ve Valparaisu, kam vezl své děti do školy.

„Král“ strávil rok či dva v Rio de Janeiru a oženil se tam s Brazilkou, která s ním pak šla na ostrov. Sám byl Portugalec a pocházel z Azor. Plavil se na newbedfordských velrybářských lodích a dotáhl to až na kormidelníka. To všechno a ještě mnoho jiných věcí jsem se dověděl, než jsme dorazili ke kotvišti. Lehký vánek od moře napjal plachtu Spraye a zkušený portugalský námořník loď zavedl do bezpečného místa v zátoce, kde ji připoutal k bóji před malou osadou. Potom se ostrované sami pozvali na novou kávu a vdolky. Cítil jsem se velmi polichocen, že nepohrdli mými kuchařskými výrobky jako onen profesor v Magalhãesově úžině. Nabídl jsem jim tentokrát lívance, které se ovšem lišily od vdolků jen jménem. Peču obojí na omastku, a to je jejich hlavní přednost.

Na ostrově Juana Fernandeze neexistuje nic tučnějšího než je koza, a to je koneckonců přece jen hubené zvíře. Viděl jsem ihned příležitost k dobrému obchodu a pověsil jsem na strom váhy na vážení loje. Nebyl tam žádný celník, který by mi řekl: Copak to tu děláte? Měl jsem mírné ceny, a než slunce zapadlo, naučili se ostrované péct lívance a vdolky. Platili mi podivuhodnými starými mincemi. Některé z nich pocházely z vraku galeony (stará španělská loď, obchodní nebo válečná), která ztroskotala v zátoce nesmírně dávno. Později jsem prodal peníze starožitníkovi, který mi za ně dal víc, než činila jejich jmenovitá hodnota.

Tím způsobem se mi podařil pěkný obchůdek. Přivezl jsem z ostrova nejrůznější měny a zdá se mi, že to byly téměř všechny peníze, které místní obyvatelé měli.

Jako přístav je Juan Fernandez rozkošným místem. Vrchy jsou zarostlé krásnými lesy, údolí jsou úrodná, roklemi šumí četné bystřiny s čirou vodou. Na ostrově nejsou hadi a nežije tam také jiná „divá“ zvěř než vepři a kozy, jichž jsem viděl dost, a snad také několik psů. Lidé se tam obejdou bez rumu a bez piva jakékoliv značky. Na ostrově není ani strážník, ani advokát. Žije se tam způsobem, který je vrcholem jednoduchosti. Pařížské módy nechávají ostrovany zcela chladnými, každý se obléká podle svého vkusu.

Ačkoliv tam není jediný lékař, jsou všichni lidé zdraví a všechny děti hezké. Dohromady obývá ostrov pětačtyřicet duší. Dospělí pocházejí většinou z Jižní Ameriky. Ženu, která mi za lůj ušila kosatku (třírohá plachta bez ráhna, která se připevňuje šikmo mezi klounový a přídní stěžeň), by prohlásili v Newportu (americké mořské lázně, letovisko boháčů) za krásku.

Požehnaný ostrove Juana Fernandeze! Nemohu pochopit, proč tě tehdy Alexandr Selkirk opustil. Moře vyvrhlo kdysi na okraji zátoky hořící loď. Požár byl sice uhašen, ale příboj vrak rozbil. Ostrované vylovili plující trámy a vystavěli si z nich domky, které tak získaly jakési lodnické vzezření. Domek „krále“ Juana Ferhandeze, jenž se jmenuje Manuel Carroza, se podobá arše, na jeho jediných, zeleně natřených dveřích visí krásně vyleštěné mosazné klepadlo. Před tímto „skvělým“ vchodem stojí vlajkový stožár s úplným lanovím a nedaleko něho leží modře a červeně natřený člun, jediná radost starého „krále“.

Samozřejmě že jsem hned putoval nahoru, na vrch, k místu, kde Selkirk strávil tolik dní, vyhlížeje loď, která nakonec přece jen připlula. Z bronzové pamětní desky připevněné na skále jsem si opsal tyto řádky:

V upomínku na

NÁMOŘNÍKA ALEXANDRA SELKIRKA

Z Larga v hrabství Fife, Skotsko, který žil na tomto ostrově v úplné samotě 4 roky a 4 měsíce. Byl zde vysazen z lodi Cinq Ports, 96 tun, 18 děl, A. D. 1704 a odvezen kořistnou lodí Duke 12. února 1709. Zemřel jako poručík na H. M. S. Weymouth A. D. 1723, stár 47 let. Tuto desku zasadili nedaleko Selkirkovy vyhlídky velitel Powell a důstojníci. H. M. S. Topaze A. D. 1868.

Topaz A. D. 1868

Jeskyně, v níž Selkirk za svého pobytu na ostrově bydlel, leží ve výběžku zátoky, která se dnes jmenuje zátoka Robinsona Crusoa.

Prostírá se za příkrým předhořím, západně od nynějšího kotviště.

Lodi tam také přistávají, ale jsou tam jen nedostatečně chráněny. Obě zátoky jsou vystaveny severním větrům, které však do nich nemohou proniknout v plné síle. Ve východní zátoce, používané nyní za přístaviště, je dobré dno a hodí se k zakotvení, ačkoliv občas zmítají lodí silné spodní proudy.

Do zátoky Robinsona Crusoa jsem jel člunem a přistál jsem s určitými potížemi zaviněnými příbojem. Prohlédl jsem si jeskyni a zjistil jsem, že je suchá a že v ní lze bydlet. Leží v krásném zákoutí, chráněném vysokými vrchy proti všem bouřím, které sice někdy zuří nad ostrovem, ale nejsou příliš časté. Ostrov leží totiž už nedaleko hranice pasátních větrů, na pětatřicáté a půlté rovnoběžce.

Měří od východu k západu 33 km a je 13 km široký (Slocumovy rozměry ostrova jsou poněkud velké, správně je Más a tierra 20 km dlouhý a 9 km široký). Jeho největší výška činí 900 metrů. Od Chile, k níž patří, je asi 600 km daleko (ostrov leží 565 km na západ od Valparaisa).

Juan Fernandez býval kdysi trestaneckou kolonií. Jeskyně, do nichž zavírali vězně, dusné a nezdravé díry, jsou dnes prázdné. Na ostrov už neposílají žádné trestance.

Poslední den, který jsem strávil na ostrově, byl ze všech nejkrásnější a snad i nejkrásnější z celé mé cesty. Ne proto, že to byl poslední den mého pobytu na Juanu Fernandezovi, ale poněvadž šla se mnou celá tlupa dětí trhat ovoce na cestu. Našli jsme kdoule, broskve a fíky a děti mi natrhaly od každého druhu plný koš. Dětem lze způsobit radost náramnou maličkostí. Drobní ostrované, kteří nikdy v životě neslyšeli jinou řeč než španělštinu, hulákali radostí, až se to v horách odráželo.

Přišli jsme k fíkovníku obtíženému ovocem. Pověděl jsem dětem, jak se řekne fík anglicky. „Figgies, figgies!“ jásaly, plníce koš vrchovatě. Když jsem jim ale řekl, že „cabra“, kterou mi ukazovaly, je vlastně „goat“, smály se až k slzám a metaly radostí na trávě kotrmelce. Nešlo jim vůbec na rozum, že by mohl nějaký muž, který přistál na jejich ostrově, říkat koze „goat“.

Slyšel jsem, že první dítě, které se tu narodilo, je již krásnou ženou a také matkou. Manuel Carroza a dobrá duše, která s ním přišla z Brazílie, pochovali zde své jediné dítě, sedmiletou holčičku.

Na malém poli mrtvých mezi drsnými sopečnými skálami jsou i jiné hroby. V některých leží děti narozené na ostrově, v jiných odpočívají námořníci, kteří onemocněli na lodích plujících okolo a zemřeli na zemi.

Čeho ostrov podle mého názoru nejvíce postrádá je škola. Byla by to ovšem jen malá třída, ale přátelská duše, která ráda učí a miluje poklidný život, našla by v ní jistě zalíbení.

Z jitra 5. května 1896 jsem vyplul z Juana Fernandeze. Zažil jsem tam mnoho radosti, ale ze všeho nejpůvabnější byla návštěva jeskyně Robinsona Crusoa.“

ROBINZONI ŽELVÍCH OSTROVŮ

Se španělskými plavci

Přímo na rovníku a asi tisíc kilometrů na západ od ekvádorského pobřeží ční z moře galapágské ostrovy. Stvořil je podzemní oheň, který je kdysi, nepamětně dávno, vyzvedl z vody, rozlévaje se jícny více jak dvou tisíc sopek. Téměř všechny už vyhasly, ale několik z nich dokazuje dodnes, že oheň ve Vulkánově podzemní dílně plane stále. Vlny černé lávy ztuhly a navršily kolem sopečných jícnů pevnou zemi různého rozsahu. Ostrov Albemarle vytlačil oceán v rozsahu 4275 čtverečních kilometrů, ale jsou zde i pouhé skály a útesy, na nichž by trosečník nenalezl ani tolik rovného místa, aby se mohl uložit k spánku.

Vítr a moře zanesly na ostrov semena i živé tvory. Zvětralá láva poskytla úrodnou půdu a obrovské svícnové kaktusy a opuncie, skromné rostliny, jejichž užitečnost odpovídá jejich nepatrným potřebám, se zde rozrostly v celých hájích. Studený mořský proud, přicházející od jižní točny, se odchyluje od peruánských břehů a obtáčí Galapágy ohromným kruhem vody, která je o osm až jedenáct stupňů chladnější než okolní teplé moře. Učenci nazvali studený proud po Humboldtovi a dovedou nám vysvětlit, proč se jeho směr náhle odchýlil od jihoamerických břehů, jimž zůstával sta mil věrný. Ale ubohý trosečník, vyvržený na ony ponuré vyhaslé sopky, by vám jistě řekl, že to snad sama Prozřetelnost ve své nevyzpytatelné moudrosti velela studeným vodám, aby přišly chladit galapágské ostrovy, kde by jinak nemilosrdné rovníkové slunce vyhřálo černý čedič na teplotu ohnivé pece, v níž prahli bibličtí tři mládenci.

Podivuhodný chladný proud sem zanesl tuleně a lvouny, zvířata milující mnohem vyšší šířky, ba dokonce i tučňáky, ty roztomile nemotorné chodce, které jsme si zvykli sdružovat vždy s představou věčného ledu a sněhu. Příroda provedla na Galapágách taky tu hříčku, že z nich udělala útulek zvířat, která jsou odkazem dávno zašlých dob. Jako by nám chtěla ukázat, jakými ohyzdnými tvory byl kdysi naplněn svět, než se na něm usadil člověk. Ponechala zde obrovské želvy, které unesou jezdce na svém hřbetě, a taky leguány, kteří si ohyzdností v ničem nezadají s vyhynulými draky doby třetihorní. Je ovšem pravda, že zmenšila jejich rozměry, a to je projevem její nevyčerpatelné moudrosti, jsou-li dnešní stromy a lesy pouhými trpaslíky proti tomu, co rostlo na naší planetě v době jurských netvorů, musely se zmenšit i rozměry zvířat, která dnes tyto lesy a luhy spásají.

Ale i tak dosahují leguáni galapágských ostrovů délky až půldruhého metru. A to nás přimělo, že jsme je nazvali ještěry, vystavujíce se tak drtivé kritice přísných přírodopisců, kteří jim zatvrzele říkají obrovské ještěrky. Nuže, i když opomeneme nesmyslný mluvnický protiklad něčeho velkého a zdrobnělého, který vězí v tomto názvu, nemůžeme přenést přes srdce srovnání naší roztomilé zelené ještěrky, která si vyskočí na teplý kámen a strnule se na nás dívá korálovýma očkama, s oněmi obludami žijícími na Galapágách.

„Je to tlustý, dlouhý had, opatřený ocasem a postavený na čtyři nohy,“ popisuje galapágského leguána flibustýr Davis.

To je však málo. Tento leguán, jemuž badatelé dali dlouhá jména - stejně nestvůrná, jako je on sám - Conolophus subcristatus nebo Amlyrhynchus cristatus, je zvířetem, které by vás strašilo i ve snu, kdybyste je ovšem někdy viděli, jak vylézá ze své díry a zachycuje se ohromnými drápy ostré lávy, jak putuje vzhůru k vodě a za potravou. Nikdy byste nezapomněli na jeho ohavnou, žlutě šupinatou hlavu s pěti rohy, na rudé tělo, přecházející na hřbetě do černa a pokryté hřebenem od krku až po špičku ocasu, i na odporné syčení, které je jedinou řečí tohoto zvířete. Takový tvor je pro nás krátce a dobře ještěrem, ať se zoologové zlobí jak chtějí. Obrovská ještěrka! Jaký je to nesmysl! Stejným právem byste mohli říkat čápovi obrovský ptáček.

Tisíc kilometrů, které dělí Galapágy od pevniny, není tak velká vzdálenost, aby se tam lidé nedostali. Téměř zaručená pověst tvrdí, že už děd posledního Inky - Tupak Jupankvi - sem zabloudil se svými loďmi a rychle odtud ujížděl, protože mu „hory chrlící oheň“ naháněly hrůzu.

To muselo být někdy v 15. století. O sto let později, roku 1535, sem nepříznivý vítr zahnal loďstvo panamského biskupa Fraye Tomáše de Berlanga. Poctivý biskup, kterého císař Karel V. posílal do Peru, aby trochu dohlédl na Pizarra, jehož řádění mezi Indiány volalo až do nebe, nebyl galapágskými ostrovy nijak nadšen. Hledal zde zoufale vodu pro sebe i pro zvířata - měl na palubě hodně koní k posílení španělské jízdy v Peru. Co nalézal, byla jen odporná páchnoucí tekutina, která zbyla ve skalních dutinách od posledních dešťů, dobrá tak pro želvy a leguány. Biskupovi lidé žvýkali tlusté kaktusové listy, aby si trochu svlažili vyschlá hrdla, ale přesto jich několik zemřelo. A koní zahynulo ještě víc.

O této nezamýšlené návštěvě pustých ostrovů napsal biskup později dlouhý dopis císaři. „Mši sloužil jsem na pobřeží, které vypadalo, jako by Bůh na ně seslal kamenný déšť,“ praví se v dopisu.

Dále se biskup zmiňuje o ohromných želvách, na jejichž hřbetě „pohodlně může sedět i dospělý muž“, o ohyzdných ještěrkách a o ptácích tak krotkých, že „neodletěli, když k nim člověk přicházel, ale dali se vzít do ruky“.

O jedenáct let později se nechtíc dostala k ostrovům jiná španělská loď. Tentokrát to byl malý houf přemožených protivníků Gonzala Pizarra. Opustili Peru nakvap a neměli čas brát si s sebou nějaké mapy a astronomické přístroje, plavili se dokonce i bez kompasu. Když spatřili Galapágy, domníval se velitel Diego de Rivadeneira, že ho kormidelník zradil a úmyslně zavedl loď oklikou zpátky do Peru, aby je všechny vydal do Pizarrových rukou. Byl ochoten předhodit zrádce žralokům, jichž tu bylo slušné množství.

Ale starý námořník se zapřísahal, že vedl loď, jak to nejlíp bez kompasu šlo, a ručil svou hlavou za to, že nejsou u peruánských břehů.

„Dobrá, hoši, prodlením nic neztratíme a žraloci si počkají,“ rozhodl Rivadeneira.

A měl pravdu. O žraloku se sice tvrdí, že nemá čich, ale přesto dovede tento lupič velmi dobře zvětřit na dálku každou příležitost ke kořisti. A skutečně se žraloci drželi lodi v semknutém houfu po celou dobu, co objížděla břehy pevniny, a to trvalo tak dlouho, dokud se Diego de Rivadeneira nepřesvědčil, že jsou u neznámého ostrova.

Potom přirazili ke břehu - starý kormidelník, nepochybně padl na kolena a vzdal díky svému patronovi - a nastalo hledání vody.

Nenašli nic... A třiadvacet lidí žíznilo pod rovníkovým sluncem tak dlouho, dokud se nebe nad nimi nesmilovalo a neseslalo jim jednu z oněch krátkých, ale vydatných tropických bouřek, při nichž máte dojem, že se svět najednou obrátil vzhůru nohama a moře, které se octlo nahoře, vám vylévá všechny své vody na hlavu.

Po bouřce nastal klid a bezvětří. Loď plula zpočátku, jak ji unášel mořský proud, potom se zastavila. Přišla do míst, kde se proudění vody tříští, a nebylo nic, co by ji uvedlo do pohybu - ani voda, ani vzduch. Při nečinnosti rychle mizely zásoby, a proto se celá posádka zaradovala, když uviděla na vodě velkou zelenou želvu. Zvíře klidně spalo, nebo snad užívalo sluneční lázně - jisté je, že se nehýbalo a nechávalo se unášet mírným vlněním oceánu. Plavčík se nabídl, že pro želvu doplave, a protože náhodou nebylo daleko široko vidět žádnou třírohou ploutev, kterou žralok ohlašuje dosti poctivě svou přítomnost, nebylo proti tomu žádných námitek.

Plavci se dívali se zájmem, jak malý Juan, opálený sluncem dohněda, tiše plave k velkému zvířeti. Byl už těsně vedle želvy, když od břehu zavál ostrý větřík. Všechny plachty, které visely schlíple na stožárech už plných čtrnáct dní, se rázem nadmuly. Na lodi zazněly polekané výkřiky, ale jistě daleko víc se zděsil ubohý plavčík.

Ve své bezradnosti se přimkl k tvrdému štítu spícího zvířete a zoufale vytřeštil oči k lodi, která rychle ujížděla pryč. Zvíře procitlo a stáhlo jej do hlubin dřív, než si mohl uvědomit hrůzu svého postavení.

„Ubohého hocha sežrala mořská zvířata,“ usoudil později Rivadeneira v popisu jejich pestrých příhod.

„Takových i větších tragédií se odehrálo v příštích dobách na Galapágách velmi mnoho. Plavci jim zpočátku říkali stejně často Islas de los galápagos, Ostrovy želv, podle jejich obrovských obyvatelek, jako Las islas encantadas, Očarované ostrovy. Podnět k onomu druhému jménu dala jejich naprostá opuštěnost od lidí, žízeň, která tam provázela člověka na každém kroku, časté bezvětří a podivně se kroutící mořský proud, zanášející loď, kam plavci nechtěli.

Námořní lupiči Galapágami nepohrdali. Dvanáct větších ostrovů a nespočetné množství drobných ostrůvků tvořilo vítanou skrýš, kde je nemohla vypátrat ani celá eskadra válečných lodí. I když tu nebylo dost vody, oplývaly ostrovy obrovskými želvami s velmi chutným masem. Bylo jich tu tolik, že se sem flibustýrské lodi jezdily pravidelně zásobovat. Jejich posádky říkaly želvímu masu galapágské skopové.“ Jeden z flibustýrů, jakýsi Cowley, druh Dampierův, ostrovy pojmenoval a podal nám první jejich podrobnější popis. Později byli námořní lupiči vystřídáni vojáky a za napoleonských válek tu čistily americké fregaty moře od britských velrybářů. Potom odešli i vojáci a přenechali Galapágy velrybářům, robinzonům a vědeckým výpravám...

Opuštěný námořník

Co bylo příčinou, že se John Hawkins, poctivý Irčan z Dublinu, nesnesl s Ebenezerem Pittem, kapitánem velrybářského škuneru Dora, nelze dnes už zcela bezpečně zjistit. Jisté je, že oba byli vznětliví jako soudek střelného prachu a neústupní jako dva buldoci.

„Kapitán si na mě zasedl,“ říkával odevzdaně John. A byla to víceméně pravda.

„Nesnese můj vyvinutý cit pro spravedlnost,“ dodával k tomu.

A to už bylo méně pravda. „Je drzý jako opice,“ tvrdil zas Ebenezer Pitt z New Bedfordu o Johnovi. A dokládal to četnými příhodami, které se udály za jejich lovu kolem Galapág. Některé z nich ovšem nebyly kapitánovi ke cti, jak mlčky uznávala celá posádka. Jako ten případ plavčíka Dicka...

To se stalo právě nedávno, když lovili svou poslední velrybu.

A vlastně to přidalo k zlobě kapitána Pitta onu příslovečnou kapku, která způsobí, že vrchovatý pohár přeteče.

Velryba dostala harpunu správně do břicha až po násadu a dala se do šíleného letu. V člunu byly přichystány podle předpisu tři svitky lana, každý po sto nitích. První se odvinul zcela bezvadně, jak to má být. Zato druhý se zadrhl právě v polovici, a nebýt starého harpunáře, který číhal jako ostříž se sekerou v ruce a jedním rázem lano přeťal, byl by šel člun pod vodu se vším, co v něm bylo.

I tak nabral pravým bokem vodu skoro po okraj. Příštích pět minut mělo mužstvo plné ruce práce s vyléváním vody. V dáli nenávratně mizela velryba se svými dvěma sty soudky oleje, a navíc s výbornou harpunou v těle a sto padesáti nitěmi pravého manilského lana, které bylo k harpuně přivázáno.

To ovšem neopravňovalo kapitána Pitta, nešťastnou náhodou právě ve člunu přítomného, aby jedinou ranou mohutné tlapy srazil plavčíka Dicka na sedátko. Šestnáctiletý kluk si rozbil do krve obličej o veslový obrtlík.

„Vykuchám tě jako tuňáka, jen co budeme na palubě,“ sliboval zuřící Ebenezer nádavkem k své surové ráně.

„Hleďte, pane, Dick to lano nesvinoval,“ ozval se horkokrevný Hawkins, zatímco si ubohý Dick mlčky stíral krev rukávem z poraněného obličeje.

„A co je vám do toho?“ osopil se kapitán na Johna.

„Poněvadž to lano nestáčel, tedy nezasloužil tu ránu,“ pokračoval tvrdohlavý námořník.

„Ještě slovo a srazím vás z člunu!“ soptil kapitán. Zaťal pěsti a rozkročil se zeširoka, až se velký velrybářský člun zakolébal.

John se přikrčil a zajel rukou pod košili, kde měl schovaný svůj námořnický nůž. Visel mu na šňůrce kolem krku. To bylo výmluvné gesto a Ebenezer Pitt se zarazil. Rozhlédl se po ostatních mužích, kteří seděli mlčky na svých místech, a vyčetl z jejich tváří, že s nimi nemůže počítat. Škuner se kolébal na vodě se zkříženými plachtami, asi půl míle daleko, a Pittovy pistole byly na palubě.

Kapitán rozevřel pěsti.

„Vyřídíme si to spolu na Doře!“ řekl významně.

„To lano splétal plavčík Rob. Viděl jsem ho a tady harpunář taky,“ ukončil nenapravitelný John Hawkins.

Kapitánovi vyvstala na ústech pěna. Zrudl ve tváři, jako by jej měla každou chvíli ranit mrtvice, ale ovládl se.

„Porušení kázně to vlastně není a nevidím, jak byste ho mohl za to zavřít,“ mínil o něco později jeho kormidelník a zástupce, muž celkem rozvážný a spravedlivý. „Na vašem místě bych mu udělal nohy. S tím svitkem měl ostatně pravdu, připravoval ho skutečně druhý plavčík.“ Pitta to valně nezajímalo a samozřejmě ho ani nenapadlo nevinně potrestaného plavčíka nějak odškodnit. Zato slova o „udělání nohou“ si vzal k srdci a od té doby měl John Hawkins službu, jak se patří. Ve vyhlídkovém koši byl víc než na palubě, a třebaže na všech lodích je to zařízeno tak, že muži z každé hlídky nastupují službu v různých denních a nočních hodinách, připadala na Johna podivnou náhodou vždy noční hlídka. A k tomu všemu ještě nejčastěji hlídka, kterou námořníci všech národností svorně nazývají „psí“. Hlídka, která se koná od půlnoci do čtyř hodin ráno, tedy v době, kdy spánek nejvíce chutná.

John Hawkins si z toho celkem tak moc nedělal. Byl to statný chlapík tvrdých svalů a železného zdraví, pětadvacítku překročil teprve před dvěma měsíci a měl v sobě plno chuti k životu a utajené energie. Ve vyhlídkovém sudě byla sice velká nuda a kromě toho člověk stálým koukáním po „bílé vodě“ - jak říkají velrybáři prašnému vodotrysku, který chrlí velryba z nozder - div nezhloupne, ale to se dalo ještě vydržet. Noční hlídky byly sice nepříjemné, ale kdo v tom uměl chodit, vyspal se parádně i při nich.

Nejhůře však postihlo Johna to, že mu kapitán nádavkem dal škrtnout jeho příděl rumu.

„Pro nepřístojné chování ve službě,“ udal jako důvod.

„Rád bych věděl, kdy člověk na tomhle prašivém dřeváku není ve službě,“ odsekl John. Překypoval zlostí ne proto, že snad by byl nějakým obzvláštním milovníkem rumu - který koneckonců mohl dostat za dobré slovo a nějaký ten dolar za kapitánovými zády od kuchaře kdykoliv, ale protože v kapitánově rozhodnutí viděl neoprávněný zásah do námořnických výsad.

Ušel ostatně přísnějšímu trestu jen proto, že si kapitán vzal do hlavy, že musí ulovit náhradu za velrybu, která jim unikla s harpunou v břiše. Měl jen dvacet mužů, právě tolik, kolik stačilo k lovu se dvěma čluny a k nutné hlídce na škuneru, a nemohl zatím postrádat nikoho. Jinak by dal odbojného Hawkinse klidně zavřít přes všechny kormidelníkovy rady.

Zpravidla když s něčím počítáte zcela najisto, tak se to zrovna nestane. A toto pravidlo postihlo i Ebenezera Pitta. Byl přesvědčen, že padnou na velrybu nejdéle do čtyřiadvaceti hodin, ale biblický savec jako by si byl řekl, že mu tu radost neudělá. Byl červen, a tedy doba, kdy se to kolem Gapalág velrybami jen rojí, v jejich teplých vodách totiž přivádějí na svět mláďata - a konkurence nebyla téměř žádná. Psal se rok 1811 a admirál Poter z válečného loďstva USA, které stály v nepřátelství s Anglií, skvěle vyčistil rovníkové moře od britských velrybářů. A přesto se bílý vodotrysk neobjevil na obzoru Dory po celých čtrnáct dní. Mužstvo už bylo rozmrzelé, všichni počítali, že Dora mohla být zatím s dobrým větrem v zádech už blízko San Franciska. Tam měl Pitt s kořistí namířeno a oni vlastně mohli mít o den či dva později v kapse svůj žold a podíl z lovu, mohli by se věnovat po tříměsíční kampani zaslouženému odpočinku a ušlechtilé zábavě v přečetných krčmách, jimiž Frisco oplývá.

Protože ale nepříjemnosti nemilují samotu a vystupují raději pohromadě, postihlo Doru kromě naprostého nezájmu velryb taky bezvětří. To bylo právě mezi ostrovem Albemarle a Narborough, asi čtyřicet mil pod rovníkem. Na severu se pnuly ponuré čedičové skály ohromné narboroughské sopky, která mírně dýmala, jako by vzduch nebyl už tak dost horký, a na jihu a na východě vystupovaly z moře albemarleské útesy, které nebyly o nic přívětivější. Moře se rozšiřovalo mezi oběma ostrovy v zátoku asi třicet mil širokou - počítáno od západu k východu.

Bylo sice jen málo naděje, že by v úžině mezi ostrovy našli velrybu - tento veliký tvor má rád volnost a dává přednost rozlehlejším plochám - ale kapitán Ebenezer Pitt si zamanul, že tu poslední uloví právě tam. A protože mu zásoby pitné vody už začaly docházet a nebyla naděje, že bezvětří brzy skončí, poručil vysadit největší člun na vodu a škuner táhnout.

Tato galejnická práce nebyla na plachetnicích nikdy oblíbená a mužstvo Dory ji nepřijalo s žádným nadšením. Nejvíce reptal John Hawkins, a tentokrát právem, protože byl po velmi krátkém odpočinku poslán do člunu znova. Veslování je sice zdravý sport, ale veslovat pod rovníkovým sluncem osm hodin s přestávkou pouhé hodiny unaví a omrzí i největšího přítele sportu.

„Raději bych seděl tamhle na té holé skále, než se tady dřít jako trestanec,“ prohlásil otevřeně John.

Kapitán se jen ušklíbl.

Za téhle vysilující dřiny lezla Dora kupředu líně jako hlemýžď a urazila stěží půldruhé míle za hodinu. Ale i tak se konečně dostala doprostřed úžiny, kde se břehy obou ostrovů k sobě hodně přibližují. Kapitán zastavil veslování, teprve když se slunce ukrylo za homoli narboroughské sopky, a to už bylo hodně pozdě odpoledne.

Byl také nejvyšší čas. Lidé byli tak udření, že usínali při jídle.

V noci se škuner líně potloukal mezi oběma břehy, hnán jen studeným jižním proudem, který je v těchto místech sevřen oběma ostrovy a rozmarně se klikatí sem a tam. Zato ráno se zvedla lehká bríza od západu, k všeobecné radosti utýrané posádky, která s hrůzou očekávala, že se včerejší robota bude opakovat. Pitt dal vyvěsit kdejaký kus plátna a Dora vyrazila dosti bystře kupředu.

K velikému údivu kormidelníka poručil kapitán brzy odpoledne svinout obě velké vratiplachty. Ponechal na předním stěžni jen vrcholovou plachtu ráhnovou a čelní kosatky. Dora se začala okamžitě ploužit jako želva. Kapitán pozorně prohlížel dalekohledem západní břeh albemarleského ostrova, jehož temné a většinou holé skály kolem nich pomalu defilovaly asi míli od pravého boku lodi.

„Je tu zátoka s pramenem pitné vody,“ vysvětloval kapitán kormidelníkovi na jeho dotaz, proč takhle plýtvají drahocenným větrem.

„Copak se tu dá vůbec přistát?“ pochyboval kormidelník.

Skutečně, tato otázka byla na místě. Břeh vypadal zcela nepřístupně a sestával buď z vysokých skal bez většího zářezu, anebo ze širokých zátok s poměrně nízkým břehem, ale obklopeným jen útesy. Moře o ně bilo, až pěna stříkala, žádná naděje na přistání, ani pro malý člun.

„V té zátoce prý to jde,“ tvrdil Pitt, odvolávaje se na informaci, kterou mu kdysi dal jakýsi starý velrybář.

„A vida, tady je to!“ zvolal náhle vítězně. Ukázal na jedno místo, kde zela ve skále zdánlivě zcela nepatrná štěrbina. Kdo o tomhle nevěděl, mohl plout kolem třeba desetkrát a určitě by si úzkého otvoru nepovšiml.

„Nikdy by mě nenapadlo hledat tady zátoku,“ přiznal užaslý kormidelník. „Velrybáři zpravidla kotví v Banksově zátoce, asi třicet mil severně odtud, anebo v tom širokém zálivu Alžbětině, co jsme minuli včera hned po poledni.“ Hawkins byl náhodou nepozorovaným posluchačem tohoto krátkého rozhovoru a o hodně později si na něj s povděkem vzpomněl. Kapitán převzal sám kormidlo a vedl Doru odvážně přímo proti černé skále. Úzká štěrbina se zblízka proměnila v pohodlný vjezd téměř čtvrt míle široký, maskovaný při pohledu od moře strmou, přečnívající skálou. Břehy zátoky byly vysoké a srázné a obklopovaly ji téměř ze všech stran jako zeď. Jen v dálce se snižovaly v jakousi kameni tou rokli, kde mohl člun přistát, ačkoliv i tam se pěnilo moře bílou čárou příboje. Zátoka byla úzká a odraz lávových černých skal ve vodě barvil jejich povrch do temna, že vyhlížela ponuře jako hladina jezera nezbadatelné hloubky.

„Není to žádné veselé místo,“ bručel kormidelník, když škuner vjel do zátoky. Téměř ihned se tam zastavil, jak mu skály vzaly vítr z plachet. „Mám dát spustit kotvu, kapitáne?“

„Není zapotřebí,“ odvětil úsečně Pitt. „Dejte vyložit menší člun a připravte soudky na vodu. Taky budeme muset vzít s sebou nějaké lopaty a motyky, kdybychom potřebovali vykopat studni.“ A jmenoval ještě šest mužů, kteří pojedou s ním.

„John Hawkins nesmí ovšem chybět při ničem,“ bručel majitel tohoto jména, naslouchající z místa, kde stál na hlídce. Kapitán Pitt ho buď neslyšel, anebo to jen předstíral, obrátil se klidně k odchodu a vešel do své kajuty. K údivu šesti mužů vyslaných na břeh se ujal osobně řízení člunu... Zátoka ležela před nimi zdánlivě bez života, ale když se posádka člunu opřela do vesel, rozjely se proti nim dvě třírohé žraločí ploutve. Až dosud se líně pohybovaly pod severní skálou. Žraločí párek provázel v určité vzdálenosti člun Dory až k ploché skále, svažující se v samém pozadí zátoky mírně k hladině. Na kapitánův rozkaz vytáhli námořníci člun z polovice na břeh, aby nemohl uplavat, a vynesli z něho soudky a nástroje.

Místo, kde přirazili ke břehu, vypadalo jako mělká rokle a nepochybně si je za dlouhá léta vymlela řeka stékající ze svahu vyhaslé sopky. Nyní však bylo koryto zcela vyschlé a lodníci se marně ohlíželi po nějaké vodě. Břeh sám vypadal smutně. Tvořila jej změť kamení různé velikosti, od oblázků až po balvany, které kdysi vyletěly z jícnu sopky jako žhoucí střely a spadly na pobřeží. Půda byla temná od lávy, která tu před mnoha lety ztuhla a jen někde zvětra1a tak, že se v ní uchytily kořínky podivné rostliny s dlouhými listy a s bílými kalichy. Nedaleko tohoto jediného zástupce rostlinné říše byla malá kupka mraveniště. A tím projevy života v bezprostředním okolí končily.

Kapitán poručil čtyřem mužům kopat v řečišti, Hawkins se zbývajícím lodníkem dostali za úkol vzít jeden soudek a vystoupit roklí vzhůru, jestli by snad někde nenašli vodu.

„Jakživ jsem neslyšel pitomější rozkaz,“ huboval Hawkins, když se plahočili kamenitým svahem vzhůru. Slunce se jim opíralo do zad. „Jako by i malé dítě nevědělo, že voda teče shora dolů! Když není dole, tím míň bude nahoře!“

„Kapitán myslí, že by tam mohla být nějaká dutina s vodou zachycenou po deštích,“ podotkl neochotně Johnův průvodce. Mladý lodník se na něj úkosem zadíval. Tom Sparrow byl podle jeho názoru vždycky šplhounem a kapitánovým oblíbencem. A teď to zase jednou svou loajální odpovědí dokázal.

„Myslí, myslí,“ huboval John, jemuž tekl pot z čela proudem.

„To je moc velká poklona pro starého Pitta, tvrdit o něm, že myslí.“

Tom neodpověděl, a tak poslední část cesty uběhla za naprostého ticha. Konečně stanuli na malé skalní plošině a rozhlédli se.

Vlevo se skála opět svažovala dolů, zatímco vpravo a směrem proti nim stále ještě stoupala. Nad jejich hlavami a po pravé ruce unikal z temné lávy řídký obláček kouře. Tom mínil, že je tam nějaká sopka, která ještě nevyhasla.

„Dobrá. Ale já tam nepolezu, abych ji zhasínal,“ prohlásil John.

Vydal se vlevo, kde se skála svažovala dolů, a Tom ho následoval. Po několika krocích se překvapeně zastavili. Pod nimi, asi o sto yardů níže, zel jícen vyhaslé sopky, vyplněný jezerem s krásnou zelenou hladinou čiré vody.

„Podívejme se, starý Pitt je hotový věštec!“ pravil Hawkins v úžasu. Tom se jen ušklíbl. Sestupovali tak rychle, jak jen to ostré hrany ztuhlé lávy a trnité křoví dovolovaly, a John běžel se soudkem napřed. Konečně sklouzl až k vodě, odložil soudek a nahnu1 se nad tichou hladinou, na níž se míhaly stíny rychlých vážek. Nabral do klobouku vodu a lačně se napil.

„I fuj, mořská voda!“ otřásl se ošklivostí a rychle plival.

Nikdo mu neodpověděl.

„Slyšíš, Tome? To jezero má spojení s mořem, voda se nedá pít,“ volal John přes rameno.

Ale zas se nedočkal odpovědi. Prudce se otočil, hledaje svého společníka. Svah za ním byl prázdný!

„Haló, Tome, kde jsi? Ozvi se!“ křičel, co mu hrdlo stačilo.

Díval se po nálevkovitých stěnách sopečného jícnu, ale po Tomu Sparrowovi nebylo nikde ani potuchy. Mohl se ovšem snadno schovat v některé houštině, ale proč by to dělal? Tom nikdy neměl smysl pro humor a stěží by si chtěl hrát právě teď s Johnem na schovávanou. John si to rychle ujasnil a zamračil se. Vzpomínal, kdy viděl Toma naposled. A najednou si uvědomil, že vlastně kráčel pořád napřed od té chvíle, co sestoupili na první terasu kráteru ležící jen asi deset yardů pod okrajem sopky, a Tom šel za ním.

Hlavou mu projela myšlenka, která mu na okamžik vyhnala z tváře všechnu krev.

Co když Tom prostě utekl, protože mu to Pitt poručil?

A co když Pitt odrazí od břehu a nebude čekat, až se John vrátí?

Nepochybně si to smluvili na lodi! Chtějí ho nechat samotného na ostrově. Byl by to ďábelský plán, ale starý Ebenezer Pitt byl známý surovec, všeho schopný.

Johna zamrazil pot na čele. A potom začal zoufale slézat příkrou stěnu sopky, co mu síly stačily, klopýtal na ostré lávě a klouzal zpátky a rozdíral si ruce i šaty o trnité křoví, dech mu docházel a pot mu stékal za krk celými potůčky. Konečně stanul nahoře, a sotvaže nabral trochu dech, pustil se roklí dolů.

Jakmile obešel skalní roh, který mu zakrýval pohled na zátoku, zjistil, že jeho předtucha byla správná. Spatřil člun už ve vodě, námořníky u vesel a Pitta, který právě nastupoval jako poslední.

„Haló, počkat! Ještě jsem tu já!“ křičel John.

Letěl dolů, nedbaje kam šlápne, udělal přemet a zase se vzchopil, tvář rozbitou o kámen. Konečně dorazil na břeh.

Člun byl vzdálen několik desítek yardů a námořníci veslovali velmi neochotně.

„Hoši, obraťte! Bože, přece mě tu nenecháte!“ prosil zoufale John. Námořníci zvedli nerozhodně vesla z vody, ale kapitán Pitt vytáhl z každé kapsy jednu dvouhlavňovou pistoli.

„Veslovat! Směr škuner, nebo vám rozbiju hlavu jednomu po druhém!“ křičel vztekle.

Vesla zas táhle zabrala a člun se rozjel k lodi.

„Neřekl jste, že by bylo lepší žít na tomhle ostrově než se dřít u mě?“ hulákal Pitt na břeh. „Máte, co jste si přál!“

„Vrahu!“ Popadl nejbližší kámen a mrštil ho zručně za člunem.

Zasáhl Pitta do ramene. Kapitán zavyl bolestí a vypálil pomstychtivě obě hlavně na Johna, ale právě když střílel, zabral jeden z mužů veslem hlouběji a člun se rozkolébal. Kulky hvízdly daleko od cíle. Druhou pistoli si Pitt už netroufal vystřílet, potřeboval ji jako strašáka na posádku člunu, která - až na Toma Sparrowa opouštěla kamaráda proti své vůli.

John stál nehybně na břehu a třeštil oči za člunem. Viděl, jak přiráží k Doře a jak jej námořníci vytahují na palubu. Hned potom rozvinul škuner obě velké plachty, nabral trochu vánku, který s nastávajícím večerem zesílil, a pomalu se rozjel k východu ze zátoky.

John by si byl troufal dostihnout jej plaváním, ale v zátoce se stále ještě zdržoval žraločí párek čekající na sousto a John si dobře všiml, že je to žralok tygří, který dovede kousat v každé poloze a nepotřebuje se nejdříve obrátit břichem vzhůru. Proti tomu páru mořských dravců neměl žádné naděje, to věděl dobře.

Bezmocně přihlížel, jak Dora mizí za jižní skálou, a zatínal pěsti v zuřivém hněvu. Nemyslel vůbec na své zoufalé postavení, jeho srdce ovládla jen touha sevřít mezi prsty šeredně tlustý krk starého Pitta a vymačkat z něho život!

Vzpamatoval ho chlad, který nastal hned po západu slunce.

Uvědomil si, že tma přijde v krátké chvíli, a ohlížel se po nějakém přístřeší na noc. Jazyk se mu žízní lepil na patro, žaludek se mu svíral hlady, ale všechny ty pocity přemohla nesmírná únava, která se ho náhle zmocnila. Objevil ve skále nedaleko břehu mělkou jeskyni a vlezl do ní po čtyřech. Byla sotva tak dlouhá, aby se v ní člověk mohl natáhnout, a neměla ani yard do hloubky, ale on si nevybíral. Usnul, sotva ulehl na jemný písek na dně jeskyně, a spal dlouho tvrdým spánkem člověka vyčerpaného tělesně i duševně...

Když se vzbudil, trvalo mu chvíli, než si uvědomil, kde vlastně je. Hluk příboje, bijícího o skalnatý břeh, se podobal k nerozeznání pravidelným nárazům vln o boky plující lodi, takže se John zpočátku domníval, že je v kajutě na Doře a že se mu to všechno jen zdálo. Náležitě procitl, až když se posadil a udeřil se do hlavy o nízký strop jeskyně. Poznal kde je, a hněv proti sveřepému kapitánovi se v něm ozval znovu a plnou silou.

„Však já tě ještě jednou dostanu do rukou, starý ďáble!“ vyhrožoval nahlas, když lezl ze skalní díry, v níž strávil noc. Uvnitř bylo chladno, až jej mrazilo, ale venku se octl v žhavém slunci, které se blížilo k nadhlavníku. Pocit žízně a hladu se ho zmocnil znovu, tentokrát neodbytně.

„Nejdřív se musím napít!“ řekl si a začal se rozhlížet po břehu.

Koryto vyschlé řeky bylo široké asi deset yardů a jeho břehy po obou stranách dosti příkře stoupaly, takže mohl přehlédnout jen své nejbližší okolí. Vypadalo velmi neutěšeně, a jedinou rostlinou, kterou spatřil, bylý ony podivné bílé květy, jichž si povšiml už včera. Ve své žízni je otrhal a žvýkal, chutnaly hořce a listy nebyly o nic lepší, ale přesto obral všechno, až zbyly jen holé lodyhy. Trochu tím zahnal žízeň. Potom se začal shánět po nějakém jídle. Měl tak ukrutný hlad, že ho až žaludek bolel. Rozhlížel se kolem sebe, ale neviděl nic kromě malých šarlatových skalních krabů, jichž tu bylo hojnost. Lezli nebojácně kolem něho na osmi nožkách, mávajíce krátkými klepítky, a prohlíželi si ho směle žlutýma, vypouklýma očkama, jako by věděli, že jejich nepatrnost je jim nejlepší ochranou před tímto ohromným tvorem.

„Na vás bych si toho moc nevzal,“ bručel John pohrdavě, prohlížeje si drobounké tvory sotva větší než pěstička nemluvněte. Pak ho napadlo, že by ráček mohl poskytnout návnadu na ryby, ale hned si bezmocně uvědomil, že nemá nářadí, aby si nějakou tu rybu chytil. V čisté vodě zátoky se jen hemžily. John se lačně díval na tučné španělské makrely se zlatými skvrnami a s velmi chutným masem, které se míhaly podle břehů ve společnosti šedočerných, vroubkovaných okounů a četných jiných ryb, mezi nimiž zkušené oko námořníkovo zahlédlo i yard dlouhé bonity, nejchutnější odrůdu tuňáka.

Začal chvatně hledat v kapsách a v malé chvíli sestavil nevelký inventář svého majetku. Kromě kalhot, košile, bot, plátěné kazajky a klobouku, což nesl všechno na sobě, měl jen silný námořnický nůž, dále kus provázku a křesadlo s hubkou, krátkou dýmku a váček zpolovice naplněný tabákem.

„To je proklatě málo,“ řekl si zklamaně.

Potom si vzpomněl na soudek, který nechal na břehu sopečného jezírka, ale tím se jeho nálada nezlepšila. Soudek byl prázdný a pro tu chvíli neměl pro něho žádnou cenu. Jeho hlad byl zuřivý a nepřemožitelný a John se rozhodl, že se pustí podle břehů zátoky. Spatřil včera u jejího vjezdu jakési plovoucí ptáky a usoudil, že musejí hnízdit někde na zemi.

„Kde jsou ptáci, budou i vejce,“ rozumoval.

Začal zlézat pravý břeh řečiště. Šlo to líp, než si zpočátku myslil, a brzy pronikl k pravému břehu zátoky. Byl skalnatý a nerovný, ale za první hradbou útesů se rozšiřoval v plošinu asi padesát yardů širokou, zarostlou trnovníky a trávou. Z moře byl břeh nepřístupný, chránila jej hradba útesů, na které musel ztroskotat každý člun.

S pocitem velké radosti John zjistil, že se ve svém předpokladu nezklamal. V trávě našel četná hnízda pelikánů a kormoránů a v mnohých z nich i vejce. Pelikání vejce nechal zatím v klidu, zdála se mu příliš malá, ale zato kormorání s modrozelenou skořápkou, veliká jako husí, jej naplnila nadšením. Nezmocnil se jich bez krvavých šrámů, které mu zasadila samička ostrým hákovitým zobákem, ale většinou se ho ptáci vůbec nebáli, seděli klidně dál na hnízdech, i když už stál těsně vedle nich. Musel je pokaždé popadnout za křídlo a vyhodit z hnízda. Utišil hlad celým tuctem syrových vajec, která mu znamenitě chutnala, a nabral si jich do kapes do zásoby. Potom usoudil, že by bylo moudré vzít si s sebou také nějaké maso. Zmocnil se lehce dvou velkých kormoránů, kteří před ním ani neutíkali. Tento veliký pták s krátkými, šedočernými a zakrnělými křídly žije na Galapágách v odrůdě, která nedovede létat. Co mu však příroda ubrala na létání, to mu zas přidala na chůzi. Kormoráni by Johnovi po srázných útesech jistě velmi snadno utekli, kdyby k tomu měli chuť, ale neznali vůbec člověka, a než si mohli uvědomit nějaké nebezpečí, leželi se zakroucenými krky v Johnově kazajce vedle svých vajec.

John zavázal provázkem kazajku nahoře i dole, takže vznikl jakýsi vak, který si připevnil rukávy na záda. Měl v něm všechnu svou kořist. A ještě než opustil tuto část pobřeží, kterou hned pokřtil na pobřeží Kormoránů, prohlédl si okolí. Hledal, co by se mu hodilo. Hnízdy kormoránů byly okrouhlé hromady nejrůznějších mořských odpadků, jež si pták přinesl z vody v zobáku nebo v malém vaku, který má pod ním. Byly tu suché mořské řasy, vyschlé a průhledné mořské hvězdice, plno rybích kostí. John si vybral několik z nich, silných a ohnutých do háčků.

„Vida, tady je už udice hotová a nic člověka nestojí,“ prohodil, rozbíraje opuštěné kormorání hnízdo. Pak si vzpomněl, že k upečení ptáků potřebuje nějaké dříví a že na místě, kde strávil noc, nic neroste. Ani zde nebyly žádné stromy, ale z nouze se dají pálit i větve křoví, jehož tu rostlo dost. John se sháněl nejdříve po nějakých suchých a odlámaných větvích, ale nenalezl nic. Nezbylo než si je nařezat sám a přitom si rozpíchat ruce. K ranám, které utržil od kormoránova zobáku, přibyly další. Za chvíli měl ruce samou krev.

Musel na chvilku přestat, než mu obvaz, který si udělal z trávy krev zastavil. Snažil se zatím proniknout po břehu podle zátoky.

Daleko se nedostal. O sto yardů dále uzavírala pobřeží Kormoránů příkrá skála, kterou si zatím netroufal zlézt. Cestou přišel až k hájku ohromných opuncií, Jejichž kulaté a dužnaté větve, složené z velikých článků jako růžence, připomínaly ramena svícnu.

Vzpomněl si, že kaktusy často mají uvnitř svých dužnatých větví vláhu, a byl by se rád na ni dostal. Měl už zase pořádnou žízeň, slunce pražilo přímo nesnesitelně a jeho žár se odrážel od vyprahlých skal na místa ležící jinak ve stínu. Ale vyschlé větve odolávaly vytrvale jeho noži, a když pořádně přitlačil, vylomil si v ostří zub.

„Ty bys mi stál za to!“ mrzel se na vzdorující kaktus a prohlížel si nůž, který byl jeho jedinou zbraní. O plody, pokryté dlouhými a jako jehla ostrými trny, se už radši ani nepokoušel.

Dál od břehu, pod skálami, které ohraničovaly ploché pobřeží na východě a uzavíraly je proti nitru ostrova, spatřil skupinu nízkých akácií. Slibovaly lepší dřevo než trnovníkové keře. Vydal se k nim a začal lámat větve, když tu náhle pocítil ostrou bolest v rameni. Polekaně uskočil a to, co vzápětí spatřil, mu zježilo hrůzou vlasy na hlavě.

Na nízkém loubí seděl šarlatový a žlutý tvor, připomínající draka z pohádky. Vztekle syčel a jeho velké oči, větší než lidské, byly plné zloby. Otvíral tlamu, pokrytou zelenými a zlatě žlutými šupinami, a ukazoval drobný, ale ostrý chrup, který před okamžikem zaryl do námořníkova ramene. John se díval na podivné zvíře jako očarován a nebyl s to se pohnout. Viděl krátkou a tupou tlamu, zbrázděnou hlubokými rýhami, se šupinatou a hrbolovitou kůží, která přecházela ze zlato žluté barvy do temně hnědé. Na temeni hlavy měl netvor pět žlutohnědých rohů a z jeho čenohnědého hřbetu čněl nízký hřeben, který sahal až na špičku dlouhého ocasu.

Zavalité a krátké tělo, nahoře temné a na břiše rudé, sedělo na silných tlapách s dlouhými a velmi ostrými drápy. Jak se zvíře hrozivě zdvihalo na předních nohách, viděl John i jeho zlatě rudou hruď, pokrytou šupinami jako celé tělo.

Když ho první pocit strachu přešel, uskočil John hbitě stranou a připravil se na nový útok nepřítele. Nyní, když si je prohlížel z většího odstupu a s klidnější myslí, poznal, že má co dělat s leguánem, velkým druhem ještěrky. Je v jihoamerických lesích dosti obvyklá a požívá velké obliby domorodců pro své maso. Ale tento leguán daleko a ve všem všudy předčil svého skromného příbuzného z Jižní Ameriky. Byl téměř půl druhého yardu dlouhý, tedy už skutečný ještěr a žádná „velká ještěrka“, měl krásné barvy a o jeho kousavosti se John právě přesvědčil.

Co jej naplňovalo údivem, bylo to, že našel leguána na stromě, neměl ani tušení, že by se toto ohromné a nemotorné zvíře dovedlo vyšplhat tak vysoko!

„To kousnutí ti nedaruju, nemysli si!“ bručel pomstychtivě.

O ránu se zatím nestaral, nejdřív ji musí oplatit leguánovi, který pořád ještě vyčkával na stromě v ještěrčí strnulosti. John ho tiše obešel - v ruce otevřený nůž - a potom na něj dopadl jediným skokem. Přitiskl mu ocas hrudí k větvi, která se pod tíží jeho těla hluboce pro hnula. Překvapené zvíře udrželo jen s námahou rovnováhu, zatínajíc drápy do dřeva. Nemělo ani čas vzchopit se k obraně, neboť hned vzápětí je popadl John pevným hmatem za hlavu a podřízl mu jediným tahem krk.

„A za trest tě sním!“ vyhrožoval poraženému nepříteli, zdvihaje ho vítězoslavně za ocas do výšky. Potom si vzpomněl na svou ránu a vyhrnul si rukáv. Těsně pod ramenem mu prýštila krev z několika drobných míst. Rány se ovšem mohly snadno zanítit, poněvadž John neměl čím je vymýt, a pálily velmi nepříjemně. Ale prozatím nemohl proti nim nic jiného podniknout, než je zavázat kusem plátna utrženým z rukávu košile.

Nalámal si větve z akácie a s náručí dříví a s mrtvým leguánem se vracel k místu, kde nechal kabát s vejci a s kormorány. Nedaleko opunciového hájku padl na celý houf leguánů a obezřetně uhnul z cesty. Z úkrytu pozoroval obludná zvířata, která se líně kolébala na krátkých nohách a podivně prohýbala zavalité tělo a ocas, a řekl si, že by v takovém sousedství nechtěl přenocovat.

Původně měl v úmyslu zůstat na této části břehu, která byla mnohem pohostinnější než vyschlé koryto, kde včera přistáli. Mohla mu taky poskytnout více obživy, ale při pohledu na nestvůrné leguány, mizející v hlubokých norách, si to rozmyslel.

Byl tu ještě jiný důvod, který ho přiměl, že zůstal na původním místě, kde strávil první noc. Pobřeží Kormoránů bylo člunem nedosažitelné a nikoho by jistě nenapadlo chtít tam přistát. Pokud by nějaký velrybář vůbec tuto zátoku navštívil s nadějí, že zde najde pitnou vodu, pak by to učinil jen u výtoku říčky, o čemž taky svědčila jména několika lodi a námořníků, vyrytá v oněch místech do skály.

S těžkým nákladem přelezl John jen s námahou skály, které ho dělily od jeho bydliště, a když dorazil před jeskyni, neměl ani pomyšlení na jídlo, ačkoliv si ho přinesl pořádnou zásobu. Zase v něm hlodala mučivá žízeň a on si umínil, že nějakou vodu musí najít stůj co stůj. Při pohledu na mrtvého leguána ho napadlo, že tato zvířata jistě někam chodí pít, ale hned si řekl, že by ho netěšilo dělit se o nápoj s takovými zlomyslnými a ohavnými tvory.

Odpočíval ve stínu velkého balvanu s jazykem přilepeným žízní na patro, když ho náhle vytrhl z myšlenek jakýsi šramot, který se ozval za nedalekou skálou. Znělo to jako hluk oblázků sypajících se někomu pod nohama.

John překvapeně vyskočil. S nožem v ruce se opatrně plížil ke skále, a právě když byl od ní už jen několik kroků, vynořila se z úzké skalní soutěsky obrovská želva.

Byla ošklivá jako všechna zvířata, která John až dosud spatřil na tomto ostrově. Její štít, černý jako láva, byl téměř úplně kruhový a měl nejméně yard v průměru. Z něho čněl dvě stopy dlouhý, šeredně vrásčitý krk s hlavou připomínající hlavu hada. Nohy zvířete, asi stopu vysoké, se podobaly nápadně nohám slona. Byly stejně zavalité a končily dole tlustými prsty právě tak jako sloní tlapy.

Jediný rozdíl tvořila jejich velikost a silné drápy, které želva zarývala při pomalé chůzi hluboko do půdy. Oba krunýře chránily nemotorné zvíře jen nedokonale, vpředu kolem krku odstávaly daleko od sebe jako volný límec. Zvolna, ale vytrvale se plahočila želva k říčnímu korytu a zřejmě mířila někam vzhůru do hor. John ji chtěl nechat projít bez vyrušování. Prozatím měl o jídlo bohatě postaráno, maso se v horkém slunci rychle kazí. Ale najednou si vzpomněl na vyprávění jednoho starého námořníka z Dory, který znal dobře Galapágy. Onen muž tvrdil, že tyto obrovské želvy vydrží žíznit třeba několik měsíců, poněvadž mají zásobu vody v jakémsi vaku pod krkem.

John dostihl zvíře několika skoky a zabil je jedinou ranou nožem za hlavu. O malou chvíli později zjistil, že jeho kamarád ze škuneru nelhal, u kořene krku obrovského zvířete skutečně našel kožnatý vak s čistou a chutnou vodou. Žíznivě hltal teplou tekutinu, nedbaje její ošklivé schránky. Ačkoliv pil nad míru, zbyl mu jí ještě nejméně galon. Vyřezal opatrně celý vak s vodou z želvího těla, dávaje pozor, aby mu voda nevytekla otvorem, který udělal, když pil, a uložil jej do stínu mezi dva velké kameny.

Nyní měl pro nejbližší chvíli o vodu postaráno a jal se vesele připravovat jídlo. Ptáky prostě stáhl z kůže a vykuchal, potom je probodl tenkou větví akácie jako rožněm. Vejce chtěl uvařit natvrdo ve žhavém popelu, který mu zbude po ohni, a želví maso měl v úmyslu usušit na slunci do zásoby.

Ne bez námahy oddělil od sebe oba želví krunýře. Horní, který byl vypouklý, uložil stranou, chtěl jej použít později jako nádoby.

Želva měla na tři prsty tuku a John si hned kus opekl na ohni.

Chutnal mu znamenitě a taky želví maso daleko předčilo tuhé a rybinou páchnoucí maso kormoránů. Přesto ani ptačí pečení nepohrdl, schoval si ji na druhý den. Opekl taky ještě velký kus želvího masa i všechen tuk, aby se mu to horkem nezkazilo, a zbytek želvy rozkrájel na dlouhé a tenké pruhy. Rozložil je po balvanech nedaleko břehu. O další se už postará slunce, vysuší maso tak, že potom vydrží velmi dlouho.

Při tomto zaměstnání ubíhal Johnovi čas rychle. Slunce už dávno zmizelo za skalami chránícími vjezd do zátoky, než byl se vším hotov. Cítil už taky pořádnou únavu a chystal se ke spánku, jakmile dal usušit poslední pruh želvího masa. Pro jistotu přenesl své zásoby do malé jeskyně, která byla zatím jeho jediným útočištěm.

Než si do ní vlezl sám, nakupil před ní z kamení nízký val na ochranu před leguány, kdyby snad náhodou zabloudili v noci až sem. Jeskyně byla tak malá, že v ní potom stěží našel místo pro své dlouhé tělo. Ještě než usnul, umínil si, že si musí najít co nejdříve nějaký slušnější příbytek.

„Dá to člověku práce, než sežene živobytí,“ řekl. Zíval a vzpomínal na příběh Robinsona Crusoa. „To vím, tomu se to robinzonilo!“ bručel závistivě. „Chlapík měl pro sebe náklad z celé lodi, ztroskotal u krásného ostrova, kde bylo plno ovoce a koz. A vody tam našel tolik, že se v ní mohl koupat. Ale posadit ho tak sem, na Albemarle, ten by hvízdal jinou!“ S touto myšlenkou usnul, ale v noci se několikrát probudil krutou, zimou.

Přestože mělká jeskyně neposkytovala téměř žádnou ochranu proti nočnímu chladu a byla velmi nepohodlná, poněvadž se v ní člověk mohl vztyčit jen na jednom místě, musel se s ní John spokojit ještě po řadu dalších dní. Bylo pro něho daleko naléhavější opatřit si vodu a zásobu paliva. Nemohl přece očekávat, že najde každý den živou zásobárnu vody v podobě obrovské želvy. A podnikat několikrát denně namáhavou cestu za palivem až na pobřeží Kormoránů se mu taky nechtělo. Ačkoliv vodu z želvího krku úzkostlivě šetřil, byl s ní přece jen hotov už za dva dny. Palivo naštěstí zatím nepotřeboval, měl zásobu vajec a sušeného masa nejméně na týden. A tak věnoval svůj čas hledání vody a za dva dny prozkoumal s velkou obtíží celé pobřeží zátoky.

Přímo proti místu, kde hnízdili pelikáni a kormoráni, našel malou osadu tučňáků. Zalíbili se mu tak, že si umínil, že si jednoho z nich vezme s sebou. Byli roztomilí, jak se kolébali na nízkých nožkách s plovací blánou. Jejich krátká a načernalá křídla, připomínající spíše ploutve než perutě, visela nehybně dolů. Vypadali jako trpaslíci oblečení do černého fráčku.

„Kde ty se tu bereš?“ podivil se upřímně John, který poznal tyto podivné ptáky daleko dole na chladném jihu, na skálách mysu Hoorn. Přiblížil se obezřetně k děrám, v nichž tučňáci hnízdili. Přivítali ho přívětivým skřehotáním a nejevili vůbec žádný úmysl utíkat nebo se bránit.

„Budeš se mít u mě dobře, neboj se, maličký!“ ujišťoval John hezkého tučňáka, kterého si vybral. „Tam, co bydlím, je dost ryb.

A žádní tučňáci, kteří by ti je vytáhli před nosem! Uvidíš, jak budeš spokojen!“ Přenesl ho opatrně v náručí přes neschůdné útesy k jeskyni. Pták se k němu tulil, jako by ho znal odedávna. John ho pokřtil na Martina a tučňák si na něho brzy zvykl tak, že za ním chodil jako psík a přibíhal na zavolání. John s ním rozmlouval jako s člověkem a svěřoval se mu se všemi svými záměry a starostmi.

Na samém konci zátoky, blízko vjezdu do úžiny mezi albemarleským a narboroughským ostrovem, narazil John na ohromné stádo lvounů vyhřívajících se na slunci. Jako všichni tvorové, s nimiž se až dosud na ostrově setkal, nejevili ani lvouni žádnou plachost.

Dali do sebe strkat a jen neochotně a po několika štulcích se zvedali a šli Johnovi z cesty. Kráčeli nemotorně na svých ploutvovitých nohách, kolébajíce se ze strany na stranu, a jejich zavalitá těla s krátkou srstí žlutavé až hnědé barvy činila dojem putujících balvanů. John odhadoval jejich délku, objevil mezi samci s dlouhými vousy a s hrubou hřívou na hrdle a šíji některé kusy měřící až tři yardy. Pomyslil si, že by nebylo radno pustit se s nimi do křížku, nemá-li člověk žádnou jinou zbraň než krátký nůž. A když potom jeden z mrzutých samců na něho zlostně zařval, šel mu zdvořile z cesty. Zde byla zásoba masa, třebaže lvouni nejsou tak chutní jako tuleni, ale jídlo John nepotřeboval, jemu chyběla voda!

„Vidíš, Martine, jak se máš dobře,“ stýskal si druhý den večer tučňákovi, když obešel celou zátoku, aniž nalezl kapku vody. „Ty máš pro sebe celé moře a to nevypiješ, ani kdybys žil milion let!“ Sám toho večera dopil poslední kapku vody z želvího krku, která už odporně páchla zahnívajícím masem. Tehdy ho taky napadlo, že by vlastně ani neměl kam tu vodu schovat, i kdyby nakrásně nějaký pramen našel, ale potom si vzpomněl na soudek, který nechal na břehu jezírka v jícnu sopky. Měl tak jako tak v úmyslu prozkoumat vnitřek ostrova, pokud byl dostupný, když ho pobřeží zklamalo, a rozhodl se, že si při té příležitosti pro soudek dojde.

Ráno se rozloučil přívětivě s Martinem, a opíraje se o pádný kus dřeva, který našel den předtím nedaleko útesu s lvouny, kam jej patrně vyplavilo moře na břeh, pustil se příkrým korytem vyschlé řeky vzhůru. Umínil si, že celý den věnuje prozkoumání vnitřku ostrova a že vodu najde stůj co stůj. Byl ovšem připraven, že se daleko nedostane, poněvadž všude kolem dokola se zvedaly příkré stěny vyhaslých kráterů, ale přece jen doufal, že někde mezi nimi najde schůdnější rokli, která jej přivede do údolí. Skalní plošiny, přes niž šel před několika dny se zrádným Tomem Sparrowem, dosáhl za čtvrt hodiny. A nyní zaváhal. Vlevo vedla příkrá cesta dolů k sopečnému jezírku, kde nechal svůj soudek, vpravo se pnula neschůdná stěna kráteru. Nahoře se z ní valil úzký pruh dýmu, doklad toho, že podzemní oheň na ostrově Albemarle ještě nevyhasl.

Přímo před ním nerovná lávová skála taky stoupala, ale zdála se být přece jen schůdnější.

„Ech co, soudek mi neuteče a stejně do něho nemám co dát.

Zkusím to tady rovně nahoru,“ rozhodl se John.

Pustil se do zlézání příkrého svahu. Byl rozerván četnými štěrbinami s velmi ostrými hranami. John musel dávat dobrý pozor, aby v některé z nich neuvízl nohou a nezlomil si ji. Plahočil se déle jak půl hodiny. Pot mu stékal proudem po zádech, ačkoliv šel ve stínu, a konečně dorazil do mělkého sedla, z něhož odbočovala úzká rokle nalevo i napravo.

„Kam teď?“ ptal se bezradně sám sebe, stíraje si pot z čela. Rozhlížel se napravo i nalevo, ale rokle vyhlížela v obou směrech stejně. Co však ho velmi překvapilo, bylo její dno. Místo ostrých hran a volných kusů lávových destiček, na nichž mu bezpočtukrát sjela noha, když vystupoval nahoru, byla skála na dně rokle naprosto rovná, jako by ji vyhladily nohy nějakých tvorů, putujících tudy po staletí.

„To je divné!“ kroutil nad tím John hlavou a rozhodl se, že se pustí vpravo. Rokle klesala dosti příkře, musel dávat pozor, aby mu na hladké skále nesjela noha. Opíral se o hůl a klouzal rychle dolů, až se dostal na místo, kde byl svah mnohem povlovnější. Rokle se tu rozšířila v úzké údolí, zarostlé hustým křovím, a když se jím s námahou prodral, zastavil se v bezmezném úžasu.

Vyprahlé skály před ním ustupovaly, uvolňujíce mezi sebou místo široké kotlině, která byla zelenou zahradou. Vypadalo to, jako by vláha z celého velkého ostrova, osmdesát mil dlouhého, se shromažďovala právě v tomto jediném místě, aby z něho učinila příjemnou oázu. Za pásmem opuncií s ohromnými sloupovými větvemi se tyčily koruny vysokých stromů, jejichž kmeny měřily nejméně dvacet yardů. Stromy tvořily celý háj, rostoucí uprostřed svěží vysoké trávy. John v nich poznal podle kožnatých, průsvitně tečkovaných listů mamej, jihoamerickou broskvoň, jejíž kulaté a půl stopy dlouhé plody se žlutohnědou slupkou mají velmi chutnou dužinu. Stromy jimi byly obsypány a albemarleský robinzon se na ně dychtivě vrhl.

Teprve když se vypořádal s pocitem kruté žízně, napadlo ho, že na místě s tak bujným rostlinstvem musí být i nějaká voda, a začal ji hledat. Stromy nestály sice těsně vedle sebe, ale zato půda pod nimi byla zarostlá různými popínavými rostlinami tak hustě, že se tudy dalo jít jen s velkými obtížemi. John začal tedy lesík obcházet, prodíraje se vysokou trávou, která mu sahala až k ramenům, a brzy poznal, že zvolil dobrou cestu. Za východním cípem lesa se náhle před ním zaleskla hladina jezírka. Dostal se záhy až na jeho břeh a kráčel stále po pevné půdě. Nebyl zde naštěstí žádný močál, který by mu bránil v cestě. Jezírko asi sto yardů široké a dvě stě yardů dlouhé mělo podobu nepravidelné elipsy. Hejna vodních ptáků oživovala břehy a jejich hlasy se mísily v pronikavém souzvuku.

Modré volavky se vážně procházely podle vody, černobílí velcí pelikáni s narůžovělým peřím poletovali od břehu k břehu. Chvílemi usedali s roztaženými křídly na vodu, v níž lovili velmi hbitě svým ostrým zobanem. Mezi četnými hnízdy, roztroušenými všude v nízké trávě, se batolil terej, pták veslař s modrýma, jakoby kachníma nohama. Co však Johna nejvíce zaujalo, byl pohled na obrovské želvy, stojící v řadě vedle sebe a pijící dlouhými doušky, až jim oči mizely ve vodě.

„Tohle je hotové rajské údolí a budu mu tak říkat,“ rozhodl se nahlas, sestupuje k hladině jezírka.

Musel dávat pozor, aby nešlápl do některého hnízda a nezničil v něm vejce nebo neublížil samičce, která na nich seděla. Ani ptáci, ani želvy nedávali před ním najevo žádný strach a nenamáhali se jít mu z cesty, bylo zřejmé, že neznali člověka a nevěděli, jaké nebezpečí jim od něho hrozí. John obešel celé jezírko a užasl nad množstvím želv, které cestou spatřil, i nad jejich velikostí. Byly zde kusy, jejichž štít měl v průměru půldruhého yardu. John zkusil na jedno takové zvíře usednout. Želva nejdříve polekaně zasyčela a okamžitě klesla k zemi, stáhnuvši krk a všechny údy pod krunýř, ale za chvíli si to rozmyslela a začala pomalu lézt po břehu. Zpočátku se na ní námořník udržel jen s obtíží, ale brzy si zvykl a s veselým smíchem ujížděl na svém podivném oři. Také se pokusil želvu řídit, klepal jí holí na krk podle toho, na kterou stranu si přál, aby šla, a zvíře skutečně poslechlo. Na své pomalé cestě želva nebyla nijak rychlá a ulezla jen asi pět až sedm yardů, za minutu si povšiml, že ve vysoké trávě jsou vydupány celé ulice yard široké. Uhodl, že je to dílo těchto ohromných čtyřnožců. A také pochopil, proč je dno rokle, která vedla do údolí, hladké. Těžké sloupovité nohy želv odstranily dlouholetým putováním za vodou všechny nerovnosti a uhladily tvrdou lávu v úplnou skluzavku. „Počkej, tam nechci!“ zvolal se smíchem John, když jeho těžkopádný oř zamířil k lesu, kde si jeho druzi pochutnávali na kůře mladých stromů a na listí. Seskočil a obcházel znovu jezírko, hledaje pečlivě jeho přítok, ale nenalezl jej ani nyní. Byl tu jen odtok, který splýval pěnivě přes černé balvany a v podobě úzkého vodopádu mizel v ponuré srázné rokli. John usoudil, že jezírko je živeno nějakým spodním pramenem, a s chutí se napil u jeho odtoku.

Voda byla chladná a velmi dobrá, příjemně ho osvěžila. Bylo to vlastně Johnovo první pořádné napití od té doby, co vypluli, poněvadž i voda na lodi nestála za moc a voda z želvího krku byla příliš teplá.

Vrátil se k lesu. Posadil se do stínu statných mamejí a naobědval se sušeného želvího masa a vajec natvrdo, která si přinesl s sebou.

Navrch si dal divoké broskve a zkusil se napít přímo z jezírka. Zjistil, že voda je tu stejně dobrá jako u odtoku, jen o něco teplejší, jak ji slunce ohřálo. Při jídle se rozhlížel po kotlině, uzavřené ze všech stran vysokými kuželi vyhaslých sopek. Byl to ztracený kus světa. Jediná cesta, která sem vedla, byla rokle kudy přišel. Skalní průrva, kterou odtékalo jezero neznámo kam, byla naprosto neschůdná, John pocítil prudkou touhu se sem přestěhovat, ale po zralé úvaze od toho upustil. Toto místo v horách bylo naprosto neznámé a tak odlehlé, že sem jistě dosud nezavítal ani jediný člověk, o tom John nepochyboval, jinak by se jistě už dávno mezi rybáři roznesla pověst o jezírku pitné vody, které tu je. John věděl, že galapágské ostrovy jsou na vodu velmi chudé a že nález jezírka na Albemarle by byl každému neobyčejně vítaný, i když byla voda dost obtížně přístupná. Mohl by se tu usadit, ale pak by tu musel zůstat věčně. A být robinzonem až do smrti, k tomu neměl mladý muž žádnou chuť.

„Nedá se nic dělat, musím se vrátit do zátoky k Martinovi,“ prohlásil s povzdechem. Litoval, že nemá vak jako želva, aby si v něm mohl uschovat zásobu vody a vydržet bez pití několik měsíců.

„Protože to bude setsakramentská dřina, odtud tu vodu tahat,“ zahuboval. Marně si lámal hlavu, jak si tu dřinu usnadnit. Nejdříve se vydal roklí po „želví stezce“, jak říkal místům, která si obrovská zvířata vyšlapala v trávě, a potom vzhůru do skalního sedla.

Odtud sešel k sopečnému jezírku mořské vody pro svůj soudek.

Aby nešel naprázdno, natrhal si do kazajky, které užíval jako vaku, divoké broskve a na záda si naložil otep dříví. Nasbíral si v lesíku suché větve a svázal je šlahounem popínavé rostliny, která tam všude rostla. Propotil se pod tím nákladem důkladně, ale to jistě nic nebylo proti práci, kterou mu připravil desetigalonový soudek s vodou. Po želví stezce jej valil před sebou, ale na srázných místech rokle jej musel podpírat holí, aby mu nesjel zpátky. Několikrát uklouzl a narazil si důkladně koleno, ale vždy v poslední chvíli se mu podařilo soudek zastavit, byl by se jinak skutálel až dolů do Rajského údolí. Tak dopravil svůj drahocenný náklad až do sedla, kde předtím složil dříví a plody. Teď mu nezbývalo nic jiného než vzít soudek na ramena, jinak by se určitě rozbil na ostré lávě už po několika krocích.

Upravil si ze šlahounů, které byly velmi pevné, jakési popruhy a soudek si přivázal na záda. Opřen o hůl sestupoval opatrně k zátoce, prohýbaje se pod svým břemenem. Uvažoval, že koneckonců nebyla služba na Doře ani zpolovice tak těžká jako robinzonský život.

„Ještě štěstí, že jdu s nákladem z kopce a s prázdným sudem nahoru,“ utěšoval se. A skutečně, cesta zpět byla mnohem snazší než cesta k jezírku, poněvadž příkrá část úzké skalní rokle byla poměrně krátká a jinak se šlo buď po rovině, anebo z kopce dolů.

Martin ho vítal už zdaleka hlučným skřehotem a přikolébal se mu kus cesty naproti.

„Haló, Martine, jak ses tu měl?“ volal na něj John vesele. „Počkej, něco jsem ti přinesl, ale dostaneš to až za chvíli, musím pro to ještě nahoru!“

Složil soudek nedaleko jeskyně a vrátil se do skalního sedla pro dříví a broskve. Utahán k smrti sedl si před jeskyni vedle Martina a dělil se s ním o broskve, které tučňákovi kupodivu zachutnaly.

Ebenezer Pitt vysadil Johna Hawkinse na Albemarle právě v den letního slunovratu, 22. června, a když byl osamělý muž na ostrově už třetí týden, začalo se mu počítání času jen tak zpaměti plést v hlavě.

„Musím si to nějak zařídit,“ usoudil jednoho dne při své obvyklé rozmluvě s tučňákem Martinem. „Ale jak? Poraď, kamaráde!“ Byla s tím skutečně potíž. Robinson to měl poměrně jednoduché, poněvadž si ryl čárky do stromu. Ale tam, kde John pobýval, nerostly žádné stromy a šlapat každý den po neschůdné cestě do Rajského údolí jen proto, aby tam vyryl čárku do stromu, to se mu nechtělo. Chodil tam zpravidla jen jednou týdně, když mu došla zásoba vody a broskví, které si sušil na slunci. Vždycky se pořádně utrmácel s plným soudkem, který vážil přes sto liber. Byl by ovšem mohl rýt denně datum do skály, ale litoval nože. Jedinému nástroji, který měl, by tvrdý kámen nijak nesvědčil. Po dlouhém přemýšlení přišel na dobrý nápad, jak počítat čas. Za každý den vložil do želvího štítu, který tvořil okrouhlou nádržku, malý kamínek.

A když jich tam bylo sedm, nahradil je větším kamenem. Tak mu malé kaménky značily dny a velké týdny. K tomu ještě vyryl John do stěny jeskyňky datum, kdy jej Pitt zrádně vysadil na ostrově. Jakmile měl postaráno o vodu, pustil se do stavby obydlí. Ve vyschlém řečišti bylo nadbytek stavebního materiálu, a tak John stavěl svou chýši z kamenů položených volně na sebe. Spáry mezi nimi ucpal lišejníkem, který odloupal ze skály nedaleko útesů, na nichž se vyhřívali lvouni. Aby si ušetřil práci, přistavil chatu ke skále a tím mu odpadla jedna delší stěna. Vchod byl v kratší zdi, kolmé ke skále a obrácené k jeskyni, vzdálené odtud jen několik kroků. Na noc jej John zatarasil několika velkými kameny, protože neměl žádné dveře. V Rajském údolí bylo sice dost vyvrácených stromů, ale bylo nad jeho síly dopravit je k zátoce. Později sice přišel na velmi důmyslný způsob, jak to lze udělat, ale zase mu chyběly tesařské nástroje. S obyčejným zavíracím nožem dveře vyrobit nemohl.

Nestavěl chýši nijak velkou. Rozhodl se, že zásoby bude přechovávat v jeskyňce, a tak nepotřeboval ve svém obydlí mnoho místa.

Jeho kamenná chata byla jen patnáct stop dlouhá a deset široká.

Za vchodem měla malou předsíňku, kam umístil do jednoho kouta pohodlné hnízdo pro Martina, spletl je z tenkých haluzí mameje a vyložil suchou trávou. Do druhého kouta postavil z několika čedičových kamenů ohniště. Kouř pohodlně odcházel vchodem, který rovněž vpouštěl do chaty světlo. Kromě toho osvětlovala vnitřek místnosti ještě dvě okénka, otvory v rozměru jedné stopy do čtverce, které John ponechal v delší zdi chaty, obrácené proti zátoce. Střechu udělal zvlášť důkladnou, ne proto, že by se byl obával, že mu ji větry odnesou - na Galapágách převládají východní a jihovýchodní větry a proti těm ho chránily důkladně vysoké svahy skal - ale na ochranu před prudkými tropickými dešti. Věděl, že se tu sice vyskytují zřídka, ale že to jsou pak hotové přívaly. Proto kladl nejprve napříč přes zdi vrstvu tenkých akáciových kmínků, na ně položil druhou vrstvu. Sestávala z lišejníku a z hlíny, kterou nanosil v kazajce z Rajského údolí. Všechny mezery v druhé vrstvě vylepil hustou klovatinou, prýštící z naříznuté kůry mamejového stromu. Vyrobil si na ni nožem krabičku ze stromové kůry a v té ji přenášel. Cestou mu zhoustla a ztvrdla tak, že přestala být tvárnou.

John si něco nalámal hlavu, než přišel na to, jak ji zas proměnit v původní tekutinu. Nahřát nad ohněm, to ovšem věděl hned, ale v čem? Neměl vůbec žádnou nádobu, která by snesla oheň. Všechno své jídlo musel péci, uvařit si nemohl nic. Po dlouhém hledání našel prohnutou lávovou destičku, v jejíž prohlubni se udrželo trochu klovatiny a kterou mohl zahřívat podle libosti.

Konečně na druhou střešní vrstvu položil ještě třetí, opět v podobě tenkých kmenů akácií, všechno zatížil velkými kameny a střecha byla hotová.

Práce spojená se stavbou obydlí mu zabrala plných čtrnáct dní, ale John měl času nadbytek a nemusel s ním šetřit. Rajské údolí jej zásobovalo vodou, dřívím, ovocem a želvím masem. Maso zpracoval na místě a nosil si je domů po částech, nedokázal by dopravit k zátoce po neschůdné cestě celé ohromné zvíře, vážící několik set liber. Když byl hotov se stavbou chaty, začal přemýšlet o jejím vnitřním zařízení. Zatím jej tvořily jen želví štíty, jichž John používal jako sedátka i jako mísy, a trochu suché trávy, která byla jeho lůžkem. Přivalil dovnitř velký, nahoře plochý kámen a postavil jej pod okénka jako stůl. To bylo ovšem jen nuzné zařízení a John uvažoval, jak je doplnit.

Především mu chyběla pokrývka. Ačkoliv chýše byla teplejší než mělká jeskyně, potřeboval něco na přikrytí, protože noci byly velmi studené. Také oděv si rozedral za těch několik týdnů pobytu na ostrově na cáry. A podrážky jeho bot se na ostré lávě rozbily tak, že bolestně cítil každý krok. Spravoval je kůrou, kterou si přivázal k botě pevnými šlahouny, ale pomohlo to vždycky jen na chvíli.

V této tísni si John vzpomněl na lvouny, jejichž pevná kůže by se mu hodila k mnoha účelům. Umínil si, že na ně podnikne lov.

Opatřil si silnou mamejovou větev, které mohl použít jako kyje, a aby tuto primitivní zbraň vylepšil, přivázal na její konec pevně úponky těžký kámen. Lov mu nezpůsobil žádných potíží, mohutná zvířata se dala bez obrany ubíjet ranou do citlivého čenichu. John jich ukořistil v krátké chvíli celý tucet. Mnohem obtížnější bylo stáhnout je a dopravit těžké kůže k chatě, ale konečně i to se mu podařilo. Těla mrtvých zvířat chtěl nejdříve naházet přímo do moře, kde už číhala smečka žraloků, jako by je nějaký šestý smysl zpravil o nastávajících hodech, ale potom si to rozmyslel. Vykrájel nejlepší kusy svíčkové a dal je sušit na slunci, aby měl zásobu jídla pro nějaký nepředvídaný případ. Brzy se ukázalo, že jednal velmi moudře.

Nyní měl John dvanáct velkých lvouních kůží. Rozhodl se, že část z nich použije i se srstí jako pokrývky, část zpracuje a udělá si nové šaty. Nejdříve seškrábal ostrým kamínkem - nůž šetřil, jak mohl, nemaje za něj náhradu - tuk a vydělal kůže tukem a popelem, aby byly vláčné. Potom ty, z nichž chtěl šít šaty, namáčel ve vodě, aby je zbavil srsti, která by byla dělala oděv příliš teplým.

Sotva je však ponořil do vody, zjistil, že mu je začínají ožírat ryby a mořští krabi. Musel tedy ohradit mělké místo u břehu důkladnou kamennou hradbou, aby ochránil kůže před nájezdníky.

„Nejdřív si udělám nové boty, Martine,“ vykládal tučňákovi, který sledoval se zájmem každou jeho práci. Pták sklonil hlavu a něco zaskřehotal v odpověď.

„Co říkáš? Jestli jsem se učil ševcovat? To, kamaráde, není zapotřebí, námořník dovede všechno! Uvidíš, jaké to budou elegantní botičky.“

Do elegance měly boty daleko a John v nich vypadal, jako by měl na nohou náruč pytlů. Zhotovil je velmi jednoduše tak, že si ze dřeva vyřezal podrážku, všechno v jednom kusu, na to nalepil část nejtužší kůže, pak dal zase kus dřeva a ten přilepil na velký, čtvercový kus měkčí kůže, kterou si prostě ovinul kolem nohy tak, aby tlustá podrážka přišla pod chodidlo. Do kůže napíchal dírky a těmi provlékl řemínek, zhotovený opět ze lvouní kůže, a botu přišněroval k noze. Ostrým kamenem ještě vyškrábal do dřevěných podrážek rýhy, aby mu neklouzaly na hladkém kamení, a „elegantní obuv“ byla hotová. Měla sice jednu nevýhodu - na ostrém kamení se velmi rychle ničila, ale to Johnovi nevadilo. Měl po ruce dost materiálu.

Mnohem větší nesnáze mu způsobil jeho oděv. Kůže se v mořské vodě sice krásně vyloužily, byly hladké a vláčné, ale námořník neměl ani potuchy o tom, jak je má nastříhat na různé kusy obleku.

O stříhání se vlastně ani nedalo mluvit, neměl nůžky a musel krájet kůže nožem. Nabrousil si jej k tomu účelu na pískovci, který našel v Rajském údolí, že byl ostrý jako břitva, a s těžkým srdcem pozoroval, jak mu mizí čtvrtina čepele.

„Tak, Martine, dneska šijeme,“ ohlašoval slavnostně tučňákovi.

Zkazil polovinu velké kůže, než vykrojil něco, z čeho by snad obratný krejčí dokázal vyrobit jakousi vestu. Tučňák přijal první zárodek nových šatů s nespokojeným skřehotem.

„Cože? Tobě se to nezamlouvá?“ divil se John. „Co se ti na tom nelíbí? Že to nebude mít žádné rukávy? To bude, kamaráde, pěkná letní kazajka bez rukávů, uvidíš! A nebuď tak vybíravý, já ti ten tvůj fráček taky nepomlouvám. A konečně, vždyť tu nejsou žádné dívky, abych se jim musel líbit!“ Dal se do veselého smíchu, když si vzpomněl na svůj zevnějšek, který denně vídal ve vodě, když se myl u břehu. Plavé vousy mu spadaly až na prsa a vlasy už měl tak dlouhé, že si je mohl otáčet kolem uší.

Kazajka byla brzy hotova. John prostě vyřízl otvory pro ruce, napíchal dírky do obou krajů kůže, které přijdou na prsa, protáhl jimi řemínek a mohl kazajku „zapnout“. Když si potom svůj výrobek zkusil, měl z něho dětinskou radost, ačkoliv mu kazajka odstávala na všech stranách a dělala plno záhybů. Zato na kalhotách ztroskotal nadobro. Nakonec se rozhodl, že od nich upustí.

„Kalhoty jsou venkoncem zbytečná věc, Martine,“ kázal tučňákovi. „Podívej se, co je vůbec Skotsko na mapě, nosí Skotové suknici. A já to udělám zrovna tak!“ Tato část oděvu dala ovšem méně práce než kazajka, poněvadž stačilo vzít kus kůže, ovinout si ji kolem boků a stáhnout řemenem, který byl součástkou původního Johnova obleku. K těmto kusům oděvu přidal ještě další dva, které byly rovněž neobyčejně jednoduché. První z nich byl plášť, vyrobený podle vzoru jihoamerických ponč. Pončo je čtvercový kus vlněné látky, která má uprostřed otvor. Otvorem se prostrčí hlava a látka potom splývá po těle jako pláštěnka. John nahradil látku lvouní kůží a jeho plášť byl velmi brzy hotov. Posléze doplnil svou šatnu ještě dalším kusem kůže, kterou mohl řemínkem stáhnout kolem obličeje. Kryla celou hlavu jako kápě a byla naprosto nepromokavá. Každý krejčí by byl sice proti Johnovu šití mnoho namítal, ale John potřeboval v prvé řadě něco, čím by přikryl své tělo. A tomu účelu vyhovovaly jeho výrobky dokonale.

Nyní byl se svým zařizováním zhruba hotov a měl také nejvyšší čas, červenec se chýlil ke konci, už po několik dní se nebe hrozivě zatahovalo, ale vždy jen nakrátko. Právě když John skončil krejčovskou práci, nastaly prvé deště. Přívaly vod se řinuly z nebe od rána do noci a John byl šťasten, že postavil svou chatu na zvýšeném břehu vyschlé říčky. Skalnatým korytem se teď valily proudy vod a přelévaly se tak daleko, že by jistě zaplavily chýši, kdyby ji byl John postavil jen o několik yardů níže. Takto přežil údobí dešťů v suchu. Do dveřního otvoru zavěsil kůži, aby mu nepršelo dovnitř, a z kusu jiné kůže vyrobil jakousi nálevku, která tvořila kryt nad ohništěm a zároveň otvorem ve zdi odváděla kouř ven. Okna byla tak úzká, že jimi dovnitř pršelo jen docela málo a k osvětlení chaty stačila. Tučňák dovedl proklouznout pod oponou u dveří ven, když dostal chuť na čerstvé ryby, ale jinak se většinou dělil s Johnem o sušené lvouní a želví maso.

„Hezky otřít nohy, milostpane, když přicházíme z deště!“ vítal ho vždycky John, když se jeho malá a směšná postavička objevila v předsíni. Dal mu ke vchodu kus suché trávy, a pták se skutečně naučil otírat o ni ploutvovité nožky, když mu John několikrát ukázal jak se to dělá.

Voda proudící roklí odřízla Johna nadobro od Rajského údolí, ale to mu celkem nevadilo. Hlavní příčina jeho docházek do údolí nyní odpadla, vody měl nadbytek, stačilo jen postavit soudek na hodinu ven, anebo si nabrat vodu z říčky. Masa měl taky dost, ačkoliv lvouní kotlety se zdaleka nevyrovnaly želvím řízkům, které chutnaly jako kuře. Horší to bylo s palivem. Deště Johna úplně překvapily, takže neměl čas nadělat si nějakou větší zásobu dříví, a s tím, co měl, byl za několik dní hotov. Jedl potom maso studené, ale brzy se mu zastesklo po teplém pokrmu.

Naštěstí nepršelo pořád, často svítilo slunce vesele po několik hodin denně. Těchto přestávek využíval John k výletům na pobřeží Kormoránů. Nosil si odtamtud větve trnovníků a čerstvá vejce.

Z jedné takové vycházky přinesl Martinovi kamaráda. Našel opuštěné hnízdo, v němž se uboze krčilo pelikání mládě, sotva porostlé hnědým chmýřím. Křičelo hlady a soucitný námořník si lámal hlavu, co s ním. Bylo mu záhadou, kam se poděli rodiče malého pelikána. Tito ptáci neměli na albemarleském ostrově celkem žádné nepřátele, a jedině když lovili ryby, mohl je uchvátit nějaký mořský dravec“ ačkoliv pro žraloka to bylo jen hubené sousto.

„Chudáčku, kdo ví, kde je tvých rodičů konec,“ litoval John opuštěné ptáče. „Ale víš co? Vezmu tě s sebou a dám ti najíst.

A když se ti bude u mě líbit, můžeš zůstat a kamarádit s Martinem, to je dobrák.“ Strčil mládě za kazajku na hruď. Pták dal najevo spokojeným pípáním, že se mu v teplém zákoutí docela líbí. V chýši ho John zkusil krmit lvouním masem, ale pelikán nechtěl jíst.

„To je zlé, co s tebou?“ rmoutil se námořník. Venku zatím zase začalo lít jako z konve, ale přesto nelenil a v koženém plášti vyšel do lijáku. Už dříve si povšiml, že se na břehu utvořily v některých proláklinách veliké kaluže, v nichž se hemžily pestré malé ryby.

Vypadaly jako nejkrásnější ozdobné rybičky z akvária. Některé byly celé fialové, s ploutvemi průsvitnými jako motýlí křídla, jiné zas byly různobarevné, ohnivě rudé, fialové, žluté a žlutočervené. Byly jen asi palec dlouhé, a tedy příliš malé, než aby si z nich John mohl připravit oběd, ale pelikání mládě se s nimi snad spokojí.

John lovil v kaluži velmi jednoduše svou kápí, zadrhl ji řemínkem tak, že utvořila jakýsi vak, a její obsah přeléval rovnou do želvího krunýře. Chtěl přinést svému novému strávníkovi kořist živou. Dvojí ponoření kápě do malé louže, která byla blízko chaty, téměř naplnilo želví štít rybkami. John se chtěl ještě pokusit o štěstí ve velké kaluži, kterou vytvořilo moře společně s dešťovou vodou těsně u břehu. Tentokráte chytil tři větší ryby, nad jejichž nádhernými barvami užasl. Jedna z nich, velmi podobná okounu, měla žlutohnědé tělo s pěti podélnými modrými pruhy, s oranžovou ocasní ploutví a s temně hnědou ploutví hřbetní. Druhá, dosti široká, zářila všemi barvami duhy. John nevěděl, jak se jmenuje, ještě nikdy v životě ji nespatřil. Krásně zelené tělo ryby bylo poseto pravidelnými a temnějšími kosočtverci, které připomínaly malířskou šablonu. Hřbetní ploutev byla rudá s modrými kolečky, prsní a ocasní šedomodrá a řitní modrá a šedožlutá, s rudou lemovkou jako ploutev ocasní. Třetí ryba byla ze všech tří největší, měřila téměř dvě stopy a vypadala tajemně. Byla rudohnědá a měla po celém těle podivně se kroutící proužky, které připomínaly nějaké záhadné, nerozluštitelné písmo.

John utíkal s touto poslední kořistí do chaty, aby dal ryby co nejdřív do želvího štítu. Bál se, že by mu ty větší ryby sežraly ty drobounké, ulovené v malé kaluži. Přinesl potom rybky pelikánovi a měl radost, když je mládě začalo ihned lovit ze štítu.

Martin se na to chvilku mlčky díval, ale potom zlostně zaskřehotal a přikolébal se ke štítu. Odstranil rázně drobného pelikána a pustil se do rybiček sám.

„Ale Martine, že se nestydíš!“ káral ho John. „Copak si nedovedeš sám chytit, co potřebuješ?“

Zahnal ho od mísy a tučňák se s křikem uchýlil do svého hnízda, kde huboval. John ho udobřil několika sousty svého jídla, k němuž si připravil tři větší ryby, které chytil u břehu. Ale přesto trvalo dlouho, než se Martin s pelikánem spřátelil. I potom však John čas od času zjišťoval, že Martin na Jacka - jak pelikána pokřtil - žárlí, a musel dělit svou přízeň mezi oba velmi spravedlivě, aby se tučňák necítil dotčen a nedal to hned důrazně najevo.

Období silnějších dešťů trvalo jen tři měsíce. V říjnu už pršelo s delšími přestávkami a v listopadu zase nastalo suché období. Čtrnáct dní po tom, co ustaly deště, zúžila se horská bystřina znovu natolik, že John mohl po jejím břehu vystoupit k horskému sedlu a odtud sejít do Rajského údolí. Nebyl tam už skoro čtyři měsíce.

Po dobu svého nuceného pobytu na břehu zátoky pojal plán, že si zřídí „malou želví farmu“, aby měl po ruce zásobu chutného masa.

Ohradil si k tomu účelu velkými balvany nedaleko jeskyně kus skalnatého břehu v rozsahu asi třicet stop do čtverce a tam chtěl želvy zavřít. Byla tam i dosti velká dutina plná vody, trávu mohl želvám snadno nanosit z pobřeží Kormoránů. Věděl ostatně, že tato zvířata vydrží hladovět i žíznit po celé měsíce, aniž tím nějak zřetelně ztratí na váze.

Na břehu jezírka sehnal snadno dohromady šest statných kusů.

Teď šlo o to, jak je dopravit k zátoce. Pokusil se je připoutat k sobě silnými úponky jednu za druhou a po delší námaze se mu to u tří zvířat podařilo. Ale už za nic na světě je nemohl přimět, aby lezly pěkně za sebou stejnou rychlostí. Když se první želva dala do pohybu, sedla si ta, která byla za ní. Silné šlahouny, jimiž byly k sobě za štíty přivázány, praskaly jako niti. Nato si John umínil, že je bude prostě hnát holí jako husy, a tak se s nimi vydal na cestu.

Dalo mu to hodně práce, než je přiměl, aby zabočily na želví stezku vydupanou v trávě. Jevily ustavičně snahu vrátit se zpátky k jezírku, ale naštěstí byly všechny jejich pohyby tak pomalé, že John měl dost času zabývat se jedním zvířetem po druhém. Když už urazili na stezce několik desítek yardů, ozval se vzadu tak pronikavý řev, že Johnovi naskočila husí kůže. Obrátil se rychle s kyjem v ruce k obraně. Domníval se, že se na něj žene útokem nějaký neznámý dravec albemarleského ostrova. Dal se do smíchu.

„Jen pojď s námi, vezmeme tě rádi s sebou!“ vítal přívětivě ohromného želvího samce. Zvíře se plazilo s řevem za družkami, které mu John odváděl, a vyvíjelo k velkému úžasu námořníka pozoruhodnou rychlost skoro desíti yardů za minutu. Byl to neobyčejně statný kus s krunýřem téměř dva yardy dlouhým, a když se k němu John postavil, dosahoval mu samec až k pasu. Johna napadlo, že by mu mohl na hřbet přivázat otep dříví, kterou nesl na zádech, a taky to hned udělal. Samec chvilku vzdoroval a ležel nehybně na zemi, ale když viděl, že mu jeho želví přítelkyně pomalu unikají, rozmyslel si to a pustil se za nimi. Vysoká otep na jeho hřbetu se směšně kolébala sem a tam a John se tím bavil po celou cestu, která byla jinak nadmíru nudná.

Rajské údolí leželo jižně od zátoky, letem ptáka jen necelou míli daleko, ale přímou cestou se tam nedalo jít, protože mezi oběma místy byly vysoké a neschůdné skály. Nevedla tam žádná jiná cesta než ta, kudy šel John hned poprvé, a ta tvořila téměř dvě míle dlouhou odvěsnu a přeponu pravoúhlého trojúhelníka. Johnovo želví stádečko potřebovalo k překonání této vzdálenosti plných patnáct hodin, jak námořník odhadl podle slunce a hvězd. Cesta ubíhala celkem klidně, až na menší boj, který musel John svést se svými chráněnci na křižovatce cest v sedle a na plošině, kde odbočovala stezka k sopečnému jezírku. Zbytek cesty, po srázné rokli v zátoce, už proběhl za noci, ale měsíc byl v úplňku a jeho světlo, které je v tropech neobyčejně silné, ozařovalo jasně kraj na velkou dálku. Dorazili k zátoce v pořádku. John hned zavřel první kusy svého želvího stáda do ohrady a šel si lehnout.

Poučen touto první zkušeností, konal pak své další cesty pro želvy hned jak se rozbřesklo, aby s nimi došel do zátoky ještě za dne.

Podařilo se mu objevit celé ohromné hnízdiště želv na druhé straně mamejového lesíka. Obrovská zvířata tu přespávala ve stínu opuncií v mělkých dolících, které se velmi podobaly zaječím doupatům, ale na rozdíl od zajíce, spícího hlavou ven, obracely želvy při spaní hlavu dovnitř, proti kmeni velikých kaktusů. John našel i jejich vejce, obratně skrytá pod vrstvou písku. Želva v něm ponechává jen nálevkovitý otvor, aby slunce mohlo vejce po několik hodin denně zahřívat. Vejce byla velká asi jako husí, měla tvar dokonalé koule a jejich bílá skořápka byla tak silná, že se nerozbila, ani když je John upustil na skálu. Zásobil se jimi vydatně, protože byla mnohem chutnější než vejce kormoránů, a neměl o ně po celou dobu, co docházel do Rajského údolí, žádnou nouzi. V některých hnízdech byla sice jen tři vejce, ale zato v jiných ležela v několika vrstvách na sobě. A nebylo žádnou vzácností i hnízdo, z něhož vyhrabal sedmnáct vajec.

Každé cesty se želvami použil John k tomu, aby naložil trpělivým a silným zvířatům otýpky dřeva. Chtěl si udělat důkladnou zásobu paliva pro případ, že by musel strávit na Albemarle ještě jedno deštivé období.

Cestou se většinou vezl na želvím hřbetu. Častým stykem s obrovskými zvířaty zjistil, že jsou úplně hluchá, ačkoliv jinak mají velmi dobrý zrak i čich. Většinou byl s nimi spokojen a jen někdy padl na vzpurná zvířata, která se nedala přinutit, aby šla určitou cestou. Také k jedné věci je nemohl John přemluvit, totiž aby vlekla nějaké břemeno za sebou. Téměř každé zvíře neslo náklad na hřbetě, a dalo si tam dokonce naložit pořádně těžkou otep dříví, ale jakmile je k něčemu připoutal, sedlo si na zem a tvrdošíjně leželo přes všechno píchání a šťouchání pod krunýř.

To bylo pro albemarleského robinzona velké zklamání. Chtěl totiž pomocí želv dopravit k zátoce větší vyvrácené kmeny mamejí, z nichž by mohl vyrobit vor. Byl už na ostrově déle než půl roku a za celou tu dobu se neobjevil v zátoce ani jeden velrybářský člun.

Hlavní sezóna velrybářů sice už skončila před dešti a příští měla začít až asi za měsíc, ale John začal pozbývat naděje, že se tu někdy objeví nějaká loď. Vzpomněl si, jak nenápadně vypadal břeh od moře, nikdo by v jeho skalách nehledal zátoku, jestliže o ní přímo nevěděl. A při těchto vzpomínkách se mu náhle v paměti vynořila rozmluva kapitána s kormidelníkem.

„Vida, jak to říkal starý maat (holandsky druh, námořní poddůstojník)? Že Banksova zátoka je jen třicet mil odtud na sever,“ uvažoval John nahlas. „A tam že bývají velrybáři?“

Zmocnilo se ho podivné vzrušení. Třicet mil! To by pohodlně uvesloval od rána do večera, tím spíše, že proud tu většinou směřuje od jihu k severu. Jen vor by musel mít! Ale z čeho jej pořídit? Kamení neplulo a ty protivné želvy byly líné dovléci k zátoce i ten sebemenší stromek. Sám jej tam dopravit nemohl, to bylo nad jeho síly, a z větví se vor nedal sestavit, na to byly příliš krátké. Byl právě na cestě s šesti želvami do zátoky. Zlostně uhodil kyjem do hřbetu tu, která se plazila vedle něho. Želva sice ránu skrz tlustý krunýř vůbec neucítila, ale John se přesto za svůj ukvapený projev zastyděl.

„Nic si z toho nedělej, já to tak nemyslím,“ konejšil tupé zvíře a hladil je po hřbetě. Na jeho černém krunýři nahmatal četné jizvy, o nichž usoudil, že vznikly pádem želvy ze skály. Zadíval se pozorněji na zjizvený pancíř a zdálo se mu, že na něm vidí světlejší místa, připomínající písmena.

„Podívejme se!“ zvolal v úžasu. „Ty máš na hřbetě celé psaníčko!“

Začal luštit podivné klikyháky a podařilo se mu přečíst několik písmen a číslice.

BATCH... DEL... 1684

Z písmen nebyl moudrý, ale o číslicích usoudil, že to je letopočet vyškrábaný do želvího štítu některým podnikavým návštěvníkem ostrova Albemarle. Nevěděl, že je to památka na lupiče z lodi Batchelors' Delight - Mládencovy radosti, kteří zde byli kdysi dávno.

„Ty jsi ale pořádná babička!“ oslovil želvu uctivě. „Kolikpak ti to vlastně je? Počkej, tisíc šest set osmdesát čtyři - a teď píšeme osmnáct set jedenáct! To je“ - počítal z hlavy pomalu, nikdy nebyl zvláště hbitým počtářem - „namouvěru, to je nejmíň sto sedmadvacet let. Jdi mi k šípku, to bych nikdy nevěřil!“ Dumal nad tím ještě dlouho potom a dospěl k názoru, že na ostrově žijí jen stará zvířata. Mláďata se nepochybně stávala kořistí ptáků a leguánů, jakmile se vylíhla z vajec. Sám byl jednou svědkem, jak se roztomilé malé želvičky, sotva dva palce dlouhé, staly kořistí káněte hned potom, co vylezly z rozpuklých vajec.

John Hawkins trávil na albemarleském ostrově už jedenáctý měsíc, ale za celou tu dobu se neukázala v zátoce jediná loď. S nebezpečím života umístil na srázné skále u vjezdu do zátoky stožár s vlajkou ze lvouní kůže na znamení toho, že někdo je na břehu.

A tak se utvrdil v přesvědčení, že nemůže počítat s pomocí zvenčí, že se musí spoléhat jen a jen na své síly.

Na ostrově mu celkem tak mnoho nechybělo - až na chléb a vařenou stravu, kterou si nemohl připravit, poněvadž neměl vůbec žádné nádobí - ale tížila ho hrozná samota a pudila ho pryč z tohoto opuštěného a pochmurného pobřeží. Společnost tučňáka Martina a pelikána Jacka mu nedovedla nahradit společnost lidí, to cítil John čím dále tím víc.

„Tak jsem se rozhodl, přátelé, že odtud vypálíme,“ oznámil jednoho dne po obědě Martinovi a Jackovi. Tučňák spokojeně zaskřehotal, ale pelikán, který zatím už vyrostl v statného ptáka, byl zticha a podezřele hýbal zobákem. John mu ho násilím otevřel a zahlédl ještě stříbrný ocas ryby, kterou měl Jack předtím schovanou ve vaku pod zobanem a nyní ji chvatně polykal, aby mu ji jeho pán nevzal.

„Jsi ty mi ale nenažranec!“ zlobil se John. „V Číně žijí slušní pelikáni, kteří loví pro své pány a poctivě jim přinesou vždycky vak ryb. Ale ty jsi hltavý sobec a bylo by ti jedno, i kdybych umřel hladem!“ K smrti hlady měl ovšem John daleko, ostrov jej zásoboval bohatě potravou v podobě želv, ptáků, ryb, vajec a broskví, které zatím již uzrály podruhé. Zdálo se, že Jack má námitky, rozzlobeně štěbetal a potom klofl nic netušícího Martina tak důkladně pod křídlo, až tučňák vykřikl bolestí. John popadl vzpurného pelikána za křídlo a odhodil ho stranou.

„Abych na tebe nevzal prut!“ vyhrožoval. „Co máš proti Martinovi? Ten pro mě lovit nemůže, nemá vak jako ty!“

Vzal tučňáka na klín a soucitně mu hladil místo, kam ho Jack klofl. Pelikán chvilku mrzutě přihlížel, potom něco pohrdavého zakvákal a obrátil se k nim zády. Šel uraženě do vody, kde se uvelebil s roztaženými křídly. Chvilku hudroval, ale nevydržel to dlouho. Pomalu se zase vyhrabal z vody na břeh a vracel se k Johnovi.

Už zdaleka otvíral zobák. A když přišel blíž, uviděl John v jeho žlutavém vaku tučnou španělskou makrelu, kterou mu Jack přinášel na usmířenou.

„Tak to dělá slušný pelikán!“ chválil ptáka, vyjímaje rybu z jeho zobáku. „Teď si hezky sedni vedle Martina na mé druhé koleno a poslouchej, co vám budu povídat.“ Vyprávěl jim potom o svém úmyslu přestěhovat se do Banksovy zátoky, kde se občas zastavují velrybáři, a ptáci spokojeně štěbetali, jako by mu chtěli dát najevo, že s ním souhlasí.

„Po zemi nepůjdeme, to nejde,“ prohlásil John. „Leda tady Jack by dovedl ty skály přeletět, ale my dva, Martine, jsme na to krátcí.

Uděláme si vor a poplujeme hezky po vodě.“ Tučňák zaskřehotal, jako by se divil, a John se dal do smíchu.

„Krásný vor, uvidíš!“ sliboval. „Ó, mistr John Hawkins je chytrák, počkej, sám to uznáš!“

Jeho nápad byl skutečně dobrý, ačkoliv ho stál pořádné lámání hlavy. Silné a dlouhé dříví na vor John neměl, a kamení neplavalo, to věděl dobře. Ale byly zde lvouní kůže, které se daly sešít a nafouknout do tvaru velikých měchů. Z nich by mohl pořídit vor!

John se nejdříve vydal na lov lvounů a zabil deset statných zvířat, téměř tři yardy dlouhých, jejichž kůže velmi opatrně stáhl a pečlivě vydělal popelem.

Potom zkusil udělat malý měch na nafukování kůží. Svršek a spodek měchu vyřezal ze silné kůry a oba kusy spojil po stranách volně měkkou kůží zbavenou chlupů, která se dala stahovat a roztahovat jako harmonika. Kůži nejdříve připevnil ke dřevu řemínkem, protaženým četnými dírkami, které napíchal na okraji kůry kolem dokola, a přilepil ji ještě na dřevo klovatinou z mamejového stromu, aby byl měch vzduchotěsný. To se mu podařilo, ale nyní nevěděl, z čeho by měl udělat vyústění měchu. Měla to být trubice, aspoň několik palců dlouhá. Mohl ji snadno vyrobit z kousku kulaté větve, ovšem kdyby měl nebozez. Ale jediným Johnovým nástrojem byl nůž, nyní už téměř z polovičky opotřebovaný stálým broušením. A špičaté kamínky se k vrtání delšího otvoru vůbec nehodily.

Z této tísně vytrhl Johna silný rákos, který náhodou objevil při jedné potulce po březích jezírka v Rajském údolí. Rákos měl pevné stěny a otvor tři čtvrtiny palce v průměru, takže se pro Johnův účel výborně hodil. Ale jak jej připevnit ke kožené části měchu? John nad tím dumal, až ho hlava rozbolela - v kůži nebylo dost místa, aby se v ní trubice udržela. Zkusil ji tedy připevnit k horní dřevěné stěně měchu, ale i zde držela špatně, poněvadž ji mohl jen přilepit, a k tomu měl málo místa, protože kůra byla poměrně slabá.

John si tedy zhotovil druhý měch. A když pro něj krájel kůži, udělal ji dost velkou, aby v ní mohl vyříznout otvor. Na jeho okrajích pak přehrnul přebytečnou kůži v podobě proužků ven a tu pevně přilepil na rákos. Po jistých nesnázích se mu to podařilo.

Nyní mohl provést s měchem první pokus. Chtěl nafouknout malý vak na vodu, který si ušil na cestu. Utěsnil jej důkladně klovatinou podle všech otvorů, kudy protahoval řemínek nahrazující nit, utěsnil jej i podle sešitých okrajů. Zmáčkl měch - vak se skutečně trochu nadmul! Ale když měch opět roztáhl, aby jej naplnil vzduchem, vak zase splaskl, a to se opakovalo pořád.

„To jsem janek!“ kroutil nad tím v úžasu hlavou. „Tak mi poraďte hoši, co s tím mám dělat!“ promlouval k oběma ptákům, kteří přihlíželi s účastí jeho pokusům.

Trvalo hodně dlouho, než přišel na to, že jeho měch musí mít otvor a klapku k nabrání vzduchu zvenčí, když se roztahuje, a jinou klapku, která zároveň uzavře náustek, aby si měch nečerpal zpátky vzduch z nafukovaného prostoru. To ovšem znamenalo udělat celý měch znovu.

John se pustil trpělivě do práce potřetí. Klapky zhotovil z kůže a přilepil je okrajem na jejich místo, a konečně zhotovil měch, který se dal opravdu upotřebit. Nevypadal sice hezky, ale pracoval dobře a víc John nežádal.

Mnoho potíží mu způsobilo i pořádné utěsnění tří velkých lvouních kůží, sešitých do vaku, které byly určeny k zhotovení voru.

Nakonec se podařilo i to. Pořádně je nafoukl a sešněroval dohromady pevnými řemeny. Dostal tak tři velké kožené měchy naplněné vzduchem, dva a půl yardu dlouhé. Připoutal je k sobě po délce a křehké plavidlo zpevnil tím, že k němu vzadu přivázal napříč prázdný a dobře uzavřený soudek, o nějž se při pádlování bude moci opírat zády. Jeho vor se nemohl potopit ani ve vlnobití, pokud by z kožených měchů nevyprchal vzduch, a John se několika pokusy přesvědčil, že měchy vydrží plně nafouknuté celých čtyřiadvacet hodin. Tolik ani nepotřeboval. Počítal s tím, že i při pomalé cestě dorazí do Banksovy zátoky nejpozději za patnáct hodin...

Podle Johnova kamínkového kalendáře bylo už 20. června 1812.

Strávil tedy na ostrově Albemarle bez jednoho dne plný rok, když opouštěl ve společnosti Martina a Jacka zátoku. Vezl si zásobu sušeného želvího masa a vajec natvrdo, broskve na několik dnů a v malém měchu tři galony vody. O své společníky se cestou nepotřeboval starat, ti si naloví ryby podle míry svého hladu. Zásoby John pečlivě přivázal k soudku, který vyčníval nejvíc nad vodu, a přidal k nim ještě náhradní pádlo, kdyby se mu jeho zlomilo.

Za ranního úsvitu vypluli. Vor se sice řídil trochu obtížně, byl právě tak dlouhý jako široký, ale jinak se držel na vodě dobře a John s ním byl spokojen.

„Tak sbohem, ostrove! Doufám, že se sem na tohle místo už nikdy nevrátím!“ zvolal vesele, když odrazil od břehu. Naposled se ohlédl ke kamenné chatě, kterou opouštěl s lehkým srdcem. Martin a Jack hlučně skřehotali, jako by se k jeho loučení připojovali.

John statně pádloval a zanedlouho projížděl pod útesy, na nichž se slunili lvouni, pohlížející naprosto netečně na podivnou věc, která pomalu klouzala kolem nich. Brzy potom se před vorem otevřel výjezd ze zátoky a o několik minut později vpluli mezi ostrovy Albemarle a Narborough. Nízké a dlouhé vlny zde rozkolébaly vor, John měl s pádlováním více práce. Slunce do nich nyní pražilo naplno a John vzpomínal na stinnou zátoku, kde teď bylo mnohem příjemněji. Mohl sice zabočit do stínu pobřežních skal, ale tím by si značně prodloužil cestu, protože pobřeží tvořilo četné záhyby.

Držel se proto raději uprostřed úžiny, široké na těchto místech necelých deset mil, přestože tu bylo takové horko.

Prohlížel si právě divoce rozervané skály ostrova Narborough a přemítalo tom, jestli by se byl na jeho nehostinných březích uživil kdyby ho tam býval kapitán Pitt vysadil, když Jack a Martin začali pronikavě křičet. Jejich hlasy zněly tak polekaně, že se John chvatně rozhlédl po hladině. Spatřil těsně za sebou trojhrannou žraločí ploutev a v příštím okamžiku se vynořila z vody šeredná rozevřená tlama a chňapla po voru. Minula ho a John po ní hodil pádlem. Vor zakolísal, začal se otáčet na místě. Útočník se v příštím okamžiku octl za soudkem a celé plavidlo se otřáslo prudkým nárazem žraločí hlavy, která udeřila do dřeva.

„Jen počkej, mám na tebe něco lepšího!“ zvolal John pomstychtivě a rychle hledal mezi nákladem. Podařilo se mu vytáhnout kyj, na jehož konci byl přivázán těžký kámen s ostrými hranami. Žralok se teď objevil na druhé straně voru a opakoval svůj útok tentokráte z takové blízkosti, že by ostrými zuby jistě prokousl krajní měch. V posledním okamžiku mu John zasadil do měkkého čenichu tak mocnou ránu, že se vor divoce roztancoval na vlnách.

Voda se začala přelévat přes kůže a ptáci polekaně křičeli, tisknouce se k svému pánovi, který měl plné ruce práce, aby zas obnovil rovnováhu kymácejícího se plavidla.

„No, no, jen tak nekřičte, nic se neděje,“ chlácholil je, rozhlížeje se po mořském lupiči. Spatřil ho ve slušné vzdálenosti po levém boku a tenká krvavá stuha, rozplývající se ve vodě, dokazovala, že zvíře je zraněno. Pak už měli od něho pokoj, ačkoliv je žralok sledoval ještě po celé dvě míle.

O několik hodin později se objevilo nové nebezpečí.

John právě skončil oběd, o nějž se dělil s Martinem a s Jackem, a měl ještě čas uklidit zásoby a chopit se kyje, když se bezprostředně po pravé straně voru vynořil druhý netvor. Námořník chladnokrevně vyčkal, až se podlouhlá hlava vymrštila z vody a udeřil, právě když se ohromné čelisti rozevřely ke kousnutí. Žralok se na okamžik zarazil, ale když se John rozmáchl k nové ráně, projel mu těsně kolem hrudi tenký a dlouhý předmět, minuv jej jen o šířku dvou prstů.

„Proboha, mečoun!“ vykřikl John polekaně a zbledl jako plátno.

Nyní byl mezi dvěma nepřáteli, po pravé ruce se hotovil žralok k novému útoku a vlevo se pokoušel druhý dravec provrtat svým kostěným kopím kožené plavidlo, které pokládal za nějaké podivné vodní zvíře.

John se nahnul dopředu. Přitisknut celým tělem k voru, zabral pádlem rychle po sobě na obou stranách, co mu síly stačily. Vor se otřásl a takřka poskočil kupředu. Kostěný meč zaskřípal na soudku, smekl se po jeho povrchu a v příštím okamžiku se zaryl do hrdla druhého netvora, který při neočekávaném pohybu voru dopadl hlavou na soudek a svezl se po něm. John tušil, že se za ním něco děje, ale neměl čas se tam podívat. Pádloval o život, až se voda proudem přelévala přes vor, stříkajíc mu až na hlavu, a teprve za chvíli se ohlédl dozadu. Oba dravci oceánu tam spolu zuřivě zápasili a pěnili vodu vzteklými údery mohutných ocasních ploutví.

„Dobrá,“ usmál se potěšeně John, stíraje si pot z čela. „Rád bych sice viděl hoši, jak to mezi vámi dopadne, ale přílišná zvědavost se někdy nevyplácí. A proto radši pojedeme dál.“ Ačkoliv byl už značně unaven, nedopřál si odpočinku, dokud zápasící dvojice nezapadla za jeho nízký obzor. Potom odložil pádlo, přenechávaje vor proudu, jehož směr byl v těchto místech jejich cestě příznivý, a opíraje se líně zády o soudek, užíval zaslouženého odpočinku. Martin a Jack lovili kolem voru, v malé vzdálenosti od něho, a John poslouchal, jak se přitom spolu dorozumívají. Tak uběhlo asi půl hodiny, když v tom začal Martin polekaně pokřikovat a rychle vesloval zpátky k voru, následován Jackem.

„Copak to zas máte?“ ptal se mrzutě námořník, když mu oba ptáci vylezli na klín. Díval se bystře na obě strany, ale nespatřil nic. Nikde nebylo vidět žraločí ploutev ani žádnou větší rybu. Teprve o chvíli později zpozoroval stádo mořských leguánů, plovoucích napříč přes úžinu od ostrova Narborough k Albemarle. Těla těchto zvířat, zbarvená šedočerně jako láva, ve které si hledají na pobřeží doupata, se tak málo lišila od hladiny, že je John rozeznal, teprve když krajní řady stáda míjely vor ve vzdálenosti několika yardů.

„Těch se přece nemusíte bát,“ chlácholil své společníky, „ti jsou mnohem hodnější než jejich pozemní bratranci!“ Skutečně taky měl k svému tvrzení pádné důvody. Kdykoliv se v zátoce setkal s vodním leguánem, vždycky se přesvědčil, že je to velmi mírné a krotké zvíře, které se spokojuje se zakrnělými vodními chaluhami. Nikdy na Johna neútočilo. Byro stejně velké jako pestrý pozemní leguán, taky mělo na hlavě pět rohů a na hřbetě nízký hřeben, ale kromě barvy se lišilo od svého příbuzného i stavbou těla. Jeho trup byl štíhlejší a ocas delší.

Leguáni pluli bystře kolem voru a vůbec si ho nevšímali. Veslovali téměř neznatelnými pohyby ocasu. John zamyšleně pozoroval, jak mizejí u břehu albemarleského ostrova. Vzpomněl si, že tento leguán nerad plave proti příboji, ačkoliv žije ve vodě, a v duchu se tázal, co přimělo tolik zvířat, jejichž počet odhadoval na několik set, že opustila břehy narboroughského ostrova.

Otočil se na druhou stranu, k ostrovu Narborough, a polekaně vykřikl. Z jícnu vysoké sopky, tyčící se nad temnými pobřežními skalami, se valil mohutný chochol hustého černého dýmu. Stoupal vysoko k nebi a rozšiřoval se v klidném vzduchu na všechny strany. Celé západní nebe se v několika příštích vteřinách zatmělo obrovským vějířem kouře, jehož stín zalehl úžinu a začal postupovat na východ po svazích Albemarle.

„Milosrdný bože!“ vydechl John.

Stočil prudce vor na východ a pádloval ze všech sil. Zoufale pozoroval, jak rychle temní nebe na východě, a odhadoval, jak daleko má k albemarleským břehům, u nichž teď chtěl také najít útočiště. Pět mil nejméně! Jak dlouho bude muset veslovat? Hodinu, snad i víc! Počká výbuch sopky ještě hodinu?

Bylo nesnesitelné dusno, ačkoliv slunce zakryté hustou clonou kouře už nezářilo. Johnovi se lepil jazyk na patro. A přece nezastavil, aby se občerstvil douškem vody. Oba ptáci se krčili k jeho kolenům a úzkostlivě štěbetali.

Temné zadunění jej přimělo, že se na okamžik obrátil. To, co spatřil, ho tak upoutalo svou hrůznou krásou, že zapomněl veslovat.

Z jícnu sopky se stále valil černý dým, ale občas jím prošlehávaly zlatě rudé pruhy tekutého ohně, v nichž stoupaly s mocným syčením k nebi jako obrovský ohňostroj rozžhavené a červeně zářící balvany. Mizely někde vysoko nahoře v mohutném černém mraku a John se bezděky přikrčil, jako by mu každým okamžikem měla sletět některá žhavá střela na hlavu. U okraje kráteru se pojednou objevila červená stuha, která se rychle šířila a měnila barvu dožluta, na okamžik utkvěla nehybně na temeni sopky jako podivný lem a začala sestupovat v klikatém, pomalu rostoucím pruhu po svahu hory. Byla to žhavá láva - tající kámen. Pohled na tento mohutný ohnivý proud, který vyvřel ze zemských hlubin, aby se vrhl do moře, Johna vzpamatoval.

Chopil se opět pádla. Vesloval, jak nejrychleji mohl, ačkoliv vzduch byl již tak těžký, že se nedal ani dýchat. Moře se nyní začalo dmout krátkými a vysokými vlnami, které se křižovaly ve všech směrech. Zalévalo Johna vodou, jejíž teplota pozoruhodně vzrostla. Šero zhoustlo v úplnou tmu, ačkoliv bylo teprve dopoledne, a John rozeznal před sebou jen bílou pěnu nejbližší vlny. Vesloval už jen podle sluchu a snažil se, aby dunící sopka byla stále za jeho zády. Ostrý, trhavý zvuk výbuchu mu zalehl do uší. Otočil se jen na zlomek vteřiny. Ohnivý proud se zatím už doplazil k okraji svahu a vrhal se jako žhavý vodopád do moře, které syčelo, pěnilo a dmulo se ohromnou vlnou. Něco zašumělo Johnovi nad hlavou a vzápětí se snesla na vor sprška žhavého popela.

Pelikán zděšeně zakvákal a potom zaslechl John mezi četnými zvuky rozpoutaných živlů třepetání křídel, které v okamžiku zase zmlklo.

„Jen si leť a hleď se zachránit,“ zvolal bez hořkosti za prchajícím Jackem.

Ubohý tučňák, který nedovedl létat a nemohl hledat ani záchranu v plování na hladině vroucího moře, pokrytého hustou vrstvou žhnoucí pemzy, strkal zoufale hlavu pod Johnovu kazajku.

Žhavý popel popálil Johna na obličeji i na rukou, stále ještě pršelo kolem nich drobné kamení, rozpálené do rudého žáru.

John si pojednou všiml, že se vor hluboce noří. Tápal rukou kolem sebe a nahmatal na kůži celá velká místa úplně lysá, jak z nich v horké vodě slezla srst. To však nemohlo být příčinou, že se vzdušné komory tak hluboce potápěly.

„Kůže je proražená a nabírá vodu!“ šlehlo Johnovi hlavou.

V příštím okamžiku už tápal rukou pod kazajkou po svém noži.

Odstrčil jemně Martinovu hlavu, nahmatal nůž a rozevřel ho, potom ukryl tučňáka pod kazajkou. Zachytil se jednou rukou soudku a druhou chvatně přeřezával řemeny spojující těžké kožené vaky se soudkem. Prázdné vaky, z nichž unikl vzduch, nebyly teď k ničemu, zbytečně táhly soudek i s Johnem pod hladinu. Zbavil se jich, ale ani to ještě nepomohlo, za zcela krátkou dobu zmizel úplně pod vodou i soudek.

„Pryč s jídlem a vodou, život je přednější!“ šeptal John a třesoucí se rukou, spálenou na kost, odřízl vak s vodou a jídlo.

Pokusil se sednout si na soudek obkročmo jako na koně. Podařilo se mu to, ačkoliv soudek neviděl a mohl po něm jen tápat rukama, které mu rozežírala horká mořská voda, působíc mu nesnesitelnou bolest. Sevřel pevně nohama tento kus dřeva, svou jedinou záchranu. Unikalo pod ním, potápělo se úplně pod hladinu a John čněl z moře jen horní polovinou těla. Voda jím pohazovala nahoru na hřebeny vln a hned zase dolů mezi dva vodní vrchy, které jej zalévaly horkou vodou, páchnoucí po síře.

A potom se ozval rachot, jako by se svět bořil. Na celou úžinu se sneslo krupobití žhnoucích balvanů...

Patrick O'Gowan, námořník fregaty válečného loďstva USA Essex, velitel kapitán Porter, měl stráž na pravém boku lodi a velmi se nudil. Kotvili v Banksově zátoce, protože kapitán Porter byl toho názoru, že by bylo nemoudré plout k jihu úzkou úžinou mezi ostrovem Narborough a Albemarle, dokud Narboroughská sopka zuří. Bylo to dva dny po výbuchu a sopka ještě dýmala. Ale zdaleka už ne s takovou silou, jako když chrlila oheň. Patricka omrzel pohled na černý kouř, kreslící na modrém nebi korunu ohromné pinie, a začal se rozhlížet po moři, jak to bylo koneckonců jeho povinností. Asi čtvrt míle před lodní přídí, tři kompasové čárky vpravo, zahlédl žlutý bod, který se pomalu pohyboval. Se zájmem se na něj zadíval.

„Vida, tuleň,“ zabručel spokojeně. Říkal „tuleň“ všem ploutvonožcům, ať to byl skutečně tuleň nebo lachtan, lvoun, rypouš sloní či mrož. „To musím říct poručíkovi, chtěl si na tuleně vystřelit!“ Poručík Downes velel kapitánské hlídce a nudil se ještě víc než Patrick. Přijal hlášení o tuleni s velkým zájmem a poslal si hned plavčíka do své kabiny pro pušku. Patrick úslužně přinesl z věšáku u kormidla i dalekohled a poručík se zahleděl na pohyblivý žlutý bod.

„Proboha, ale to není tuleň, to je člověk! A plave! Ale na čem to jen sedí? Vypadá to, jako když leze přímo po hladině.“ Patrick, který byl pověrčivý jako všichni Irčané, se zděšeně pokřižoval, ale neměl čas projevit své mínění. Ostrý hlas poručíkovy píšťalky svolával na palubu všechno mužstvo kapitánské hlídky.

O deset minut později odrazil od fregaty malý člun s poručíkem a s šesti veslaři. A za půl hodiny už obstoupilo všechno mužstvo fregaty Essex podivného tvora, který za podpory námořníků s námahou vylezl po schůdcích na palubu. Měl oblek ze zvířecí kůže, jeho tvář mizela pod hustým vlasem a vousem, nohy i ruce měl mořskou vodou rozežrané do krve. Z kazajky, rozhalené na prsou, čněl zobák tučňáka, který se rozhlížel po zástupu lidí a kroutil hlavou tak směšně, že se lodníci neubránili smíchu.

Robinzonáda Johna Hawkinse byla u konce.

Poručík Downes zavedl svého hosta do důstojnické jídelny, kde se kolem něho seskupil celý štáb fregaty.

„Mám spíš žízeň než hlad, sire, ačkoliv jsem nejedl dva dny,“ odvětil muž, když se ho kapitán Porter vlídně ptal, co by si přál nejdříve.

„Bože, hlad?“ zvolal v údivu poručík Downes, muž ještě velmi mladý. „Jak jste mohl hladovět, když přece máte s sebou živého tučňáka? Mohl jste ho sníst!“ Podivný trosečník se uraženě vzpřímil.

„Pane, zachránil jste mi sice život, ale na mou víru - jako že se jmenuji John Hawkins - spíš bych snědl vás než svého přítele Martina!“ A řekl to tak přesvědčivě, že se nikdo ani neusmál.

Vzpoura na ostrově

Camilo Casanova měl se svým slavným jmenovcem společné jen jméno a jistou zálibu ve rvačkách, která mu vynesla během jeho nedlouhé vojenské služby již hezkou řádku trestů. Jeho představení se shodovali v tom, že je to jeden z nejhorších vojáků malé námezdní armády svobodné republiky ekvádorské, a dávali ho za odstrašující příklad všem nováčkům. Jinak to byl hezký a urostlý chlapík jiskrných očí a pravidelných tahů. Jen modročerné vlasy a bronzový nádech pleti dokazovaly, že v žilách špatného vojáka Casanovy koluje smíšená krev španělských dobyvatelů a domorodých Inků.

„To je moje poslední výstraha, pěšáku Casanovo,“ upozorňoval ho kapitán Juan Cabrera, velitel přístavní tvrze v Guayaquilu, zakončiv tím dlouhý proslov o povinnostech vojáka na stráži. Voják Casanova si právě odpykal šest měsíců samovazby zostřené jednou týdně temnicí za to, že podněcoval své kamarády, aby dali v parnu přednost vinárně před cvičištěm. V ekvádorské armádě se to s disciplínou nebralo nikdy příliš vážně, a proto také většina setniny až na důstojníky, jimž se vojáci prostě rozutekli - ochotně vyhověla návrhu vojína Casanovy. Cestou vzali s sebou stráž od prachárny, která prahla v nicotném stínu rovníkového slunce a přijala výzvu Casanovovu jen s odporem a byvši k tomu donucena přesilou“, jak ctnostně prohlásila před vojenským soudem.

„Nesmysl!“ skočil tehdy muži od prachárny Camilo Casanova do řeči. „Pil jsi víc než my všichni dohromady!“ Toto nedůstojné přerušení líčení mu vyneslo o měsíc víc. Jeho trest byl vůbec proto tak přísně - na ekvádorské poměry vyměřen, poněvadž byl právě padesátý v jeho rejstříku, jak se s pohoršením vyjádřil nadporučík - auditor.

„Nuže, jak jsem již řekl, příště už půjdete na plantáže Progreso,“ opakoval kapitán, dávaje posuňkem najevo, že raport je u konce.

Vojín Casanova pozdravil přesně podle předpisu a odcházel s hlavou hrdě vztyčenou a s duší nezlomenou. Jeho hrdinství kořenilo v jeho nevědomosti. A když mu večer v krčmě, kde oslavovali jeho návrat na svobodu, sdělil jakýsi starý veterán, jehož rukáv byl poset prýmky za mimořádná léta služby, že zná jen jedno horší místo, než jsou plantáže Progreso, a tím že je peklo, dal se bezstarostně do smíchu. K jeho omluvě nutno podotknout, že mu bylo teprve třiadvacet let a že jeho představivost nebyla příliš velká.

O půl roku později byl Camilo Casanova jedním z nucených hostů v podpalubí vládní lodi. Jméno prvního prezidenta Ekvádoru Juana Josého de Flores, nesla poněkud nevhodně, protože to byla loď trestanecká. Pod její palubou, rozeschlou žárem rovníkového slunce, se zaživa peklo padesát vzpurných vojáků a peonů.

Ekvádorská vláda je posílala seňoru Manuelu Cobosovi bezplatně jako příspěvek k jeho pracovním silám na plantážích Progreso.

Seňor Cobos vítal každý lidský přírůstek svého malého království, protože na ostrově Chathamově, kde před jedenatřiceti roky založil své plantáže nadějného jména - Progreso je španělsky pokrok -, se umíralo velmi rychle, ačkoli podnebí tam bylo celkem zdravé.

„Jen do mě tak moc nestrkej, já nejsem žádný doživotní!“ osopil se Camilo na starého námořního vojáka, který mu při rozdílení polévky z bobů - jediného jídla, jímž velitel lodi ze zdravotních důvodů krmil své svěřence v podpalubí - pustil nešetrně kolbu pušky na holou nohu.

„Na Progresu jiní vězňové nejsou, srdíčko,“ usmál se vlídně starý desátník, spustiv mu přátelsky kolbu tentokrát na záda.

„Nedělej hloupé vtipy,“ odsekl Camilo Casanova, který jako špatný voják, jímž byl, neměl žádnou úctu k šaržím. V jeho očích to byl vším právem hloupý vtip. Auditor mu přece řekl, že se odsuzuje na rok k nuceným pracím na ostrově Chathamově. I to bylo, podle Camilova soukromého názoru, značně přemrštěné. Neudělal přece nic jiného, než že vypřáhl koně z čekajícího kočáru inspekčního generála, a sice pod záminkou, že Excelence poručila dát koně okovat, a odjel na něm k dostaveníčku, které si dal s několika kamarády v hostinci El Torrero. Kůň nebyl sice zvyklý na jezdce a sedlo samozřejmě neměl, ale v Ekvádoru dovede jezdit na nezkroceném a neosedlaném koni každý větší kluk. Je pravda, že Camilo Casanova by byl došel do krčmy i po svých, ale posedl jej démon ješitnosti, který mu našeptal, aby si vypůjčil generálova koně a přijel na něm mezi kamarády ve vší slávě.

Juan José de Flores opustil Guayaquil v jedinečný den - na Nový rok, když si právě podávala ruku dvě století. To znamená, že vyplul 1. ledna 1901. Ačkoliv to byl starý, neduživý invalida z doby, kdy se parní kotle nevytápěly víc jak na tři atmosféry, dopravil ho nicméně jeho líný šroub za pět dní k cíli. Ale kapitán se na sklonku pátého dne úmyslně toulal, aby nemusel vjíždět za tmy do zátoky. Proslula mnohem více pod svým druhým jménem - Zátoka vraků - než jako Štěpánova zátoka, jak ji někdy před sto lety pokřtil podle kalendáře anglický kapitán Colnet. Tentýž muž, chtěje si šplhnout u představeného, nazval ostrov, který byl cílem špatného vojáka Casanovy, podle hraběte z Chathamu - tehdy prvního lorda britské admirality.

Mysl Camila Casanovy nebyla nijak zatížena těmito historickými vzpomínkami, když si brzy ráno na Tři krále prohlížel z horní paluby holé a divoce rozeklané skály ostrova. Vyvedli je z jejich páchnoucího a dusného vězení ven, poněvadž se dýchavičný parník chystal přistát. Propletl se těžkopádně mezi úskalím zrádně ukrytým pod tichou hladinou a vrakem ztroskotané lodi, z níž čněl nad vodu jen vršek předního stěžně s vyhlídkovým košem, chvilku se nerozhodně kymácel, zatáčeje ke břehu, a konečně s hlasitým skřípáním nalehl bokem na primitivní dřevěnou hráz, zakotvenou těžkými řetězy na pobřežních balvanech.

Až do té chvíle se o vězně nikdo nestaral. Loď měla spolehlivého strážce v podobě celé smečky žraloků, kteří jí věnovali pozornost i doprovod, sotvaže se přiblížila k zátoce. Camilo Casanova si toho povšiml velmi dobře a byla by jej okamžitě přešla chuť na útěk, i kdyby uměl plavat. Ale byl velmi mizerným plavcem, a proto soustředil pozornost na břeh. To, co tam spatřil, mu vrylo ještě hlubší vrásky do starostmi staženého čela. Četa dvaceti vojáků, ozbrojených moderními remingtonkami s bodly, nebyla zde jistě připravena na jejich počest. Vedl ji malý suchý muž škaredé tváře, podle odznaků poručík ekvádorské armády.

Stranou od ozbrojeného hloučku, který si nečinil žádnou námahu s přesným vojenským postojem, rozmlouvali spolu dva muži.

Jeden z nich, ještě mladý, byl velmi dlouhý. Měl na sobě bíle plátěné šaty, jezdecké boty a slaměný klobouk s širokou střechou, která stínila tvář tak, že mu do ní vůbec nebylo vidět. Kouřil labužnicky doutník a přitom švihal jezdeckým bičíkem. Měl výraz člověka, který je dokonale spokojen sám se sebou. U opasku mu viselo pouzdro s velkou automatickou pistolí.

Druhý muž byl oblečen a ozbrojen podobně jako jeho společník, ale lišil se od něho postavou i stářím. Byl spíše prostřední než velký, měl mohutnou hruď a neobyčejně široká ramena. Jeho silně prošedivělý plnovous prozrazoval dosti pokročilý věk. Přesto se muž držel přímo a statně. Celé jeho vzezření působilo dojmem síly a panovačnosti.

Casanova si v duchu řekl, že tohle je jistě pán ostrova, seňor Manuei Cobos. Brzy se přesvědčil, že hádal správně.

„Tak na břeh, holoto, přerušil jeho úvahy ostrý hlas velitele transportu.

Několik námořních pěšáků začalo pracovat kolbami pušek na zádech vězňů a hnalo je k úzkému můstku, spuštěnému z dolní paluby na přístavní hráz. Teprve když stanuli na břehu, povšiml si Casanova železných pout složených na hromadě. Zachvěl se v neblahé předtuše, která se měla ihned vyplnit. Několik vojáků z ostrova je začalo poutat, zatímco ostatní je obstoupili s namířenými puškami. Každý vězeň musil zkřížit ruce za zády, zápěstími přes sebe, a dostal na ně železné náramky spojené krátkým řetízkem. Bylo to poprvé v životě, co Camilo Casanova ucítil pouta. Způsobilo mu to prazvláštní pocit. K tomu ještě byly jeho náramky těsné, a když se proti tomu ohrazoval, zasadil mu voják, který ho poutal, surovou ránu kolbou pod žebra.

„Budu si stěžovat guvernérovi ostrova, takhle se nezachází s vojáky!“ vyhrožoval rozhořčeně Camilo.

Muž s četnými šrámy na tváři se posměšně ušklíbl.

„To můžeš udělat hned. Guvernér je tamhle se seňorem Cobosem,“ ukázal na dlouhána kouřícího doutník.

Camilo se mu vyškubl, několika skoky se octl před udiveným guvernérem a začal překotně přednášet svou stížnost. Byl sotva v polovici, když se vládní úředník vzpamatoval z údivu a počal jej šlehat bičíkem přes tvář. Camilo měl ruce spoutané za zády a nemohl si jimi chránit obličej. Sklonil jen hlavu před krupobitím ran - a v příštím okamžiku srazil guvernéra kopnutím na zem. To další viděl už jen jako v rudé mlze. Příval ran, který spustili vojáci pažbami na jeho záda, téměř ani necítil. Pozoroval jen, jak se guvernér pomalu zvedá ze země s tváří staženou bolestí, a pak už se díval do ústí jeho pistole.

Silná ruka vládce ostrova odchýlila zbraň v posledním okamžiku, takže se kulka neškodně zaryla do země.

„Škoda pracovní síly, seňore,“ řekl vlídně pán ostrova. „Však si to chlap odpyká jinak, nebude o nic zkrácen!“ Seňor guvernér kypěl kletbami, na něž je španělský jazyk velmi bohatý, ale ty už Camilo neslyšel. Vojáci jej odvlekli na samý konec dlouhé kolony ostatních vězňů, kteří stáli v řadě jeden za druhým, vždy tři kroky od sebe. Řetěz, protažený mezi nohama vězňů a připevněný k ručním poutům každého z nich, je spojoval všechny dohromady jako zrnka ohromného růžence, přes sto metrů dlouhého.

Cobos a guvernér vsedli na koně a poručík dal povel k pochodu.

Dlouhá čára lidí zatočila na úzkou a příkrou stezku, která je měla dovést po osmi kilometrech pochodu do hor ostrova, na plantáže Progreso.

Ostrov Chathamův je nejvýchodnější ze skupiny galapágských ostrovů, má plochu 430 čtverečních kilometrů a zvedá své nejvyšší horské vrcholky do výše asi pěti set metrů, kterou si ostatně dosud nikdo nedal práci přesně změřit. Jinak je to stejný výrobek Vulkánovy dílny jako všichni jeho sousedé. Jeho ponuré čedičové skály rozervané roklemi a krátery, vypadají právě tak nevlídně a nehostinně jako na všech galapágských ostrovech. Uvnitř však není Chatham tak pustý, jak vyhlíží, když ho člověk pozoruje z lodi, od moře. Jsou zde celé horské plošiny zarostlé hustými lesy, velká údolí pokrytá úrodnou prstí a bujnou stepí. Několik kusů hovězího dobytka a vepřů, které zde kdysi vysadili flibustýři na břeh, se za ta dlouhá léta rozmnožilo v úctyhodná stáda, žijící zcela zdivočele.

K nim se druží divocí psi a krysy, jejichž původ je stejný jako původ dobytka.

Seňor Manuel Cobos zabloudil na tento ostrov náhodou před mnoha lety, roku 1865. Tehdy mu bylo pětadvacet a jako účetní velké guayaquilské obchodní firmy dohlížel na náklad vzácného dřeva dopravovaný americkou plachetnicí Generál Sheridan z Guayaquilu do San Franciska. Sotva opustili přístav, přihnala se bouře a zle americký trojstěžník zřídila. Generál Sheridan přišel o zadní stožár a o velké ráhno z hlavního stožáru. Prudké nárazy vln kromě toho uvolnily obložení lodi na pravém boku tak vydatně, že do ní teklo nadmíru nepříjemným způsobem. Kapitán byl přinucen opravit co nejdříve škody, a protože je bouře zahnala na dohled Galapág, nerozpakoval se přistát u prvního ostrova, s nímž se setkal.

Byl to právě ostrov Chathamův. Když vzal kapitán na potaz plavební příručku, dozvěděl se, že ostrov má poskytnout „pohodlný a bezpečný přístav, Štěpánovu zátoku na jihozápadním břehu“.

Přístav byl snad bezpečný, ale vjezd do něho nebyl vůbec pohodlný, jak kapitán záhy zjistil, svolávaje kletby na hlavu autora plavební příručky. Jen díky tomu, že moře bylo ještě dosti rozvlněné a odhalovalo víc ze svých útrob, než činí v době klidu, podařilo se kapitánovi vplout do Štěpánovy zátoky, aniž přidělal k dosavadním škodám na lodi ještě další. Příručka naštěstí neuváděla druhé jméno zátoky, obsahující ošklivé slovo vrak, a tak do ní bodrý Yankee vjížděl s klidnou a důvěřivou myslí. Snad právě ta mu pomohla převést bez pohromy Generála Sheridana přes neviditelná úskalí.

Zatímco mužstvo lodi pracovalo se vší možnou rychlostí na opravách, potuloval se Manuel Cobos po břehu. Na obyvatele ekvádorské republiky to byl muž kupodivu podnikavý a dobrý obchodník. Povšiml si šedohnědých keříků lišejníku, jichž bylo všude na skalách hojnost, a poznal v něm podle jeho černavých, kulatých plodů skalačku barvířskou. Na sběr této rostliny, která byla výborným materiálem k výrobě lakmusového barviva, měly tehdy skoro výhradní monopol Kanárské ostrovy. Bystrý duch seňora Cobose se zadumal nad obchodními možnostmi, které mu jeho nález na Chathamově ostrově mohl poskytnout. Měl plán hotový ještě dřív, než kapitán dokončil opravu lodi.

„Co vás to napadlo, chtít se usadit na takovém pustém kousku země?“ divil se o několik týdnů později přísný vládní úředník republiky ekvádorské, jemuž seňor Cobos přednesl svou žádost o pronájem ostrova.

„Miluji samotu, Excelence,“ odvětil snivě Manuel Cobos. Snesl podezřívavý pohled hodnostářův, aniž zamrkal.

Úředník chvilku přemýšlel a potom se usmál - přišel na to, co ten mladý chlapík chce na ostrově hledat. Poklad, no samozřejmě!

Nejméně dvakrát do roka byla celá ekvádorská vláda obtěžována žádostmi nenapravitelných důvěřivců o svolení, aby směli pátrat po pokladech flibustýrů. Počet těch, kteří se na dovolení vůbec neptali, byl ovšem mnohonásobně větší, protože ekvádorská republika nevydržovala na galapágských ostrovech ani jednoho policistu. Nikdy se dosud nestalo, aby byl někdo něco našel. Seňor Cobos může mít svůj ostrov levně, řekněme za sto peset ročně splatných předem a se smlouvou na pět let. To byl pouhý uznávací poplatek, jak si Manuel Cobos v duchu řekl, chvátaje projevit svůj souhlas.

Usadil se zpočátku na pobřeží s několika míšenci a černochy, které si najal. Malá šalupa dopravovala jeho zásilky lišejníku do Guayaquilu a odtud šly dále. Obchod vzkvétal, poněvadž kromě mzdy a poplatku za převoz seňor Cobos neměl jiných větších výdajů. Své lidi na Chathamu živil „ze země“ jako Napoleon své vojáky. To znamená, že dva gaučové chytali lasem zdivočelý hovězí dobytek, popřípadě rybařili v zátoce. A když se v suché době stáda uchýlila do hor, kam se za nimi dobře nemohlo, byli tu vždy ještě leguáni a želvy, jejichž maso vypomohlo.

Když byl na ostrově čtvrtý rok, učinil seňor Cobos důležitý objev. Co jim dosud chybělo, byla voda. Museli se spokojit s tím, co napršelo, a třebaže dal seňor Cobos vystřílet prachem ve skalách cisterny, byl některý rok na deště tak chudý, že se muselo s vodou úzkostlivě šetřit. A právě nyní objevil Cobos na jedné potulce do hor vydatný pramen a celou malou říčku. Zavlažovala velkou kotlinu o rozloze několika desítek hektarů a vytékala zcela neužitečně na druhé straně ostrova v podobě dvou vodopádů do zátoky. Později dostala jméno zátoka Čerstvé vody a stala se nedostižným předmětem touhy všech kapitánů hledajících na těchto vyprahlých ostrovech vodu. Nedostižným proto, že četná úskalí a divoký příboj mařily v zárodku každou snahu přistát zde s větším člunem, o neschůdném břehu ani nemluvě.

Kotlina, kterou tak zcela neočekávaně seňor Cobos objevil, byla vzdálena od místa jeho dosavadního pobytu asi osm kilometrů.

Vedla k ní cesta pro kamzíky, ale s trochou úsilí se dala upravit v dosti schůdnou stezku. Cobos se podjal se svými lidmi této námahy ihned. Poznal totiž, že se ono místo hodí výborně k založení plantáže cukrové třtiny. Zatím o tom ovšem pomlčel, a když brzy na to jeho smlouva vypršela, podařilo se mu ji prodloužit za stejný poplatek, tentokráte však na deset let.

K obdělání jakékoliv plantáže je zapotřebí dostatečného počtu lidí. A seňoru Cobosovi přálo štěstí i v tom. Právě když se vrátil po podpisu smlouvy na svůj ostrov, vypukl v Ekvádoru jeden z četných a v dosti pravidelných lhůtách se opakujících převratů. Nová vláda měla plno vězňů a nevěděla si rady, kam je dát. V této tísni padl její zrak na galapágské ostrovy, kde se tou dobou dělaly už dva pokusy o kolonizaci. Prvním z nich byl Cobosův „lišejníkový podnik“ na Chathamu, druhým byla osada, kterou založil jakýsi don Valdizián na ostrově Karlově. Byl vlastně Cobosovým „sousedem“, ale dělilo je od sebe sto padesát kilometrů moře.

Těmto dvěma mužům nabídla ekvádorská vláda své vězně jako levné pracovní síly. Přijali oba - Cobos s radostí, don Valdizián s jistým zdráháním, které bylo v jeho případě zcela oprávněné, jak se ukázalo o několik roků později.

Don Valdizián neměl ani zdaleka tak pevnou pěst jako jeho soused na Chathamu, a to se mu stalo osudným. Jednoho dne se trestanci vzbouřili, zmocnili se zbraní, zabili dona Valdiziána a pustili se do pokojných osadníků, kteří se v hrůze rozutekli za noci po ostrově. Zde se skrývali až do příjezdu Valdiziánovy lodi. Její kapitán sice obnovil pořádek, ale zkáze osady už nedovedl zabránit, ačkoliv největší provinilci byli ihned postříleni. Počestní obyvatelé ho prosili, aby je odvezl zpět na pevninu, což také učinil, a zbytek trestanců, počtem asi sto, dala vláda k dispozici seňoru Cobosovi.

To se stalo roku 1879, deset let po založení plantáže Progreso.

Počet chathamských obyvatelů tím stoupl na tři sta, včetně tlupy vládních vojáků. To už bylo malé království, v němž seňor Manuel Cobos vládl jako neomezený panovník. Guvernér, kterého sem ekvádorská republika poslala, byl v jeho rukou pouhým panákem a vojáci, kterým seňor Cobos dopřával skvělý žold a výborné zaopatření, mu byli slepě oddáni. Jako každý řádný panovník vydával seňor Cobos i své vlastní peníze - měděné kotoučky. Na jejich líci byla vyražena jejich jmenovitá hodnota a na rubu začáteční písmena Cobosova jména, M a C, která by se s trochou obrazotvornosti dala číst i jako Manuel - Císař.

S vojáky ochotně plnícími každý rozkaz se vládlo seňoru Cobosovi lehce i nad těmi nejvzpurnějšími trestanci. Dal je prostě bičovat a popřípadě odstřelit podle svého uznání a se schválením vládního guvernéra, na něž ostatně ani nečekal.

Že není radno guvernéra kopat, o tom se přesvědčil Camilo Casanova, sotva dorazili do Progresa. Místo jídla, které obdrželi jeho méně vzpurní společníci v okovech, mu dva statní černoši stáhli kazajku a košili. Třetí černoch, který byl ještě statnější, mu naložil na holá záda karabáčem padesát důkladných ran.

Camilo vytrpěl tento krutý trest se zaťatými zuby a bez jediné hlásky bolesti, ačkoli téměř omdléval. Když potom ležel v bídné slaměné chýši na břiše, v němž mu kručel prázdný žaludek, přemýšlel o pomstě a odvetě, až se mu před očima tmělo. Brzy se přesvědčil, že to bude velmi těžký podnik. Trestanci ve dne pracovali pod dozorem ozbrojených vojáků a v noci spali v chýších ohrazených ostnatým drátem. Kolem plochu obcházela ustavičně hlídka šesti mužů. K usnadnění její práce svítily ve všech čtyřech rozích olejové lampy od večera do rána a ozařovaly prostor natolik dostatečně, aby se dalo po uprchlících s úspěchem střílet. Trestanci spali zpravidla v chýších po deseti, ale ti zvláště vzpurní měli jakýsi druh samovazby v podobě malé chaty, v níž byli sami. Tato skupina menších chat, jichž bylo asi dvacet, tvořila samostatný celek, stojící stranou od obydlí ostatních vězňů. Navíc byl ohrazen dvojím ostnatým drátem. Uprostřed malého prostoru, který zaujímal, svítila za tmy silná lampa, umožňující zvláštní hlídce čtyř vojáků dohled, aby vězňové neopouštěli za noci svá obydlí a nenavštěvovali se navzájem.

Strážní systém byl tedy na Chathamově ostrově dokonalý.

Seňor Cobos, který byl jeho autorem, mohl být na své dílo právem hrdý.

Camilo Casanova pracoval na Cobosových plantážích už tři měsíce a po celou tu dobu byl svými strážci na zvláštní rozkaz vládce ostrova tak trýzněn, že už pozbýval zdravého rozumu. Několikrát za den pociťoval zuřivou touhu vrhnout se na svého mučitele a sevřít jeho krk mezi prsty. Byl si dobře vědom, že by za to vytrpěl hroznou smrt, ale měl by aspoň už jednou pokoj od všech starostí.

Okopával právě cukrovou třtinu a napřímil na okamžik ohnutá záda, která ho už bolela únavou. Vzápětí mu na ně dopadl hlídačův karabáč tak ostře, že se jeho košile zbarvila krví. Camilo byl bit denně a rány na jeho zádech neměly ani čas se pořádně zajizvit.

„Pse!“ zvolal hlídač. „Myslíš, že jsi tu na prázdninách? Jestli si chceš pohovět, stačí říct slovo a dáme tě hezky pod strom.“ Camilo dobře věděl, co tím míní, okusil tento trest už několikrát a dával přednost bití. „Dát někoho pod strom“ znamenalo uvázat ho za ruce vztažené nad hlavu k větvi stromu tak, aby byl na parném slunci a přitom stál na špičkách. V tropickém vedru a v nepřirozené poloze, která jim vehnala krutou křeč do všech údů, vydrželi tento trest i ti nejsilnější jen čtvrt hodiny. Potom omdlévali bolestí.

V Camilových očích nebezpečně svitlo. Sevřel křečovitě motyku, až mu klouby zbělely. Ještě okamžik - a vojákova hlava se rozletí pod jejím blýskavým ostřím.

„Blázne, nech ho, vydrž!“ Ta čtyři slova někdo zašeptal tak naléhavě, že uvízla v Camilově sluchu. Měla podivuhodný účinek. Napjaté svaly trestancovy povolily, muž ohnul hřbet a pokračoval odevzdaně ve své práci. Hlídač ho přetáhl ještě jednou a potom poodstoupil stranou. Zavěsil si karabáč k pasu a přendal pušku z levé ruky zase do pravé. Pozoroval Camila ostražitě, ale přesto mu uniklo, že vězeň pozvedl hlavu, pátraje po muži, který na něj promluvil.

Pracoval v řádce před ním a Camilo ho poznal podle širokých zad a znetvořeného ucha. Byl to Raimundo Guardado, jeden ze vzbouřenců z Karlova ostrova, dopravený na Chatham před dvaceti lety. Pokusil se třikrát s jinými vězni o útěk z Progresa - ačkoliv se to zdálo být nesmyslným podnikem, vzhledem k opuštěnosti ostrova, kde nebylo kam uprchnout. Vždy byl chycen a při poslední honičce mu ustřelili půlku pravého boltce. Snesl všechny hrozné tresty, které Cobos uprchlíkům vyměřil, a v posledním roce se choval tak vzorně, že pozornost strážců vůči němu značně ochabla.

Náhlý příval deště přerušil práci na plantáži a vojáci sháněli křikem a ranami vězně dohromady. Na chvíli nastal zmatek a Camilo se octl vedle starého trestance.

„Dnes nespi a připrav se,“ zašeptal mu Guardado chvatně do ucha, tváře se přitom zcela lhostejně.

V následujícím okamžiku je stráž od sebe odtrhla a malá skupina vězňů obklopená vojáky se dala na cestu k chýším. Z ostatních částí plantáže se vynořily jiné hloučky vězňů spěchajících pod střechu. Vítali tropický liják s povděkem. Znamenal pro ně přestávku v práci, která se mohla protáhnout na několik hodin a snad i do noci. Jejich hlídači je zahnali do chat. Strážní zalezli do svých budek, upletených z větví a pokrytých dehtovaným plátnem jako střechou. Měli odtamtud výhled na všechny strany, ale zato jim tam vnikalo daleko víc deště než vězňům do slaměných chat.

Déšť se protáhl a rozdílení večeře se dělo za prudkého lijáku, který zředil obsah společného kotle s jídlem. Každý trestanec přišel se svou dřevěnou miskou a dostal porci bobů s rozsekaným hovězím masem. Seňor Cobos krmil své strávníky docela dobře, vycházeje z názoru, že i stroj se musí náležitě namazat, má-li pořádně pracovat.

Tma nastala ještě dřív, než Camilo zhltl obsah své misky. Ležel v těsné chatě, která se podobala spíše boudě pro psa než lidskému obydlí, a nespal. Naslouchal jednotvárnému bušení deště nad svou hlavou a šumění vody stékající po šikmých stěnách chýše. Každý jeho nerv byl napjat dychtivým očekáváním. Z krátkého Guardadova sdělení uhodl, že se něco chystá, a v duši mu začala klíčit neurčitá naděje.

Okamžik byl pro pokus o únik velmi vhodný. Uprostřed malého prostranství, kolem něhož se kupily chýše nejtěžších vězňů, hořela sice stále lampa, chráněná stříškou proti dešti, ale vody řinoucí se z nočního nebe v úplném přívalu pohlcovaly její paprsky tak, že na pět kroků od ní nebylo lze nic rozeznat. I bdělost stráží v takovém nečase valně ochabla, každý se hleděl skrýt proti studenému a nepříjemně mrazivému lijáku, jak jen dovedl.

Podivný šramot, zcela jiný než hluk deště, se ozval přímo za Camilovou hlavou a upoutal jeho pozornost.

„Nespíš?“ zašeptal mu někdo do ucha. V chýši byla naprostá tma a Camilo nevěděl, kdo je jeho nočním návštěvníkem.

„Kdo je tu?“ tázal se stejně tiše.

„Guardado. Připraven?“

„Připraven na všechno,“ odvětil odhodlaně Camilo Casanova.

„Tak lez za mnou a drž se mě za nohu.“ Casanova uposlechl. Podlezl otvorem, který vyřízl Guardado ve stěně chýše těsně u země, plazil se po břiše a držel se nohavice svého návštěvníka. Neviděl ani na krok, ale zdálo se, že Guardadovi tma nevadí a že má zrakové schopnosti jako kočka. Za chvíli poznal Camilo hmatem, že jsou u stěny jiné chýše.

„Počkej tady,“ sykl mu Guardado do ucha a Camilo se ho pustil. Netrvalo ani minutu a pokračovali ve svém nočním plížení, ale tentokrát už byli tři. Guardado lezl první, za ním pak Camilo, drže se ho za nohavici, a jeho se zase držel muž vyklouznuvší z chaty, kterou právě navštívili. Tiché plížení kolem chat trvalo ještě hodinu, jak to Camilo odhadl, ale potom už bylo všech dvacet vězňů ze samovazby na svobodě. Byla to ovšem svoboda hodně neúplná, protože stále ještě vězeli na plantáži Progreso, a dokonce ani nepřekročili okruh dvojitého ostnatého drátu.

Camilo byl zvědav, jak si Guardado, zřejmě organizátor útěku, s tímhle bude vědět rady. Ostnatý drát byl napjat na pořádných kůlech, zapuštěných hluboko do země, a jednotlivé dráty běžely tak blízko sebe, že by mezi nimi neprolezlo ani malé dítě. Nejvyšší z drátů byl asi dva metry od země a dvířka, jediný východ z ohrady, byla zajištěna důkladným visacím zámkem.

Řetěz mlčenlivých mužů se plížil k ohradě neslyšně jako průvod duchů. Když stanuli u drátů, poručil Guardado nejbližšímu muži, aby natrhal tolik trávy, kolik najde kolem sebe, a aby předal jeho rozkaz dále. V minutě trhalo osmnáct mužů trávu a Guardado s Casanovou ji od nich přijímali a pěchovali ji do veliké kupy těsně u drátěné ohrady. Šlo to příliš pomalu a Guardado se rozhodl, že radši rozeberou nejbližší chýše, beztak už prázdné, protože jejich bývalí obyvatelé byli na útěku. Počítal starostlivě, kolik mají ještě času. Hlídky se měnily po čtyřech hodinách a on zahájil své vysvobozovací dílo brzy po posledním střídání. Z oněch čtyř hodin už jistě uběhly dvě a byl nejvyšší čas odtud zmizet.

Konečně dosahovala hromada trávy a slámy až nahoru, k oběma nejhořejším drátům, které se táhly ve stejné výšce - plot byl totiž dvojitý. Guardado na ni vystoupil první a slaměná poduška uchránila jeho holé nohy před ostny. Dráty se prohnuly pod jeho tíží, ale unesly jej, a trestanec z nich seskočil na druhou stranu neslyšně a pružně jako kočka. Za ním následovali jeho druhové. Netrvalo to dlouho a poslední z nich byl za drátěnou ohradou. Vzali se opět za ruce a Guardado, mlčky uznaný náčelník, šel jako první. Za těch dvacet let strávených na ostrově znal v okolí plantáží každý kamínek. Ačkoliv nebylo vidět ani na krok a déšť se lil ustavičně z inkoustově černého nebe, vedl je Guardado tak bezpečně, že obešli zcela nepozorováni strážní budku. Guardado by se byl rád zastavil, aby se zmocnil strážcovy pušky, ale řekl si, že bude lépe od toho upustit. Ve tmě se špatně bodá a škrtí. Kdyby se mu nepodařilo umlčet stráž v jediném okamžiku, vznikl by poplach - a pokus o útěk by byl v zárodku zmařen.

Zamířili na západ, ke skálám ohraničujícím kotlinu, ale cestou se zastavili u kůlny s nářadím. Nezavírala se na noc a trestanci odtud vzali, co jim padlo ve tmě pod ruku - motyky, kladiva, lopaty.

To byly jejich jediné zbraně, nepočítaje v to nůž, ukradený Guardadem v nestřeženém okamžiku z kuchyně už před několika měsíci.

Přešli napříč kotlinou a Guardado zabočil do úzké, neschůdné rokle. Klopýtal přes neviditelné kameny, a když urazili s velkou námahou sto kroků, zavelel stát.

„Proč stát?“ reptal jeden z trestanců. „Ať jsme radši co nejdál!“

„Protože by sis rozbil tu svoji hloupou hlavu, Pedro,“ odpověděl klidně Guardado, který poznal mluvčího po hlase. „Tady to už neznám, nikdy jsem tu nebyl. Vím jenom, že tahle rokle vede k moři.

„A co budeme dělat u moře? Chceš snad plavat až do Ameriky?“ namítl jiný nespokojenec.

„Kdybych dovedl přeplavat tisíc kilometrů, nečekal bych až na dnešek a rozhodně bych s sebou nebral tolik hlupáků, Lopezi,“ řekl Guardado. Ostatní, až na osloveného, se dali do smíchu.

„Co chceš podniknout, kamaráde?“ ozval se Camilo Casanova, který až dosud naslouchal mlčky výměně názorů.

„Konečně rozumná řeč,“ pochvaloval si trestanec. „Poslyšte, co vám povím!“ Jeho druhové se shlukli kolem něho, aby dobře slyšeli.

„Asi před týdnem jsem nepozorovaně vyslechl, co říkal Cobos guvernérovi o té své lodi.“

„Oh jé, Cobosova loď,“ ozval se zklamaně jeden z posluchačů.

„S tou nic není, je na ní ozbrojená posádka a ta drží hlídku dnem i nocí.“

„Zavři zobák, Juane, a poslouchej, co ti řekne rozumnější člověk,“ okřikl ho Guardado. „Tak to bývalo kdysi, jak to říkáš, ale teď už ne. Cobosovi námořníci mají dost služby na ostrově, aspoň někteří, a starý jim nedůvěřuje. Proto zavezl sám se svým sluhou šalupu do malé zátoky, o které nikdo neví, a tam ji ukryl. Loď tam vůbec nikdo nehlídá!“

„Hurrá!“ zvolal hlasitě jeden trestanec. Vzápětí mu dopadla pádná Guardadova ruka na ústa s takovým důrazem, že se zapotácel.

„Hloupý mezku!“ syčel Guardado. „Jestli nezavřeš okamžitě tu svou protivnou hubu, zlomím ti vaz. Chceš, aby nás zaslechli?“ Muž něco nespokojeně mručel, ale netroufal si hlasitě odporovat.

„No jo, ale jak tu zátoku se šalupou najdeme, když o ní ví jen Cobos a guvernér?“ ozval se jakýsi nespokojenec.

„Půjdeš k seňoru Cobosovi, Gerónimo, s uctivým poručením ode mě. Dáš ho vzbudit a optáš se ho, kde tu loď má,“ řekl vlídně Guardado.

Trestanci se tiše rozchechtali.

„Hoši, nechme prázdných řečí,“ pravil důrazně Guardado. „Samozřejmě že vím, kde šalupa je, protože to místo Cobos guvernérovi důkladně popsal. Ale teď tam jít nemůžeme, není vidět ani na krok. Počkáme, až přestane pršet a až se trochu vyjasní.“

„Prokletý déšť!“ zahuboval kdosi. „Kde jsme už mohli být, kdyby nepršelo.“

„To ti hned povím,“ řekl Guardado. „Byli bychom ve svých špinavých chatách, protože za jasného počasí by na útěk nebylo ani pomyšlení. A ostatně ten déšť má pro nás ještě jinou výhodu, spláchne naše stopy kolem Progresa. Psi nebudou vědět, kam se pustit.“

„A nebojíš se, že stráže zatím zpozorují náš útěk?“ ozval se tiše Camilo.

„Nemám strach, amigo,“ řekl přesvědčivě starý trestanec. „V noci se chýše neprohlížejí.“

„Mohli by si všimnout té hromady trávy u plotu,“ namítl Casanova.

„Nevšimnou si jí,“ tvrdil Guardado. „Je na vnitřní straně, takže o ni nemohou zakopnout. A příští hlídka ji taky neuvidí, poněvadž se bude s tou nynější střídat ještě za deště, kdy není nic vidět. Přelezli jsme ostatně v rohu, kde je nejhorší světlo, a tam jsme taky rozebrali chaty.“ Nikdo už neměl žádné další námitky a tlupa vyčkávala mlčky, třesouc se zimou, až déšť poleví. Kolem půlnoci se mraky začaly trhat, a jak to bývá zvykem u tropických lijáků, přestalo pršet naráz.

Obloha se pokryla nádhernými rovníkovými hvězdami a na východě se objevil jasný srpek ubývajícího měsíce. Podle hvězd byla asi jedna hodina po půlnoci a Guardado si spokojeně oddechl. Uplynula už doba střídání stráží a nikdo jejich útěk nezpozoroval, jinak by už dávno vznikl na plantážích poplach. Poněvadž bylo mokro, byl si starý trestanec jistý, že stráže ani nenapadne brouzdat v kalužích kolem ohrady. Nebylo tedy nebezpečí, že by zpozorovaly hromadu trávy a slámy, přes niž trestanci překročili plot, anebo to, že dvě chýše chybí.

Uprchlíci měli dobré tři hodiny času. Víc než dost, aby se dostali na pobřeží ke skryté šalupě seňora Cobose. Raimundo Guardado dal s důvěřivou myslí povel k odchodu.

I dobře připravované podniky mohou ztroskotat na pouhé maličkosti. A tento případ se stal právě nyní. Kolem druhé hodiny po půlnoci náhle zhasla lampa osvětlující vnitřek menší ohrady pro vzpurné trestance.

Desátník velící čtyřčlenné hlídce proklel nejdříve nedbalce, který plnil svítilnu, a potom poslal vojáka, jenž s ním sdílel strážní budku, aby šel věc napravit. Muž přidal ještě několik vlastních poznámek, v nichž stručně shrnul své mínění o kamarádovi, který měl na starosti světlo, a s nechutí opustil pohodlné sedadlo v budce.

Svit hvězd a měsíce postačil, aby bylo vidět na cestu, a ukázal vojákovi v rohu ohrady podivnou tmavou hromadu, která tam neměla být a která vzbudila jeho oprávněný zájem. Poplach vznikl jen o pět minut později a byl proveden ve vší tajnosti, takže se trestanci ve velké ohradě ani nevzbudili. Voják se vrátil vyděšen k desátníkovi, který se už nestaral o svítilnu a běžel zburcovat další vojáky, aby měl posilu. S nimi vnikl do ohrady. Zjistil, že všechny chýše jsou prázdné a že dvě z nich dokonce posloužily k zbudování důmyslného mostu přes dvojí řadu ostnatého drátu.

To všechno netrvalo ani čtvrt hodiny a mezitím už byl na nohou i seňor Cobos. Zamračeně naslouchal desátníkovu hlášení.

„Psi nám nepomohou, protože déšť spláchl stopy,“ řekl zamyšleně. Chvilku uvažoval, má-li se dát do pronásledování hned, anebo až ráno. Přiklonil se k druhému názoru, když ho něco napadlo.

„Sestavte četu dvaceti vojáků - plně ozbrojených! Zavolejte černochy a vzbuďte námořníky!“ nařizoval úsečně desátníkovi, který se ušklíbl. Jakmile seňor Cobos bere s sebou černochy, obvyklé vykonavatele svých rozsudků, musí si být jist, že uprchlíky dopadne - uvažoval desátník, spěchaje vykonat rozkazy.

Seňor Cobos si zatím zašel pro kolt a některé drobnosti. Také chvatně udělil svému zástupci několik rozkazů pro případ, že by se brzy nevrátil. Na jeho udivenou otázku, proč myslí, že by se mohl déle zdržet mimo Progreso, odpověděl jen pokrčením ramen.

Neuznal ani za vhodné vzbudit guvernéra a říci mu, co se stalo a co zamýšlí udělat. Postavil se v čelo čety a velel k pochodu. Šli rychle obvyklou cestou k Štěpánově zátoce, a ačkoliv Cobosovi lidé byli většinou daleko mladší než on sám, přece jen mu na strmé stezce stěží stačili. Za půldruhé hodiny dorazili k zátoce, která ležela tiše a opuštěně před nimi ve svitu hvězd. Cobos dal odpoutat přístavní hráz a použil jí jako voru. Byla dosti velká, aby je unesla všechny, a osm Cobosových námořníků pádlovalo k výjezdu ze zátoky.

Venku se vor trochu rozhoupal. Ale moře bylo celkem klidné a vor se držel blízko břehů, hned před čarou příboje. Za půl hodiny plavby velel Cobos, aby námořníci zamířili ke břehu. Vedl vor mírným vlnobitím do těsné zátoky, která se zařezávala do příkrých čedičových skal asi půl míle severně od obvyklého přístaviště.

Zatím už nastal den. Třebaže paprsky nízkého slunce nemohly do úzké zátoky proniknout, bylo zde přece jen tolik světla, že Cobos spatřil už z dálky svou šalupu. Byla zcela opuštěná, stejně jako břeh, u něhož kotvila, a v hříších zešedivělý muž za to zbožně poděkoval nebi z celého srdce.

„Tamhle kotví a nikdo na ní není!“ zvolal radostně Guardado, když dorazili časně zrána po velmi neschůdné cestě do zátoky a spatřili šalupu.

Trestanci radostně křičeli a zrychlili krok. O chvíli později stáli na břehu a jeden z nich, bývalý námořník, ručkoval hbitě po řetězu, který poutal loď k velkému balvanu, ležícímu těsně u břehu. Spustil z lodi můstek a uprchlíci po něm rychle stoupali na palubu. Poslední z nich právě stanul u zábradlí, když se obojí dvířka palubní nástavby s rachotem rozletěla a vyhrnuli se odtamtud vojáci s namířenými puškami. Než se trestanci vzpamatovali ze svého ustrnutí, hleděl každý z nich do ústí hlavně, připravené vychrlit na pouhé zmáčknutí prstu všech sedm ran. „Pěkně vítám, seňorové! Doufám, že vás cesta příliš neunavila,“ oslovil je výsměšně Cobos. „Na palubě je trochu málo místa k družné zábavě, nepůjdeme radši na břeh?“

Vydal několik rozkazů. Část vojáků sestoupila na břeh, kde se rozestavila do půlkruhu, připravena přijmout trestance, jež zatím druhá část ozbrojenců hnala pažbami z lodi jednoho po druhém.

Jakmile vkročili na břeh, byli okamžitě spoutáni na rukou i na nohou. Okovy na nohou měly tak krátký řetízek, že spoutaný muž mohl dělat jen zcela malé kroky. Na útěk nebylo ani pomyšlení, to Camilo Casanova okamžitě poznal. Teď chmurně vyčkával, co se bude dít.

„Tak nejprve obvyklá výzva,“ rozhovořil se seňor Cobos, když ruce i nohy posledního trestance sevřely kovové zámky. „Kdo oznámí dobrovolně jméno původce útěku? Kdo poví, jak se to stalo?“ Následovalo mrazivé mlčení.

Seňor Cobos chvilku vyčkával a potom zakýval hlavou.

„Nádherná soudržnost, kterou z celého srdce obdivuji,“ prohlásil. Po krátkém rozmyšlení jmenoval šest trestanců s výzvou, aby předstoupili.

Mužové váhavě uposlechli, činíce s pouty na nohou drobné a směšné krůčky. Cobos něco tlumeně říkal desátníkovi. Poddůstojník přikývl a zvedl na pozdrav ruku k čapce. Vyvolal hlasitě pět vojáků a vedl je ke skále, která se zvedala sto kroků odtud, směrem dovnitř ostrova. Postavil je do jedné řady a na to se vrátil k ostatním, zatímco si oněch pět mužů prohlíželo závěry pušek.

Casanovovi přeběhl mráz po zádech - uhodl, co se bude dít.

Těch pět vojáků tvořilo popravčí četu! Šest jeho druhů přestane v nejbližších minutách dýchat! Nebyl by nikdy věřil, že je něco takového možné - bez soudu, na pouhé slovo jediného muže -, a přece to byla pravda, jak se měl ihned přesvědčit na vlastní oči.

Po první salvě předstoupil Guardado a hlásil se jako organizátor útěku.

„Dobrá, dobrá,“ řekl netrpělivě Cobos. „Beru to na vědomí, ale teď nezdržujte výkon trestu!“ Ačkoliv se hlavní viník přihlásil, třeskly pušky ještě pětkrát.

„Co s nimi?“ odvětil Cobos na desátníkovu otázku, co se má stát s šesti popravenými. „Motyk je tu dost a pracovních sil taky.

Uvolněte jim ruce, ať si po chovají své kamarády. Ale pozor, ať tou motykou nehodí po vás!“ Ukázalo se, že zná své lidi velmi dobře. Sotva dal desátník rozdělit mezi trestance motyky, které si s sebou přinesli, už dvě z nich letěly na Cobosovu hlavu. Minuly ji, protože sledoval ostražitě každé hnutí trestanců a zavčas uskočil, ale několik dalších motyk zranilo tři vojáky do krve.

„Počkat! Nestřílet!“ vykřikl Cobos.

Jen jedna puška spustila a lehce zranila jednoho z těch, kteří hodili motykou.

„Vezměte jim ty nástroje!“ nařizoval Cobos a vojáci ochotně uposlechli.

„Tak to byl seňor Guardado, seňor Casanova a ještě pět dalších seňorů,“ řekl pomalu Cobos, hladě si vousy.

Casanova byl připraven na všechno. Mrzelo ho jen, že jeho motyka nerozbila tyranovi hlavu. Přesto zavřel hrůzou oči, když bylo pět nešťastníků bičováno k smrti, a litoval, že nemá volné ruce, aby si mohl ucpat uši před jejich zoufalým nářkem. V duchu se tázal, jaký trest určí Cobos jemu a Guardadovi, kteří hodili motykami první. Podivil se, když Cobos dal rozkaz nastoupit na loď, jakmile poslední z pěti ubožáků pod bičem vypustil duši.

„Co myslíš, že se s námi stane?“ ptal se Casanova o půl hodiny později, když se tísnili v dusné díře v podpalubí, kam je vojáci hodili. Byla tak nízká, že nemohli ani sedět. Leželi na boku zkrouceni jeden na druhém.

„Nevím,“ odpověděl temně Guardado. „Je to ďábel a jistě si vymyslí na nás dva něco ďábelského. Vy ostatní, hoši, z toho vyjdete ještě dobře, nemějte strach!“ promluvil k sedmi zbývajícím trestancům.

Nikdo mu neodpověděl.

„Jen jedno bych si přál, mít na vteřinu volné ruce a krk toho darebáka mezi nimi,“ ozval se po chvilce Casanova.

„Stačilo snad čtvrt hodiny a byli bychom přišli před nimi,“ povzdychl si Guardado a na to zavládlo v těsné prostoře mlčení. Bylo slyšet jen temné pravidelné nárazy vln do boků lodi, která rychle ujížděla, kroky na palubě a občas nějaký rozkaz, jemuž nebylo rozumět.

„Jedeme do Štěpánovy zátoky, pane?“ tázal se v téže době zamračeně Cobosův kapitán svého zaměstnavatele. Thomas Levick byl Yankee a měl velmi široké svědomí, vždyť sloužil kdysi u Valdiziána a po jeho násilné smrti potlačoval vzpouru na Karlově ostrově. Ale to, co viděl před chvílí, bylo silné i na něho. Nebyl by namítal ani slovo proti odstřelení těch šesti, ale ubičování pěti mužů připomínalo až příliš zašlé doby otrokářů, jak je líčí Chaloupka strýčka Toma. A teď se psal přece rok 1901.

„Nejedeme do Štěpánovy zátoky, kapitáne,“ odpověděl přívětivě seňor Cobos. „Kurs je ostrov Indefatigable.“

„All right, sir!“ poznamenal Levick a odešel bez další poznámky, aby dal kormidelníkovi příslušné rozkazy. Nebyl však k cíli cesty tak lhostejný, jak se stavěl.

„Co, k čertu, chce Cobos dělat na tom ostrově?“ ptal se v duchu sám sebe. Indefatigable, téměř třikrát větší než Chatham, ležel od tohoto asi čtyřicet mil na západ a byl celkem stejně neznámý jako muž, který mu dal jeho jméno. Potlačil zatím svou zvědavost, a šalupa, hnaná jihovýchodním větrem, ubíhala bystře k pustému ostrovu. Dosáhla ho po třech hodinách a na Cobosův rozkaz přistála v široké zátoce na jižním pobřeží. Cobos nařídil spustit člun a dal vyvést Casanovu na palubu.

„Zde se rozloučíme, seňore,“ řekl mu přívětivě. „Budete trávit svůj čas v naprosté samotě, takže vám nebude chybět příležitost k náležitému zpytování svědomí. Pouta vám sundají na břehu.

Mějte se tu hezky a hleďte žít hodně dlouho!“ Casanova se zachvěl, ale nepromluvil.

„Vy hodláte toho muže vysadit na břeh?“ tázal se zachmuřeně kapitán.

„Ovšem, seňore Levicku,“ odpověděl posměšně Cobos. „Máte snad nějaké námitky?“

„A co mu mám dát s sebou?“ ptal se kapitán po krátkém mlčení.

„Soudek pitné vody.“

„Nic víc, žádnou zbraň?“ užasl kapitán.

„To tak, aby ji obrátil proti nám! Nemáte dost zkušeností, kterou jsme získali ráno?“ pravil přísně Cobos. „Doufám, kapitáne, že na mých rozkazech nezměníte ani písmeno!“ Kapitán okamžik nerozhodně postál. Potom beze slova odešel a dal rozkaz ke spuštění člunu. Cobos stál u zábradlí a dohlížel přísně na to, aby Casanova nedostal nic jiného než soudek s pitnou vodou. Přesto se kapitánovi podařilo ukrýt nepozorovaně za balvanem na břehu balík šatstva, v němž potom ubohý muž našel lovecký tesák, kuchyňský nůž bez špičky a krabici zápalek. Víc se kapitánovi Levickovi nepodařilo v tak krátkém čase a pod ostražitým pohledem seňora Cobose do balíku ukrýt.

Šalupa už dávno zmizela za západním výběžkem zátoky a Casanova stál ještě nehybně jako sloup na místě, kde jej Cobosovi vojáci vystrčili na břeh. Třeštil oči do prázdna. Když mu Cobos sdělil, že jej nechá samotného na pustém a neobydleném ostrově, vjela mu hrůza do všech údů. V jeho představě vojáka, zvyklého na družný život v kasárnách, to byl nejstrašnější trest, mnohem horší než zastřelení nebo ubičování k smrti. Nebyl s to vyrazit ani hlásku, jeho jazyk byl jako ochromen. Teprve potom, když mu loď zmizela z očí, vzpamatoval se ze své strnulosti.

Se zoufalým výkřikem se zhroutil na rozpálený písek a zabořil hlavu do dlaní. Přestal vůbec přemýšlet a ani si neuvědomil, co se s ním děje. Po probdělé noci a všech útrapách, které po ní následovaly, se ho zmocnila nepřekonatelná únava. Usnul a spal patrně dlouho, poněvadž slunce, které bylo nad ostrovem, když šalupa přistáa, přešlo zatím nad moře. Musil prospat zbytek dne i celou noc, ale v prvé chvíli si to neuvědomil, stejně jako necítil hrozný žár slunečních paprsků, které se do něho opíraly plnou silou.

Probudil se s pocitem, že mu někdo třese ramenem. A když otevřel oči, vyrazil zděšený výkřik. Spatřil těsně u svého obličeje velkou kulatou hlavu s lidskýma očima a se zvířecí tváří, vroubenou řídkým a dlouhým vousem.

„Panno Maria, ochraňuj mě, to je sám ďábel,“ blekotal Casanova, znamenaje se křížem. Nebyl s to vyskočit a dát se na útěk, jen zděšeně těkal očima kolem sebe. Jeho „ďábel“ něco zabručel a začal se kolébat na vratkých nožkách pryč. Byl to pokojný, ale zvědavý lvoun. Kolem opuštěného muže se jich slunilo na písku celé stádo.

Casanova neznal moře ani jeho obyvatele a trvalo mu pořádnou chvíli, než pochopil, že se stal předmětem pozornosti vodního zvířete. Ale ani potom nevěřil mírumilovnosti těchto ohromných tvorů, kteří po něm zvědavě otáčeli hlavu, a plížil se z jejich dosahu, srdce až v hrdle a ani nedýchaje strachem.

Když se dostal do určité vzdálenosti a zjistil, že zvířata nemají nejmenší úmysl jej pronásledovat, začal se pomalu uklidňovat.

Povšiml si balíku šatstva, který kapitán ukryl za balvanem těsně u břehu. Dychtivě se dal do jeho rozbalování. Tesák mu vrátil zase trochu sebevědomí, ale přesto necítil chuť utkat se s některým z těchto velikých tvorů ležících na břehu - jimž říkal v duchu „tuleň“ -, ačkoliv měl řádný hlad. Vyhýbal se jim i v budoucnosti, protože nevěděl, že ke skolení tohoto ohromného zvířete stačí poměrně slabá rána na jeho čenich, který je velmi citlivý.

Povšiml si i soudku s vodou a zachvěl se v nové hrůze. Slyšel od jednoho starého trestance, který býval dříve námořníkem a znal Galapágy, že všechny ty ostrovy kolem dokola jsou na vodu velmi chudé. Zapomněl na hlad a začal prohledávat pobřeží, pátraje po nějakém prameni. Zátoka tvořila oblouk o průměru téměř dvou mil a byla na obou koncích ohraničena velikými balvany, nakupenými na sebe do skalky. Písečný pruh spojoval oba skalní mysy s pobřežím, které mírně stoupalo směrem dovnitř ostrova. Sestávalo z písčitého a holého pruhu, širokého asi dvě stě metrů, táhnoucího se kolem moře v oblouku několik kilometrů dlouhém, na jehož okrajích se zvedal řetěz pahorků. Zdály se být na dálku dosti nízké a tvořily krajní výběžky hor, jimiž byl poset vnitřek ostrova. Za písčitým pruhem následovala tráva a husté keře se stromy a v pozadí, nad zelenými korunami, se zvedal rozeklaný hřeben hor. Jak byl daleko, nedovedl Casanova říci, a také ho to nyní ani nezajímalo.

Rozběhl se k svěží zeleni doufaje, že mezi ní najde cestu k nějaké vodě, ale sotva přešel úzký pruh nízké trávy, musel zastavit.

Dostal se mezi husté chumáče podivné, vysoké trávy namodralé barvy, z níž vyletovala na každém kroku mračna semen s ostrými háčky. Zachycovala se Casanovovi na rukou i na nohou, vnikala mu pod krátké spodky a rozedranou košili. Za několik minut měl celé tělo samou krev. Vrátil se ke břehu, strhal ze sebe cáry svého oděvu a očistil si jimi tělo od drobných nepřátel z rostlinné říše.

Potom si oblékl z kapitánova balíku dlouhé námořnické spodky a silnou kazajku, na hlavu si posadil námořnický klobouk z voskovaného plátna a ruce si volně obalil hadry, které natrhal ze svých šatů.

Takto chráněn prošel pásmem nebezpečné trávy bez pohromy, ale o několik metrů dál narazil na hustou změť křovin. Byly tu nízké keře divokého bavlníku se šarlatovými květy, vyšší keře a stromky trnovníků a akácií, i stromovité kordie obalené žlutými květy tak, že vyhlížely jako zeď žlutě pomalovaná. Ale marně hledal Casanova mezi tím vším nejmenší průchod. Začal si klestit cestu větvemi akácie, ale sotva proniklo několik kroků kupředu, narazil na podivné křoví, pokryté tisíci zelenými trny, rostoucími v celých chumáčích. Nevěděl, zač a jak větve uchopit, a nezbylo mu nic jiného než se další cesty vzdát.

Pokusil se proniknout na několika jiných místech, ale všude měl nezdar. Konečně nadobro vyčerpán toho nechal a vrátil se na písčitý břeh, kde si unaveně sedl vedle soudku s vodou. Měl žízeň, už když ho lvoun probudil, a nyní cítil, že má jícen vyprahlý až někam hlub oko dovnitř, ale přesto se rozmýšlel napít se vody ze své zásoby. Měl ustavičně na mysli, že je to jeho jediný nápoj a že zajde žízní, jakmile ho spotřebuje. Konečně neodolal a sňal ze soudku víko. Nabral si jen trochu vody do spojených dlaní, ale když ji vysrkal a olízal si ruce, měl dojem, že jeho žízeň je ještě větší než předtím. Přestal už uvažovat a nabral si vody do klobouku až po okraj. Teprve když lačně pohltil teplou tekutinu, zadíval se polekaně na soudek, kolik vody z něho ubylo. Hladina klesla asi o palec a Casanova okamžik uvažoval, kolik klobouků vody je v celém soudku. Pak ho zase začala hlodat obava před smrtí a rychle soudek přikryl, aby mu ještě i slunce vodu nepilo.

Když uhasil žízeň, pocítil krutý hlad. Teprve nyní si povšiml slunce, které stálo na stejném místě oblohy, jako když přijeli do zátoky, a usoudil, že musel prospat větší část včerejšího dne a celou noc. Nejedl tedy už skoro dva dny, posledním jeho jídlem byla večeře na plantáži Progreso.

Rozhlížel se po břehu a začal hledat v písku. Jako pestrá mozaika nádherných barev leželo mezi žlutými zrnky písku plno úlomků ze šarlatově rudých štítů velikých krabů, kousky jejich safírově modrých klepet, ale vyhladovělý muž neměl pro hru barev žádné pochopení. Sháněl se po živých zvířatech, ale nenašel ani jedno.

Jen drobných lastur zde bylo velmi mnoho, většinou prázdných, ale některé ještě s tělem živočicha, jak je poslední příliv vyhodil na břeh. Byly to ostranky, z nichž už staří Řekové vyráběli nádhernou nachovou barvu, a kotoučovité, pestře obarvené skořápky březenek z veliké čeledi plžů, čítající sto padesát druhů, z nichž mnozí jsou jedlí. Ale Casanova nebyl ani námořník, ani přírodopisec a sdílel neodůvodněný odpor obyvatel pevniny proti těmto němým a měkkým zvířátkům. Obával se, že by mohla být jedovatá, a nechal je ležet, ačkoliv ho hlad nutkal jíst, co mu padne do ruky.

Tak prošel se sklopenou hlavou podle břehu až k mohutným čedičovým balvanům, nakupeným bez ladu a skladu u západního mysu zátoky. Ležely na úpatí drsné skály, rozervané četnými štěrbinami a otvory, a Casanovovo srdce poskočilo radostí. Hned v jednom z krajních otvorů uviděl spícího mořského leguána, a když se pozorně rozhlédl, zjistil, že velké množství sousedních děr je rovněž obydleno těmito mírnými tvory, které znal už z Chathamu. Věděl o nich, že mají velmi chutné maso. Podobali se zbarvením kůže do té míry temné lávě, že je spatřil teprve v posledním okamžiku.

Zvířata se nedala vyrušit ze svého odpočinku, ani když Casanova jedno z nich usmrtil.

Pohled na krev, vytékající z leguánovy rány, mu vnukl myšlenku.

Krev je tekutina jako každá jiná, proč by ji nemohl pít? Zkusil to a sál z krku odporného zvířete. Občerstvilo jej to, ale ještě měl krutý hlad. A tak odřízl z leguána velký kus masa a shltl jej syrový.

„Sem budu chodit nakupovat maso,“ řekl si, už v daleko lepší náladě. Prohlížel si skály, jestli by tudy nenalezl nějakou cestu do vnitra ostrova, ale vypadalo to na první pohled beznadějně. Rozpomněl se na to, co mu tiše řekl Jeden z námořníků, když ho vysazovali na břeh. „Za těmi vrchy je prý kráter se sladkovodním jezírkem, hleď se tam dostat, hochu, nebo tady zajdeš žízní za pár dní!“

O snahu nebylo, ale cestu hledal marně. Prošel podél skal až ke břehu, kde se vrchy měnily v pouhou hromadu balvanů všech velikostí, nakupených na sebe. Pokusil se je zlézt, dávaje úzkostlivě pozor, aby nespadl do moře, které se pěnivě rozráželo o černá skaliska, ale uvázl, sotva vystoupil o několik metrů. Ohromný, převislý balvan čněl z kupy ostatních přímo nad jeho hlavou tak daleko, že se nemohl chopit jeho okraje. Zahrazoval mu další cestu. Nešlo to ani vlevo, ani vpravo, po obou stranách trčely balvany srázné jako zeď. Noha na nich nenalezla nejmenší opory.

Casanova slezl dolů a vrátil se pro svého leguána. Odešel s ním až k místu, kde měl soudek s vodou, a ohlížel se po nějakém dříví na oheň. Kus dále rostla skupina stromových kordií s dosti silnými větvemi, a poněvadž poskytovala kromě dřeva i příjemný chládek, rozhodl se Casanova, že se pod ni přestěhuje. Dopravil tam nejdříve soudek s vodou, dávaje úzkostlivý pozor, aby nevyšplíchl ani kapku, a potom i mrtvé zvíře a tu trochu šatů, které mu nechal kapitán. Snědl maso polopečené a dostal znovu žízeň, ale tentokráte se nechtěl vody vůbec dotknout. Umínil si, že za ni najde náhradu stůj co stůj, zabalil si tělo, jak nejlépe mohl, a vydal se zas k neproniknutelným houštinám.

Šel podél zelené stěny směrem k západu a po několika stech krocích narazil na skupinu obrovských kaktusů, dvakrát vyšších, než byl sám. Jejich veliké, polštářovité listy vejčitého tvaru, podivně stěsnané kolem kmene, mu vnukly myšlenku, že by v nich mohla být voda. Odřízl si kus nejnižšího listu a rozkrojil jej. Voda sice uvnitř nebyla, ale dužina listu byla tak šťavnatá a prosycená vlhkostí, že se znamenitě občerstvil, když ji žvýkal.

„A sem si budu chodit pro vodu!“ prohlásil, ubíraje se s náručí listí zpět k ohníčku.

Den byl už na sklonku. Casanova si umínil, že přespí pod kordiemi. Hned příštího dne si chtěl splést z větví nízkou chýši, jak to vídal dělat ekvádorské Indiány. Usnul zabalen do všech svých šatů, protože noc byla studená, a vzbudil se teprve, když mu slunce, vycházející nad oceánem, začalo naplno svítit do tváře.

Chýši si spletl z větví opravdu hned druhý den svého pobytu na ostrově Indefatigable a opřel ji o silný kmen kordie. Byla tak nízká, že se v ní mohl právě jen posadit, a místa v ní bylo pouze tolik, kolik potřeboval na vyspání. Byl to spíše stan z větví než opravdová chata, ale Casanovovi to postačilo - chtěl uvnitř jen přespávat.

Období dešťů na východních Galapágách bylo už u konce a robinzon z donucení doufal, že se zde brzy zastaví nějaká loď, která jej přijme na palubu. Kdyby si byl lépe uvědomil, že od seňora Cobose nelze očekávat takový nedostatek prozíravosti, jako bylo vysazení těžkého provinilce na navštěvované pobřeží, kde ho co nevidět sebere nějaká ochotná loď, byl by nepochybně postavil svou chatu mnohem důkladněji.

Ale bývalý vojín Casanova nebyl žádným velkým psychologem a přemítal jen o těch věcech, které se ho dotýkaly bezprostředně.

Jako mnoho jiných návštěvníků Galapág, kteří přišli před ním, zajímala ho v prvé řadě voda. Umínil si, že musí proniknout křovinatou džunglí oplývající trny za každou cenu. Plahočil se čtrnáct dní, snažil si prosekat tesákem cestu na nejrůznějších místech, měl celé ruce i obličej jedinou ránu od trnů, ostrých jako ocelové jehly, a nakonec se musel, přemožen bezúspěšnou dřinou, vzdát. O hodně později objevil ve skálách před východním mysem četné dutiny, které byly kdysi po deštích plné vody. Nyní však v nich byla jen na dně hustá a ohavně páchnoucí kaluž, zkažená mrtvým hmyzem a hustým povlakem zelených řas, takže voda byla zcela nepoživatelná.

Casanova prošel bezpočtukrát celým pobřežím zátoky, hledaje nějaké jiné místo, které by mu usnadnilo cestu dovnitř ostrova, ale nenašel nic. Zátoka končila i na východě podobným shlukem balvanů jako na západě, a pokus o jejich zlezení dopadl stejně bezúspěšně jako na druhé straně. Byl zde ještě písčitý jazyk, vybíhající do moře a zakončený malou skalkou, za přílivu přelévaný mořem. To však byla cesta, která nikam nevedla. Námořník by se snad byl odvážil za příznivého okamžiku, kdy nebyl v dohledu žádný žralok, skály obeplavat, ale Casanova nebyl námořníkem a vodní cesta ho nelákala. Netroufal si ani zrobit si nějaký vor z četných kmenů, které moře přineslo od amerických břehů a vyvrhlo na pobřeží. A tak zůstal upoután na pobřeží zátoky, ohrazené neproniknutelným křovím a nepřístupnými skalisky, jehož rozloha činila jen několik hektarů. „Vyměnil jsem si vlastně jedno vězení za druhé,“ řekl si filozoficky jednoho dne, když odpočíval nečinně po tučném obědě.

Jídla měl dost, leguánů bylo u západního mysu ohromné stádo a občas našel na písčitém výběžku u východního mysu i mořskou želvu se zeleným štítem. Nebyla sice ani zdaleka tak velká jako zemní želvy, které viděl na Chathamově ostrově, ale maso měla výborné. Žízeň hasil listy kaktusu a malými, peckovitými plody, které uzrály na kordii a měly chutnou, kořenitou dužinu.

„Ale aspoň tu není žádný Cobos s pochopy a člověk pracuje jen pro sebe,“ pokračoval ve své samomluvě.

Uznal poctivě sám před sebou, že té práce není tak mnoho. Ráno vstal a vyryl čárku do kmene stromu, aby si vyznačil nový den.

Jeho „kalendář“ sestával ze dvou stromů, do jednoho ryl Casanova dny a do druhého měsíce. Doufal, že nebude zapotřebí připojit k nim třetí strom k zaznamenání roků, ale v této naději se zklamal.

Potom si šel chytit leguána a „nařezat zásobu vody“, jak říkal s humorem, když krájel kaktusové listy. Po snídani se vykoupal v mělkém místě zátoky a pak chytal ryby na udici. Vyrobil si ji z trnu, z vláken, vytahaných z rozbité košile a spletených dohromady a z tenké a dlouhé větve. Ryby zpravidla měl k obědu a večeřel kus studené pečeně. Později si udělal i luk z pružné větve a z řemínků, které si nakrájel z usušené leguání kůže. Šípy si naštípal z vyplaveného dříví a na hroty našel nevyčerpatelné množství materiálu v podobě rudých bodlin mořského ježka. Ležely všude v písku na kraji pobřeží a byly pevné jako hroty z oceli. Casanova je zasazoval do rozštípnutého konce šípu a pevně je tam vlepil pryskyřicí vytékající z naříznuté kůry kordie.

Když měl šípy, střílel ptáky, jichž hnízdilo ve skálách těsně u břehu velmi mnoho. Byli zde divocí holubi, rackové, fregatky, terejové s modrýma nohama, káňata, lejskové, mořští kulíci a buřňáci, i sovy létající za bílého dne, jejichž kulaté žluté oči se nebály slunečního svitu. Většina těchto ptáků sice páchla rybinou, ale někteří z nich, zejména drobní lejskové, holubi a také drozdi a pěnkavy, hnízdící v kordiích, měli velmi chutné maso.

Snahy proniknout do ostrova se Casanova nadobro vzdal po několika týdnech marné práce. Sice jej jednou napadlo, že by snad mohl zdolat nepřekročitelnou hradbu trnitých křovin, kdyby je zapálil a nechal shořet, ale po krátké úvaze od tohoto plánu upustil.

Obával se, že by oheň mohl zachvátit jeho zásobárnu vody - háje kaktusů. I kdyby snad jejich vejčité a polštářovité listy neshořely, protože jsou prosáklé vláhou, mohly by přece jen účinkem velkého žáru vyschnout tak, že by už nebyly k ničemu. A tak trávil opuštěný trestanec svůj čas většinou spánkem a zahálkou a jediná větší práce, kterou ještě podnikl, byla stavba kamenné ohrady kolem chýše.

Přiměli ho k tomu pestří a zlomyslní leguáni pozemní, jichž se tu jednou objevilo - neznámo odkud - celé stádo. Casanova jim zpočátku nevěnoval žádnou pozornost domnívaje se, že jsou stejně krotcí a mírní jako jejich mořští příbuzní. Ale velmi brzy byl nucen hledat před nimi útočiště na stromě. Přední řady leguánů se totiž proti němu obrátily s rozhodností, která neponechávala žádných pochyb o jejich útočných úmyslech. Jakmile jim však zmizel z očí, pozbyli o něj leguáni zájem a zakrátko se ztratili v husté trávě. Casanova si potom nanosil od západního mysu, k němuž měl nejblíže, kamení a zřídil z něho kolem svého obydlí ohradu půldruhého metru vysokou. Ponechal v ní jeden otvor právě dostatečný, aby se jím protáhl, a na noc jej uzavíral několika většími kameny.

Po několika týdnech strávených na ostrově mu přibyla nová práce k jeho každodennímu zaměstnání - udržovat stálý oheň. Sirky mu došly a musel dbát každý večer, než ulehl, aby měl dostatečnou zásobu dříví, potřebnou k živení ohně přes noc. To znamenalo nejméně dvakrát za noc vstát a přiložit na oheň. Zpočátku ho to dosti mrzelo, že se pořádně nevyspí, ale nakonec si na to zvykl.

„Nic nevadí, aspoň tu bude maják, který přivolá loď, kdyby náhodou plula v noci kolem,“ utěšoval se nad svým nepohodlím. Zřídil si z kamení krb, vysoký jako ohrada, takže oheň byl jasně viditelný i ze zátoky.

Ve své samotě, která ho přece jen začala velmi tížit, ještě než uplynulo půl roku od jeho vysazení na ostrov, dostal malého společníka. Byla to krásná ještěrka, dlouhá asi dva decimetry, celá zelená až na šarlatový pruh po obou stranách hlavy. Objevila se jednoho dne, právě když obědval, a položila se těsně u jeho nohou na kámen vyhřátý sluncem. Dívala se na něj tak důvěřivě svýma temnýma očkama, že k ní pocítil okamžitě náklonnost. Přestal jíst a seděl nehybně, aby ji nezaplašil, ale zvířátko nejevilo žádnou bázeň. Casanova se po chvíli osmělil nabídnout jí šťavnatý list kordie, ale ještěrka jej nechala bez povšimnutí. Zato k jeho velkému údivu začala sbírat drobky pečeného želvího masa, které roztrousil při jídle do trávy.

„Vida, ty jsi nějaká mlsná!“ divil se upřímně Casanova, který věděl, že velcí leguáni žerou jen rostlinnou stravu. Uřízl kousek masa a podal jí ho na ruce, a ještěrka po krátkém váhání přijala a olízla mu dlaň dlouhým, špičatým jazýčkem.

„Zůstaň u mě, nebude ti tu zle,“ nabízel jí srdečně. A díval se za ní s lítostí, když pojednou hbitě sklouzla z kamene a zmizela v trávě. Upřímně se zaradoval, když se večer zvířátko zase objevilo, právě když si pochutnával na studeném leguáním stehně. Zdálo se, že malý tvor má dobře vyvinutý čich a že cítí maso na dálku. Casanova nepochyboval ani na okamžik, že je to tatáž ještěrka, s níž se dělil o oběd, a přivítal roztomilé zvířátko jako starého přítele. Ještěrka snědla s chutí několik soust pečeného leguána a tentokrát zůstala sedět na kameni déle. Casanova zkusil opatrně ji pohladit jedním prstem a dotkl se lehce jejího šupinatého hřbetu. Ještěrka se přitiskla ke kameni, ale neutekla a dala se bez bázně hladit. Od té doby ji vídal mnohokrát za den, nejen při jídle, a zvykl si s ní mluvit jako s člověkem. Nenamáhal se s hledáním nějakého jména, říkal prostě své malé společnici Chiquita - Maličká, jak je u Španělů zvykem jmenovat malé děti. Vystavěl pro ni také hezké malé obydlí z kamínků a větviček, nastlal jí tam měkkou trávu, ale Chiquita je nepřijala. Dávala přednost štěrbině v kamenné ohradě, kde pravidelně trávila noc. Casanova se o ni staral jako o malé dítě, sbíral jí zelené bobule některých keříků, jimiž hasila žízeň, a usoudil také, že pečené maso by jí mohlo být nezdravé, a chodil jí chytat hmyz. Vybíral jej pod kamením i z velkých pavoučích sítí napjatých všude mezi skalisky. Připravoval přičinlivé majitele sítí o jejich kořist a často přinesl i pavouka samotného, krásného velikého křižáka s rudýma nohama a s temně zeleným tělem, zdobeným světlejším ornamentem. Chiquita přijímala vše velmi ochotně a projevovala obdivuhodnou chuť k jídlu. Když se jednoho dne snesl nad zátokou mrak kobylek a v minutě ožral většinu kordií, i ty které poskytovaly Casanovovi stín, pomáhala ještěrka svému rozlícenému pánovi vydatně hubit nenasytný hmyz. Najedla se ho tolik, že nemohla potom ani večeřet.

Dny se řadily v týdny a týdny v měsíce. A jednoho jitra vyryl Casanova s vážnou tváří čárku do třetího stromu na znamení, že je na ostrově Indefatigable plný rok. To bylo 20. dubna 1902. Opuštěný muž postál nad novou čárkou delší dobu v hlubokém zamyšlení.

Posledních několik týdnů se mu dařilo dosti špatně. Náhlý liják, který jej překvapil jedné únorové noci, pronikl holou korunou kordie ožrané od kobylek až k jeho ohni a uhasil jej. Zbytek noci strávil Casanova špatně, tenké větve jeho chýše nedovedly studený liják zadržet. Promokl až na kůži a prokřehl zimou, k tomu všemu ještě přišel o možnost ohřát se u ohně. Pokusil se ráno rozdělat jej třením dvou větví o sebe, jako to dělají Indiáni, ale nepodařilo se mu to, ačkoliv pracoval, co mu síly stačily. Mělo to jen jednu výhodu, prudkým pohybem se zahřál a přestal jektat zuby zimou. Nyní musel jíst syrové jídlo, měl jen malou zásobu pečeného želvího masa, která mu stačila pouze na prvý den. Když si šel na leguání skálu pro svou obvyklou kořist, zjistil, že leguáni zalezli hluboko do děr a nemají chuť se ukazovat, ačkoliv už od rána nepršelo. Teprve druhý den, když se k polednímu hustá clona mraků roztrhla a zazářilo opět slunce, vylezlo několik zvířat z děr a Casanova dvě z nich ulovil.

Zesílil kryt na své chýši, vyhodil z ní vlhkou trávu a spal jen na několika kouscích šatstva, které mu ještě zbyly z kapitánova daru.

Nebylo to pohodlné spaní a osamělý muž se vzbudil několikrát za noc zimou i vlhkem. I Chiquita jej za deště opustila a ukryla se někde mezi kamením. Až druhý den, když slunce opět na několik hodin vysvitlo, přihlásila se zase a Casanova ji vítal s velkou radostí.

„Musíš jíst syrové maso, pečené dnes není,“ hlásil. Zdálo se, že to zvířátku nevadí. Pojídalo s velkou chutí sousta, která mu Casanova předkládal, a vykonalo potom na důkaz své spokojenosti obvyklou procházku po jeho ruce až na rameno a zpátky.

Tak míjelo období dešťů, které naštěstí nebyly tak časté a střídaly se s jasným, slunečným počasím. Takových chvil využíval Casanova, aby se ohřál na slunci a aby lovil leguány. Jejich maso sušil hned na slunci, protože v tomto stavu chutnalo přece jen lépe než syrové. Vody měl nyní dost a mohl pít, co hrdlo ráčilo - věc, které za tu dlouhou dobu strávenou na ostrově téměř úplně odvykl. Pozoroval také s radostí, že kaktusy, které už většinou obral o všechny spodní listy, začínají nasazovat nové listy a že bude mít o tento podivuhodný zdroj vláhy v suchém období postaráno.

Čtrnáct dní potom, kdy vyryl první čárku do stromu s roky, seděl Casanova po obědě na balvanu nedaleko břehu a pozoroval s Chiquitou směšné dovádění lvouních mláďat. Díval se rád na nemotorné tvory, jejichž pohyby ho velmi bavily, ačkoliv se stále ještě uctivým obloukem vyhýbal velkým zvířatům. Sledoval právě jedno mládě, jak se hbitě potápí - ve vodě byla zvířata už odmalička daleko obratnější než na pevnině - a stříká vesele vodu na svého sourozence, až utkvěl náhodou zrakem na rovné čáře obzoru, dělící moře od oblohy. Vzápětí vyskočil tak prudce, že se Chiquita jen v poslední chvíli zachytila ostrými drápky jeho rukávu, aby nesletěla na zem.

„Loď, Chiquito, loď, slyšíš?“ volal rozčileně. „Jede sem, vezme nás na palubu a pojedeme domů, do Guayaquilu!“ Slzy mu vstoupily do očí, nevěděl vzrušením, co si počít. Poklekl a chvilku se modlil, pak vyskočil a pobíhal nerozhodně po břehu. Obával se, že by snad mohla loď odjet a nezastavit v zátoce. Jaké neštěstí, že právě teď nemá žádný oheň, aby jí mohl dát kouřem znamení, že je na ostrově člověk! Mával rukama, vyskakoval, jak nejvýše dovedl, aby ho spíš zpozorovali, a křičel, co mu síly stačily.

Chvilku byl pln naděje, že ho na lodi spatřili, a hned si zase zoufal, že hnědá plachta, trčící nad vodou jako křídlo vzdáleného hmyzu, se nezvětšuje. Prosil všechny svaté, na něž si vzpomněl, aby osvítili hlídku na stěžni, aby si dobře prohlédla břeh a spatřila jej.

Když o hodinu později přistál u břehu velký člun a vystoupilo z něho několik námořníků nesoucích soudky na vodu, padl před nimi na kolena a plakal radostí.

„Vodu, seňorové? Jistě, je tu voda, nedávno pršelo a ve skalních dutinách je jí pro deset lodí, ještě ji slunce nestačilo vysát,“ žvatlal radostně a vedl je k východnímu mysu.

Ukazoval jim Chiquitu, která mu seděla na rameni a zvědavě se dívala na podivné hosty. Vyprávěl jedním dechem o svém utrpení na Chathamu, o Cobosově ukrutnosti a o tom, jak už žije přes rok na tomhle pustém ostrově, kde jej tyran vysadil bez prostředků. Ale nikdo z mužů nerozuměl španělsky. Byli to Švédové a patřili k posádce velrybářského škuneru, který zakotvil z obavy před útesy tak daleko od břehu, že Casanova jeho jméno ani nepřečetl. Nezarazilo ho, že se námořníci tváří velmi vážně a že na něho nehledí nijak přívětivě, ve své radosti to přehlédl. Pomáhal jim ochotně plnit sudy, zval je do své chýše a nabízel jim sušené maso leguána, aby je pohostil. Odmítli, ale jeden z nich, nejmladší, sáhl do kapsy a podal mu velký kus sucharu.

Pečivo! Bože, to je pochoutka, když je člověk tak dlouho nejedl!

Jak dlouho vlastně? Casanova o tom přemýšlel, zatínaje s rozkoší silné, zdravé zuby do těsta ztvrdlého na kámen. Opravdu, nejedl pečivo od té doby, co ho odvezli z Guayaquilu, na Chathamu je živili jen masem a boby.

Koktal díky. A mladý námořník se usmál. Casanovovi se zdálo, že vidí v jeho očích i něco jako soucit, ale nepřemýšlel o tom. Šel za svými neočekávanými hosty ke člunu - a potom se to stalo.

Člun, ležící přídí na písku, sešoupli do vody a nastoupili, říkali mu něco anglicky - bylo to loučení, ale ekvádorský voják, který neznal kromě španělštiny žádný jiný jazyk, jim nerozuměl. Považoval to za výzvu k nasednutí a zvedl už nohu, aby se vyhoupl do člunu, kde už námořníci nasazovali vesla na obrtlíky. Ale velitel malé čety na něj namířil revolver.

„Nemohu vás vzít s sebou, kapitánův rozkaz!“ řekl vážně.

Casanova ustrnul. Bože, co to znamená? Nerozuměl jim, pochytil jen slovo captain a uhodl, že tím námořník míní kapitána lodi.

Ale zbraň, namířená na jeho prsa, mluvila jasně. Oni ho nevezmou s sebou! Ale proč? Jako ve snách pozoroval, jak muž ve špičce odstrkává člun od břehu. Vesla se nadzdvihla pravidelným pohybem cvičených rukou a táhle zabrala. Člun se rozjel a Casanova stále ještě stál nehybně, strnulý jako socha, právě tak, jako když ho tehdy před rokem dal Cobos vysadit na břeh.

Vzpamatoval se, dříve než se člun vzdálil o několik svých délek, prosil, křičel, zapřísahal, spílal a proklínal. Ale všechno bylo marné, člun se neúprosně vzdaloval, až konečně se proměnil v drobnou černou skvrnu, která splynula s vlnami a zmizela mezi nimi. O chvíli později se začala rozplývat na obzoru i hnědá plachta škuneru a potom bylo moře zase prázdné jako dříve.

Zoufalý pohled opuštěného muže spočíval jen na nekonečné šedomodré ploše, nad níž se míhala v rychlém letu bílá těla ptáků, slídících po kořisti.

Teprve když se slunce ukrylo hluboko za skalami a jejich dlouhý stín pokryl zátoku, vstal Casanova a pomalu odcházel ke své chýši. Proč ho nevzali s sebou? Dosud nikdy neslyšel, že by se byl někdo tak nelidsky zachoval vůči opuštěnému člověku. V duši měl hněv a hořkost a v jeho beznadějnosti ho neutěšil ani nález sirek a cigaret, které něčí soucitná ruka nechala v jeho chýši.

O dva měsíce později se stejný jev opakoval s jinou lodí. Opět to byl anglický velrybářský škuner, jehož lidé přijeli s člunem pro vodu a odjeli, aniž vzali Casanovu s sebou. Chovali se stejně odmítavě jako jejich předchůdci a ubohý voják si lámal hlavu trýznivými dohady, proč ho opustili bez pomoci, přes všechny jeho prosby.

Nerozuměli mu sice, ale jeho postavení i jeho posuňky byly dosti výmluvné, aby je pochopil každý, kdo měl jen trochu citu v těle.

Míjely dny a měsíce. A k první čárce na stromě roků přibývaly další...

Koncem května roku 1904 vjížděla do Bonaventury, jediného významného přístavu kolumbijské republiky na pacifickém břehu, šalupa, jejíž podivný manévr s plachtami vzbudil zaslouženou pozornost všech přístavních povalečů.

„Určitě se zvrhne, podívej se, jak hloupě natáčí tu svou vratiplachtu,“ hlásil bosý a rozedraný chlapík, pohodlně rozložený v chladném stínu celnice.

„To bych řekl,“ souhlasil jeho kamarád, jehož oblek vykazoval stejné nedostatky. Měřil si loď očima muže, který viděl již mnoho podivných plavidel. „Nějaký gringo,“ usoudil pohrdavě.

„Proč by to musel být Severoameričan?“ odporoval jeho druh.

„No přece poznám loď podle toho jak vypadá, ne?“ namítl uraženě znalec lodí. „A ostatně to má napsáno na boku, přečti si to!“

„Liberty,“ slabikoval pomalu povaleč. „To je svoboda, že jo?“ Muž přikývl a sledoval se zájmem, jak se šalupa neklidně potácí, nabírajíc střídavě vítr z obou stran, jak její posádka nešikovně manévrovala s plachtami. Konečně se zastavila asi sto metrů od hráze a bystré oči snědých obyvatelů přímoří pozorovaly s údivem nápis na boku lodi, jehož každé písmeno vypadalo jinak.

„To je nějaká podivná loď!“ řekli jako jedněmi ústy.

Zdálo se, že přístavní úředníci jejich podiv sdílejí. Svědčil o tom aspoň kutr přístavního kapitána, který odrazil od břehu v neobvykle krátké době a byl plný vojáků.

Veliký, zamračený muž, který se na palubě šalupy Liberty představil dozorčím úředníkům jako kapitán lodi Geronimo Roddes, vyprávěl o plavbě plachetnice tak rozpačitě, že vzbudil okamžitě podezření. Byl požádán, aby předložil lodní papíry a deník. Vymlouval se koktavě, že všechno pozbyli za bouře.

„Podivuhodná bouřka!“ svraštil čelo přístavní kapitán. „Nechá vám záchranné čluny i stožáry s plachtami, které si obyčejně bere hned v prvním kole, a takové nepatrné věcičky, jako jsou papíry a kniha, nestydatě spolkne! Neměl jste to náhodou pod kloboukem, který vám sebral vítr?“ Nečekal už na odpověď a v průvodu několika vojáků prohlížel i podpalubí. Nestačil žasnout, jak se to všude hemžilo lidmi.

„Proboha, kde se tu berou? Kolik to tu vlastně máte posádky?“ vyrazil na kapitána.

„Sedmdesát mužů i se mnou,“ hlesl zničeně muž, stíraje si pot na čely.

„Matko boží!“ křižoval se úředník. „Člověče, vy jste nějaký otrokář, a pirát k tomu. Papíry nemáte, deník nemáte, loď jste asi někde ukradl, posádku vyvraždil a potom tu bečku přecpal lidmi od kýlu až po vyhlídkový koš. Nepřijel jste dělat do Kolumbie revoluci?“ Kapitán podivuhodné lodi mlčel a také povídavý Jihoameričan se už pro tu chvíli vymluvil a začal konat rázně svou povinnost.

Dal převézt celou posádku lodi i s jejím podařeným kapitánem pod dozorem vojáků postupně na břeh, odkud putovala rovnou do vězení. Na opuštěné šalupě nechal dvoučlennou hlídku.

Výslechy zatčených začaly hned druhý den a skončily kupodivu rychle, ačkoliv jihoamerické úřady nejsou ve svém řízení nijak ukvapené. Zásluhu o rychlý spád vyšetřování měl „kapitán“ šalupy Geronimo Roddes, který upřímně pověděl po krátkém váhání celou pravdu.

On sám i všichni jeho lidé byli uprchlými trestanci z Progresa. Šalupa patřila majiteli plantáží na Chathamu Manuelu Cobosovi, proti jehož tyranii se nakonec všichni trestanci vzbouřili. Byli mu vydáni po léta na milost a nemilost. Ekvádorská vláda se o ně vůbec nestarala, ačkoliv mnozí z nich si svůj trest už dávno odpykali a měli být propuštěni na svobodu. Ekvádorská republika na ně prostě zapomněla, posílala sice občas seňoru Cobosovi nové přírůstky, ale ani ji nenapadlo odvážet vězně, jejichž trest už vypršel.

Na Chathamově ostrově byl skutečně jen jediný druh vězňů, a to těch na doživotí, jak to kdysi řekl posměšně námořní voják ubohému Casanovovi. Vládní guvernér, který byl na ostrově, se nestaral o nic a nechal seňora Cobose řádit podle jeho libosti.

„Udělali jsme, pánové, co jsme pokládali za nutné,“ vykládal poctivě trestanec za bezdechého ticha všeho posluchačstva. „A to když seňor Cobos zvýšil obvyklý trest padesáti ran karabáčem na nahá záda na pět set.“ Soudci a diváci se otřásali hrůzou.

„Zahynout pod bičem, nebo se dát zastřelit od vojáků, to už bylo všechno jedno,“ pokračoval Geronimo Roddes ve své výpovědi.

„A tak jsme se zmocnili lodi pana Cobose a odjeli jsme.“ „Vzbouřili jste se!“ řekl přísně předseda soudu.

„Ano, pane!“ přisvědčil trestanec.

„Všech sedmasedmdesát?“

„Ne, pane, bylo nás sto osmdesát, ale ty ostatní vojáci postříleli, než jsme je přemohli,“ odvětil prostě muž.

Musela to být krvavá řež, jestliže z ní vyvázla jen polovina trestanců - napadlo každého posluchače soudního přelíčení. Sál zvučel výkřiky a předseda musel použít veškerého důrazu, aby obnovil klid.

„A co se stalo se seňorem Cobosem a guvernérem?“ tázal se, když se hluk trochu ztišil.

„Pohřbili jsme je tam, kam dával seňor Cobos zakopávat ubičované lidi,“ odvětil významně Geronimo Roddes a nábožně se pokřižoval.

„Zavraždili jste je!“

„Přemohli jsme je, pane, v poctivém boji!“ tvrdil trestanec.

Soud se radil velmi dlouho a dospěl nakonec k rozhodnutí, že jde o zločin ekvádorských státních příslušníků spáchaný na ekvádorském státním území na ekvádorských státních příslušnících a že jim po zločincích vlastně vůbec nic není. Kolumbijské úřady je pak daly dopravit ozbrojenou eskortou na ekvádorské hranice a Cobosovu loď ponechaly prozatím v přístavu, dokud se nepřihlásí právoplatný dědic.

Zprávu o ukrutnostech „chathamského tyrana“, jak žurnalisté nazvali Cobose, roznesly noviny do celého světa. A jen této okolnosti mohli vzbouřenci děkovat za to, že vyvázli s poměrně nízkými tresty. Jejich případ se stal majetkem příliš široké veřejnosti, než aby se dal projednat obvyklým ekvádorským způsobem. Při novém líčení vyšly potom najevo tak hrůzné podrobnosti, že se vláda rozhodla poslat na Galapágy vyšetřovací komisi.

Ačkoliv se tentokrát postupovalo na jihoamerické poměry neobvykle rychle, trvalo přece jen nějaký čas, než dělový člun Cotopaxi, na jehož palubě byla vyšetřovací komise, opustil Guayaquil. Na Chathamově ostrově se nezdržel dlouho. Komise zjistila velmi brzy, že všechno přesně odpovídá líčení zajatců z Liberty. Člun odplul hned na ostrov Indefatigable, aby tam pátral po Camilu Casanovovi.

„Podle výpovědi trestanců by tam ten člověk měl být právě tři a půl roku. Nevěřím, že by mohl být ještě živ!“ řekl předsedovi komise nedůvěřivě fregatní nadporučík, velitel dělového člunu. Stál s ním na velitelském můstku a prohlížel si kukátkem břehy zátoky.

„Quién sabe?“ odvětil moudře starý plukovník, pokrčiv rameny. „Kdo ví?“ - o chvíli později se ukázalo, že jeho rozvážnost byla na místě.

Camilo Casanova skutečně žil. Vlasy a vousy, které mu sahaly až po pás, přestože je občas uřezával nožem, a tělem opáleným do černa a oděným v pouhé cáry se podobal spíše divokému lesnímu muži než bývalému příslušníku ekvádorské armády.

Nevěřil svým očím, když uviděl uniformu, kterou nosil před lety.

A dal si dvakrát opakovat, že ho vezmou skutečně s sebou a že se nemá doma čeho obávat.

„Skutečně mě odvezete i s mou ještěrkou?“ ptal se nedůvěřivě.

„I s vaší ještěrkou, tady je má ruka!“ řekl slavnostně velitel dělového člunu.

Dali mu prádlo, šaty a boty, lodní lazebník zušlechtil jeho zevnějšek, a docela jiný muž usedl s důstojníky k jejich stolu, aby jim vyprávěl, co všechno zažil na ostrově.

„Jen jedno nedovedu pochopit,“ končil své vyprávění.

„A to je?“ vybídl ho starý plukovník, předseda komise.

„Proč mě tady oba škunery nechaly! To se přece nedělá, zvláště když člověk nepatří mezi jejich posádku a neprovinil se proti lodní kázni.“ Důstojníci se usmáli.

„Pochopíte to zítra, až vyplujeme ze zátoky,“ odvětil velitel člunu. Na to šli všichni spát.

Časně zrána opouštěl Cotopaxi zátoku, kde strávil bývalý voják a později trestanec na Chathamově ostrově, Camilo Casanova, sám a sám půl čtvrtého roku. Nebyl snad tak docela sám, ale ještěrka Chiquita mu přece jen nemohla nahradit lidskou společnost.

Když objeli skály západního mysu, ukázal mu fregatní nadporučík velikou tabuli s dvojjazyčným, daleko viditelným nápisem:

NO TOMAR ESE HOMBRE CONSIGO!

ES UN MUY PELIGROSO DELINCUENTE!

PLEASE DON'T TAKE THIS MAN ABOARD!

IT'S A VERY DANGEROUS CRIMINAL!

„Ta spodní řádka je překlad horní do angličtiny,“ vysvětloval důstojník žasnoucímu Casanovovi.

„Prosím, neberte toho muže s sebou. Je to velmi nebezpečný zločinec.“ Takové to tedy bylo!

Cobos se postaral zdvořilou výstrahou před nebezpečným zločincem, aby se Casanova nedostal z ostrova, i kdyby proti všemu očekávání nezahynul zvolna žízní.

„Jaký to byl pes!“ procedil Casanova nenávistně skrz sevřené zuby.

„O mrtvých jen dobré,“ připomněl přísně důstojník. „Důmyslný chlapík to byl, to se musí uznat,“ připustil. „Vsadím se, že zcela stejnou tabuli bychom našli na druhé straně, za východním mysem zátoky.“

„Pojedeme tam, pane veliteli?“ tázal se Casanova.

„Ne, amigo, máme nutnější cestu!“ odvětil nadporučík.

Bylo skutečně naléhavější postarat se o Raimunda Guardada, náčelníka uprchlíků z Progresa, kterého dal Cobos vysadit na Jakubově ostrově ještě téhož dne, kdy vyhostil Casanovu na Indefatigable. Bylo to sto mil odtud a Cotopaxi urazil tuto vzdálenost za šest hodin.

Ale když vystoupili na ostrov, našli na písečném pobřeží jen bílou kostru. Nad ní se třepetaly cáry plátna napjatého na hůlkách jako ochrana proti žhnoucímu slunci...

Deset mužů z Alexandra

Mnoho lidí si myslí, že parní stroj nadobro odzvonil plachetnicím.

Ale to je omyl. Ještě šedesát let potom, co první parník přejel Atlantik z Evropy do Ameriky, což znamená v prvých letech našeho století, byly z deseti lodí brázdících světová moře nejméně tři plachetní. To ovšem máme na mysli jen lodi větší, nad sto tun nosnosti, kdybychom připočítali všechny pobřežní kutry, bárky, šalupy a yawly, dopadl by poměr pro parní lodi daleko nepříznivěji.

Plachetnice jezdí přes oceány dodnes a stavějí se také dodnes.

Jsou to pořádné lodi o nosnosti až 6 000 tun a s pěti stěžni, na nichž je tolik plachet, že by se z nich daly ušít košile pro celou menší obec, opravdové rychlolodi s nejlacinějším pohonem na světě - větrem, který nic nestojí. Německé doky Tecklenborg a Rickmers postavily v roce 1926 čtyřstěžník Padua o 4 600 tunách, plachetního obra 98 metrů dlouhého a 14 metrů širokého, který dokáže urazit za příznivých podmínek trať Hamburk - Spencerův záliv v Austrálii za 66 dní a dovede přitom vyvinout slušnou rychlost až 22 uzlů za hodinu. Jeho stožáry a ráhna mají ovšem odpovídající rozměry: hlavní stožár je 48 metrů vysoký, a vyrovná se tedy výškou menšímu mrakodrapu o dvanácti patrech, zatímco hlavní ráhno se svými dvaceti metry by přerůstalo prastaré lesní velikány.

Nuže, plachetnice je velmi dobrá věc, ale dokud fouká vítr.

Když upadne do nějaké tvrdošíjné tišiny - a na oceánech je takových míst všude v tropických šířkách dost - je zle. O tom se přesvědčila i posádka norské bárky Alexandr, která opustila 6. ledna 1906 australský Nový Jižní Wales v dobré víře, že svůj náklad doveze do Panamy nejdéle za sedmdesát dní. Peterson, kapitán Alexandra, byl však moudrý a obezřetný muž, který počítal se záludností pacifických větrů. Proto vzal pro dvacetičlennou posádku lodi raději zásoby na pět měsíců. Čert nikdy nespí a člověk neví, co se může stát.

Ze Sydney v Novém Jižním Walesu je do Panamy 14 270 kilometrů, přesně počítáno. Alexandr z nich urazil šest sedmin za dva měsíce a právě křižoval desátou jižní rovnoběžku, někde na stém desátém západním poledníku, když nastalo bezvětří. Dobrá, zpočátku si z toho nikdo nic nedělal. Za bezvětří se služba na plachetnicích velmi zjednodušuje a spočívá hlavně v tom, že se odpočinek střídá se zahálkou.

Jenže tentokrát to bezvětří trvalo trochu příliš dlouho. Prošel leden, únor a březen - loď ležela stále v tišině. Začátkem dubna snížil kapitán dávky jídla i vody na polovinu. Naštěstí posádku Alexandra tvořili hlavně Skandinávci, což jsou lidé, jejichž krev se jen tak snadno nevzpění. S jiným mužstvem by byl kapitán patrně už zakusil menší vzpouru, ale Seveřané dovedou mít nekonečnou trpělivost.

Přijali snížení dávek se stejnou odevzdaností jako bezvětří. A tak leželi od rána do večera na palubě ve stínu plachty, roztažené na ochranu proti nemilosrdnému rovníkovému slunci, které si „po celý boží den nezahalilo líce“, jak říká stará básnička, dívali se zadumaně na zplihlé plachty na stožárech, sázeli se mezi sebou o pár bobů, kdy vyskočí vítr, a vyprávěli nejrůznější historky ze svého života.

Když se čas, jediná věc, která šla na Alexandru kupředu, přehoupl přes duben i první máj a když kormidelníci, kteří měřili snad padesátkrát za den polohu, zjistili, že za čtyři měsíce bezvětří urazila bárka necelých padesát mil - za něž ještě vděčila různým, velmi rozmarným mořským proudům - začal kapitán Peterson usilovně přemýšlet.

„Tak se mi zdá, že s touhle rychlostí bychom dorazili k Jižní Americe, až bude mít Christiansen vlasy bílé jako mléko,“ prohodil k druhému kormidelníkovi, který prudce přikývl. Byl to Skot z Glasgowa a jmenoval se Morrison. Měl už toho ležení na vlnách dávno dost.

Na vysvětlenou kapitánovy poznámky dodejme, že Christiansen byl Dán a přitom byl nejmladším členem posádky Alexandra. Bylo mu teprve devatenáct, ale přesto už konal službu námořníka první třídy - na moři se postupuje dosti rychle.

Kapitánův výpočet byl velmi přesný a přitom jednoduchý, stačila k němu prostá trojčlenka. Nejbližší místo jihoamerického pobřeží - a ovšem daleko ne ještě Panama, která byla cílem jejich cesty - leželo asi tisíc dvě stě kilometrů odtud na východ. Bylo beznadějné počítat, že se tam Alexandr doplazí dřív, než jeho posádka sní poslední suchar i poslední pořádně vyhublou lodní krysu, o vodě ani nemluvě.

„Dobrá, tak tedy uděláme to jediné, co se ještě udělat dá,“ prohlásil kapitán s povzdechem po delším přemýšlení.

Morrisonova tvář se vyjasnila.

„Mám nechat mužstvo nastoupit, pane?“ tázal se.

Peterson mávl rukou.

„Jen je nerušte, kormidelníku, dost času. Dejte vynést na palubu vše, co nám ještě zbývá k jídlu a pití.“ O chvíli později se postavil kapitán k nepatrné hromádce jejich zásob a začal mluvit. Pověděl mužstvu, jak dlouhou cestu urazili za ty čtyři měsíce, co Alexandr leží v tišině - psal se právě 8. květen 1907 - a jak daleko mají k jihoamerickým břehům.

„Tohleto, hoši,“ ukázal na žalostnou hromádku u svých nohou, „je vše, co nám zbývá k jídlu. A naděje na změnu počasí je dnes právě tak malá jako před čtyřmi měsíci, když jsme se do té zatracené tišiny dostali. Na severovýchod odtud a nepříliš daleko jsou galapágské ostrovy. Nemohu vám zaručit, že jsou obydlené, ale doufám, že se tam v člunech dostaneme. Nuže, kdo chce zůstat na lodi a kdo povesluje na Galapágy?“ Než budeme pokračovat ve vyprávění příhod lidí z Alexandra, musíme se trochu zastavit, abychom upokojili ty z našich čtenářů, na jejichž tvářích se už rýsuje veliký otazník.

Je možné, aby ve dvacátém století loď ležela opuštěna na oceáně, aby nemohla z místa a aby jí nikdo nepomohl?

Ovšem, je to možné. Moře není asfaltová silnice, kde se soucitný automobilista smiluje nad kolegou, který havaroval, vyhrabe ochotně lano z některé podivné útroby svého vozu a vezme nebohého trpitele do vleku. Na moři je, bohužel, asfaltových silnic sice nesčíslné množství, ale velká většina z nich je naprosto opuštěna.

Lodi jezdí zpravidla zcela určitým směrem, zejména parníky, poněvadž uhlí je drahá věc.

Alexandr se naneštěstí dostal s mořskými proudy i s tím zbytkem větru, který měl, ještě než uvázl, stranou od tratí parolodí nemohl čekat pomoc odnikud. Plachetnice, pokud by nějaké při svém kolébání na Tichém oceáně potkal, by mu ovšem nebyly nic platné, poněvadž by sdílely bezvětří s ním. Rádio samozřejmě neměl, psal se rok 1906, když vyplul z Austrálie.

Harald Tornberg, hranatý Nor ze stavangerského fjordu a první kormidelník na Alexandru, odpověděl kapitánovi za všechny. „Co bychom dělali na lodi, kapitáne? Vždyť by z nás za chvíli zbyla jen kost a kůže. Pojedeme na Galapágy všichni. Nemám pravdu, hoši?“

Jednomyslný projev souhlasu zazněl kolem něho na doklad, že má pravdu.

Nastaly přípravy k odjezdu. Bárka Alexandr byla jinak v úplném pořádku i se svým nákladem a kapitán ji opouštěl s velmi těžkým srdcem. Ale nebylo vyhnutí. Nejcennějším statkem člověka je jeho život a ten si pobytem na lodi zachovat nemohli. Spustili oba velké čluny a do každého dali nejprve mapu, kompas, sextant, chronometr a plavební příručku k počítání zeměpisné polohy. Potom rozdělili všechny zásoby spravedlivě na dvě části, pro každý člun jednu. Bylo toho žalostně málo, trochu sucharů a soleného masa, necelý litr vody na osobu.

Něco taky museli podniknout s ubohým Alexandrem. Na moři nelze jen tak utéci z lodi a ponechat ji prázdnou jejímu osudu, aby ohrožovala za tmy jiné lodi. Staly se případy, že opuštěné vraky vydržely léta na vodě, potloukaly se po všech mořích a přitom přinesly zkázu mnoha jiným plavidlům, s nimiž se v noci srazily. Proto přísné námořní předpisy velí, aby každý kapitán, jenž podobný vrak potká, dal jej vyhodit třaskavinou do povětří. To platí tím spíše o vlastní lodi, kterou se posádka rozhodla opustit.

Na Alexandru však neměli žádné třaskaviny, a nemohli tedy bárku zničit. Mohli ji ovšem navrtat, aby voda vnikla dovnitř a potopila ji, ale to je ošemetná věc. Právě když o to stojíte, aby se loď potopila, může se vám snadno stát, že někde zbude nějaký houževnatě odolávající vzdušný prostor, který se vodou nenaplní, a ten působí potom jako velký záchranný pás, udržující loď těsně pod hladinou. Takový podmořský vrak je ta nejhorší věc na světě, je téměř neviditelný i ve dne a nelze se mu vyhnout, leda v poslední chvíli, kdy už únik se zdravou kůží hraničí se zázrakem.

Po delší poradě s oběma kormidelníky se kapitán Peterson rozhodl, že nechá Alexandra plout klidně dál, ale poručil vyvěsit a rozžehnout poziční světla, zelené na pravém a červené na levém boku lodi. Z opatrnosti k nim přidal ještě bílé světlo, ačkoliv se ho užívá jen na parnících k označení směru plavby. Na dveře palubního průvlaku dal připevnit nápis se stručným oznámením, co Alexandra postihlo a co jeho posádka podnikla ke své záchraně, a nato s lodním deníkem pod paží sestoupil jako poslední do člunu.

Alexandr zůstal nehybně na hladině se spuštěnými plachtami a s norskou vlajkou rozvinutou na předním stěžni. Námořníci se opřeli do vesel, o dvě hodiny později se bárka proměnila v neviditelný bod na okraji obzoru.

Posádka lodi byla rozdělena na dvě přesně stejné části. Kapitánská hlídka, celkem deset mužů i s kapitánem Petersonem, seděla v jednom člunu. Kormidelnická hlídka, opět deset mužů, počítajíc v to i prvního kormidelníka Tornberga, byla v člunu druhém. Každý člun měl dva páry těžkých vesel, pět metrů dlouhých, u nichž sedělo vždy po jednom muži.

Nastala jednotvárná práce - veslovat a veslovat. Kurs byl galapágské ostrovy a kapitán počítal, že by tam mohli dorazit za týden.

To znamenalo šetřit s každým drobečkem jídla a s každou kapkou vody. Posádka z Alexandra skutečně šetřila. Přesto jí však došly potraviny už po třech dnech. Den nato i voda.

Bez potravy lze vydržet hezky dlouho - někteří lidé provádějící hladovku dosáhli v tom směru úplných rekordů. Ale bez pití se zhroutí člověk už za dva dny, zejména když mu stojí skoro kolmo nad hlavou rovníkové slunce. Připočtěte k tomu ještě ohromné moře kolem dokola, ty miliony litru vody, na něž se posádka člunu musí dívat od rána do noci jen proto, aby její žízeň byla ještě větší, a nebudete se divit, že ubožáci strkali ruce do vody a sáli z prstů odpornou mořskou vodu, ačkoliv dobře věděli, že si tím velmi škodí. Skutečně také mořskou vodu lze - za určitých okolností - užívat jako lék ohavně nahořklé chuti, ale žádný lék na světě se nehodí k hašení žízně. Za chvíli měli námořníci z Alexandra ruce rozpukané od mořské vody až do krve, a když jimi sevřeli veslo, stékaly po dřevě tenké pramínky krve, ještě po několika měsících jim z toho zbyly těžce se hojící rány. Že žízeň mořem neuhasili, je ovšem samozřejmé, to se dosud nikomu nepodařilo.

Chvilku byl napřed kapitánův člun, chvilku zas kormidelníkův, ale dva čluny je těžké udržet pohromadě. Jsou nízké a je z nich jen velmi omezený rozhled, zejména v noci. A tak třetí noci zmizel kormidelníkův člun a neobjevil se ani za svítání, ani v příštích dnech.

Mořské proudy provedly opět jednu ze svých častých hříček, zatímco kapitánův člun vplul do jednoho ramene větvícího se proudu, které jej hnalo na sever ke Galapágám, zmocnilo se kormidelníkova člunu druhé rameno proudu a neslo jej na severovýchod, přímo do Guayaquilu.

Dvacet dní potom, co posádka opustila Alexandra, setkal se s kormidelníkovým člunem asi sto kilometru od břehu rybářský kutr z Guayaquilu, vzal jeho posádku na palubu a poskytl jí všechnu potřebnou pomoc.

Čtyři vesla kapitánského člunu dopadala na hladinu už jen ve zcela nepravidelných přestávkách, doklad, že veslaři jsou nadobro vyčerpáni a že už nedokáží udržet stejný takt. Jitro dvanáctého dne se rychle rozbřesklo, jak to už bývá v tropech, a hned potom, kdy se první sluneční paprsky položily na hladinu, ozval se hlas ochraptělý žízní.

„Ahoj, země po pravém boku!“ Hlas patřil kuchaři, který měl sice anglické jméno Nelson, ale jinak byl Nor ze Stavangeru, kde měl ženu a čtyři děti. Zvolání vzbudilo u malátné posádky člunu smíšené pocity.

„Země, jaká země?“ ptali se dychtivě někteří - a těch byla většina.

„Nesmysl, jsou to jen nějaké mraky,“ namítali dva či tři.

„Nelson ještě spí a něco se mu zdá,“ mínil uštěpačně Fred Jeff, mladý Američan z Tacomy.

„Hoši, nehádejte se!“ prosil je kapitán Peterson okoralými rty a slabým hlasem. Bolela ho hlava až k prasknutí a každé hlasitější slovo se mu zarývalo do mozku jako hřebík vrážený kladivem.

Kromě bolestí hlavy ho ještě sužoval revmatismus, který mu zachvátil nohy, strnulé dlouhým sezením ve vlhkém člunu.

„Počkejte s tím, až slunce trochu vystoupí a bude líp vidět!“ radil druhý kormidelník - Skot Morrison - starší muž a zkušený mořský vlk.

Námořníci se utišili, ale o hodinu později dali starému kuchaři za pravdu. Najednou se jim síly vrátily. Veslovali tak horlivě, až se vesla ohýbala, a k polednímu přirazili k pevnině.

Ale jaká to byla pevnina! Strmé skály, černé jako uhlí, nikde rovné místečko k přistání. Pohled na pevnou zemi připravil námořníky o poslední zbytek rozvahy. Dvanáct dní seděli ve člunu, dvanáct dní veslovali nebo spali, ale za celou tu dobu neudělali ani krok. Jejich nohy, vysílené křečí z nepřirozené polohy, přímo toužily po procházce.

A potom tu byla žízeň, hrozná a palčivá žízeň ještě zesílená požíváním mořské vody, a týden hladu, který je zeslabil tak, že se jim hlava až točila.

„Proklatě, hoši, držte se dál od těch útesů, nebo se rozbijeme na třísky!“ řval kormidelník Morrison.

Byl také nejvyšší čas.

Dno člunu příšerně zaskřípalo na skále a potom se přihnala zpěněná vlna, vyzvedla člun na svůj pohyblivý hřbet a mrštila jím proti skále. V poslední chvíli provedl muž u kormidla prudký obrat, člun se trochu natočil a oba veslaři na pravém boku sebrali všechny síly a odstrčili ho od skály vesly, vyrvanými zoufale z obrtlíků.

Odrazili od nebezpečných skal a drželi se potom ve větší vzdálenosti od břehu, až konečně doveslovali k místu, kde byl uzoučký pruh plochého, písčitého břehu, asi třicet stop dlouhý.

Kormidelníkovo napomínání k opatrnosti bylo nyní už marné, námořníci se nedali zadržet. Namířili přímo na pevninu a vjeli špičkou člunu do písku. Všichni se vyhrnuli na břeh a zpočátku se nejistě potáceli na vysílených nohách. Sotva se jim do nich vrátilo trochu citu, rozešli se po skalnatém pobřeží hledat vodu. Pít, to byla největší touha všech těch mužů, kteří před osmi dny spotřebovali poslední kapky své zásoby pitné vody.

Rozptýlili se po okolí a hledali mezi balvany. Pramen nenašli, ale ve skalních dutinách bylo trochu vody, která tam zbyla od posledních dešťů. Nebylo jí mnoho a nebyla taky čistá, i moře za přílivu do ní nastříkalo slanou pěnu, ale o to žízniví lidé nedbali.

Ostatně nečistota i sůl se usadily většinou na dně a nahoře byla voda dosti čirá.

Teprve když pominulo první radostné vzrušení nad přistáním, pocítilo deset mužů z Alexandra svou slabost. Některým z nich bylo hodně zle, a sotva trochu utišili žízeň, natáhli se malátně na místě, kde právě stáli. Až když si trochu odpočinuli, vydali se pomalu zpátky k místu, kde přistáli. První šel kuchař a ti, kdo kráčeli hned za ním, spatřili, jak se najednou zastavil a chytil se oběma rukama za hlavu. Měl všechnu příčinu k úžasu i bědování, a jeho druhové taky. Místo člunu našli jen trosky! Přistáli za úplného odlivu, ale během několika hodin, co se toulali po břehu hledajíce vodu, nastal příliv a příboj rozbil člun o skály tak dokonale, že žádná z trosek nebyla delší než tři stopy.

„Ještě dobře, že jsem vynesl mapy, deník a sextant s chronometrem,“ řekl zničeně kormidelník Morrison. Na kompas zapomněl a po delším hledání našli námořníci jen rozbitou schránku se zničenou stupnicí. Po magnetce nebylo ani potuchy a nikoho to nepřekvapilo, protože zmizela i vesla, která byla mnohem delší a silnější než ten kousek tenké oceli.

„Který mizera to šel poslední a nepřipevnil člun?“ burácel kormidelník.

„Nechte toho, Morrisone, nemá to smysl,“ mírnil ho kapitán.

„Lidé jsou zcela vyčerpaní, nejedli a nepili přes týden, nelze jim dělat výčitky.“ Námořníci sebrali trochu těch třísek, budou dobré aspoň na oheň. Mezi balvany našli i prázdný soudek od vody s rozbitým víkem a na špičatých útesech se zachytilo pár kousků šatstva. To byl všechen jejich majetek, ale v prvé chvíli si z toho nikdo nic nedělal.

Každý se natáhl na vyhřátou skálu a odpočíval po nezvyklé námaze, kterou při jejich slabosti způsobila chůze po drsné lávě s četnými rozsedlinami.

Za chvíli se však námořníci zase zvedli, puzeni nesnesitelnou žízní, a šli znovu hledat louže vody mezi skalami. Kapitán zatím určoval s druhým kormidelníkem polohu. Byli s tím hotovi, než se námořníci vrátili, a sdělili jim svůj výsledek. Přistáli jsme u západního pobřeží ostrova Indefatigable v Galapágách.

„Dobrá, kapitáne,“ řekl kuchař Nelson, který byl z námořníků nejstarší a převzal slovo za ostatní. „Jsou tu někde taky lidé?“

„To vám nemohu říci, Nelsone,“ odvětil kapitán se slabým úsměvem. „Až se vyspíme, dáme se na pochod a uvidíme, co najdeme.“ Zařídili se podle jeho rady, slunce už beztak zapadlo. Kupodivu nikdo z nich nemyslel na jídlo, žízeň byla daleko naléhavější. Když ji utišili, či lépe řečeno oklamali zkaženou vodou ze skalních louží, zapomněli i na hlad.

Když se ráno vzbudili, zjistili, že kapitán je už vzhůru. Spal jen málo, revmatické bolesti ho stále budily, měl čas přemýšlet o jejich situaci. Ukázal rukou směrem do vnitrozemí, kde se tyčily holé skály, obklopené mraky.

„Podívejte se lidé, tam uvnitř ostrova jistě prší,“ oslovil námořníky. „Bydlí-li zde někdo, vybral si k tomu nepochybně nějaké místo tam nahoře, kde má o vodu postaráno. Musíme hledět ty hory zlézt a proniknout do nitra ostrova. Snažte se teď najít něco k jídlu, jsme slabí jako mouchy a musíme se posilnit, teprve potom se dáme na cestu!“ Námořníci se poslušně rozptýlili mezi skalami, ale kapitán, sužovaný bolestmi v nohou, zůstal na tom malém kousku písčitého břehu, kde včera přistáli. Asi za půl hodiny slyšeli námořníci, jak je volá, aby se rychle vrátili, a pospíchali k němu.

„Tady máme jídlo!“ křičel na ně už zdaleka dobrý kapitán Peterson a jeho obličej zářil radostí. Když se kolem něho shlukli, spatřili velkou želvu, která klidně spala na písku, několik kroků od kapitána. Protože tento druh želv je naprosto hluchý, nerušilo ji nikterak kapitánovo halekání v jejích snech.

„Tak kdo z vás má nůž, hoši, ven s ním!“ vyzýval kapitán mužstvo. Nastalo hledání v kazajkách a pod nimi a nakonec se objevily čtyři pořádné zavíráky, veškerá to výzbroj deseti mužů z Alexandra. Co s sebou jinak vezli, to všechno zmizelo s člunem roztříštěným o skaliska. „Nuže, dejte se do ní!“ velel kapitán čtyřem ozbrojeným mužům, kteří přešlapovali nerozhodně kolem velikého zvířete.

„No jo, ale neudělá nám nic?“ ptal se rozpačitě devatenáctiletý Christiansen, vyjádřiv tak nahlas obavu, kterou jeho kamarádi sdíleli. Dosud neviděl v životě tak velkou želvu a při pohledu na její pořádné drápy pocítil k tichému zvířeti náležitou úctu.

„Muži, nenechte se vysmát!“ zlobil se kormidelník. „Tak do toho! A obraťte ji na záda, ať vám neuteče!“ U galapágské obrovské želvy tento jinak zaručený prostředek sice selhává, ale to Morrison naštěstí nevěděl. Čtyři „ozbrojenci“ ještě chvilku nerozhodně přešlapovali na místě, ale potom se mlčky dohodli pohledem a spojenými silami - které ovšem po desetidenním půstu nebyly valné - obrátili želvu na záda. Při tomto nečekaném vyrušení se želva vzbudila a pohněvaně zasyčela s takovým důrazem, že námořníci polekaně uskočili.

„No tak, honem, vy strašpytlové, na co čekáte? Prořízněte jí krk, dokud vám ho tak ochotně nastavuje!“ pobízel Morrison.

Jeff se vzchopil a vykonal katanské dílo. Když spatřil hustou krev, řinoucí se z rány, neodolal a přitiskl dychtivě rty na proříznuté místo. Pil vytrvale a za chvíli se vztyčil se spokojeným mlaskáním.

„Je to zatraceně dobré, napij se taky, Knute!“ vybízel svého přítele Christiansena. Ale ten pouze zavrtěl s odporem hlavou. Jeff vypadal příšerně, želví krev měl rozmazanou kolem rtů a po celém obličeji. Voda na mytí byla však po ruce, o pár kroků dále bylo celé moře, a tak vyhlížel Fred Jeff za chvíli zase jako slušný námořník.

„Hoši, to bude pochoutka,“ řekl vesele kapitán, olizuje si labužnicky rty. Dva muži zatím sňali po jistých obtížích z želvy oba její štíty a dali se do stahování silné kůže, kterou měla pod hřbetním krunýřem. Objevila se vrstva žlutého tuku, který vypadal stejně lákavě jako sádlo vypečené z husích jater.

„Honem, rozdělejte oheň! Já už to nevydržím, jestli nám Nelson co nejdřív neupeče kousek želvího špeku,“ křičel vesele nedočkavý kormidelník.

Všichni začali lovit v kapsách. Jedna ruka za druhou se vynořovala ven prázdná a obličeje deseti mužů z Alexandra se prodloužily tak, že to ani nebylo hezké.

„Jo, ono se řekne rozdělat oheň a upéct slaninu, ale kde vzít sirky?“ bručel nešťastný kuchař, jeden za všechny.

„Tisíc shnilých žraloků, vy bídná chásko! Copak nemá opravdu nikdo z vás sirky?“ hromoval kormidelník.

„A máte je vy, Morrisone?“ tázal se mírně kapitán.

Starý mořský vlk zbrunátněl.

„Nemám, kapitáne,“ přiznal poctivě. „Víte, eh, zatraceně, když mi došly cigarety, a to už jsou dva měsíce, přestal jsem se starat o sirky.“

„Já jsem krabici se sirkami do člunu dal,“ hájil se uraženě kuchař. „Mohu za to, že nám ten pitomý příliv rozbil člun?“

„Nač plakat nad rozlitým mlékem,“ řekl odevzdaně kapitán. „Sirky nejsou - sníme tedy maso syrové, však nám bude taky chutnat.“ Ukázalo se, že měl pravdu. Nejdříve se sice námořníci zakusovali do syrového masa s nechutí a první sousto jim vázlo v krku, ale jakmile je spolkli, ozval se jejich hlad v plné síle. Začali jíst tak hltavě, že je kapitán musel mírnit.

„Ta má šunky jako pořádné podsvinče,“ divil se mladý plavovlasý Švéd z Karlskrony. Díval se zálibně na mohutná želví ramena a byl by si rád ještě uřízl nějaké sousto, ale kapitán mu to překazil.

„Pro tu chvíli máš dost, Olafe,“ řekl rozhodně. „Zkazíš si nadobro žaludek, jestli se po týdenním půstu přecpeš. A teď se hoši, pokuste vylézt na ty skály a dostat se kus do vnitrozemí. Já ještě nemohu dobře chodit a zůstanu zatím tady, na břehu. Setkáte-li se s lidmi, pošlete sem někoho, aby mi pomohl. A jestli ne, vraťte se, než bude večer. Morrison vás povede.“ Každý si uřízl z želvy kus masa a tuku na cestu a odhodlaně se pustili do zlézání příkrých skal. Šlo to velmi bídně, poněvadž lidé zdaleka ještě nebyli při silách. Několik slabších odpadlo už po první míli, mezi nimi i obstárlý kuchař Nelson. Tři muži s Morrisonem v čele se plahočili ještě kus dál, ale když urazili několik set yardů, musili se vzdát také. Cesta byla poseta kameny nejrůznější velikosti, jak je kdysi vyvrhly sopky ze svých jícnů, a každý krok stál vypětí všech sil. K tomu všemu byl povrch ztuhlé lávy tak rozsekaný a ostrý, že se obuv námořníků začala trhat, ještě než urazili první míli.

„Takhle to dále nepůjde,“ prohlásil Morrison, stíraje si rukávem košile pot z tváře. Silnou kazajku už dávno svlékl, slunce nesnesitelně pražilo a černá láva horko zesilovala, sálajíc jako vytopená pec.

„Jsme ještě moc slabí, musíme si odpočinout, zítra to zase zkusíme!“ Vrátili se k písčitému pobřeží, kde na ně čekal kapitán, odpočívaje pod stříškou. Zřídil si ji na ochranu proti slunci jednoduše ze svého voskovaného pláště a z několika trosek člunu.

Následující den se vydali znovu na svízelnou cestu, ale neměli o nic větší úspěch. Vzdálili se od břehu sotva dvě míle a vystoupili přitom podle Morrisonova odhadu asi o tři sta stop nad mořskou hladinu. Vrcholky hor, obklopené mraky, se zvedaly stále ještě před nimi.

„A když si člověk pomyslí, že tam prší dobrá čistá voda, a tady člověk pije tu špínu z děr a ještě jí nemá dost, a že tam jsou třeba stromy s ovocem a lidé a všechno ostatní, tak by brečel vzteky,“ prohlásil mladý Olaf Nielsen, chlapík, který den předtím tak obdivoval želví šunky. To právě odpočívali před cestou zpátky na břeh, ke které dal Morrison povel, když viděl, že lidé už nemohou únavou dál a že jim začíná obuv, rozedraná ostrou lávou, padat z nohou.

Byl to velmi málomluvný hlouček lidí, který seděl na břehu ostrova Indefatigable týden po ztroskotání člunu. Kapitán Peterson se držel stranou od ostatních, sklíčen revmatismem i starostmi o posádku druhého člunu, vzpomínkami na svou rodinu i na Alexandra, jejž musili opustit, ačkoliv byl ve zcela bezvadném stavu.

Loď je velmi drahá věc a pojišťovna nikdy za ni nedá plnou hodnotu, nemluvě ani o tom, že než vám peníze vyplatí, musíte podstoupit důkladné a nekonečné vyšetřování před námořním soudem, který vám klade na sta všetečných otázek - proč, jak a kterak se to stalo, že jste loď opustili, když přece byla schopna plavby, proč jste nepodnikli to či ono k její záchraně - a tak dále.

K Petersonovi se přidružil kuchař Nelson, člověk už hodně letitý, vzdychající po své ženě a čtyřech dětech, které zanechal ve Stavangeru. Třetím ženatým mezi deseti muži z Alexandra byl druhý kormidelník Morrison, ale ten se vzpomínkami na domov mnoho netrudil a zachoval si celkem ze všech nejjasnější mysl a nejlepší náladu, ačkoliv byl už taky v letech. Ostatní muži byli všichni svobodní. K Petersonovi a k Nelsonovi se družil mladý Američan Fred Heft, byl tak sklíčen tělesnými útrapami a tak zesláblý, že neměl zájem o zábavu svých kamarádů.

Maso z velké želvy už spotřebovali před třemi dny a marně se ohlíželi mezi skalami po nějaké její přítelkyni. Naštěstí jim příboj s přílivem vynesly na břeh dvě menší želvy mořské, které se od prvního zvířete lišily nejen barvou hřbetního štítu - jejich byl šedozelený, zatímco první želva měla štít šedočerný, téměř stejné barvy jako láva - nýbrž i velikostí. Byly o hodně menší než jejich pozemská sestřenice, ale jejich maso i tuk chutnaly deseti trosečníkům stejně dobře, ačkoliv je museli jíst syrové. Za ten týden si ostatně na syrovou stravu už zvykli, jen vody kdyby tu bylo víc a kdyby byla lepší. Vypili už všechny louže v nejbližším okolí a museli podnikat dosti daleké cesty po pobřeží, aby našli novou vodu. Úmyslu proniknout do vnitrozemí se zatím museli vzdát a vypadalo to tak, jako kdyby měli robinzonit na tomto úzkém pruhu pustého pobřeží až do konce svého života.

„Takhle to hoši, nepůjde,“ prohlásil kormidelník Morrison osmý den zrána, když s výbornou chutí pohltil svou skromnou snídani, sestávající z kousku syrové želví nohy. „Nezůstaneme přece civět tady na té skále, až obrostem mechem! Dejme se na pochod po břehu kolem ostrova, snad se dostaneme na nějaké místo, kam zajíždějí velrybáři. Brzy nastane červen a lovecká sezóna skončí.

Musel by v tom být čert, aby některého toho chlapíka nenapadlo zajet si sem pro vodu. Co tomu říkáte, kapitáne?“

„Máte pravdu,“ přisvědčil Peterson. „Dát se na pochod, to je to nejrozumnější, na tom aspoň nemůžeme nic prodělat. Možná taky, že přijdeme na místo, kde budou skály schůdnější a kde se dostaneme dovnitř ostrova. Ale jak to chcete zařídit? Všichni lidé nejsou při silách. Například já, i tady Nelson a Jeff vám ostatním jistě nepostačíme.“

„Na tohle jsem už myslel, kapitáne,“ přikývl Morrison. „Uděláme to takhle, napřed půjdou ti nejstatnější, za nimi ti méně zdatní a nakonec ti nejslabší. Každý půjde podle svých sil a zařídíme to tak, aby denní pochod nebyl větší, než na kolik stačí síly i těch nejslabších.“ S tím projevili všichni souhlas, a tak se dali na pochod neprodleně. V předvoji šli Dán Christiansen a Švéd Nielsen, kormidelník Morrison je vedl. Za nimi kráčeli čtyři slabší námořníci. Kapitán s kuchařem a s námořníkem Jeffem, kteří byli nejslabší, se vlekli jako poslední. Když Morrison uznal, že předvoj pronikl tak daleko, kam až může dojít nejslabší hlouček, dal povel k táboření a na některý trnovníkový keř nebo vysoký kaktus pověsili košili či kazajku jako znamení pro ostatní, kde je cíl jejich cesty. Na to se začali ohlížet po jídle. Někdy jim vyplavilo moře želvu na břeh, ale většinou se tato zvířata povalovala na hladině a ani je nenapadlo vylézt a stát se obětí hladového hloučku.

Jednoho dne přiběhl Christiansen, který kráčel v čele malého předvoje, zpět k Olafovi a kormidelníkovi.

„Tam za tou skálou,“ ukazoval bez dechu před sebe, jsou tuleni!“

„A já myslel přinejmenším, že je tam osobní parník se vším pohodlím,“ posmíval se Morrison. „Ale pojďme se na ty tuleně podívat, z nouze je i tuleň dobrý. A já mám hlad, že bych polykal kamení!“ Šli bezstarostně kupředu a za menší skálou se před nimi otevřela kruhová zátoka, kde se slunilo celé stádo. Menší kusy byly šedočerné a hrály si vesele v písku, běčíce přitom jako ovce. Dospělá zvířata, se žlutohnědou srstí, ležela zcela nehybně a podobala se z dálky velkým balvanům. Morrison si prohlížel mohutnou hřívu zdobící část velkých zvířat a potřásl hlavou.

„To není tuleň, to je jeho bratránek, pan lachtan hřívnatý neboli lvoun. Ale koneckonců je to jedna rodina. Pojďme zkusit některého z nich ulovit, jíst se to snad dá.“

„Ale čím, nožem?“ ptal se Olaf.

Morrison se nerozhodně poškrábal za uchem.

„Snad bude lepší dát mu jednu přes hlavu. Mají, myslím, tenkou lebku. Vezměte si každý pořádný kámen - a na ně!“ Christiansen dal přednost kusu želvího štítu, který si vzal z krunýře velké želvy, ulovené den po ztroskotání člunu. Podle jeho názoru to byl docela dobrý a pádný kyj. Začali sestupovat k zátoce, ale byli od ní ještě několik tuctů kroků, když do zvířat, dosud klidně a bezstarostně se slunících, vjel čilý život. Jeden statný samec s dlouhou hřívou se vztyčil a zařval tak bojovně, že mladým námořníkům naskočila husí kůže. Na toto znamení popadly samice mláďata za ploutve a odkolébaly se s nimi do moře. Vyvinovaly podivuhodnou rychlost, naprosto neočekávanou vzhledem k jejich nemotorným a ploutvovitým nohám. Za nimi následovali samci, a průvod uzavíral bojovný náčelník stáda. Uplynulo sotva čtvrt minuty od okamžiku, kdy stádo zvětřilo nebezpečí, a už po něm nebylo ani stopy. Všechna zvířata zmizela nehlučně pod vodou, která se nad nimi v okamžiku uzavřela.

„Tak, a náš oběd nám utekl,“ řekl zklamaně Christiansen.

„Vlastně mě to těší,“ poznamenal Morrison. A zachechtal se, když si všiml udiveného obličeje mladých námořníků.

„Těší mne, že utekli, z toho důvodu, že je to doklad jejich plachosti,“ vysvětloval. „Nebyli by plaší, kdyby neznali člověka!

A znají-li člověka, potom je jisté, že se tu občas zastavují lodi.

Lvoun se celkem drží na jednom místě, miluje usedlý život a nebo se potlouká po světě jako mnohé druhy tuleňů.“ To bylo sice potěšitelné, ale pro tu chvíli jim to nedovedlo nahradit oběd. O hodinu později však padli na jiné stádo lachtanů.

Tentokráte se k němu blížili velmi obezřetně, snažíce se, aby měli vítr proti sobě, aby je zvířata nemohla zvětřit. Skutečně se jim tak, podařilo tři lvouny skolit, z toho jedno dosti velké mládě a dva dorostlé samce. Pustili se neprodleně do jejich stahování a kuchání a druhá skupina, která došla o něco později, jim pomohla. Nyní bylo masa dost, ale nikomu valně nechutnalo. Bylo tuhé, syrové a velmi nepříjemně páchlo rybinou. Ovšem, přísloví tvrdí, že hlad je nejlepší kuchař, a to se osvědčilo i zde. Po jídle vyřezali námořníci z mrtvých zvířat všechno upotřebitelné maso a potom se rozdělili o kůže.

Jejich obuv byla už v žalostném stavu a byl nejvyšší čas, že si pomohli k silným kožím lvounů. Zhotovili si z nich boty velmi jednoduše tím způsobem, že si kůži ovinuli pětkrát kolem nohou, napíchali do ní dírky, jimi provlékli řemínky, které si nakrájeli z nejtenčích míst, a tak „botu“ zašněrovali.

„Není to zrovna hezké,“ mínil Olaf, dívaje se na ohromný, nemotorný ranec kůže zdobící každou jeho nohu.

„Není. Vypadá to, jako by měl člověk místo bot záchranné čluny,“ souhlasil Christiansen.

„Tohle je mi parádivá mládež,“ durdil se obstárlý kormidelník.

„Jako by to těm želvám nebylo jedno, co máte na nohou. Nanejvýš lvouni by se mohli pozastavit nad tím, že jste stáhli nějakého jejich příbuzného z kůže.“ Při pochodu dávali stále pozor, jestli nenajdou někde schůdnější místo, kudy by mohli proniknout do vnitrozemí, ale vždycky nadarmo. Buď jim zahrazovaly cestu neschůdné skály, anebo narazili po několika stech metrech schůdného terénu na neproniknutelné lesíky trnovníků a opuncií, které vzdorovaly jejich nožům. Tvořily nedobytnou hradbu, o niž se zlomilo každé úsilí.

„Nedá se nic dělat, musíme se stále držet břehu,“ rozhodl Morrison.

„Jen jídla kdyby bylo víc,“ vzdychal Olaf Nielsen, který vynikal dravou chutí. To už dávno spotřebovali lvouní maso a jen ojediněle našli na břehu spící želvu, z níž se dostalo na každého jen několik soust.

„Víte co, hoši?“ řekl toho večera Morrison, když se sešli všichni v táboře. „Když želvy nechtějí k nám, musíme si dojít my pro ně. Leží zpravidla na hladině nedaleko břehu. Nebude to nic těžkého, obrátit je břichem vzhůru, aby nám neuplavaly, a dostrkat je až na břeh. Kdo z vás dovede plavat?“ Přihlásili se Olaf Nielsen a Christiansen.

„Já umím trochu, ale pro tento účel to stačí,“ prohlásil Morrison. „To už jsme tři, zítra se do toho dáme.“

Zní to sice divně, že z deseti námořníků jen dva uměli dobře plavat, ale odpovídá to plně tehdejším poměrům. Není to dávno, co byl zaveden povinný výcvik v plavání u válečných lodí, u obchodního námořnictva najdete dodnes muže, kteří nedovedou plavat.

Hned druhý den objevili v malé zátoce želvu odpočívající na vodě a Olaf s Christiansenem se dali do práce. Sestoupili do vody každý na jednom konci zátoky, zatímco Morrison, jenž svým plaveckým schopnostem příliš nedůvěřoval, se k želvě brodil po mělčině. Podařilo se jim želvu dostat mezi sebe a potom ji začali hnát ke břehu. Snažila se uniknout řídkým řetězem lovců, ale vždy ještě včas k ní některý z obou námořníků doplaval a zahnal ji tím, že na ni stříkal vodu a plácal rukou na hladinu. Konečně ji dostali na místo, kde už bylo tak mělko, že se mohli postavit. Nyní ji obrátili břichem vzhůru, čímž ubohé zvíře zbavili možnosti pohybu, a potom ji dostrkali na souš.

„Dobrá, ale nemyslete si, že všechno odřeme sami!“ řekl Christiansen k ostatním námořníkům, nečinně přihlížejícím, když vylezl na břeh a setřepával ze sebe vodu. „Dejte se do práce, zabte ji, vykuchejte a tak dále.“

„To je spravedlivý požadavek,“ přisvědčil kapitán. „Dejte se do toho, hoši.“ Nikdo neměl nejmenší námitky a o chvíli později se dělili svorně o želví maso, když předtím vypil krev muž, na němž byla řada. Nenacházeli tolik vody, aby jí mohli uhasit všichni žízeň, a byli odkázáni na krev ulovených zvířat, jestliže chtěli pít alespoň jednou denně. Žízeň je, pronásledovala ustavičně. Večer před spaním mysleli vždycky na to, jestli budou mít zítra štěstí a uloví želvu či tuleně nebo leguána, jejichž krev měla pro ně větší význam než maso.

Z černých leguánů, kteří se snadno chytali, jim mnoho masa nezbylo. Když je stáhli z kůže, zůstala na ní většina masa a museli je pak seškrabovat nožem. Jedině tučný ocas zvířete byl pochoutkou, ale aby nasytil deset mužů, k tomu by musel mít leguán rozměry předpotopních netvorů. V nouzi o potravu, k níž při pochodu docházelo dosti často, se trosečníci pokoušeli lovit i racky. Podařilo se jim sice často srazit některého z těchto plachých ptáků kamenem, ale kdykoliv se někdo odvážil, nutkán krutým hladem, jíst jeho odporné maso, vždy to odstonal.

Olaf Nielsen a Knut Christiansen, kteří byli ze všech námořníků nejstatnější a nejlépe snášeli všechny útrapy, měli plné ruce práce.

Museli lovit želvy na moři - a časem v tom nabyli takové zručnosti, že ani nepotřebovali zahnat zvíře na mělčinu, aby je obrátili, učinili to za plavby v hlubokém moři -, chytat leguány a shánět lvouny. Denně bylo potřebí aspoň jednoho lvouna k obnovení obuvi, protože jejich měkká a nijak nepřipravovaná kůže se na ostrých kamenech neobyčejně rychle trhala. Dělali to bez reptání, ale přesto vyhlíželi stejně dychtivě jako všichni ostatní, nespatří-li na obzoru hnědou plachtu nebo jemnou stuhu černého kouře parníku.

Ale byla to marná touha. Jen jednou se zdálo deseti mužům z Alexandra, že se na obzoru ukázal kouř, ale všechno zmizelo ještě dřív, než se shodli na tom, že to opravdu kouř je.

Fred Jeff vůčihledně slábl a Christiansen se nad tím velmi rmoutil. Byli dobří přátelé a cesta na palubě Alexandra byla už čtvrtá, kterou spolu podnikli.

„Hleď se trochu sebrat, Frede,“ nutil ho, „vždyť snad jednou přece jen dojdeme někam, kde budou lidé a pomoc!“

„Ty snad, Knute, ale já už ne, cítím to. Až přijdeš někdy do Tacomy, pozdravuj ode mě mého otce!“ To byla poslední slova, která od něho slyšeli. Tábořili právě na skalnatém břehu, porostlém řídkou trávou, pod zmrzačeným a podivně zkrouceným stromem, který uschl a pozbyl všeho listí. Zde ustlali Fredu Jeffovi k poslednímu odpočinku. Neměli čím vyhrabat zemi, a tak nanosili na mrtvého tolik kamenů, až jeho tělo zmizelo pod černou mohylou.

Když chtěl dát Morrison po společné modlitbě povel k odchodu, zadržel ho kapitán Peterson posuňkem.

„Počkejte ještě chvíli, Morrisone. Když jsme už udělali tuhle smutnou práci, uděláme ještě jinou, ke které se beztak chystám delší dobu. Vleču s sebou od začátku všechny peníze, šest set sovereignů. Co s tím zlatem? Tady si za ně člověk nekoupí ani náprstek vody. A kdo ví, jestli je budu ještě někdy potřebovat, nebo někdo z nás!“ Mluvil tiše, aby ho mužstvo neslyšelo a nepozbývalo zbytečně i ten malý zbytek naděje, který každý z nich ještě v sobě choval.

Ale zdálo se, že i prostí námořníci cítí podobně. A když o chvíli později ukrýval šest set zlaťáků pod černý čedičový balvan, nenapadlo ani jednoho z nich projevit nějakou chtivost, která se obvykle zmocňuje i lidí velmi silné vůle při pohledu na žlutý kov.

„Ale přece jen bych si to poznamenal na mapě. Udělal bych si podrobný náčrtek, být vámi,“ radil praktický kormidelník.

Kapitán pokrčil rameny, ale uposlechl ho. Přesto však leží toto zlato na březích „Indefatigable dodnes a není jediným pokladem galapágských ostrovů.

V sedmnáctém a osmnáctém století zde ukryli flibustýři svou kořist na různých místech. Dvakrát už se také podařilo poklad vykopat, a to na Jakubově ostrově. První nálezce byl moudrý a koupil si za zlato námořních lupičů hotel v Guayaquilu, zatímco druhý se z bezmezné radosti upil k smrti, sotvaže se vrátil na pevninu.

Týden po pohřbu Freda Jeffa dorazili trosečníci k zátoce s neschůdnými břehy. Předvoj tří mužů se zastavil na jejím západním břehu, vyčkávaje, až dojdou i ostatní.

„Myslím, že to přeplaveme, kapitáne,“ mínil Morrison. „Já se dostanu na druhý břeh sám a Olaf s Knutem vezmou dva z vás na záda, potom se ještě dvakrát vrátí pro ty čtyři zbývající. Co tomu říkáte?“ Kapitánovi se tento návrh příliš nezamlouval.

„Nač ten spěch? Máme příliv a snad by bylo rozumnější počkat, až nastane odliv a moře opadne. Možná se to potom dá přebrodit.“ Ale námořníci byli netrpěliví, chtěli se dostat o kus dále. Kapitán, který projevoval čím dále tím menší rozhodnost, jim nakonec ustoupil. Christiansen ho vzal na záda a přeplaval s ním nedlouhou zátoku dosti snadno. Přenesl potom ještě jednoho muže, a poněvadž i Olaf se pořádně tužil, zbyli na západním břehu zátoky už jen dva námořníci. Jeden z nich, Němec Herman Schlesinger, neměl chuť ještě čekat. Naučil se v poslední době od Nielsena trochu plavat a chtěl své umění zkusit.

„Nech toho, kamaráde,“ volal na něj Christiansen přes rameno, maje na zádech obtloustlého kuchaře. „Vrátím se pro tebe hned, počkej chvilku!“

„Eh co, vždyť je to jen louže, to přece přeplavu,“ mínil Schlesinger a skočil do vody.

Nelson, ležící zády na Christiansenových zádech, nadzvedl hlavu a zvědavě se díval, jak kamarád plave. Námořník si počínal docela dobře a byl už uprostřed zátoky asi šedesát metrů široké, když se přihnala první vlna odlivu a strhla ho s sebou. Přehoupla se mu přes hlavu, zalila mu rozhled a stříkla mu vodu do úst. Námořník začal pít a zapomněl dělat tempa. A když cítil, že jej vlna stahuje do hlubiny, docela pozbyl rozvahy. Bil rukama kolem sebe, na okamžik se vynořil a zase zmizel, ale o pomoc nevolal. Kuchař pozoroval s očima rozšířenýma hrůzou jeho zápas o život a dal se do křiku.

„Herman se topí, honem, Knute, pomoz mu!“ vybízel svého nosiče.

„Ty jsi dobrý, jak mu mám pomoct, když nesu tebe!“ zlobil se mladý Dán. „Mám tě snad hodit do moře a plavat pro Hermana?

Cožpak nemohl mít chvilku strpení?“ Dělal zuřivá tempa, aby se dostal na břeh co nejdříve, a sotva shodil kuchaře na mělčinu, obrátil se hned zas zpátky, na pomoc Hermanovi, necelou minutu po Olafovi, který byl už před ním a měl pořádný náskok. Pustili se, jak nejdále mohli, i přes nebezpečí, že je stále vzrůstající odliv strhne s sebou. Ostatní křičeli na Hermana, co jim hrdla stačila, ale po zmizelém námořníkovi už nebylo ani stopy. Nakonec oba mladí muži doplavali s posledním zbytkem sil ke břehu a nadobro vyčerpáni se zhroutili na písek.

Toto zcela zbytečné neštěstí vrátilo na chvíli zase kapitánovi Petersonovi jeho zmizelou energii. Nejprve šťavnatě proklel svého druhého kormidelníka a potom i zbývající mužstvo, včetně utopeného nešťastníka, za jejich umíněnou netrpělivost. Nikdo si netroufal říci ani slovo na svou obhajobu. Moře totiž zatím už ustoupilo odlivem od břehů tak daleko, že se ukázalo, že kapitán měl pravdu, když tvrdil, že lze zátoku za odlivu přebrodit.

„A teď se odtud nehneme, dokud toho muže nenajdeme živého nebo mrtvého. A kdo se odváží udělat něco jiného, s tím si to vyřídím!“ vyhrožoval kapitán, jehož ztráta námořníka velmi hnětla.

Nikdo však nepomýšlel na to, opustit místo neštěstí, a až do soumraku hledali všichni usilovně mezi útesy kamarádovo tělo. Našli je teprve třetí den, kdy z něho zbývaly už jen kosti, ryby pohltily vše ostatní. Byl právě odliv, když Olaf zahlédl lebku zachycenou na vzdáleném útesu, a ačkoliv se hrozil pohledu na její prázdné důlky, plaval nicméně pro ni a přinesl ji na břeh. Zpozoroval, že v tomto místě leží na dně moře ještě zbytek kostry, a potopil se pro ni s Knutem. Vylovil páteř s žebry a Knut dopravil na břeh nohy, které ještě držely pohromadě zbytkem šlach. Pochovali pak kamarádovy kosti ve skalní dutině a zakryli je balvanem. Kříž na hrobě mu vztyčit nemohli, jak to udělali před časem Jeffovi, poněvadž zde nic nerostlo, ale vyryli jej aspoň noži do skály i s datem nešťastné příhody.

Při útrapách cesty zapomněli na smrt obou svých druhů velmi záhy. Přes den měli práci se sháněním potravy a vody, večer bývali tak utýráni, že usínali na holé skále, sotva si lehli. Dobře se jim nedařilo, většina jich snášela velmi špatně nedostatek vody a syrové maso. Neštěstí bylo, že se jim už při plavbě člunem rozbil objektiv dalekohledu na sextantu a že chronometr upadl kormidelníkovi na skálu hned první den, když určovali svou zeměpisnou polohu.

Rozbil se na kusy. Stalo se to sice až po vykonaném měření a chronometr už vlastně nepotřebovali, protože věděli, kde jsou, a mohli se řídit mapou, ale mělo to tu vadu, že nemohli použít hodinového sklíčka k rozdělání ohně podle vzoru důmyslného inženýra Cyruse Smitha z Vernova Tajuplného ostrova.

A tak jim nezbývalo nic jiného než jíst syrové maso a jít stále kupředu v naději, že se přece jen setkají s nějakým zachráncem, který se jich ujme a nabídne jim sud plný pitné vody a pořádně upečený řízek.

Byli už desátý týden na pochodu, podle kapitánovy mapy obešli téměř polovinu ostrova a ocitli se právě nedaleko jeho nejsevernějšího mysu, když se tříčlenný předvoj nerozhodně zastavil na vrcholku útesů, srázně spadajících k velké zátoce. Protější břeh zátoky sestával ze stejně příkrých skal, ale mezi oběma mysy se táhlo rovné písčité pobřeží stoupající dovnitř ostrova mírným svahem, hustě zarostlým zelení. Po levé ruce tří mužů, tam kde zátoka přecházela v moře, ležel malý ostrůvek, na němž se slunilo veliké stádo lachtanů.

„Pěkná zátoka,“ řekl uznale Olaf. „Rád bych se tam dostal!“ „Ale jak?“ namítl Knut. „Ty skály jsou tak příkré, že by člověk po nich sjel nosem dolů, kdyby se chtěl pokusit je zlézt.“

„Nu, dostat se tam musíme, hoši, přece teď neobrátíme a nebudeme obcházet ostrov druhým směrem. Snad se ty skály dají obejít,“ mínil kormidelník.

Sestoupili podle jeho rady zase dolů a plahočili se směrem do vnitrozemí, což byla, jak se dosud vždy přesvědčili, nevděčná práce. Nebyli na tom o nic lépe ani tentokrát, ale přece jen se jim podařilo proniknout na jižní svah zátoky, kde byl zelený pás, který se tak líbil Olafovi. Odřeli si pořádně ruce o ostré kameny, ale to ještě nebylo nic proti tomu, co museli podstoupit, než prorazili trnovníkovými háji rostoucími na svahu.

„Dej mi pokoj s tím tvým zeleným břehem!“ huboval Morrison.

„Podívej se na mě, jestli mám kousek kůže na těle zdravý, a co teprve moje šaty! Jsou úplně nadranc, a to jsem za ně dal v Sydney celých deset liber šterlinků!“

„Však já na tom nejsem o nic lépe, pane Morrisone,“ smál se Olaf, který si při svých dvaceti letech dovedl uchovat déle dobrou náladu než obstárlý kormidelník.

Stanuli na pobřeží a rozhlíželi se kolem, když Morrison náhle rozčileně vykřikl.

„Podívejte se na tohle, hoši. Ať jsem čertův, jestli tady nebyli lidé!“ Ukazoval na pět černých, okrouhlých míst mezi pískem, která byla od sebe vždy asi dva nebo tři metry daleko.

„Ohniště!“ zvolal dychtivě Knut. A začal místa pečlivě prohlížet.

Kolem tří z nich byly ještě kameny sestavené do půlkruhu jako improvizovaný krb, doklad, že si zde někdo vařil pokrm. Ale dvě zbývající ohniště byla již rozpadlá a nezřetelná. Muselo to být dávno, co jich bylo použito.

„Tady něco je,“ přihnal se Olaf s hrstí zažloutlého papíru, který vytáhl z houštiny nízkých akácií. Morrison vzal nález a prohlížel si jej.

„Staré noviny, patrně New York Herald, vidím tady Her... a nějaké datum. Počkejte, snad to přečtu.“ Luštil namáhavě číslice rozežrané vlhkostí, ale rozeznal jen rok. „Ach jé, to bylo hodně dávno,“ povzdechl si. „Je tu letopočet osmnáct set devadesát čtyři, ti lidé tu byli před třinácti lety!“

„Snad tu po sobě něco nechali, pojďme prohledat pobřeží,“ navrhoval důvěřivý Olaf a kormidelník s Knutem ho následovali.

Břeh byl rozlehlý, zarůstala jej hustá tráva a trnovníky se stromovitou burserou z čeledi kadidlovníkovitých rostlin, z jejíž naříznuté kůry vytékal vonný balzám. Trnovníky i bursera tvořily celé hájky a hledání nebylo tak snadné. Olafův výkřik zvěstoval, že na něco přišel, a když jeho dva druhové k němu přichvátali, našli ho nad párem starých dámských střevíců.

„Ty máš štěstí, Olafe,“ dobíral si ho kormidelník. „Jen škoda, že nemáš aspoň o pět čísel menší nohu, pak bys to snad obul.“ Ale ukázalo se, že by byl Olaf neobul střevíce, ani kdyby měl menší nohu, poněvadž jeho nález se rozpadl sotva jej vzal do rukou. Stejný osud postihl i další pár dámských střevíců, který našli o kus dále, a pár obrovských plstěných střevíců, objevený Knutem pod jedním keřem trnovníku.

„Kde se to tu vzalo?“ podivoval se Morrison. „Vypadá to, jako kdyby tu byli měli všichni ševci Unie kongres.“ Knut zpozoroval nějakou látku visící na trnovníku a hnal se tam.

Když přišel blíže, zjistil, že je to pár dámských punčoch a mužská košile, ale sotva vzal předměty mezi prsty, chtěje je sejmout z větví, rozpadly se na kousky, tak byly vetché. Jediným trvanlivým nálezem byly dvě láhve od whisky, které zdvihl z trávy sám kormidelník.

„Bohužel zcela prázdné!“ hořekoval, obraceje je dnem vzhůru v pošetilé naději, že po těch třinácti letech v nich najde ještě aspoň pár kapek občerstvujícího nápoje jantarové barvy.

„Hurá, tady je voda, a dobrá voda!“ hlaholil ryčně Olaf od malé skupiny zabloudilých balvanů, černající se mezi šedou zelení burserových stromků. Utíkali tam a brzy se skláněli vedle něho nad skalní prohlubní. Byla plná čisté vody, přitékající odněkud zespodu. Nebyla příliš čerstvá, slunce ji hodně prohřálo, ale byla čistá a ničím nezkažená. Poprvé za tři měsíce, co opustili Alexandra, se námořníci s chutí a dosyta napili.

„To je náhrada za tu whisky a možná že je to ještě lepší,“ prohlásil kormidelník, utíraje si s rozkoší hřbetem ruky ústa. „Tak, hoši, teď si chvilku odpočinem a potom se vrátíme pro ostatní. Já se s vámi už plahočit nahoru nebudu, mám na to trochu staré kosti.

Počkám tady na vás, stejně tu budeme tábořit.“ Olaf s Knutem odešli po krátkém odpočinku a stoupali do stráně cestičkou, kterou si proklestili, když sestupovali k zátoce. Tak se dostali snadněji k místu, kudy obcházeli skály západního břehu zátoky, a poslední kus cesty vykonali téměř v běhu. Pobídl je k tomu tenký sloupek kouře, vznášející se nad skalami.

První jej zpozoroval Knut Christiansen.

„Hrome, oheň, podívej se, Olafe!“ zastavil se v úžasu.

„Namouvěru oheň,“ přisvědčil Olaf s nemenším údivem.

„Ale kde se tam vzal?“

„Snad je ostrov přece jen obydlen a naši se setkali s jeho obyvateli,“ mínil Knut.

„Pojďme se tam honem podívat!“ vybídl Olaf, jehož praktická mysl dávala přednost přímému pozorování před úvahou. V daném případě to ovšem byla ta nejlepší rada a Knut neváhal ji uposlechnout.

Zatímco si tříčlenný předvoj pracně razil cestu po svahu trnitým porostem a neschůdnými skalisky v zátoce, ubíral se druhý a třetí oddíl pomalu v jeho stopách. Kapitán s kuchařem se vlekli jako poslední. Když se s námahou vyšplhali k místu, odkud začínal sestup k moři, nařídil kapitán odpočinek až do návratu posla z předního oddílu. Tento rozkaz byl přijat s velkým porozuměním a největší radost měl z něho kuchař Nelson.

„Je to dost, že se člověk může taky trochu posadit,“ bručel nevrle.

„Vy byste, zdá se mi, seděl pořád,“ řekl unaveně kapitán. Kuchař neodpověděl, ale začal ze sebe stahovat flanelovou košili.

K velkému kapitánovu údivu měl pod ní ještě jednu košili z téže látky.

„Vy jste nějaký parádník, Nelsone, hned dvě košile na sobě,“ posmíval se kapitán.

„A proč ne, kapitáne?“ ohrazoval se kuchař. „Jsem už starý člověk a noci jsou pod rovníkem proklatě studené, člověk by to ani nevěřil podle toho vedra, které je ve dne.“ Začal zbavovat košili drobných a nepříjemných tvorů, kteří se tím věrněji drží člověka, čím méně jsou mu vítáni. Kapitán se zájmem přihlížel jeho vražedné činnosti a náhle si povšiml, že kuchaři při shýbnutí vypadlo něco z kapsy druhé košile, kterou měl přímo na těle.

„Copak to tam máte?“ Bylo to něco tak podivného, že čile vyskočil přes velkou únavu, kterou cítil, a šel to zdvihnout se země. Vytřeštil oči na drobnou věcičku, a měl všechnu příčinu se divit. Byla to sirka, dobrá sirka s červenou hlavičkou a řádným nánosem síry na dřevě pod ní. Taková sirka, která chytá o cokoliv, ať jí škrtnete o podrážku, nebo o kámen.

„Kde se to tu vzalo?“ ptal se Peterson se svraštělým obočím.

„Já - já věru nevím, kapitáne,“ koktal kuchař.

„Člověče, obraťte kapsy té své bídné košile!“ zahřměl na něho kapitán a kuchař mu třesoucí se rukou vyhověl. Z náprsní kapsy se vysypala celá hrst drobných dřívek a za nimi padla na zem naplocho zmáčknutá škatulka. Námořníci lezli po kolenou a sbírali drahocenná dřívka. Většina hlaviček byla vlhká, ale na dřívku držely všechny. Muži okamžitě rozložili sirky na plochý kámen, na nějž svítilo slunce plnou silou, a zbudovali kolem kamen ochrannou ohrádku z drobného kamení, aby jim vítr jejich drahocennou kořist nerozfoukal. Byli s dílem téměř hotovi, když se teprve kapitán probral ze svého úžasu. Vychrlil nejzvučnější námořnické kletby na hlavu ubohého kuchaře, který je poslouchal mlčky přesto, že mu obličej hrál všemi odstíny rudé barvy.

„Čtyřicet let se plavím po všech možných mořích! Měl jsem na palubě nejrůznější čeládku, jakou pánbůh stvořil, od papuánských lidožroutů až po Číňany! Ale s tak pitomým oslem, jako jste vy, Nelsone, jsem se ještě nesešel! Deset neděl hltáme syrové maso, lidé z toho jsou celí nemocní, dříví je tu všude, kam se jen člověk podívá, a vy nosíte po celou tu dobu v kapse plnou škatulku sirek.

A nevíte o tom! Měl bych vám zakroutit krk, ale to by bylo ještě moc málo,“ končil kapitán svou dlouhou řeč, z níž měli ostatní plavci upřímnou radost.

Seděli na bobku kolem kamene se sirkami a dívali se s nábožným soustředěním, jak červené hlavičky rychle schnou. Když se jim zdálo, že některá je už suchá, obrátili s největší pozorností sirku, aby oschla také na druhé straně. První suchou sirkou rozdělali oheň a začali na něm opékat želví tlapy. Tak je našli Knut s Olafem, když se bez dechu vydrápali nahoru až k nim.

„Máme oheň!“ vítal je vesele kapitán.

„A my zas máme pramen dobré vody,“ odvětil Knut, saje dychtivě vůni pekoucího se masa. Nečekali, až bude řádně propečené, a pustili se do něho, sotva trochu zhnědlo na povrchu.

„Báječná věc, tohle pečené maso,“ liboval si Knut s plnými ústy.

„To bych řekl, a nebýt mě, tak jste je neměli,“ hlásil se o zásluhu kuchař, který už při dobrém jídle zapomněl na kapitánův výtopek.

Peterson jen něco zabručel, ale neřekl nic a pokračoval pilně v jídle, aby nezůstal pozadu za ostatními, kteří se předstihovali v chvále pečených želvích tlap. Nemohli se shodnout jen v tom, jakému masu se podobají. Jeden z nich tvrdil, že chutnají jako mladý beránek, druhý je přirovnával ke kuřeti a třetí k vepřovému. V tom však byli zajedno všichni, že nejedli nic tak dobrého od té chvíle, co opustili Austrálii.

„Tak, a teď se dáme na pochod do zátoky,“ prohlásil kapitán, když dojedli.

Měli ještě šest syrových želvích tlap, o tento náklad se rozdělili námořníci ze střední čety. Kapitán napravil pochroumanou škatulku od sirek, dal do ní sirky a pro jistotu ještě všechno zabalil do svého kapesníku. Schoval drahocenný balíček ve své vlastní kapse - k Nelsonovi už neměl žádnou důvěru.

Nato zahájili sestup. Třebaže Olaf s Knutem dvojí cestou už jakousi stezku prorazili, šlo to velmi špatně. Skála byla neschůdná a rozervaná četnými štěrbinami s velmi ostrými hranami, které se zařezávaly měkkou obuví až do chodidel, a husté křoví trnovníků s tvrdými bodlinami rvalo z lidí šaty i jejich vlastní kůži. Olaf a Knut měli plné ruce práce, aby dostali dolů kapitána a kuchaře. Pozorovali proto s lítosti ohromnou pozemní želvu, která lezla po skále vzhůru nedaleko nich, opírajíc se pracně o přední tlapy, přičemž se její přední část těla vždy tak vypjala, že jí krunýře odstávaly daleko od krku.

„Měří nejmíň metr a čtvrt od hlavy k ocasu,“ podotkl Olaf, dívaje se lítostivě za unikající kořistí.

„To by bylo masa,“ povzdychl si kuchař.

„Eh, nelitujte jí hoši, vždyť byste z ní stejně nic neměli,“ těšil je kapitán. „Na té skále byste ji vykuchat a rozčtvrtit nemohli, skutáleli byste se s ní dolů až k moři, není tam rovného místečka. A nést ji, na to naše síly nestačí. Vždyť zvíře váží jistě aspoň sedm metráků!“ Uznali sice, že má pravdu, ale přesto se za želvou ohlíželi, dokud jim nezmizela mezi balvany.

„Tady zůstaneme a dál už nepůjdeme!“ prohlásil kapitán, když si později prohlédl celé pobřeží u zátoky. „Prošli jsme už polovinu ostrova podle břehu a tohle je jediný pramen pitné vody, který jsme za celou tu dobu našli. Jestli u ostrova přistane někdy nějaká loď, pak to bude jen na tomhle místě, protože jinde voda asi není. O potravu tu budeme mít taky postaráno, jsou tu lvouni a želvy, to nám postačí.“ Nikdo nebyl proti tomu, a tak se zařídili na delší pobyt. Upletli si z větví nízké chýše na ochranu proti slunci ve dne a proti chladu v noci, vystlali si je měkce trávou, a potom jim nastala dlouhá zahálka, přerušovaná jen lovením želv a lvounů a úpravou jídla. Někdy je sice vyhnal z vody žralok, takže museli pro tu chvíli lovu zanechat, ale většinou byla zátoka klidná a Olaf s Knutem mohli honit želvy zcela nerušeně.

Tak minul první měsíc pobytu v zátoce, za ním druhý a potom i třetí. Na pobřeží zátoky panovalo většinu dne úplné ticho. Námořníci se už dávno vypovídali na Alexandru a při putování po ostrově. Neměli si už co vyprávět. Kapitán upadl opět do své obvyklé zádumčivosti, osud lidí z druhého člunu i osud lodi zaměstnával neustále jeho myšlenky. Po celé dlouhé hodiny přecházel po břehu, chvílemi se zastavil a otřásl se jako v horečce, potom zase pokračoval ve své nekonečné procházce. Z Morrisona se stal mrzutý bručoun, který neměl pro nikoho vlídné slovo. A námořníci leželi většinu dne nečinně v trávě a hnuli se, jen když potřebovali jídlo nebo vodu. Vlasy, nestříhané půl roku, jim padaly až na ramena, a stejně dlouhý byl i jejich vous. Šaty, z nichž zbývaly jen cáry, zakrývaly jen velmi nedokonale tělo lesknoucí se tukem a špínou. Jedině Švéd Olaf si zachoval ještě trochu humoru, ale zpravidla se setkal s malým pochopením, jako právě nyní.

„Ahój, loď na obzoru, přímo za ostrůvkem!“ volal z plných plic.

Nikdo se ani neusmál, Olaf je vyvedl aprílem už víckrát.

„Jestli nezavřeš okamžitě tu svou vyřídilku, srazím tě k zemi!“ vyhrožoval Morrison, který právě obíral želví tlapu.

„Míří k východnímu mysu,“ pokračoval nerušeně Olaf ve svém hlášení.

„Well, sám si o to říkáš,“ řekl zlostně Morrison. Odložil rozvážně jídlo na kámen, vstal, protáhl se a srazil jediným úderem medvědí tlapy Olafa na písek. Pak si zase klidně sedl k jídlu.

Nelsonovi to však přece jen nedaleko a vyškrábal se namáhavě na velký balvan, který stál nedaleko ohniště. Vzápětí začal křičet a divoce šermovat rukama.

„Loď, loď, loď - lidé, honem! Přiložte na oheň, ať uvidí kouř!“ Nyní vjel život do všech. Vyskočili a napínali oči směrem k ostrůvku. Skutečně spatřili loď, podle stavby malý škuner, který plul pomalu s napjatou hlavní plachtou a právě jim začal za ostrůvkem mizet z dohledu.

„Proboha, lidé, dělejte něco, oni nás nevidí a ujedou nám!“ bědoval Nelson na svém vyvýšeném stanovišti.

Námořníci házeli do ohně, co jim přišlo pod ruku. Dříví, želví kůže a cáry šatů, z plamenů se vyvalil bílý a odporně páchnoucí dým. Vnikal jim do plic, až se rozkašlali.

Ale nebylo toho zapotřebí, kapitán škuneru o nich věděl. Spal právě před chvílí ve své kajutě, když k němu vpadl jeden z jeho černých námořníků s očima navrch hlavy. Zpozoroval ze stožáru tábor trosečníků a to ho tak vzrušilo, že nebyl schopen řeči a jen tahal kapitána za nohu, aby ho vyburcoval.

Kapitán škuneru, starý námořník, Němec Hans Meyer, vstal s náležitým proklínáním, a protíraje si oči, hrnul se za černochem na palubu. Přesvědčil se ihned, že námořník má pravdu, a okamžitě vydal rozkazy. Tuhle zátoku znal dobře, byl snad vůbec nejlepším znalcem Galapág na celém západním pobřeží Jižní Ameriky, proto jej také najal příbuzný kapitána Petersona, zaměstnaný v ledkových dolech v Chile, aby jel pátrat po trosečnících z Alexandra.

Když rybářská loď zachránila druhý člun Alexandra a jeho posádka pověděla úřadům, co se stalo, vyslala ekvádorská vláda dělový člun ostatním trosečníkům na pomoc. Člun prohledal zběžně Galapágy a našel Alexandra, který najel na úskalí u jižního mysu ostrova Albemarle a seděl pevně, s přídí hluboko ponořenou a se zádí na suchu. Na jeho stěžni vlála stále ještě norská vlajka, ale na palubě nebylo živé duše.

Ekvádorský dělový člun se vrátil s nepořízenou. Potom vyjel ještě anglický dělový člun - anglický konzul zastupoval v Ekvádoru norské zájmy. Neměl o nic větší štěstí a přijel zpět se stručným hlášením: „Vrak bárky Alexandr spatřen, po námořnících ani stopy.“ Nakonec se pustil do hledání starý mořský vlk Hans Meyer. Jeho škuner si mohl troufnout mnohem blíž k břehům než válečné lodi s hlubším ponorem. Kapitán prohledal postupně vody u čtyř větších ostrovů, až se konečně octl u Indefatigable.

Vítr vál od břehu a škuner nemohl přímo do zátoky, musel křižovat. Proto zmizel chvíli mužům z Alexandra z očí a vzbudil v nich bezmezné zoufalství. Kuchař se válel v písku a plakal jako malé dítě, ostatní sice stáli, ale nebyli o nic méně zoufalí než starý Nelson.

„Vždyť se vrací, křižuje proti větru!“ zvolal náhle Morrison, který poodešel stranou od kouře, aby lépe viděl.

A skutečně, právě v okamžiku, kdy už míjel západní mys, opsal škuner poloviční zatáčku proti větru a zamířil velkým obloukem do zátoky. Dojel téměř až k jejímu východnímu břehu, znovu otočil o půl kruhu a novým obloukem se blížil k rovnému pobřeží, na němž stáli muži z Alexandra, upírajíce bez dechu oči na malou loď. Pro Knuta a Olafa to už trvalo moc dlouho. Vrhli se do vody, nedívajíce se ani kolem sebe, je-li nablízku žralok, a pluli k lodi.

O chvíli později tiskli ruku kapitánovi.

„Tak co byste chtěli nejdříve, hoši?“ ptal se přívětivě jejich zachránce.

„Cigaretu!“ prohlásili současně jako jedněmi ústy.

„Nemám, lituji, ale snad to spraví doutník,“ domníval se kapitán.

Spravil to taky a touha dvou kuřáků, kteří už tak dlouho neviděli tabák, byla tak silná, že se ani nezdržovali zapalováním doutníku. Strčili jej prostě do úst celý a rozžvýkali jej jako největší pochoutku. A ještě než s tím byli hotovi, přirazil ke škuneru člun se zbytkem posádky z Alexandra.

První otázka kapitána Petersona platila jeho druhému člunu.

Obličej se mu rozzářil radostí, když uslyšel, že druhá polovina jeho lidí je už dávno v bezpečí.

Kapitán Meyer měl plno chuti zůstat v zátoce celý den a vyslechnout si vyprávění trosečníků hezky v pohodlí, ale všichni muži z Alexandra jej zapřísahali tak úpěnlivě a div ne na kolenou, aby odrazil okamžitě, že jim nakonec vyhověl.

„Ale vy jste mi pěkní robinzoni,“ dobíral si je. „Takový pěkný ostrov a tak z něho pospícháte?“

„Dobrá, kapitáne, usaďte se na něm na pět a půl měsíce jako my, a vsadím se s vámi o co chcete, že budete odtud právě tak pospíchat!“ nabízel Morrison.

Ale tuto sázku kapitán nepřijal...

UPRCHLÍCI Z VÁLEČNÉ LODI BOUNTY

Příběh anglické válečné lodi Bounty byl už častokrát vypravován a zmocnil se ho i film. První plnou zprávu nám o něm podal stálý tajemník britské admirality sir John Barrow, který úřadoval právě v letech, kdy se vyvíjela dlouhá historie lodi Bounty. Měl přístup k mnoha úředním dokumentům a snažil se dokonce, pokud byl toho schopen, vystoupit při líčení oněch pohnutých událostí ze své strohé ulity královského hodnostáře a řídit se také trochu citem.

Podařilo se mu ovšem zachytit všechny lidské pohnutky, které byly hybnou silou toho, co se dělo na Bounty a později na ztraceném ostrově v Tichém oceáně, jen částečně a neúplně, a nelze mu to vůbec vytýkat. Těch čtyřiačtyřicet mužů tvořících posádku královské šalupy Bounty uzavíralo v sobě příliš mnoho vášní, než aby k podání jejich pravdivé psychologie stačilo péro strohého úředníka. Poskytli by vděčnou látku některému velkému znalci lidských duší. Bohužel, dosud nikdo se nezabýval příběhem lodi Bounty pod tímto čistě lidským zorným úhlem. Každý se dal zlákat romantickou stránkou událostí, jako je vzpoura na válečné lodi a únik uprchlíků před dlouhou rukou zákona na pustý ostrov. A film tyto dobrodružné rysy ještě jen křiklavě podškrtl.

Kapitánovi Williamu Blighovi bylo svěřeno velení na trojstěžníku Bounty, lodi Jeho Veličenstva, především proto, že znal ostrovy Tahiti, které byly cílem plavby, a potom pro jeho vynikající námořnické schopnosti. O jeho lidskou kvalifikaci se nikdo nestaral a nelze to pánům z admirality zazlívat. Nemají přece čas provádět psychologické zkoumání každého velitele, kterého vyšlou na dalekou plavbu! Ale v daném případě právě tato lidská stránka velitelova ohrozila, ba můžeme říci přímo zmařila zdar celého podniku.

Bounty měla přivézt z Tahiti sazenice chlebovníku, onoho báječného stromu, jehož bochníkové žluté plody si Evropan sice cení jen jako průměrný brambor moučné chuti, ale které přesto jsou požehnáním tichomořských ostrovů. „Dva tři chlebovníky a stejný počet kokosových palem stačí na těchto rajských ostrovech uživit početnou rodinu,“ tvrdí slavný mořeplavec James Cook, který své věci rozuměl. Jak je patrno, kousek biblického ráje, kde se dobře žije bez práce, nám na naší planetě přece jen zůstal a unikl andělovu plamennému meči.

Pro ty chlebovníky kapitán Bligh jel na podnět obchodní společnosti, která měla zájmy na Západoindických ostrovech a chtěla na nich tyto báječné stromy, obyvatele jiného oceánu, usídlit a rozmnožovat. Nuže, kapitán Bligh naložil chlebovníků přesně tisíc patnáct kusů v sedmi stech čtyřiasedmdesáti hrncích, devětatřiceti sudech, čtyřiadvaceti truhlících, jak o tom svědčí podrobný zápis v jeho lodním deníku, ale nedovezl do Anglie ani jediný.

Snad žádná loď se ještě tak pomalu neloudala k cíli jako Bounty. Opustila anglický přístav Spithead 23. prosince 1787 a teprve 26. října příštího roku zakotvila v zálivu Matavai na Tahiti. Nebylo to vinou jejího velitele, stíhaly ji cestou různé nehody. Silná bouře je chytla hned za průlivem, tři dny po vyplutí a pronásledovala je celý týden. Rozbila jim hromadu sudů s pivem, zničila značnou část jejich zásob chleba, sebrala několik ráhen a nějaké trámy z pravého boku lodi a málem i všechny čluny. Tentokrát stačil ještě k nápravě škody pětidenní pobyt na Kanárských ostrovech, ale o několik měsíců později přinutil u mysu Hoorn rozběsněný oceán Blighe po devětatřicetidenním zápase obrátit a hledat útočiště u mysu Dobré naděje, kde se potom loď i posádka zotavovaly plných osmatřicet dní. Poté si Bligh netroufal pokoušet se znovu o štěstí u mysu Hoorn a plul raději opačným směrem, na východ.

Tahiti znal, byl tam před devatenácti lety jako Cookův kormidelník na lodi Resolution. Tehdy tam jeli za vědou, pozorovat přechod planety Venuše přes sluneční kotouč - zjev, který laika sice nechává úplně chladným, ale hvězdáře naplňuje vzrušující radostí, poněvadž mu umožňuje vypočítat vzdálenost Země od Slunce. Ostrovy Tahiti se Blighovi líbily jako každému, kdo u nich až dosud přistál. Domorodci tam byli velmi družní a přívětiví - ačkoliv občas prováděli různé žertíky, jako je házení kamení na loď a na lidi.

Ale sám kapitán Wallis, který tam byl před Cookem a musel poučit Tahiťany menší kanonádou, že s evropskou válečnou lodí není radno žertovat, připouštěl, že útok domorodců se zakládal na nedorozumění. Jisté je, že všichni jeho následovníci byli s chováním Tahiťanů tak spokojeni, že na ně rádi vzpomínali (Přesto se název Společenské, nebo dokonce Tovaryšské, který nalézáme pro tyto ostrovy v české literatuře, nezakládá na společenském chování domorodců, nýbrž na špatném výkladu jména, které jim Cook dal, nazval je ostrovy Společnosti k poctě Královské londýnské společnosti.).

Posádce Bounty se na Tahiti líbilo a zřejmě i jejímu veliteli, jinak by se tu nebyl zdržel plných třiadvacet neděl. K naložení chlebovníků mu stačil mnohem kratší čas. A když odjížděli, loučili se s nimi domorodci s projevy upřímného zármutku. Netušili, že uvidí Bounty u svých břehů za tři měsíce znovu. Je pravděpodobné, že to v tu chvíli netušil ani nikdo z pozdějších vzbouřenců, ačkoliv při vší úctě ke znalostem sira Barrowa nemůžeme souhlasit s jeho názorem, že si třetí důstojník Fletcher Christian vymyslel a zorganizoval celé spiknutí během tak krátké doby, jako je lodní hlídka trvající jen čtyři hodiny.

Zjistit pravé pohnutky vzpoury je dnes velmi těžké. Nepochybně tu hrály úlohu různé složky, především vyhlídka na dlouhou a nudnou plavbu s přísným a popudlivým velitelem a nesmyslnost odjezdu od rajských ostrovů s věčným sluncem, s bohatými dary přírody a s přívětivým a sympatickým obyvatelstvem do zamlžené a věčně deštivé Anglie, kde se člověk uživí, jen když těžce pracuje.

Bligh vyžadoval tuhou kázeň, ale choval se přitom hrubě a často propadal cholerickým záchvatům hněvu. I důstojníkům dokázal nadávat nejhoršími jmény a byl ochoten podezírat je z různých nečestných věcí - jako je třeba krádež potravin -, aby je vzápětí přívětivě zval k sobě na oběd či na večeři. Zcela v protikladu ke jménu své lodi (Bounty – angl. Štědrost) byl malicherným skrblíkem.

Jeho kadeti, jichž měl na palubě sedm, byli zase většinou lehkomyslní lajdáci, a Fletcher Christian, jehož si Bligh zvlášť oblíbil a cestou jmenoval třetím důstojníkem, měl k tomu ještě vášnivou a panovačnou povahu, velmi podobnou povaze velitelově. Je zajímavé, že prodělal s Blighem už dvě plavby a že si ke své vzpouře vybral právě tuto třetí společnou cestu. Utvrzuje nás to v názoru, že Bligh nebyl tak nesnesitelný, jak ho historie ráda líčí. Pobyt na Tahiti mužstvo zřejmě zdemoralizoval a byl jedním z podstatných důvodů ke vzpouře, přestože sir Barrow o tom pochybuje.

Konečně pokud jde o mužstvo, to bylo velmi různorodou společností lidí vždy ochotných zpestřit si nějakou vzrušující událostí nudu cesty, trvající nyní již šestnáct měsíců. Přestože to byli většinou dobrodruhové pochybných povah, vnikla jim železná kázeň na válečné lodi natolik do krve, že vzpomínka na jejich vzpouru - nejhroznější zločin, jehož se může dopustit voják nebo námořník - je pronásledovala až do konce života. A nejen to. Její stín padl i na jejich děti a vnuky a proměnil je v tvory nerozhodné, vrtošivé a váhavé, stěhující se z místa na místo, aniž kde našli klid.

Onoho večera, 27. dubna 1789 šel kapitán Bligh spát v nejlepší náladě. Na palubě byli všichni zdrávi - a na to mohl být právem hrdý, poněvadž tehdy a ještě dlouho potom umíralo vždy při dlouhé cestě určité procento posádky na kurděje a podobné nemoci.

Z jeho chlebovníků nezvadl ani jeden, loď byla ve výborném stavu, měli pěkný, stálý vítr od severovýchodu a právě ráno minuli Tofou, nejzápadnější z Přátelských ostrovů (jsou dnes známější pod jménem Tonga), což znamenalo, že Nové Holandsko (Austrálie) už není daleko a že se Bounty činí.

Není divu, že člověk, který usne za těchto předpokladů, je ochoten pokládat násilné probuzení čtyřmi ozbrojenci za ranního šera za součást špatného snu. Tento omyl netrval u kapitána Blighe dlouho. Ještě než si náležitě promnul oči, začal vnímat hrubé výhrůžky, jimiž ho zasypával jeho třetí důstojník Christian. Kapitán byl zcela zmatený. Vždyť mu přece Christian ještě včera zcela přátelsky slíbil, že k němu přijde dnes na oběd. Potom přišel sluchu na pomoc zrak. Kapitán vidí, že v malé kajutě se tísní čtyři chlapi a tváří se nesmírně rozhodně. Christian má v jedné ruce šavli a druhou tahá kapitána z úzké postele. Ten mizera Charles Churchill, podlízavý desátník, drží provaz, aby svázal kapitánovi Blighovi ruce. A dveře hlídá Alexandr Smith, podivný tichošlápek s temnou minulostí, který se dal najmout jako prostý námořník, ačkoliv měl nepochybně jisté vzdělání, a Tomáš Burkitt, také námořník a jinak docela hodný chlap. Oba mají pušky s nasazenými bodáky, jejichž špičky ryjí do stropu kajuty, a vypadají velmi nepřátelsky.

„Vy jste se zbláznil, pane! Co to znamená?“ To byla první Blighova slova ke Christianovi, když si uvědomil, že to není zlý sen.

„Držte hubu, pane, nebo vás okamžitě zabiju!“ vyhrožuje Christian. Po šesti letech služby nedokáže sice nadávat veliteli bez zdvořilého „pane“, ale zato zdvihá šavli na Blighe tak rozhodně, že kapitán již není na pochybách.

Určitě se zbláznil, myslí si s pohledem do Christianova vytřeštěného obličeje. Ale snad by si dal rozumně domluvit. „Podívejte se, pane Christiane, nejedeme přece spolu poprvé a já jsem vám byl vždy přátelsky nakloněn,“ začíná Bligh, zatímco ho strkají jen v košili po schodech dolů ke křížovému stěžni. Při pohledu na své okolí Bligh zmlká. Tohle vypadá jako dobře založená vzpoura, to není jen projev bláznovství třetího důstojníka. U východu ze zadního kastelu je ozbrojená stráž a jiní ozbrojenci hulákají dole na palubě a šermují výhružně zbraněmi nad hlavami malé skupiny svázaných lidí. Je v ní první a druhý důstojník, poddůstojník velící dělostřelcům a zahradník. A jiná ozbrojená hlídka je u východu z kajuty pro mužstvo. Celkem osmnáct mužů je ve zbrani.

Kde ti chlapi vzali zbraně? myslí si Bligh a vrtí hlavou. Nevěděl, že dostali přímo od zbrojmistra klíč od zbrojnice pod jednoduchou záminkou, že chtějí zastřelit žraloka, který provázel loď od minulého večera. Tento muž jednal v dobré víře, „bona fide“, jak říkají advokáti, a dokonce se mu později podařilo prokázat to před přísným soudem admirality, takže unikl oprátce.

Někteří muži byli nerozhodní, nevěděli ke komu se přiklonit, ačkoliv později, když viděli člun, do něhož dal Christian vyhoštěnce vsadit, byli by všichni snad raději zůstali se vzbouřenci na pevné lodi, než aby riskovali skoro jistou smrt v křehkém a přeplněném plavidle. Váhali zejména kadeti. Dokazovali tím, že je kapitán Bligh špatně vychoval a že jim nedovedl vštípit do hlavy prajednoduchou znalost základních paragrafů zákoníku pro válečné lodi, který říká, že každý muž, který trpně přihlíží ke vzpouře, stává se jejím plně zodpovědným spoluviníkem. Tuto nevědomost by byl později zaplatil kadet Heywood - v okamžiku vzpoury jen sedmnáctiletý hoch - málem krkem.

To, co chtěl Christian provést s Blighem a s osmnácti dalšími členy posádky Bounty, bylo jen o stín lepší než vražda. Chtěl je dát natlačit do menšího člunu, kam se jich stěží vešlo sedm až osm, a který byl nadto ještě prožrán červotoči. Teprve úpěnlivé prosby prvního důstojníka a dvou dalších vyhoštěnců pohnuly Christiana natolik, že jim dal velký člun. Moc šlechetnosti v tom nebylo. Člun byl přetížen tak, že se nořil z vody jen na osm palců (palec - 2,5 cm), což je proti mořským vlnám velmi chabá ochrana. A k tomu ještě nedal Christian devatenácti mužům ve člunu žádné plavební přístroje kromě malého kompasu, takže by byli zcela jistě zabloudili na nesmírné ploše Pacifiku, kdyby je byl vedl méně zdatný námořník, než byl Bligh. Zbraně dostali - čtyři ručnice a trochu prachu a sekaného olova - a také něco potravin a malou zásobu vody.

„Mohli najít obživu na nějakém ostrově,“ přesvědčoval později sám sebe i jiné Christian, když ho svědomí trochu příliš hlasitě káralo z vraždy devatenácti lidí. Sám tomu ovšem nevěřil. Čtyři dny před vzpourou ho poslal Bligh s mužstvem pro vodu na ostrov Annamúku, kde byli domorodci tak útoční, že se jim námořníci, mající od Blighe zákaz střílet, jen stěží ubránili.

Bligh chtěl ještě k mužstvu promluvit, ale Christian mu v tom rázně zabránil. Na kapitánových prsou se setkalo několik bodáků a Christian, držící stále konec provazu, jímž měl Bligh spoutány ruce za zády, škubl pouty tak, že kapitána přešla řeč. Ve vrcholném okamžiku, kdy Bligh nastupoval za ostatními - stále ještě v košili - do člunu, snížil se k prosbám.

„Nechte toho, Christiane! Slibuji vám, že o tom neřeknu nikde ani slovo. Dávám vám své čestné důstojnické slovo! Podívejte se, mám ženu a děti, a ti druzí ve člunu snad také!“

„Kdybyste měl nějakou čest, nebylo by k tomu došlo,“ odmítal Christian jakoukoliv prosbu. „Žil jsem posledních čtrnáct dní v pekle, teď to peklo budete mít vy!“ Prosil i velitel dělostřelců, už naloděný do člunu, ale se stejným nezdarem. Christian opakoval svoje povídání o pekle, v němž musel žít, tak vytrvale, že se vrylo všem do paměti a přešlo i do protokolů admiralitního soudu.

Nuže, člun odrazil a dále se jím už nebudeme zabývat, ačkoliv jeho cesta byla velmi dobrodružná. Bligh se osvědčil jako skvělý plavec a jedinečný velitel, který svou pevnou vůlí udržel za nejkrutějšího strádání svých sedmnáct lidí - jednoho muže mu ubili domorodci na ostrově Tofoa hned druhý den - naživu a dopravil je do Kupangu na ostrově Timor, kde se jich ujaly holandské úřady. Přes všechnu péči jich však šest zahynulo na následky neobyčejných útrap cesty.

Bligh se vrátil do Anglie, jak nejrychleji mohl, a odevzdal admiralitě své lodní deníky - které tajně odnesl do člunu kaplan z Bounty - a podrobnou zprávu o vzpouře. Nato šel sloužit na jinou loď. Jeho nedobrovolná plavba člunem od ostrovů Tonga na Timor vytvořila rekord v kategorii plaveb záchranných člunů, rekord dodnes nepřekonaný. Přetížený člun s osmnácti muži, dlouhý jen třiadvacet stop - sedm metrů - urazil podle plavboměru 3 618 námořních mil za 41 dní.

Člun tedy odrazil a několik soucitných pohledů jej provázelo, ale bylo jich věru málo. Většina posádky projevovala spokojenost.

Ti lidé zaručeně do Anglie nedojedou, aby na ně žalovali. Později se ovšem přece jen vynořila pochybnost. Co kdyby přece? Co potom? Zatím však na to nemysleli.

„Teď se napijeme, když je ten pes pryč!“ hlaholí Bill Mac Coy, Skot a věčný opilec. Souhlas je příliš všeobecný, aby se mohl proti němu Christian postavit. Vzdychne si a přihlíží. Sám nepije, je dosud rozčilený a pak - začíná už o svém činu trochu přemýšlet.

Jednoho tyrana se zbavil, ale má jich teď na krku čtyřiadvacet. Tolik mužů s ním na Bounty zůstalo. Námořník, který se jednou vzbouřil, nestojí už za mnoho a ten, kdo jej ke vzpouře strhl, těžko může od něho vyžadovat poslušnost. Zločin ničí autoritu.

Pije se celý den a větší část noci. Kormidlo uvázali a plachty stáhli, což si mohli dovolit, poněvadž vítr ulehl. Ale jitro se hlásí rudými červánky, znamení, že přijde vítr. Christian má plné ruce práce. Nyní je velitelem lodi, jako byl velitelem vzpoury. Naštěstí se v plavebním umění vyzná, jen lidé kdyby byli střízlivější! Stěží sežene několik mužů s jasnější hlavou, aby mohl dát vytáhnout čelní kosatky i marsové plachty a obsadit kormidlo. Lehnout si nesmí, mohlo by ho to stát loď i život.

Kurs je zpátky na východ, samozřejmě, ale kam jedou, to Christian v tu chvíli ještě neví. Domů nesmějí, tam mají cestu provždy zavřenou. Ale zatím na to nikdo nemyslí. Odpoledne se proberou i ti nejtěžší opilci a koná se porada o cíli cesty.

„Já bych navrhoval plout zpátky na Tahiti a usadit se tam! Mají nás rádi a dají nám, co budeme potřebovat,“ míní poddůstojník Churchill a námořník Burkitt s ním souhlasí.

„Vy jste blázni, chlapi,“ křičí Christian. „Tahiti je příliš známé a každou chvíli tam může přistát nějaká válečná loď. A o potom?“ Všichni dobře vědí, co potom, a zadívají se jako na povel na konec hlavního ráhna, kam se věší námořníci odsouzení k smrti.

Smith s Christianem živě souhlasí a nakonec se k jeho názoru připojí většina mužů, kteří se zúčastnili vzpoury činně.

Ti, co jen trpně přihlíželi, především oba kadeti Heywood a Stewart, musí mlčet, nemají do toho co mluvit. Jejich kamarád, kadet Young, se nad nimi teď vytahuje, pomáhal totiž Christianovi se zbraní v ruce.

Naštěstí je v Tichém oceáně ostrovů na tisíce, postaral se o to kdysi bůh podzemního ohně. Když jeho ruka zemdlela, přihlásila se k dílu drobounká zvířátka z kmene láčkovců, koráli a nastavila to, co Vulkán nedodělal. Christian a jeho družina si mohou jen vybrat. Přirozeně by chtěli něco podobného jako Tahiti, kde by rostly právě takové plodiny a kde by také průměrná teplota byla po celý rok nějakých čtyřiadvacet stupňů ve stínu. Jejich volba padne na ostrov Tubuai. Je právě nad obratníkem Kozoroha, necelých tři sta mil přímo na jih od Tahiti. Přesná poloha 23°13' jižní šířky a 149°35' západní délky od Greenwiche.

Ještě jedna práce je čeká, tentokráte příjemná, zmocnit se kajut a majetku vyhoštěnců. Christian se spokojeně usadí v kajutě Blighově, kadet Young zabírá kajutu prvního důstojníka a tak to jde dále. Ještě se vyhodí zbytečné chlebovníky, aby loď byla lehčí, a pak vzhůru na Tubuai!

Je to sopečný ostrov obklopený korálovými bradly, o něž se tříští příbojové vlny, ale Christian řídí loď moudře a vjíždí bezpečně do široké zátoky. Píše se 25. květen 1789. Ještě nespustili kotvu, když se objeví za východním koncem zátoky kanoe, za ní druhá, třetí a potom už posádka Bounty nestačí počítat. Je to celé válečné loďstvo a některé lodice, vydlabané z jediného kmene, jsou až devadesát stop dlouhé.

Dělostřelec Mills stojí u zábradlí na pravém boku a blahovolně kanoe počítá, ale najednou zbledne jako plátno.

„Proboha, oni mají ve člunech kamení!“ křičí zděšeně. „Honem chlapi, k dělům!“ Christian už také přebíhá a za ním i ostatní. Přistávací manévr je naštěstí vylákal všechny na palubu, takže jsou pohotoví. To už kanoe objíždějí loď a urostlí Kanaci s pletí jako bronz vkládají zručně kameny do praků. Snese se jich na Bounty celé krupobití, ale většina kanoí je ještě daleko a kamenné střely padají neškodně do moře. Nabít dělo nebyla tehdy žádná rychlá práce a ti, kteří ztráceli snadno hlavu, se rozběhli pro ruční zbraně.

Stěží jich Christian zadržel tolik, kolik potřeboval, aby donesli náboje pro dvě děla, po jednom na každém boku. Zatím už několik kanoí přiráží k Bounty. S těmi si však děla nevědí rady, nemohou střílet kolmo dolů. Christian se proti nim vrhá v čele tří čtyř námořníků na jednom boku, zatímco kadet Heywood a několik jiných mužů čelí těm, kteří chtějí vyšplhat na loď druhou stranou.

Mills konečně nabil děla a dvěma výstřely do shluku zadních kánoí posílá tři lodice na mořské dno. To má účinek a také vysoké boky Bounty, hladké tak, že se ruka nemá čeho chopit, jsou dobrou ochranou. Kanoe, které se přimkly k lodi, konečně odrážejí s několika mrtvými a pro tu chvíli je pokoj. Námořníci mají větší počet lehkých ran od kamenného ostří házecích kopí a jedině Mac Coyovi vyrazil kámen z praku dva přední zuby. Mac Coy zuří.

„To jste nás zavezl na pěkné místo, jen co je pravda,“ říká vztekle Christianovi, nechávaje si zdvořilé slovíčko „pane“ od cesty.

Christian mlčí, mračí se a říká si v duchu, že s Blighem by si byl Mac Coy mluvit netroufal.

„Jděte na své místo, máte hlídku!“ nařizuje konečně. Mac Coy plivá krvavé sliny, bručí, ale poslechne. Christian ještě ovládá situaci, třebaže s jistými potížemi. V noci hlídá Bounty zesílená stráž a všech dvanáct děl na otevřené palubě je nabito sekaným olovem až po ústí. Je však klid, domorodci se neodváží útok opětovat. Druhý den vystoupí četa dvanácti po uši ozbrojených mužů pod Churchillovým vedením na břeh.

Ostrov se jim dost zamlouval. Za písčitým pruhem pobřeží, širokým asi tři sta yardů, stoupalo pomalu pobřeží travnatým kobercem dovnitř ostrova. O půl míle dále již rostly četné křoviny a za nimi se vysoko tyčily koruny kokosovníků, takže téměř zakrývaly vrcholky vzdálených pahorků. Ještě než došli k palmovému háji, narazili na říčku s křišťálovou vodou, vinoucí se širokým údolím a ústící někde u západního mysu do zátoky.

Úzká stezka proražená křovím svědčila o tom, že tudy chodí lidé. Na tichomořských ostrovech nežijí žádná velká zvířata, která by dokázala takovou stezku vyšlapat. Zdivočelý vepř si proráží cestu, kde mu to napadne, nedrží se určitých směrů jako šelmy.

„Dávejte dobrý pozor, a kdyby přilétl nějaký kámen nebo oštěp, honem za mnou!“ nařizoval Churchill kráčející obezřele v čele ostatních. Rozkaz je zdravý a nikomu nenapadlo mu odporovat.

Námořníci se plíží opatrně jako hadi, ale zdá se, že domorodci ještě nezapomněli na včerejší hromobití děl z Bounty. Nikdo se neukázal. A tak muži procházejí klidně palmovým lesem, kde je podrost jen nepatrný a nebrání v cestě. Zastavují se na okraji široké kotliny otvírající se hned za kokosovníky.

Prohlížejí si okolí. Líbí se jim, krajina se podobá rozlehlé zahradě. Pestré květy árónovitých rostlin poutají jejich pozornost. V botanice se muži z Bounty sice nevyznají, ale tyhle rostliny znají z Tahiti. Domorodci říkají jedné z nich japa a druhé tara a dovedou z jejich podzemních hlíz udělat výbornou mouku na koláče.

Napřed je ovšem musí pořádně vyvařit, aby pustily jedovatou šťávu. A tamhle rostou batáty, sladké brambory, mají vřetenové kořeny veliké jako náš brambor, chutnají sladce a příjemně. Pohledy mužů z Bounty se vyjasňují. Jeden z nich upozorňuje na yamy, jejichž hlízy jsou pořádně těžké, váží až čtyřicet liber a upečené chutnají docela jako naše brambory. Jiný se chce vsadit, že hájek asi půl míle před nimi tvoří banánovníky.

„Co bychom se vsázeli, pojďme se tam podívat,“ rozhoduje Churchill, velitel čety. Jdou a cestou vyplaší několik polodivokých vepřů.

„Je tu všeho dost,“ míní tesař Norman. Skutečně všeho dost, i nebezpečí.

Než může někdo projevit souhlas s jeho slovy, přiletí odkudsi oštěp a roztrhne námořníku Summerovi pravou tvář.

„Lehnout!“ křičí Churchill a všichni sebou poslušně hodí na zem. Kryjí se nevysokými lodyhami tary, je to chabý kryt, ale z nouze upokojí člověka i hrstka hlíny, kterou si navrší před sebou.

Churchill vystrkuje oparně hlavu a dívá se, odkud oštěp přiletěl.

V těch místech roste skupina indických fíkovníků, je to asi padesát yardů daleko, ale Churchill ví, že to pro kanacký oštěp není žádná vzdálenost. Poroučí dvěma mužům, aby tam vypálili své muškety. Rány zahřmí. Je slyšet vzteklý výkřik, potom se mihne pod nízkými stromy několik hnědých těl na útěku.

„Chlapi, tohle se mi nelíbí, hleďme odtud zmizet!“ nařizuje Churchill. Nikdo se nedá ke zpátečnímu pochodu dvakrát nutit.

Banány jsou velmi dobrá věc, ale za ránu oštěpem nestojí a těch chlapů je příliš mnoho, než aby jim taková slabá četa mohla v nekrytém území úspěšně čelit. Mills jich napočítal včera v kanoích daleko přes tisíc.

Jdou zpět k palmovému lesu a rozhlížejí se bázlivě na všechny strany. Zatím mají pokoj, ale když jsou od krajních stromů jen sto kroků, letí proti nim mračno oštěpů. Jeden zasáhl Churchilla do ramene a druhý prorazil námořníku Skinnerovi lýtko. Všichni vystřelili bez míření do lesa. Odpověděl jim divoký křik.

„Nasaďte bodáky a na ně!“ velel Churchill. Jen šest mužů mělo muškety a bodáky. Ostatní byli ozbrojeni pistolemi a šavlemi. Běželi poklusem proti lesu. Čekali, že každou chvíli se snese na jejich hlavy krupobití kamenů vrhaných prakem, ale nestalo se nic takového. Domorodci hodili svá kopí a couvli. Skrývali se někde za stromy a čekali na novou příležitost. Neviditelné nebezpečí šlo námořníkům na nervy. Skákali od stromu ke stromu, i belhající se muž s proraženým lýtkem, a kryli se, jak to jen šlo. Cesta lesem se jim zdála nekonečná, ačkoliv měl sotva tři sta yardů hloubky.

Churchill zahlédl podezřelý pohyb za tlustým kmenem a vypálil tam mušketou, kterou vytrhl jednomu námořníkovi z ruky.

„Mám tě, chlapíku,“ řekl spokojeně, když se hnědé tělo svalilo s výkřikem na zem. Od okolních stromů zazněl zuřivý řev a lodníci spatřili mezi silnými kmeny palem míhat se četná těla prchajících Kanaků. Vystřelili na ně a srazili tři z nich k zemi. Ostatní uprchli, ale Churchill si od toho nic nesliboval.

„Pochybuji, že jsme s nimi hotovi,“ řekl, když zase rychle nabili.

„Až vyjdeme z lesa a dostaneme se do těch křovin na stezku, tak to bude nejhorší. Mějte oči na všech stranách a držte se pohromadě!“ Narychlo ovázali zraněné a použili chvilky klidu k tomu, že proběhli poklusem zbytek lesíka. Před vstupem na stezku Churchill zaváhal.

„Snad bude nejlepší, když tam vypálíme pistole nazdařbůh na obě strany,“ radil polohlasně. „Hned potom je zase nabijeme a půjdeme rychle asi padesát kroků a zase vystřelíme. Ti, kdo mají pušky, budou vyčkávat, kdyby domorodci podnikli přímý útok. Nesmíme vystřelit všichni najednou a nechat dojít na sečné zbraně.“ Zachovali se podle jeho rady a vzteklý řev, který odpověděl na jejich hromadný výstřel, byl dokladem, že desátník hádal dobře.

Praskání větví a šustění rozhrnovaných listů je poučilo, že Kanaci tuto pozici vyklidili. Ale ještě dříve, než urazili padesát kroků nejprudším během, přiletělo několik oštěpů, z nichž jeden zranil Churchilla do ramene.

„Hrom a peklo!“ zuřil desátník. „Půjde-li to takhle dál, přijdu na Bounty prošpikovaný jako vánoční krocan!“ Vytrhl zbraň z rány a hnal se kupředu, na obvaz nebyl čas. Jeho lidé se ho drželi jako stíny, ale než došli na travnatou a otevřenou část pobřeží, museli odrazit ještě pět útoků neviditelného nepřítele. Zdálo se, že zbraně vyrábějící hromobití v malém nedovedou Kanaky zastrašit nadlouho. Řízením osudu, který někdy bdí i nad lidmi nehodnými, nepadl však ani jeden muž, a dokonce nebyl nikdo zraněn těžce.

Lehká poranění si však odnesli všichni, a někteří byli dokonce zasaženi oštěpy dvakrát i třikrát.

„Je to prokletý ostrov a ti chlapi jsou jako ďábli. Rád bych věděl, co je na nás tak poštvalo,“ řekl později Churchill Christianovi.

„Nemám ani trochu chuti tady zůstat.“ Někteří muži s ním souhlasili, ale jiní, zejména ti, kdo nebyli ještě na pevnině, měli názor opačný. Vznikla jedna z těch četných hádek, k nimž docházelo nyní na Bounty mnohokrát za den. Christian mlčky poslouchal, krotil násilím svůj hněv a potom dal o věci hlasovat. Byl si dobře vědom, že nemá autoritu zákonného velitele válečné lodi. Většina hlasů rozhodla pro setrvání na ostrově.

„Je to dokonce dobře, že jsou tu domorodci tak nepřátelští.

Aspoň odtud zaženou každou loď, která by tu chtěla přistát,“ mínil Smith, který se dovedl na věci dívat někdy dost filozoficky. Zůstanou tedy na ostrově, ale z čeho budou živi? Chovná zvířata od domorodců nedostanou a rostliny pro hospodářství také ne, to je jim jasné. Aby je k tomu mocí přinutili, na to jsou slabí. Ke všemu ještě zjistili, že na ostrově neroste chlebovník.

„Který hlupák dal rozkaz naházet všechny naše chlebovníky do moře?“ ptá se drze Mac Coy. Christian je při tom, on ten rozkaz vydal, jak všichni vědí. Naštěstí je Christian obr šest stop vysoký a svaly má silné jako výztuha hlavního stěžně. Mac Coy je menší chlapík, jehož sportovní zdatnost je hodně nalomená pitím. Učiní jen chabý pokus, aby odrazil ránu na svou bradu, ale proti Christianově pěsti je bezmocný. Nyní leží před křížovým stožárem a bude to chvíli trvat, než se probere k životu. Ti, kdo byli svědky pádného úderu, ztichli a Christian vyčetl z jejich zraků jistý obdiv.

Ale je to přece jen hnusná věc, rvát se na pěsti o trochu autority, myslí si a odchází do bývalé Blighovy kajuty pro pistole. Schovává je do kapsy - není potřebí dráždit mužstvo pohledem na zbraně -, ale od té chvíle je nosí stále, až do onoho okamžiku, kdy opustí trvale loď.

Po pětidenním pobytu u ostrova Tubuai dává Christian zdvihnout kotvu. Pojedou si na Tahiti pro všechno, co jim chybí, a potom se sem vrátí. Vítr mají dobrý a 6. června vjíždějí do zátoky Matavai.

Tohle je pro Tahiťany neobyčejné překvapení. Jakže, vždyť je to tatáž loď, která tu byla před třemi úplňky! Král ostrova, dobrácký Otú, si navlékne šat z nejkrásnější kůry a jde v čele svých náčelníků loď přivítat. Ale kdepak je pan Bligh a co se stalo s jejich chlebovníky? A vůbec, pročpak se plující dům vrací?

Smith se naučil slušně mluvit tahitsky za tu dobu, co tam kotvili - hlavně od dívek, samozřejmě - a sype lži z rukávu své námořnické kazajky.

„Setkali jsme se cestou s lodí kapitána Cooka,“ vypráví.

Králova tvář se vyjasňuje.

„Cook, Cook,“ opakuje si a začíná se usmívat. Na Cooka tu mají dobré vzpomínky, třebaže uplynulo už mnoho úplňků od té doby, co odtud odjel ve svém plujícím domě. Teď je ovšem všechno v pořádku.

„Ano, kapitán Cook, váš velký přítel,“ lže plynně dál podivný námořník Smith, nastávající patriarcha ostrova robinzonů. „Objevil ostrov tamhle!“ mávne rukou někam k západu a vymýšlí si jméno ostrova, znějící bezvadně po tahitsku. „Ostrov Hvajtútahí. Nechal si tam kapitána Blighe a polovinu lidí z Bounty a také všechny chlebovníky. Chtějí tam zřídit osadu bílých lidí, ale mají málo rostlin i zvířat, a proto poslali pana Christiana s lodí na Tahiti ke svým přátelům, aby jim dodali, co jim chybí.“ Král kývá hlavou. Samozřejmě že pošlou kapitánovi Cookovi vše, co si přeje. Jen ho mrzí, že se neusadil u nich. Místa je tu dost a král Otú i jeho lidé by byli rádi, kdyby u nich bílí muži zůstali.

Rmoutí je také, že pan Christian tolik pospíchá. Ale pan Christian nemá stání. O Tahiti se příliš dobře ví, a co kdyby se tu najednou objevila nějaká anglická fregata? Nakládají o sto pryč a mužstvo se chová po těch jedenáct dní, co loď kotví v zátoce Matavai, dosti slušně, aby nedalo Tahiťanům příčinu k podezření.

Konečně je všechno na palubě. Blízko předního kastelu je stáj pro býka a krávu a jiná pro osmatřicet koz. Tahle zvířata nebyla na Tahiti domovem, ale dobrý pan Cook jich tu několik párů před lety vysadil a za tu dobu se utěšeně rozmnožila, zejména kozy. Ohradu pro vepře museli už zbudovat u samého stěžně. Vezou jich s sebou tři sta dvanáct kusů. K tomu ještě zřídili posadu pro sto slepic a kohoutů. Bounty se proměnila v druhou Noemovu archu.

Chlebovník, banány a jiné plodiny dali pod palubu. Volné místo u křížového stěžně zabraly stany pro Tahiťany, kteří se rozhodli, že se usadí se svými bílými přáteli na novém ostrově, bylo to osm mužů, devět žen a sedm hochů.

O týden později přistanou podruhé u Tubuai, tentokráte v klidu, domorodci se neobjeví. Christian dává vylodit náklad a nařizuje okamžitě zahájit stavbu tvrze. Mužstvo bručí, odvyklo už práci, ale konečně uzná, že je to pro jejich vlastní ochranu. A pak, nejtěžší práci odřou Tahiťané, kteří se tak rychle seznamují s druhou a méně příjemnou stránkou povahy svých bílých přátel. Tvrz bude pořádná, velký čtverec o straně sto yardů dlouhé, s palisádami dvacet stop vysokými, s předprsní a střílnami, z nichž se bude na ostrov i na zátoku šklebit všech pětadvacet bronzových jícnů lodi Bounty. Na domorodce by jich tolik nebylo zapotřebí, ale Christian si troufá čelit každé válečné lodi, která by se tu jednou mohla objevit. Na dně jeho srdce dříme stále obava, že se ten pes Bligh mohl přece jen zachránit. Co když ho potkala nějaká evropská loď, dříve než moře pohltilo ten jeho chatrný člun? Několikrát za den se ozve v Christianově mysli varovný hlas. Chodí neklidně po břehu a pobízí lidi k rychlejší práci. Jsou vzpurní, ustavičně se hádají, pijí kdy je jim libo, a Christian si netroufá dát lihoviny pod zámek. Poznává, že je ještě jiný druh pekla než to, které dovede člověku připravit nesnesitelný velitel. Stává se uzavřeným, nevrlým a mrzutým. Straní se ostatních a mísí se mezi ně, jen aby urovnal jejich nekonečné hádky. Věru, že ti hnědí Kanaci jsou mnohem lepší než jeho lidé, ačkoliv jsou to pohani vlekoucí s sebou své komické bůžky.

Stavba tvrze pokračuje za stálých hádek jen pomalu. K tomu ještě jsou na denním pořádku šarvátky s domorodci, k nimž většinou dávají podnět námořníci z Bounty přes přísný Christianův zákaz. Mnoho obyvatel Tubuai už postříleli - bez vlastních ztrát. Kámen a oštěp jsou přece jen chabou zbraní proti pistoli a mušketě. Ale všem to jde na nervy, a než uplynou tři měsíce, má většina mužů z Bounty ostrova až po krk. Tvrz je už skoro hotová, ale nikoho to neláká, aby se v ní usadil. Jsou si vědomi, že poštvali domorodce proti sobě, a dožadují se hlučně na Christianovi, aby se odtud jelo pryč.

„Dobrá, ale kam?“ namítá Christian.

„Na Tahiti!“ volá většina posádky. Tvoří ji hlavně ti, kteří za onoho jitra vzpouře nečinně přihlíželi, bláhově se domnívají, že se nemají čeho bát, i kdyby se na Tahiti ukázala válečná loď. Oni přece Blighe nevytáhli z jeho kajuty a neposadili ho do poloshnilého člunu se zásobami na týden. To Christian a ti druzí. Ti také nejsou vyhlídkou na návrat na Tahiti nijak nadšeni. Nečiní si žádných iluzí o tom, jak by to s nimi dopadlo, kdyby přijela k ostrovům anglická válečná loď.

„Má se stát, jak si přeje většina,“ ukončuje Christian neplodnou hádku. „Pojedeme na Tahiti, a ti, kdo chtějí, mohou tam zůstat. Nezdržuji nikoho a také nikoho nevyháním. Já na Bounty zůstanu, kdybych ji měl řídit sám!“

„A kam s ní pojedete, Christiane?“ zajímá se kadet Young. Christian se ušklíbl.

„To se dovíte, Youngu, pojedete-li se mnou.“

„Vsaďte si na to, že pojedu,“ zvolal Young. „Nejsem žádný blázen, abych strkal dobrovolně krk do oprátky!“ Nestrávili na Tubuai ani čtvrt roku a Bounty odjíždí. Udivení domorodci v Matavajské zátoce na Tahiti mají potěšení ji zase uvítat 20. září 1789. Jaké báchorky jim nyní podnikavý Smith namluvil nevíme, ale je jisté, že přijali s radostí šestnáct bílých mužů z Bounty, kteří se chtějí usídlit u nich. Také někteří domorodci z Bounty se bílých pánů nabažili a rozhodnou se zůstat na rodném ostrově. Přesto však druhou noc - z 21. na 22. září - má odplouvající loď na palubě dvanáct tahitských žen a šest tahitských mužů.

Christiana už provází jen osm mužů z původní posádky, hlavní účastníci vzpoury. Neměli na Tahiti stání a pracovali s neobvyklou energií, aby dopravili co nejrychleji na břeh trochu věcí, které při dělení společného majetku připadly na vyloděné muže: zbraně, střelivo, plachty, lana, plavební přístroje a další.

Časně zrána 22. září stál u Venušina mysu malý hlouček několika mužů, kteří Bounty opustili. Dívali se na severozápad, kde bylo ještě vidět blízko obzoru zmenšený obrázek trojstěžníku, čím dále tím nepatrnější.

„Plují na severozápad,“ řekl zadumaně kadet Stewart. „Rád bych věděl kam. Christian to tajil jako zprávu o pokladu!“ Christian skutečně nepověděl, kam míří, a to byla ta nejmoudřejší věc, kterou provedl od chvíle, co mu napadlo se vzbouřit.

„Snad jsme měli plout přece jen s ním,“ míní poddůstojník Churchill. Vzpomíná si, jak vpadl do Blighovy kabiny s puškou, v ruce v ono jitro vzpoury, a po zádech mu běží lehký mrazík, ačkoliv slunce do nich praží, co mu síly stačí.

„Eh, co se nám může stát, sem žádná loď nepřijede. Bylo by to moc drahé, aby za námi někoho posílali,“ míní lehkomyslně námořník Tom Burkitt, který se také účastnil onoho předčasného vzbuzení kapitána Blighe.

V malém hloučku jsou však jiní, kteří nemají žádné obavy a naopak se snaží dostat na svou pěst z Tahiti do Anglie co nejrychleji.

V jejich čele je Jack Morrison, druhý lodivod, muž s mnoha znalostmi. Troufá si nejen řídit stavbu malého škuneru, ale také jej potom vést přes Pacifik. Nachází podporu dvou tesařů a bednáře z Bounty. Dají se do práce neprodleně. Sem tam přiloží ruku k dílu i některý jiný muž. Škuner bude malý, 30 stop největší délka, 9 a 1/2 největší šířka. Do Batávie je však stačí dopravit a tam už najdou loď, která je doveze do Anglie.

Stavěli škuner osm měsíců a náhodou se jim podařilo vyrobit loď, která předčila jiná plavidla téže kategorie zbudovaná v řádných loděnicích se všemi možnými prostředky. Vystrojili škuner plachtami, lany a kladkami, které dostali z Bounty, a v srpnu 1790 v něm vyplulo šest mužů na západ. Proč se vrátili, nevíme. Jedni tvrdili, že domorodci jim dali s sebou úmyslně málo zásob, aby je přinutili vrátit se na Tahiti. Zdá se, že k nim hodně přilnuli, zejména k Morrisonovi, muži bohabojnému, který světil neděle předčítáním evangelia a vztyčováním britské vlajky. Podle jiných prý nemělo pětičlenné mužstvo škuneru příliš velkou důvěru v plavecké schopnosti Morrisona a naléhalo na návrat. Moudré to ale nebylo.

Šestnáct mužů z Bounty zdomácnělo na Tahiti velmi rychle. Dali se tetovat jako domorodci a kadet Stewart si vzal za ženu dceru jednoho mohovitého náčelníka.

Jeho příkladu následovali i mnozí jeho druhové z Bounty a bylo by se jim žilo celkem spokojeně, nebýt vzpomínky na vzpouru a stálých rvaček mezi poddůstojníkem Churchillem a námořníkem Thompsonem. Thompson byl surový násilník, pro nepatrnou věc zabil jednoho domorodce a jeho dítě, potom odstřelil svého kamaráda z Bounty, poddůstojníka Churchilla, a nato už došla domorodcům trpělivost, která je u Kanaků dosti značná. Jednoho dne se shlukli, zahnali Thompsona na skálu, a tam ho ukamenovali.

Důvěřivý námořník Burkitt byl na velikém omylu, jestliže se domníval, že to britské admiralitě nebude stát za to, poslat do takové dálky trestnou výpravu. Blighův návrat do Anglie a jeho zpráva pobouřily kdekoho, nejen pány z admirality, nýbrž i veřejné mínění. Jakže, na válečné lodi Jeho Veličenstva si někdo dovolí vzpouru, zmocní se lodi a vysadí kapitána s věrnou částí posádky v ztrouchnivělém člunu na moře jako zaručenou potravu pro žraloky? Něco takového nemůže projít bez trestu, tím spíše, že sedm mužů z devatenáctičlenné posádky člunu zahynulo. A tak admiralita jedná tentokrát velmi rychle. Bligh přistál v Anglii 14. března 1790 a již za šest měsíců vyjíždí fregata Pandora na hon za vzbouřenci - podle námořního zákoníku za piráty.

Velitelem Pandory je kapitán Edward Edwards, velmi řízný důstojník, držící se doslova svých instrukcí. Začínají odstavcem: „Vaší povinností jest zajmout pokud možno všechno mužstvo, které zůstalo na Bounty po 28. dubnu 1789 (následuje seznam jmen a hodností pětadvaceti mužů s třetím důstojníkem Fletchérem Christianem v čele). Zajatce zavřete pak bezpečně, aby byla vyloučena jakákoliv možnost útěku, přitom však musíte dbát, abyste je dopravil domů živé, aby podstoupili trest odpovídající jejich vině.“ Trochu mnoho protichůdných požadavků najednou. A k tomu ještě další odstavec instrukcí, že zajatci se nesmějí stýkat s ostatní posádkou. Když kapitán Edwards rozpečetil obálku s příkazy admirality, rozbolela ho z toho hlava.

Pandora měla poměrně dobrou cestu a přistála v Matavajské zátoce už 13. března 1791. Zbrojmistr Josef Coleman přijel v kanoi fregatě vstříc, ještě než spustila kotvy. Měl ohromnou radost, že se dostane domů, jemu se přece nemůže nic stát. Vždyť sám kapitán Bligh křičel ještě před odražením člunu od Bounty, že dosvědčí jeho nevinu. Hlídka ho vede okamžitě do kajuty kapitána Edwardse.

Přísný velitel Pandory má před sebou instrukce a opis podrobné Blighovy zprávy. Nahlédne do ní a zjistí, že Coleman je jeden z těch „hodných“. Dobrá, ale podle instrukcí je to stejně „pirát“ jako ti ostatní. Proto putuje Coleman do želez, když z něho Edwards vymačkal přívětivým výslechem všechny možné informace o jeho druzích. Sotva je s tím hotov, chystá se vydat rozkaz, aby člun s ozbrojenou četou vyjel na břeh pochytat ostatní piráty. Ale tu se mu přihlašují dva další důvěřivci, kadeti Stewart a Heywood. Jsou tak hnědí, na zádech tetovaní a pouze v plavkách, že je hlídka v první chvíli pokládá za Tahiťany. Ale oba mladí muži na ni spustí čistou angličtinou, kde prý je kapitán a poručík Heyward, jejich bývalý druh z Bounty, který odplul s Blighem. Jakýsi Tahiťan se setkal s Pandorou blízko břehu, vystoupil na palubu a Heywarda poznal.

„Všechno je v nejlepším pořádku, Heyward nám dokáže, že jsme za nic nemohli,“ míní důvěřivě osmnáctiletý Heywood a přemluví Stewarta, aby jeli na Pandoru. Heyward se k nim však opovržlivě obrátí zády - ctnostný poručík nemluví s piráty - a kapitán Edwards je dá okamžitě vsadit do želez. Následuje dobrodružná honička škuneru, na němž se ostatní muži z Bounty nadarmo pokoušejí uniknout. Nakonec jsou všichni pochytáni. Čtrnáct mužů, kteří zůstali na Tahiti - nezapomeňme, že Churchill a Thompson jsou mrtvi - je hezky pod zámkem, ale kapitán Edwards nemá klid, jeho instrukce mu straší v hlavě.

Konečně na něco přišel. Na zádi lodi, blízko křížového stěžně, dá zbudovat prkenné vězení. Je jedenáct stop dlouhé, jedenáct široké a pět vysoké. Přepočtěte si to na metry - stopa je necelá 1/3 metru - a vlasy vám vstanou na hlavě hrůzou, v čem mělo čtrnáct mužů spoutaných na rukou a na nohou strávit dlouhou cestu tropickým mořem. Dodejme ještě, že nesměli toto vězení, které drsný humor námořníků okamžitě překřtil na „Pandořinu skříňku“, opustit za žádných okolností. Podtrháváme slovo „žádných“, aby si čtenář učinil představu nečistoty a odporného puchu, v nichž těchto čtrnáct nešťastníků bylo odsouzeno žít. Přesto však píše zpustlý lékař Pandory dr. Hamilton s nepřekonatelným cynismem ve svých zápiscích o „Pandořině skříňce“ jako o nejžádoucnějším místě na celé lodi!

Edwards se už u Tahiti dlouho nezdržuje. Bojí se, že by se domorodci pokoušeli zajatce osvobodit. Vždyť s nimi byli spřízněni i pokrevně. Dlouho váhá nad svými instrukcemi, když mu hlídka hlásí, že zarmoucená choť kadeta Stewarta přijela s dceruškou v náručí, aby se s ní její uvězněný otec rozloučil. Něco lidského dříme v srdci každého člověka a kapitán Edwards nečinil z tohoto pravidla výjimku. Povolil návštěvu, ale kadet Stewart sám jej pak úpěnlivě prosil, aby už jeho ženu a dítě na palubu nepouštěli. Cítil, že nové shledání a loučení by bylo nad jeho duševní síly.

Tři měsíce křižovala Pandora po Tichém oceánu. Pátrala po zbývajících devíti mužích z Bounty, a zejména po Christianovi, strůjci vzpoury. Ale hledejte někoho na tisíci ostrůvcích Pacifiku, které neznáme dodnes všechny. Na Palmerstonových ostrovech najdou lopatu s nápisem Bounty a domnívají se, že jsou na stopě. Ale je to omyl, lopatu tam zapomněl někdo z Blighova mužstva, ještě když jeli na Tahiti. Nikdo ze zajatců nedovede dát zprávu o tom, kam plul Christian s Bounty, když vysadil šestnáct mužů na Tahiti.

A tak se nakonec Edwards vzdá neplodné honičky a vrací se do Evropy.

Velitel Pandory je rozhodně lepším žalářníkem než námořníkem. Vede svou fregatu tak nemoudře, že najede na korálová bradla obklopující východní břeh Austrálie - Nového Holandska, jak se tehdy tomuto dílu světa říkalo - a prorazí do lodi díru. Pandora se přes všecku zoufalou námahu udržet ji nad vodou potopí až po špičky stěžňů a pětatřicet mužů utone, z toho čtyři vězňové, kterým už nemohli sejmout pouta. Mezi nimi je mladý kadet Stewart. Ostatní plavou nazí - v „Pandořině skříňce“ se v šatech existovat nedalo - a čluny je vyloví.

Úzký pruh korálového útesu poskytl zatím útulek devětadevadesáti mužům z Pandory - z toho bylo deset vězňů, zatím nespoutaných. V noci jeden námořník z fregaty zešílel - prý se napil příliš mnoho mořské vody - a osmadevadesát zbývajících se den nato rozdělilo do čtyř člunů.

Opakovali ve zkratce cestu Blighova člunu a za čtrnáct dnů dorazili po různém strádání a příhodách také na Timor. Zajatci dostali hned pouta a byli vsazeni do kupanžské pevnosti. Další doprava do Anglie už nepůsobila žádné potíže, a tak spatřili vězňové 19. června 1792 zase Spithead, odkud vypluli na palubě Bounty den před Štědrým večerem roku 1787.

Válečný soud se sešel přesně za tři měsíce na palubě řadové lodi Duke. Zasedali v něm mimo jiných také někteří velitelé anglického loďstva, jako Hood, Inglefield a Keats. Soud netrval dlouho, protože vojenské zákony jsou stručné, jasné a strohé. Čtyři muži dostali rozhřešení - mezi nimi i důvěřivý Coleman, soud uvěřil, že byli donuceni násilím zůstat na Bounty. Bylo vyneseno šest rozsudků smrti, ale třem mužům dal král milost. Jedním z nich byl i kadet Heywood. Zbývající tři byli oběšeni, na ráhnech řadové lodi Brunswick, kotvící v Portsmouthu, za účasti delegátů ze všech válečných lodí, které právě dlely v tomto přístavě i v Spitheadu.

Námořník Tom Burkitt stoupal po provazovém žebříku k popravčímu ráhnu se stejně jarou myslí, s jakou vrazil před lety za ranního šera, pušku v ruce, do kajuty kapitána Blighe.

„Uvaž mi to pořádně, ať mi provaz neodře bradu,“ vybízel bodře svého kata. „A chceš-li slyšet radu zkušeného muže, drž se stranou, když se oficíři pohádají! Není to k ničemu a prostý námořník přitom snadno uvázne v něčem nepříjemném.“

Christian vedl moudře Bounty na severozápad, ale plul tímto směrem jen tak dlouho, dokud se domníval, že je loď z ostrova vidět. Potom dal otočit plachty a zamířil právě na opačnou stranu, na jihovýchod. Vzpomněl si, že se kdysi plavil s Blighem kolem opuštěného ostrova, nejjižnějšího z dlouhé skupiny osamělých kousků země, známých mezi námořníky pod jménem Nízké ostrovy, domorodci jim říkali Paumotu nebo Tuamotu. Před dvaadvaceti lety jej objevil irský námořník Pitcairn z Carteretovy lodi, a jak to bylo tehdy zvykem, dostal ostrov jeho jméno.

„Pitcairnův ostrov, vida,“ poznamenal zamyšleně kadet Young, když Christian sdělil své posádce - která se seschla už jen na osm mužů - kam jedou. „A víte přesně, kde ten ostrov leží?“

„Přesně to právě nevím, ale najdeme ho,“ důvěřoval si Christian. Přesně to ovšem nemohl vědět, poněvadž, jak se později ukázalo, sám kapitán Carteret zanesl ostrov do mapy o sto padesát mil dále na západ, než skutečně leží.

„Najdeme, najdeme,“ repetí Mac Coy, svárlivý opilec, vždy náchylný k hádce. „Ale když ho najdeme my, tak ho najde jiná loď taky!“ To není tak hloupý úsudek na podnapilého Mac Coye a ostatní muži se zahledí tázavě na Christiana. „Uvidíte sami, troufne-li si nějaká loď tam přistát,“ usměje se chmurně Christian.

Pitcairnův ostrov je od Tahiti 1000 mil daleko a za měsíc by tam musila Bounty dojet, i kdyby měla jen velmi průměrný vítr. Ale takto uplynul jeden měsíc a po něm i druhý a třetí se chýlil ke konci a loď křižuje stále po oceánu a hledá Pitcairnův ostrov. Služba je teď hotovou dřinou. Devět mužů je příliš málo na trojstěžník, i když zacvičili trochu v práci Tahiťany. Posádka bez ustání reptá, chlapi se od rána do noci hádají, Christian užívá pěstí několikrát za den a spí s pistolemi pod hlavou. Za Blighe se žilo přece jen klidněji. Když se konečně zdá, že ostrov pohltily vlny oceánu, hlásí stráž z vyhlídkového koše zemi na levém boku. Všichni se hrnou k zábradlí a Christian ostří chvějící se rukou skla dalekohledu.

Není možná mýlka, je to on! Ty červenavé sopečné skály se zvedají tisíc stop nad moře a jsou vidět na vzdálenost patnácti mil. Ostrov před nimi roste a Christianova posádka nyní chápe, co myslel jejich velitel, když tvrdil, že si tady žádná loď netroufne přistát.

Několikeré pásmo korálových bradel, tvrdých jako ocel, střeží ostrov daleko účinněji než tvrze s nejtěžšími děly. Tudy neprojde žádná loď, nechce-li zaručeně ztroskotat, nanejvýš lehký člun, ale i ten pouze na některých místech a v určitém okamžiku, kdy pěnivý příboj trochu ulehne.

Christian skočí ke kormidlu, vezme jeho kolo z ruky muži, který loď dosud řídil, a se svraštělým čelem a zaťatými zuby vede Bounty přímo mezi dva útesy, kde se oceán vzteká a rozbíjí v marné snaze pohnout bradly z místa.

„Zbláznil jste se?“ křičí kadet Young a chce mu vyrvat kormidlo z ruky. Ale Christian ho odhodí jediným mávnutím pravice a potom, nepouštěje kormidlo ani na okamžik z ruky, vytáhne z kapsy bambitku.

„Nechte mě, nebo si to někdo odnese!“ varuje.

„Jak se chcete jinak dostat na břeh, vy blázni? Bounty už stejně nikdy nebudeme potřebovat, ta svůj úkol již vykonala.“ Hlouček mužů polekaně couvá před pistolí. Chtěli by se s Christianem dohodnout, ale nezbývá k tomu čas. Teď právě se otřel levý bok lodi o útes, potom narazí Bounty pravým bokem a stočí se trochu doleva, ale stále ještě má trochu vody pod kýlem. Vítr však vane od moře a je dosti ostrý. Trvá to sotva několik vteřin a ozve se skřípání lodního dna na skále. Christian trhne kormidlem, loď poskočí a potom dojde k hroznému nárazu, který srazí na palubu všechny muže i hlavní stožár. Bounty sedí pevně na skále, nic na světě s ní už nemůže pohnout. Christian pouští kormidlo z ruky a stírá pot z čela. Podařilo se mu to dobře, loď se sice rozsedla a nateklo do ní na tři stopy vody, ale jinak její obsah i oba čluny zůstaly bez pohromy! A Bounty sedí tak blízko břehu, že se tam dá za odlivu dobrodit. Hlavní bradla jsou za ní a kryjí ji proti oceánu.

„Dobře jste to provedl,“ chválí Christiana kadet Young.

„Teď ať si nás přijde někdo hledat!“ huláká Mac Coy, podnapilý jako obyčejně.

Christian mlčí. Dívá se na ostrov, na horské pásmo, které jej prostupuje jako mohutná páteř od severu k jihu, a myslí si, že v takových horách by se ubránili i desateronásobné přesile, kdyby některý kapitán anglické válečné lodi měl tolik smělosti, aby pronikl na ostrov v člunech. Děla vzít s sebou nemůže a ručních zbraní i střeliva mají oni na Bounty nadbytek.

Jakmile moře odlivem opadlo, brodí se všichni na ostrov. Na lodi nezůstane ani noha, není proti komu ji hlídat. Pitcairn je zcela opuštěn. Hustý les sahá téměř až ke břehu a pokrývá většinu ostrova. Ale uprchlíci v něm brzy najdou mýtinu vhodnou k postavení vesnice a později i velké kotliny zarostlé bujnou trávou. Zde budou mít jejich kozy výbornou pastvu a vepři se nasytí v lesích nejrůznějšími plody, rostou zde kokosovníky, mohutné pandány s hrozny palicovitých květů, nádherně vonících a se vzdušnými kořeny, které tvoří celé sloupořadí kolem hlavního kmene, banánovníky obsypané hrozny chutných plodů, nyní ještě zelených, moruše, z jejíž kůry dovedou tahitské ženy vyrobit nejjemnější látky a plátno, indický fíkovník, citrus rojok neboli morinda, které Tahiťané říkají nono tunema, velký strom s peckovitými hranatými plody chutnajícími jako hruška, a ještě jiné stromy a keře, malý ráj pro botaniky.

Posádka z Bounty oceňuje však tuto rostlinnou nádheru jen ze stanoviska užitkového, ale i tak je spokojena. Jsou tu také batáty neboli sladké brambory, tara, yam i jappa jako na Tubuai. Chlebovník tu sice neroste, ale toho si vezou s sebou pořádné množství sazenic a malých stromků. V tomto polotropickém podnebí - Pitcairn leží pod obratníkem Kozoroha na 25° 4' jižní šířky a na 130° 25' západní délky od Greenwiche - se z nich dočkají plodů velmi brzy, je zde dvojí sklizeň do roka. Vezou si i jiné užitečné plodiny, které tu nasázejí, jako brambory, tykve, vodní melouny, tabák, citroníky a oranžovníky.

„Podívejme se, copak je tohle!“ přerušil náhle Mills zemědělské úvahy. Zdvihl ze země jakýsi červenavý kámen a pozorně jej prohlíží. Ostatní se seskupí kolem něho - až na Mac Coye, jehož podnapilá očka něco zpozorovala a zavedla ho dále do lesa. Dívají se, co to našel. Není pochyby, je to ostří kamenné sekery, velmi dovedně zhotovené z lávy a obroušené na pískovci do tenkého ostří.

„Tak ostrov je přece jen obydlený,“ mračí se námořník Smith při vzpomínce na stálé potyčky s domorodci na Tubuai. Christian chce něco poznamenat, ale pronikavý řev, který zazní od okraje lesa, mu zarazil slova na rtech.

Všichni se tam polekaně obrátí a spatří Mac Coye, jak utíká, klopýtá přes kořeny, padá a zase vstává a přitom řičí, jako by ho sám ďábel házel do pekelného kotle.

„Pomoc, pomoc!“ vyráží ze sebe, když dorazí k hloučku svých druhů. „Na ostrově jsou obři a honí mě!“

Christian svraští čelo, někteří muži sáhnou polekaně po zbrani a Smith se směje.

„Kdes je viděl, starý mazavko? Jistě na dně té své věčné láhve s whisky!“ dobírá si Mac Coye. Christian si prohlíží pijákův obličej a vidí na něm všechny známky náhlého vystřízlivění. To jej pohne, že vyslechne krátký Mac Coyův příběh. Pak velí jít opatrně se zbraní připravenou k výstřelu směrem, který jim námořník ukazuje.

„Zdálo se mi, že vidím strom, co mu říkají na Tahiti tý (Je to druh dračince, zvaný Dracaena terminalis, sází se do plotů a místo mezníků, jeho listů se užívá k pokrývání střech a z kůry vyrábějí kanacké ženy oděvy), s těmi dobrými kořeny,“ vypráví Mac Coy a nechává si pro sebe, že se o strom zajímal jen proto, že by se z jeho kořenů dala pálit docela slušná kořalka, až jim dojde whisky. On, Mac Coy, pracoval kdysi ve skotské vinopalně a ví, jak na to jít. „A tak jsem šel dál a najednou vyjdu z lesa a tady je přede mnou skála jako rozštípnutá ve dví a mezi dvěma půlkami je otvor jako vchod. Vejdu tam a v tom proti mně vyrazí tlupa obrů, každý měl aspoň dvacet stop!“ Christian kroutí hlavou a vstupuje první s pistolí v každé ruce otvorem ve skalách, když se předtím ujistí, že je uvnitř dokonalé ticho. Stane v kulaté skalní kotlině, která má asi sto yardů v průměru. A to, co spatří, mu na okamžik vezme dech. Na první pohled zjišťuje, že to jsou veliké sochy, velmi hrubě provedené z červenavé lávy a stojící na vysokých podstavcích. Podobají se spíše ohromným šachovým figurám než lidem, ale v jejich velikosti a v drsných, mohutných rysech je něco, co budí nepříjemný pocit i v člověku střízlivém. Tahiťan Tetalejti, který bělochy provázel na průzkumu lesa, vztáhl proti kamenným obrům odmítavě ruku.

„Zlé místo, pane,“ obrací se k Christianovi, potřásaje vážně hlavou. „To je ahu-ahu, pohřebiště, jak je dělají lidé tam daleko na ostrově Rapanui.“ Jsou sice ve skalním stínu a slunce není vidět, ale Kanak přesto ukáže, veden neomylným pudem, na východojihovýchod, přesně směrem, kde leží Rapanui neboli Velikoční ostrov (Ostrov objevil r. 1722 holandský plavec Jakub Roggeween právě o velikonocích a podle nich mu dal jméno. Tajemství jeho skalních soch, dosahujících až třiadvaceti metrů výšky, a náboženských výjevů vytesaných do skal objasnila teprve r. 1915 anglická badatelka Catherine s. Routledgeová. Písmo domorodců, jediné, které bylo až dosud nalezeno na tichomořských ostrovech, se však nepodařilo dodnes rozluštit), ohromná čedičová skála, chudě obdařená přírodou, kde však přesto žilo kdysi 20 000 lidí.

„Tetalejti tam kdysi byl, bouře zahnala jeho kanoe tak daleko, když lovil ryby,“ vykládá domorodec a tvrdí, že ty sochy jsou podoby bohů chránících mrtvé. Angličané se rozhlížejí a skutečně nalézají mezi kameny rozptýlené lidské kosti. Christian se zamračí.

„Pojďme odtud!“ vybízí a ostatní ho mlčky následují. Za nimi se němě šklebí kamenné sochy bohů pohřebiště, jako by chtěly říci, že lidská noha nedovede utéci smrti, která se potuluje po ostrově.

Angličané si rozdělili půdu mezi sebe - na devět dílů - Kanaci nedostali nic. Nevadilo jim to a pomáhali ochotně bílým pánům obdělávat pole, která ostatně mnoho práce nepotřebovala. Postavili si také domy, hezké dřevěné stavby na sloupech s jedním patrem.

Kryt na střechu dodaly palmové listy, dřevo na zdi kmeny pandánů a rojoků a prkna z Bounty, jejíž zbytky uprchlíci spálili, aby zahladili poslední stopy své vzpoury. Nahoře byla ložnice, dole kuchyně, jídelna a obývací pokoj, vše spojeno v jedinou místnost. Brzy poznali, že jsou na ostrově opravdu sami. Původní obyvatelé jej nepochybně už dávno opustili.

„Proč asi?“ zeptal se jednoho dne Christian Tetalejtiho.

„Poněvadž je to zlý ostrov, pane,“ řekl Kanak.

Ostrov se nezdál být Christianovi zlý, ale zlé myšlenky ho trápily ustavičně a neměly nic společného s Kanakovou pověrou. Myslel na těch devatenáct mužů ve člunu čím dále tím častěji. Zachránili se, nebo utonuli? Obojí bylo pro ně špatné. To první znamenalo navždy uzavřenou cestu do Anglie a Christian už cítil stesk po domově, který s časem rostl. To druhé z něho činilo hromadného vraha. Trápil sebe i své okolí. Byl den ode dne nevrlejší a nevlídnější.

Ani jeho rodina ho nedovedla k sobě připoutat a poskytnout mu duševní útěchu. Když se mu narodil první syn - asi tři čtvrtě roku po tom, co se usadili na Pitcairnu -, pocítil prchavou radost a dal mu podle robinzonské tradice jméno Thursday October, Čtvrtek Říjen, poněvadž přišel na svět ve čtvrtek v měsíci říjnu. Narození druhého syna o deset měsíců později - ho vzrušilo už mnohem méně. To se psal rok 1792 a v té době se už téměř s nikým nestýkal.

„Nazvi ho jak chceš,“ řekl lhostejně své ženě, když se ho ptala, jak má dítě pojmenovat.

„Budu mu říkat Karel,“ prohlásila Tahiťanka a Christian bez zájmu přikývl.

Vyhýbal se i svým druhům, kteří ho kdysi tak účinně při vzpouře podporovali. Námořníci Quintal a Mac Coy byli násilníci, většinu času opilí, jimž šel více méně každý z cesty. Ale zahradník Brown, dělostřelec Mills a námořníci Williams a Martin byli snesitelní lidé a dalo se s nimi mluvit. Young býval dokonce na Bounty kadetem a pocházel z dobré rodiny. I podivný námořník Smith měl nepochybně daleko větší vzdělání a lepší výchovu, než odpovídalo jeho místu prostého námořníka na Bounty. Ale Christian se nepřátelil s žádným bělochem a od Tahiťanů ho odpuzovala jeho rasová povýšenost. Ještě tak snesl Tetalejtiho, s nímž chodil na ryby a plavat.

Všude kolem ostrova bylo neklidné moře, rozbíjející ustavičně své vlny o korálové útesy, ale Christian byl výborným plavcem a z vírů si nic nedělal. Tahiťané byli ovšem ve vodě jako doma. Bez zvláštní námahy dokázali obeplout celý ostrov, který měl v obvodu asi deset kilometrů. Později se jim synové vzbouřenců z Bounty a Tahiťanek v této zručnosti zcela vyrovnali.

S Tetalejtim si Christian také postavil tahitskou kanoi s postranním břevnem, která se nepřevrhne ani na vysokém moři. Vydlabali ji z pandánového kmene dvacet stop dlouhého a tři stopy širokého a důkladnými hřeby z Bounty přibili k jejímu pravému boku tři silné příčné trámy patnáct stop dlouhé, jejichž konce potom spojili břevnem ze slabšího kmene, rovnoběžným s kánoí. Tak vznikl jakýsi prám, který ani největší vlna nemohla převrhnout. Řídil se pádlem a Christianovi to trvalo dost dlouho, než se to naučil správně. Jakmile se v tomto umění vyznal, vyjížděl na moře, většinou zcela sám. Držel se blízko břehů a rád přistával se svým plavidlem na místech zdánlivě úplně nepřístupných, kde by se nebyl odvážil přistát žádný evropský člun.

Tak žili na Pitcairnu asi rok, když při jedné takové vyjížďce objevil Christian malou a útesy zcela zakrytou zátoku na severovýchodní straně ostrova. Zdvihalo se tam do největší výše pohoří prostupující celým ostrovem. Jeho hřbet byl osadníky považován za nepřístupný. Christian vjel do zátoky, přivázal kánoi k útesu a dobrodil se k úzkému pruhu pobřeží. Místo bylo dokonale osamělé a z moře neviditelné. Christianovi se velmi líbilo. Prohlížel si holou červenou stráň, která příkře stoupala do značné výše, a po delším hledání na ní našel schůdná místa. Byl silný a velmi obratný, zvyklý šplhat na lodní stožáry, takže celkem lehce vyšplhal po téměř neviditelné stezce, schůdné jen pro horskou kozu, až na hřeben. Stanul na skalní plošině, nad níž se zdvíhala už jen zcela nepatrná skalka. Měl z ní rozhled na všechny strany. Byl na nejvyšším místě pohoří, jistě aspoň patnáct set stop nad mořem, a malý ostrov ležel pod ním jako na dlani. Obličej se mu rozjasnil.

„Výborné místo, člověk odtud vidí všechno,“ řekl si spokojeně.

Všude kolem se prostíral nesmírný oceán, splývající na obzoru s nebem. Na jeho pusté hladině neobjevil Christianův bystrý zrak ani jeden pohyblivý bod. Přesto si osamělý muž umiňoval, že příště vezme s sebou dalekohled, který mu ukáže loď na vzdálenost padesáti mil. To místo se mu líbilo čím dále tím více. Kdyby na horní konec stezky nakupil trochu balvanů, bylo by to místo naprosto nedobytné. Udělá to ihned, umiňoval si, a šel prozkoumat druhý svah hřbetu. Zjistil, že se sklání směrem k ahu, pohřebišti původních obyvatelů ostrova. To ho velmi potěšilo. Podaří-li se mu sestoupit po této straně pohoří, získá rychlé spojení po zemi se svým novým útulkem a nebude muset objíždět kanoí téměř polovinu ostrova. Nadto si mohl být jist, že tuto cestu nikdo nenajde. Běloši se o neschůdné pohoří vůbec nezajímali - starali se jen o svá pole a zahrady - a Kanaci měli strach před duchy zemřelých. Věřili, že duchové obcházejí po ahu kolem skalních bohů, a proto se pohřebišti zdaleka vyhýbali.

Než se pokusí o sestup na tuto stranu, chtěl Christian ještě prozkoumat malou skalku, která korunovala severní konec nedlouhé skalní plošiny. Podobala se z dálky veliké frygické čapce. Byly v ní jistě četné dutiny, hnízdiště mořských ptáků, kteří ji ustavičně obletovali, jak přinášeli mláďatům potravu.

Prohlídka netrvala dlouho a Christian radostně vzkřikl, když našel na východní straně skalky jeskyni vzniklou podivným nakupením balvanů, vyvržených sopkou a stmelených proudy ztuhlé lávy.

Vchod do ní byl tak nízký, že musel lézt po čtyřech, ale hned jak vnikl dovnitř, zvyšovala se skalní klenba do té míry, že se mohl vztyčit. Jeskyně měla tvar nepravidelného čtyřúhelníku, byla téměř dvacet stop dlouhá a ve své největší šířce měřila deset stop. Půda byla skalnatá a zcela suchá a vzduch velmi dobrý, jistě měl přístup ze všech stran štěrbinami mezi balvany. Christian chodil od jednoho otvoru k druhému a radostně si hvízdal. Poprvé od té doby, co držel na provaze kapitána Blighe, pocítil jistou úlevu.

„Je to báječný útulek,“ bručel si spokojeně „Vidět je odtud na všechny strany, tady mě nikdo nemůže překvapit. A s pořádnou zásobou střeliva a se dvěma puškami se tu ubráním celé setnině.

Budu tomu říkat Rozhledna.“ Umínil si, že se tu tajně zařídí, aby o tom nikdo nevěděl, a že bude trávit v Rozhledně většinu svého času.

Nestaraje se o svou kanoi, která byla důkladnými uzly přivázána k útesu v bezpečné zátoce, jal se Christian sestupovat po západním svahu pohoří k vesnici. Šlo to docela dobře. Zjistil při tom, že se ve svém předpokladu nemýlil. Cesta ho skutečně zavedla do ahu, kanackého pohřebiště.

Příští dny byly pro Christiana ve znamení horečné, ale tajné činnosti. Zařizoval se na Rozhledně. Jeho druhové už si na jeho samotářství tak zvykli, že s tím neměl žádné potíže. Nikdo se po něm nesháněl, a tak se Christianovi podařilo dopravit potají na Rozhlednu všechno, co potřeboval, dvě pušky a dva páry pistolí, soudek střelného prachu, olovo a malý přístrojek na odlévání koulí, lůžko sestávající ze žíněnek zhotovených z mořské trávy a z kůry moruše, vlněné pokrývky a kusy plachty pocházející ještě z Bounty, knihy, potraviny a řadu různých drobností, které mu měly pobyt na skále zpříjemňovat.

Na Rozhledně potom trávil většinu svého času - i noci. Ponechal si jen tolik přirozených „oken“, kolik potřeboval, aby měl rozhled na všechny strany. Zbývající otvory pečlivě ucpal mechem, aby ven nepronikl ani paprsek jeho nočního světla, a „okna“ zastíral kusy důkladně nadehtované lodní plachty. Svítil si tahitskou lampou, kterou domorodci vyráběli velmi jednoduchým způsobem - do poloviční skořápky kokosového ořechu vložili jádra ořechů ze stromu, jemuž říkali dúdvo (Pryšcovitý strom Aleurites triloba), chutnající jako vlašský ořech a obsahující hodně oleje. Jádra byla navlečena jako zrnka růžence na knot upletený z vláken kokosové palmy, hořela jasným plamenem, vydávala příjemnou vůni a nahrazovala dokonale svíčky.

Ve svém osamělém skalním obydlí se Christian v noci často probouzel. Trápily ho nepříjemné sny. Potom zapaloval lampy a uchyloval se k Blighovým knihám. Plutarchovy Životy slavných mužů čítal nejčastěji a vždy ho podivně přitahovalo líčení života Brutova, muže, který zvedl ruku s vražednou zbraní na svého příznivce.

Nad větou Caesarova ducha Apud Philippos me videbis (U Filipa mě uvidíš. Slova, která řekl duch Brutovi na otázku, kdo je) prodlel vždy v dlouhém rozjímání. Kdyby se mu nyní objevil duch Blighův s touže větou na rtech, dovedl by bez bázně odpovědět jako Brutus: Te videbo! (Uvidím tě!) Zazněl-li náhodou v tuto chvíli venku skřek nočního ptáka, vylekal Christiana tak, že se chápal pistolí, které ležely na Rozhledně stále vedle něho. A potom bázlivě sledoval zrakem stíny vrhané neklidným plamenem lampy do všech koutů skalního útulku. Když přemohl svalové ochromení způsobené tajnou hrůzou, vstával a rozžíhal další lampy, až byl vnitřek jeskyně ozářen jako ve dne.

První dva roky pobytu uprchlíků na Pitcairnově ostrově proběhly celkem klidně. Pole dávala dobrou žeň dvakrát do roka, třebaže podnebí ostrova nebylo tak teplé jako na Tahiti, a v červenci a v srpnu, v době, kdy jižní polokoule má zimu, tam dokonce padalo i trochu sněhu. Kozy, vepři a drůbež se utěšeně množili, kozy dokonce tak, že zdivočely a potulovaly se po horských svazích.

Obyvatelstvo ostrova se rozmnožilo o několik dětí, jednak tahitských, jednak smíšeného původu, z bílého otce - muže z Bounty - a z tahitské matky. Mac Coy a jeho nerozlučný druh, Mathew Quintal, byli většinu dne opilí, protože se Mac Coyovi podařilo po četných nezdařených pokusech vydestilovat z kořenů stromu tu docela přijatelnou pálenku. Ale jejich stálé opojení celkem nikomu nepřekáželo. Ostrov byl pořád ještě dost velký pro všechny a věční pijáci našli vždy místo, kde se mohli nerušeně vyspat do střízlivého stavu. Christian byl většinu času pryč, ale nikdo se po něm nesháněl. A tak žili celkem klidně, až smrt, jejíž představu zatím vyvolával jen pohled na skalní pohřebiště - a v duších bílých ostrovanů občas i vzpomínka na bývalého velitele a na osmnáct mužů ve člunu - sestoupila přímo do malé osady.

Podnětem k vraždění, které vypuklo jednoho dne a ustalo teprve po několika letech, kdy zbyli na ostrově jediní dva muži, byla žena.

Williamsova Tahiťanka vystoupila jednoho rána na sráznou skálu vybrat vejce z ptačích hnízd, zřítila se dolů a prorazila si spánek na ostrém kameni. Byla hned mrtvá a její muž pro ni nějaký čas truchlil. Ale potom se začal ohlížet po jiné ženě. Na ostrově však svobodné dívky nebyly a Christian s použitím malého zbytku své autority, který jeho druhové ještě uznávali, nechtěl zpočátku připustit, aby si Williams vzal zcela jednoduše ženu některého Tahiťana.

„Dobrá,“ řekl Williams, „tak mi dejte jeden člun z Bounty a já odjedu. Mám už beztak toho ostrova až po krk!“ Toho se Mills, kadet Young a Smith zalekli. Williams byl docela zručný mechanik - ačkoliv na Bounty sloužil jen jako prostý námořník - a jejich osada ho velmi potřebovala.

„Dejte mu ženu Talalouovu,“ navrhuje Smith.

Christiana však přestávaly věčné spory na ostrově bavit, a tak jen znechuceně říká: „Dělejte si co chcete!“ a odchází na Rozhlednu. Je mu už všechno jedno.

„Koneckonců se mě to netýká,“ říká si, ale v tom se velmi mýlí. Rozpoutané zlo postihlo všechny a změnilo velmi pronikavě i jeho vlastní osud.

Tahiťan Talalou musí vydat svou ženu Williamsovi. Je zraněn do hloubi duše, ale nedá na sobě nic znát. Jedné noci si pozve svých pět druhů k sobě do chaty a tam za tmy a zcela tiše připravuje vzpouru proti bělochům.

„Všechny je pobijeme a zmocníme se jejich majetku,“ navrhuje a setkává se s nadšeným ohlasem, zejména u přítele Ohoua. Ten je z nich nejchytřejší a tichou dohodou je ihned uznán za náčelníka vzpoury. Ve vší tajnosti opouštějí za tmy Talalouovu chýši, přesvědčeni, že je nikdo neviděl. To však je první omyl, jehož se dopustili. Youngova žena zahlédla, jak se scházejí k poradě, a vyslechla s uchem na tenké stěně všechno, co si povídali.

Jsou to sice její soukmenovci, ale Tahiťanka neváhá je zradit.

Přece jen se však bojí udělat to otevřeně - co kdyby vzpoura měla úspěch? Krajané by se jí potom pomstili. A tak si lstivá žena prozpěvuje po večeři jednu z četných tahitských písniček, ale vplétá do ní podivný refrén, který tam nepatří:

Proč brousí sekeru černý muž, zda víš proč?

Chce zabít muže bílého, bílého, bílého!

Young zpočátku klidně večeří. Dává se obsluhovat svou ženou, která dostane teprve to, co on nechá, jak je to zvykem na Tahiti, a zpěvu si nevšímá. Potom ho refrén upoutá a v příštím okamžiku už Young odhazuje příbor a strhává pušku ze stěny. Běží do Christianovy chaty a má štěstí, je to jeden ze vzácných okamžiků, kdy je Christian u své rodiny. Domluví se rychle a Young jde nenápadně shromáždit ostatní bělochy. Pušku nechal u Christiana, aby Kanaci nepojali podezření, ale v kapsách má pár pistolí, každou nabitou dvěma kulemi.

Mac Coy a Quintal vyspávají někde ve stínu lesa svou obvyklou opičku - ačkoliv ti dva by si měli dát největší pozor. Zacházeli s Kanaky nejhůře a tloukli je při nejmenší příležitosti. Smith, Mills, Williams a Brown jsou doma a za chvíli jsou připraveni vyrazit na smluvené znamení s puškou v ruce ze svých chat. Tahiťané však zpozorovali Younga, když šel po večeři s puškou do Christianovy chaty.

Copak asi chce u pána v tuhle dobu? myslí si Ohou. Připadá mu to velmi podezřelé. Seřadí okamžitě své mužstvo a sám s Talalouem se plíží k Christianově chatě. Oba jsou ozbrojeni sekerou, a než Young přiběhne zpátky, vrazí do Christianovy chaty. Christian skočí ke stěně a chopí se pušky. Nemá čas se přesvědčit, je-li řádně nabita, a vypaluje hlaveň proti Ohouovým prsům. Plamen vyšlehne, ale rána nevyjde. Tahiťan je však polekán až k smrti, odhodí sekeru a prchá do lesa. A Talalou za ním.

Jakmile zazněl výstřel, vybíhají všichni běloši z chat. Spatří skupinu čtyř Tahiťanů, kteří se ve svém ustrnutí zapomněli přidružit k prchajícím krajanům. Před namířenými puškami odhazují zbraně a jsou ochotni k jakémukoliv pokání, i k tak mrzké věci, jako je návrh, který se vylíhl v Millsově hlavě. Dostanou milost, půjdou-li chytit své druhy a dopraví je živé či mrtvé k bílým pánům. Kanaci se činí ze všech sil, aby si slíbenou milost zasloužili. Ohoua dopadne a zabije jeho vlastní synovec, na Talaloua uspořádají úplnou štvanici, jíž se účastní i jeho bývalá žena, dostihnou ho v horách a ukamenují ho jako psa.

Klid na ostrově je obnoven, ale ne na dlouho. Zbývající čtyři Tahiťané mají nyní nad sebou přísný dozor. Běloši s nimi zacházejí jako s otroky. Zejména Mac Coy a Quintal mají pádnou ruku a počínají si s nelidskou krutostí, aniž se tomu někdo z bělochů opře.

V duších zotročených domorodců to vře. Jací to byli blázni, že pomáhali odpravit Ohoua a Talaloua! Něco musí podniknout, aby se svých tyranů zbavili, ale je potřebí jít na to chytře, proti čtyřem Tahiťanům stojí devět bělochů.

Především musí mít střelné zbraně, které už dávno pro ně přestaly být čarodějnými předměty k vysílání blesků a hromů. Kanaci s nimi už dovedou slušně zacházet a Tetalejti se pokouší vyprosit si pušku a střelivo na Christianovi, který mu byl dosti nakloněn.

„Na divoká prasata pane, pustoší nám pole,“ řekne nevinně Christianovi a ten mu uvěří. Timoa a Nehaou pušky prostě ukradnou, a to právě svým největším trýznitelům, Mac Coyovi a Quintalovi, když je opět jednou přemohl nápoj vyrobený z dračince.

Den vraždění zahájil Tetalejti. Přišel s vlídnou tváří ke Christianovi, který se procházel zamyšleně u pandánového lesíka nedaleko skalního pohřebiště. Zvedl hlavu a podíval se nepřítomným pohledem na Kanaka. Neměl však už čas zatvářit se udiveně, tak rychle zamířil Tahiťan pušku schovanou za zády a vypálil ji proti němu.

Christian pocítil ostrou žhavou bolest v prsou, rozhodil ruce a zhroutil se v bezvědomí k zemi.

Mills si vyšel toho dne na tabákovou plantáž trochu pracovat.

Byl zcela neozbrojen. Důvěřoval Tahiťanu Menalýmu, který se choval vždy příchylně. Dostal kouli mezi lopatky právě od něho, a z pušky, kterou mu půjčil Tetalejti, když srazil Christiana. Skoro současně padl Martin pod sekerou Tetalejtiho, který se činil onoho dne zcela mimořádně. Nedaleko něho klesl na poli Brown, smrtelně zraněný výstřelem z Timoovy muškety, zatímco Smith s prostřeleným krkem se pomalu dusil vlastní krví.

Nuže, nyní z devíti Angličanů zbývají jen tři muži schopní boje, ale to není pro bělochy tak tragické, když Tahiťané jsou jen čtyři a střeliva mají málo, pušky dokonce také jen tři. Ale Angličanům ani nenapadne bojovat. Mac Coy a Quintal, nejhorší mužové z Bounty, prostě prchnou do hor. Kadet Young, miláček žen, se dá od nich zbaběle ukrýt a skrývá se tak dlouho, dokud Kanaky nepřejde největší vztek. Ženy obvážou také Smithův prostřelený krk a pečují o něho tak dokonale, že se námořník brzy uzdraví. Shánějí Christianovo tělo, ale nemohou je najít.

„Odnesli ho duchové z ahu!“ tvrdí Menalý, a nikdo mu neodporuje.

Kanaci se vyzuřili, vzali si pole, domy a ženy svých bývalých pánů, a na ostrově vládne klid. Mac Coy a Quintal se stále skrývají v horách, poprvé dokonale střízliví za posledních několik let, protože si v tom chvatu nemohli vzít kořalku s sebou. Smith leží bezmocně na lůžku a kadet Young se snaží jít Tahiťanům z cesty, aby je zbytečně nedráždil. Ale mír je už za týden znovu porušen. Tentokrát se dostanou do sebe sami Kanaci. Pohádají se o ženy bělochů a Menalý při tom zabije Timou. Nehaou a Tetalejti nemíní nechat vraždu bez trestu a Menalý prchne do hor, kde se spojí se svými úhlavními nepřáteli, Mac Coyem a Quintalem. Jednoho odpoledne se připlíží všichni tři k vesnici a z bezpečného krytu na pahorku začnou střílet mezi domky.

Smith je toho všeho už přesycen. Ačkoliv má ještě krk v obvazu a teprve dva dny předtím opustil na chvilku lůžko, chce se pokusit o dohodu. Vezme bílý šátek na znamení míru a odchází ke skalnímu krytu, odkud zní nepravidelná palba.

„Nechoďte tam, zabijí vás!“ zdržuje ho kadet Young, jemuž je úzko, že by měl zůstat sám se dvěma nenapravitelnými opilci a s Kanaky, jejichž žízeň po krvi byla znovu probuzena.

„Eh, nemyslím! Vždyť Mac Coy i Quintal jsou střízliví, čtrnáct dní si už nelízli ani kapku kořalky, a Kanak nemá pušku,“ odpovídá bezstarostně Smith a začíná zlézat vršek, kde palba umlkla.

„Hleďte, zbavte se toho zuřivce Menalýho a sjednáme s vámi mír,“ navrhuje Mac Coyovi a Quintalovi. Mluví skotsky, aby mu Tahiťan nerozuměl, ale černé domorodcovy oči nedůvěřivě lpějí na jeho rtech.

„Vida, vy jste náramně chytří tam dole,“ míní pohrdavě Mac Coy. „A copak nám za to dáte?“

„Kořalku,“ odpovídá chladnokrevně Smith a Mac Coyovi zazáří oči.

„Tak počkejte,“ říká nedbale, ale náhle se vrhne jediným skokem na Tahiťana a roztříští mu hlavu těžkou pažbou muškety.

Zdá se, že na ostrově zavládl nyní trvalý mír, ale je to jen zdání.

V malé osadě žijí nyní již jen čtyři muži z Bounty, dva Kanaci, deset tahitských žen a hejno malých dětí. Ale svíčky života většiny mužů kvapem dohořívají. Kanaci si přisvojili ženu Brownovu a Millsovu, avšak Tahiťanky truchlí stále pro své první muže a jedné noci vrazí novým manželům dýky přímo do srdce. Nyní zbývají již jen čtyři běloši, brzy nato vyleze Mac Coy v záchvatu šílenství opilců na vysokou skálu, přiváže si kámen na krk a skočí dolů.

Nad jeho strašlivě zohavenou mrtvolou pojme ostatní tři bělochy nevylíčitelná hrůza. Přísahají, že se již nikdy v životě nedotknou kořalky.

Ale Quintalovi záhy otrne, a když náhodou odkryje soudek pálenky uschovaný Mac Coyem, vrátí se zase ke své neblahé vášni. Je potom velmi nesnesitelný a ohrožuje oba své krajany tak, že se zcela chladnokrevně rozhodnou zbavit se ho vraždou. Zabili ho sekerou ve chvíli, když si přihýbal z láhve. Z devíti nejtěžších buřičů z Bounty jsou tu nyní už jen dva, kadet Young a námořník Alexandr Smith, ale zanedlouho se i tento nepatrný počet zmenší. Young chřadne, má záduchu a úbytě. Jeho síly kvapem mizí. Jednoho dne vydechne naposled a Smith je pak jediným mužem na ostrově.

Na jeho povahu to má zvláštní vliv. Rozjímá nad uplynulým životem, začíná se dívat zpátky, protože od budoucnosti nemá co očekávat. Nyní je příležitost zúčtovat definitivně a jednou provždy s celou historií vzpoury, od které uplynulo už deset let. Námořník si dá nové jméno - symbolické - John Adams. Pod tím ho nikdo nezná a Adam byl přece jediným mužem v ráji, jako je on jediným mužem na ostrově. Malá obec dorůstajících dětí a stárnoucích žen se kupí kolem něho jako kolem přirozeného náčelníka a patriarchy. Smith jim předčítá z bible a učí děti číst a psát.

V Evropě zatím začnou zuřit války podnícené Francouzskou revolucí a rozdmýchané Napoleonem na jedné straně a Angličany na straně druhé, lidé mají na starosti důležitější věci než myslet na jednu loď, které se zmocnili buřiči. Na příběh Bounty se zapomnělo. A na Pitcairnu, ostrově uprchlíků, vládne dokonalý mír, který už nic nemůže ohrozit.

Koncem března roku 1793 se vracela americká šalupa Weymouth z lovu tuleňů od Ohňové země a její kapitán byl přinucen zastavit se na ostrovech Juana Fernandeze, aby obnovil zásobu pitné vody. Asi padesát mil jižně od ostrova Más a tierra hlásila hlídka z vyhlídkového koše plavidlo po levém boku. Když šalupa zmírnila běh a plavidlo se přiblížilo, zjistila posádka Weymouthu k svému největšímu údivu, že je to jedna z oněch nepřevrhnutelných kanoí, jaké se stavějí na polynéských ostrovech. Ale co hledá zde, v takové dálce? V kanoi seděl jediný muž, podle vzezření domorodec. Měl na sobě jen maru, kus látky z kůry, ovinutý kolem kyčlí a uvázaný vzadu na uzel. Ale když se dlouhá kanoe položila podle šalupy, zjistila posádka, která se nahrnula k zábradlí, že muž v kanoi má kromě nějakých zásob jídla také těžký námořnický plášť a mušketu. Než se námořníci ze svého údivu vzpamatovali, zavolal „Tahiťan“ v čisté angličtině vzdělaného muže nahoru, jestli by ho nevzali s sebou. Kapitán souhlasil. Muž mu za to nabídl všechen svůj majetek, ale kapitán odmítl. Přijal jen kanoi a cítil se tím dobře zaplacen. Věděl, že ji v San Francisku výhodně prodá sběratelům zvláštností.

Muž byl velmi málomluvný a jen neochotně vyprávěl, že ztroskotal před rokem s americkou velrybářskou šalupou na jednom z Nízkých ostrovů a zachránil se sám jediný. Domorodci vyloupili ztroskotanou loď a podrželi si ho jako zajatce. Teprve po roce se mu podařilo zmocnit se jedné kanoe, nějakých zbraní i zásob a uprchnout.

„Ale nemluvíte jako Američan,“ podotkl kapitán, když cizinec skončil.

„Nejsem také Američan,“ odvětil muž a zmlkl. Kapitán se ho už na víc nevyptával a podle jeho přání ho vysadil na břeh v Panamě, kde loď brala na palubu menší náklad jižního ovoce. Od té doby o svém podivném hostu už nikdy neslyšel.

O čtrnáct let později začala obíhat po westmorelandském hrabství zpráva, že bývalý třetí důstojník z Bounty, Fletcher Christian, žije v tomto kraji. Westmoreland je nejseverozápadnějším anglickým hrabstvím. Je to kraj poměrně chudý a řídce zalidněný, ale oplývá přírodními krásami. Jsou tam hluboké lesy a nádherná jezera a právě nad jedním z cumberlandských jezer se v té době usadil v nepřístupných horách neznámý muž. Žil z malého stáda ovcí a bravu, které pásl na horských pastvinách, a za noci tajně navštěvoval příbuzné Christianovy, což právě zavdalo podnět k pověsti, že je to sám osnovatel vzpoury na Bounty.

O něco později, o vánocích roku 1809, zažil bývalý kadet z Bounty Heywood, jemuž král prominul trest smrti, podivnou příhodu. V té době byl už kapitánem fregaty Montague, kotvící v Portsmouthu, a vzal si dovolenou, aby strávil vánoce u svých přátel v Plymouthu. Jednoho dne vycházel z Plymouthských doků a zahnul právě do ulice Fore, když spatřil asi tucet kroků před sebou vysokého muže kráčejícího stejným směrem. Viděl sice jen jeho záda, ale něco v držení těla neznámého muže upoutalo živě jeho pozornost.

Ale bože, vždyť je to Christian z Bounty! šlehlo mu náhle hlavou. Přidal do kroku, aby muže dostihl a mohl se mu podívat do tváře, ale zdálo se, že chodec jeho kroky zaslechl, poněvadž se náhle otočil. Opravdu, Heywood se nemýlil. Byla to Christianova tvář, sice zmužnělá a zestárlá, ale nesporně jeho!

„Haló, Christiane, kde se tu bereš?“ volá udiveně Heywood, ale muž se obrací a dává se na šílený útěk. Heywood za ním, ale naprosto mu nestačí. Udýchán se zastaví, když mu prchající muž definitivně zmizí za několikátou zatáčkou ulice.

Právě v téže době došla do Anglie první zpráva o osadě vzbouřenců na Pitcairnově ostrově. V září 1808 totiž přijela k ostrovu americká loď Topaz z Bostonu pod velením kapitána Mayhewa Folgera a našla tam osadu s pětatřiceti obyvateli. V čele osadníků stál John Adams, dříve Alexandr Smith, jediný běloch na ostrově a jediný pozůstalý z devíti mužů, kteří odpluli před dvaceti lety s lodí Bounty z Tahiti. Adams se nikterak neostýchal ukázat se a vyprávět svůj příběh, poněvadž věděl, že americkému kapitánovi do vzpoury na britské lodi nic není. Když však o šest let později přijely dvě britské fregaty, Briton a Tagus, neměl přece jen odvahu jet jim vstříc. Poslal na palubu Čtvrtka Října Christiana, nádherného mladého obra, jakých bylo na Pitcairnu víc. Buřičův potomek byl přijat velmi vlídně, a když později přistál člun s veliteli fregat na ostrově, prohlásil starší z obou kapitánů, sir Thomas Staines, že nikdo nemíní volat Alexandra Smithe k zodpovědnosti za čin, jehož se zúčastnil před pětadvaceti lety. Tím uklidnil malou osadu, která se již chvěla bázní, že její patriarcha bude odvezen v okovech a opustí navždy své malé království.

Později přistály u Pitcairnu ještě jiné lodi, protože zpráva o podivuhodné malé osadě se znenáhla rozšířila po Starém i Novém světě a vzbudila všude živý zájem. Smith, alias Adams, vyprávěl každému návštěvníku ochotně příběh lodi Bounty, ale o své účasti na vzpouře mluvil velmi vyhýbavě. Ležel prý tehdy nemocen v kajutě a byl vzbouřenci přinucen vzpoury se účastnit, tvrdil skromně.

Šibenice, jak patrno, vrhala svůj stín na jeho život až do konce a nepřestala ho strašit. O Christianovi, jehož osud náčelníka vzpoury pochopitelně návštěvníky ostrova zajímal nejvíce, vyprávěl Adams každou chvíli něco jiného. Jednou to byl roztomilý muž, plný žertů a veselí, všemi oblíbený, který po několikaměsíčním pobytu na Pitcairnu skočil v nevysvětlitelném záchvatu šílenství ze skály do moře a utonul.

Jindy zase líčil Christiana jako nesnášenlivého tyrana, nenáviděného bílými i hnědými, jenž došel spravedlivé odplaty z ruky jednoho Tahiťana, kterému těžce ublížil. A když byl požádán, aby ukázal jeho hrob, ukazoval Adams pokaždé jiný náhrobní kámen.

Patriarcha Pitcairnu se dožil devětašedesáti let, zemřel roku 1829. Strávil na ostrově čtyřicet let svého života a viděl kolem sebe dorůstat dvě nové generace. Jeho obec rostla dále - nyní čítá asi dvě stě duší - a tvoří ji krásní lidé prostých a čistých mravů, srdečného chování, hluboce zbožní, ale pronásledovaní podivnou utkvělou myšlenkou, že ostrov jednou bude přelidněn a nepostačí je uživit. Pod tíhou této stálé starosti se už několikrát stěhovali. Jednou na Tahiti, do vlasti svých matek, podruhé na ostrov Norfolk.

Ale vždy po krátkém pobytu úpěnlivě prosili, aby je někdo dopravil zpět na jejich ostrov Pitcairn. Pokaždé se našly soucitné duše a jejich žádosti bylo vyhověno. Zdá se, že památka na zločin jejich praotců se dodnes podvědomě zrcadlí v duších Pitcairňanů onou podivnou obavou, nerozhodností a váhavostí, nad níž nakonec vždy nabude vrchu nepřekonatelná touha po jejich rodném ostrově, kam se vracejí jako ptáci do hnízda.

Sto let po těchto událostech, v létě roku 1920, trávil mladý asistent Britského muzea, archeolog John Mac Kenneth, prázdniny ve Westmorelandu, blízko cumberlandských jezer. V té době právě vzbudila zájem učeného světa kniha badatelky Routledgeové o tajemství obrovských soch na Velikonočním ostrově. Mac Kenneth se zatoulal jednoho dne na málo přístupný hřeben nad jezerem a velmi se podivil, když tam našel v široké skalní rokli řadu velkých kamenů, které vypadaly jako zdrobnělá ukázka fotografií z knihy paní Routledgeové.

„Namouvěru,“ bručel si užasle, „člověk by řekl, že je někde u protinožců a že tohle je ahu, jejich pohřebiště s modlami bohů!“ Počítal kameny a zjistil, že je jich jedenadvacet. „Bude to asi náhoda,“ řekl si, když sestupoval zamyšleně k jezeru. „Kdepak by se tady vzalo ahu!“ Ale nebyla to náhoda. Kdyby byl pan Mac Kenneth četl historii lodi Bounty, byl by se dozvěděl, že strůjce vzpoury Fletcher Christian musel obviňovat sám sebe ze smrti jedenadvaceti svých druhů. Z Blighovy družiny jich zemřelo sedm, na Pandoře utonuli čtyři, válečný soud dal popravit tři, na Tahiti zahynuli dva a na Pitcairnu jich zahynulo násilnou smrtí pět, kromě sebevraha Mac Coye. Dohromady tedy jedenadvacet. A od starých lidí, dole ve vesnici, by se byl dozvěděl, že ty kameny tam postavil před dávnými lety jakýsi muž, který žil zcela sám v horách se svým stádem.

OSUD VELRYBÁŘSKÉHO ŠKUNERU ESSEX

Před sto lety jste mohli ještě lovit velrybu, kde se vám zamanulo na moři ovšem, a na pořádném moři. Nemáme na mysli uzavřené velké louže, jako je Středozemní nebo Černé moře. Někdy ji dokonce moře vyhodilo na břeh i v Norsku a krásná kostra tohoto ohromného savce, kterou kdekdo z nás obdivoval jako kluk v Národním muzeu na Václavském náměstí v Praze, pochází z velryby ulovené ještě v osmdesátých letech v norském fjordu. Tím spíše se hemžil ohromnými kytovci Tichý oceán a mužstvo velrybářského škuneru Essex, lovící koncem roku 1820 jižně od rovníku a západně od břehů Jižní Ameriky, mohlo být se svou kořistí spokojeno.

„Neviděl jsem tolik velryb už dobré tři roky,“ tvrdil první harpunář Jim Allenby, statný padesátiletý muž, jehož svaly vycvičené házením harpuny mohly nahradit lodní lano.

„Však také máme pod palubou už dvě stě sudů oleje, a to lovíme vlastně teprve tři týdny,“ odpověděl kapitán George Pollard, vysoký pětatřicetiletý Američan z Bostonu, kam patřila i jeho loď, škuner Essex o nosnosti dvou set brutto registrovaných tun. Kapitán právě určil polohu lodi a zapisoval do lodního deníku svědomitě datum: 20. listopad 1820, šířka 1° 25' jižně, délka 11° 00' západně od Greenwiche. Moc přesně se s tím neměřil, poněvadž při lovu, když se loď ustavičně pohybuje nejrůznějšími směry, na tom tak dalece nezáleží. Ale předpis je předpis. Nejméně jednou denně se má poloha lodi stanovit - když to ovšem dovolí nebe a nezakryje se nepřejícně mraky. Stejně se má měřit plavboměrem rychlost lodi aspoň třikrát denně a při náhlé změně větru i víckrát. Kapitán Pollard byl svědomitý námořník a zachovával předpisy.

Jejich rozmluva se konala po obědě na střeše palubního nástavku, kde kapitán měřil výšku slunce. Lodní zvon uhodil právě dvakrát. Kapitán odevzdal deník plavčíkovi, aby jej zanesl do jeho kajuty, a chystal se v rozmluvě pokračovat, když se ozvala stráž ve vyhlídkovém koši.

„Ahoj, velryby po pravém boku, východoseverovýchod, několik kusů,“ prozpěvoval táhle, námořník a kapitán si zamnul vesele ruce.

„Jako na zavolanou,“ řekl spokojeně a sám svolal pískáním obě hlídky, zatímco harpunář lezl s dalekohledem na hlavní stožár a muž u kormidla měnil rychle směr plavby. Mužstvo nastoupilo v plném počtu a kapitán dal spustit tři čluny.

„Je to celé stádo vorvaňů!“ křičel harpunář Allenby z koše a námořníci radostně zavýskli. Na velrybářských lodích se už tehdy pěstoval zvyk dávat celé posádce určitý podíl z výtěžku lovu, aby se povzbudila její horlivost. Každý námořník, který prodělal jediný lov velryb, ví, že vorvaň je mnohem cennější než velryba. Bývá zpravidla větší než modrá velryba, která se běžně loví v jižních mořích, a tuku dá tak asi stejně. Nemá ovšem kostice jako jeho bezzubé sestřenice. Místo nich je jeho spodní čelist vyzbrojena pořádnými zuby, ale zato poskytuje dvě velmi hledané hmoty, vorvaninu a ambru. Vorvanina je jemný olej vyplňující velké dutiny v lebečních kostech vorvaně. Nechává se ztuhnout a pak je z ní nahnědlá, mastná hmota lesknoucí se jako perleť. Mají o ni velký zájem lékárníci a voňavkáři. Lékárníci z ní vyráběli tehdy neomylné léky proti kašli a různým plicním nemocem. „Vytáhne souchotináře z rakve,“ tvrdily jejich reklamy. A voňavkáři ji měnili v libě páchnoucí masti a mýdla. Jestliže se tyto živnosti o vorvaninu živě zajímaly, pak o ambru se přímo praly a byly ochotny platit za ni jakýkoliv obnos.

Co je to vorvaní ambra, nikdo tehdy nevěděl. Ani dnes nejsme o mnoho chytřejší. Je to našedlá, voskovitá a tvárlivá hmota, páchnoucí skoro jako pižmo. Nachází se ve vorvaních střevech a někdy v kusech až deset kilo těžkých plave po vodě. Dnešní přírodopisci jsou ochotni považovat ambru za vorvaňovy výkaly, ale ať už mají pravdu nebo ne, jisté je, že z této látky podezřelého původu lze vyrobit nejvonnější esence, materiál na nejdražší voňavky.

„Vorvaň!“ řekl muž u kormidla, starý Irčan Nick O'Brien a přehodil žvanec tabáku od levé tváře k pravé. „Já bych se nad tím tak moc neradoval, opravdu ne.“ Plavčík Terry, chystající nedaleko kormidla svitek lan k harpuně, se vesele zasmál a starý námořník po něm šlehl pohrdavě okem.

„Takové štěně se může nejvíc smát,“ bručel opovržlivě. Člunař Clarence Bedford mu položil chlácholivě ruku na rameno.

„No, no, Nicku, však ses smával taky, když jsi byl v jeho letech!“

„Ale jen když jsem k tomu měl příčinu, člunaři,“ odvětil vážně Irčan.

„A teď ji nemáš?“ divil se člunař. „Považ, co nám to vynese, když chytneme jen dvě pořádná zvířata!“

„Jen aby nechytla ona nás,“ odsekl Nick. „Vorvaň je ten nejhorší prevít, jakého moře zrodilo, to mi můžete věřit, Clarenci.“

„No, však se ti nemůže nic stát, zůstaneš s kuchařem na lodi,“ vmísil se do hovoru kapitán se shovívavým úsměvem.

„Na lodi, na lodi, pane, to se řekne,“ přežvykoval Irčan svůj žvanec tabáku. „Takové zvíře si z toho dělá!“ To bylo příliš silné i na kapitána; a tak se vesele rozesmál.

O Dicku O'Brienovi se vědělo, že zná plno hrůzných a strašidelných příhod, k nimž došlo na moři a které byl kdykoliv ochoten zájemcům vyprávět. Věřil dokonce i na mořského hada, na chobotnice, které jsou s to stáhnout do hlubin pořádný škuner, a na bílou velrybu, strašidelného netvora, který hladce prorazí boky bitevní lodi.

O'Brien se vztekle podíval na smějícího se kapitána, ale na něho si netroufal tak jako na patnáctiletého plavčíka. „Já se budu smát, teprve až se vrátíte s kořisti a celí, pane!“ řekl upjatě.

„To tedy budeš,“ odpověděl přesvědčivě kapitán a odešel k pravému boku lodi. Moře bylo tak klidné, že mohli spustit schůdky a nastoupit do člunů se vším pohodlím. Za rozmluvy doplul škuner v mírném západním větříku tak blízko ke stádu, že se dali vorvani spočítat i z paluby prostým okem. Bylo jich šest, z toho tři velmi statné kusy a jeden úplný obr. První harpunář odhadoval jeho délku na osmdesát stop, ale když přijeli blíže, opravil své číslo a ještě deset stop přidal.

Vorvani leželi klidně na vodě asi čtvrt míle od škuneru. Lovili hlavonožce, svou obvyklou potravu. Čluny se k nim tiše, ale rychle blížily. V prvním seděl kapitán s harpunářem Allenbym a čtyři veslaři, v druhém byl harpunář Jones, první kormidelník Tom Higgins a rovněž čtyři muži u vesel, kdežto v posledním člunu stál s připravenou zbraní třetí harpunář škuneru Charles Buggins, druhý kormidelník John Clark řídil a k veslům museli zasednout vedle zbývajícího námořníka i oba plavčíci a člunař. Essex měl jen dvacet mužů posádky včetně kapitána. Nejméně dva museli zůstat pro všechny případy na palubě.

Čluny měly štěstí. Podařilo se jim přiblížit se k stádu až na deset nití (Nit, námořnická míra, asi 1,8 m). Jako by si řekli, hodili všichni tři harpunáři své zbraně, dlouhé ostré oštěpy se zahnutým hákem, současně. Ale zatímco Allenby a Buggins měli šťastný den a jejich harpuny se zaryly do boku vorvaňů až k násadě, sjela Jonesova harpuna po lysé, černavé kůži zvířete a zmizela pod vodou. Harpunář ji s hlasitým proklínáním rychle vytáhl, ale vorvaň, právě největší zvíře z celého stáda, nečekal na novou ránu a dal se do pohybu.

Otočil se přímo proti člunu, jejž kormidelník strhl v poslední chvíli stranou. Ohromná černá hlava zvířete, zabírající celou třetinu těla, mihla se kolem zádi člunu a ten se na rozvířené hladině divoce rozhoupal. K velkému údivu harpunáře Jonese se vorvaň neobrátil, aby obnovil svůj útok, nýbrž hnal se vztekle dál, přímo proti lodi, která se zatím přiblížila tak, že bylo jasně vidět starého Irčana u kormidla.

„Přeju ti štěstí,“ bručel vztekle harpunář. „Ale o škuner si tu svoji šerednou hlavu rozbiješ, kamaráde!“ V příštím okamžiku viděl, jak se celý škuner pod nárazem vorvaní hlavy otřásl. Úder postihl pravý bok lodi právě pod zadním stěžněm, zvíře se na okamžik nerozhodně zastavilo a vztyčilo svou hranatou hlavu s malýma vzteklýma očkama nad vodu, ale větrem hnaný škuner se zatím octl o kus dál a zmizel mu z dohledu. Vorvaň ještě chvíli setrval na místě a čeřil moře zuřivými údery mohutné ocasní ploutve, ale potom si to zřejmě rozmyslel a vzdálil se směrem na západ.

Třetí člun se vrátil s nepořízenou k lodi.

„Viděli jste to, viděli?“ křičel rozčileně O'Brien, který odevzdal na chvíli kormidlo kuchařovi a stál opřen o zábradlí u schůdků.

„Viděli,“ přisvědčil kormidelník, který vystupoval první. „Ale lodi se nic nestalo, jak se zdá!“

„Nestalo, nestalo,“ durdil se Irčan. „Však je to taky div. Nebýt toho pevného zajištění křížového stěžně, mohli jsme se s ním rozloučit! Vždyť to byla rána! Myslel jsem, že mi vyletí i těch pár zbylých zubů!“

„Ale nevyletěly, a tak je všechno v pořádku,“ smál se kormidelník.

„Kdož ví,“ řekl zlověstně Irčan. „Ten netvor je s to se ještě vrátit. Díval se přímo na mě a v očích měl takovou zlobu, že jsem se pokřižoval.“

„Asi jste se mu líbil, Nicku,“ dobíral si druhý kormidelník starocha.

„Jen ať přijde,“ bručel harpunář, „aspoň si na něho ještě jednou hodím.“ S tajnou závistí pozoroval, jak se oba čluny vracejí s kořistí. Kapitánův vlekl vorvaně, který měl nejméně padesát stop, a zvíře ulovené druhým člunem bylo ještě o několik stop delší. Námořníci přivázali kořist k bokům škuneru a chystali se vorvaně rozsekat a přenést všechno, co lze upotřebit, na palubu. Museli spěchat, poněvadž žraloci tu budou co nevidět - mají báječný čich pro každou mršinu - a chtěli by se dělit o kořist. Škuner zatím spustil plachty a zůstal téměř nehybně na místě.

Ve vyhlídkovém koši tentokrát hlídka nebyla, a tak se stalo, že se k lodi zcela nepozorovaně přiblížil veliký vorvaň. Kapitán stál u levoboku, na závětrné straně, odkud sledoval práci svých lidí. Teprve mohutný úder, který otřásl lodí od špičky stěžňů až po kýl, jej upozornil, že se na druhé straně škuneru něco děje. Několika skoky přeběhl k pravoboku a nahnul se přes zábradlí. Spatřil ohromného vorvaně otvírajícího nestvůrnou tlamu. Zdálo se mu, že v něm poznává zvíře, jehož Jones chybil. Vorvaň potřásl nerozhodně hlavou, jako by se rozmýšlel, má-li svůj útok opakovat, ale v příštím okamžiku obeplul příď lodi a najednou zmizel kapitánovi z očí.

„To je on, to je on!“ křičel O'Brien, který stál na zádech jednoho z ulovených vorvaňů a pomáhal kamarádům zvíře čtvrtit. Ale jeho hlas zanikl ve zmateném volání. Při prudkém otřesu lodi spadli dva muži do vody a jejich druhové je tahali co nejrychleji do bezpečí. Naštěstí byli žraloci příliš zaměstnáni trháním tučných soust z vorvaních boků, než aby měli čas starat se o to, co se děje kolem nich.

Kapitán se stále ještě díval strnule přes zábradlí, nebyl s to odvrátit zrak od ohromného otvoru, vyraženého vorvaní hlavou pod předním stěžněm přímo v čáře ponoru, jímž se hrnula do lodi voda plnými proudy. Šlehlo mu hlavou, že právě tam je hlavní pumpa, rozdrcená nyní tak, že nebyla k potřebě. Současně si uvědomil, že loď se může každým okamžikem potopit. To jej vyburcovalo ze strnulosti. Vrhl se k levoboku a svolal mužstvo.

„Rychle na palubu, uvolněte lana od vorvaně a spusťte všechny tři čluny!“ velel.

„Nedá se nic dělat, kapitáne?“ ptal se první kormidelník, kterému se zdálo, že Pollard chce trochu příliš rychle loď opouštět.

„Podívejte se sám, Higginsi,“ vyzval ho kapitán bezradně.

Kormidelník sestoupil předním průvlakem pod horní palubu, ale dál se nedostal. Padací dveře vedoucí do podlodí a otvírající se dolů nešly otevřít. Nebylo pochyby, že voda už zaplavila prostory skladiště a že tiskne dveře ohromným tlakem vzhůru. Nemohlo to trvat dlouho a pronikne i do podpalubí. Zkušenému kormidelníkovi bylo hned jasné, že pumpa je zničená.

Vrátil se na palubu dohlédnout na spouštění člunů. Kapitán zatím odběhl do své kabiny pro lodní deník. Při návratu se srazil s kormidelníkem.

„Nuže?“

„Je to hodně zlé,“ přikývl Higgins.

Mužstvo pracovalo mlčky - O'Brien s ponurým zadostiučiněním, že se jeho předpověď splnila. V krátké chvíli byly čluny na vodě. Námořníci do nich naskákali, jak nejrychleji mohli, oba kormidelníci a kapitán jako poslední. Odrazili od škuneru a dívali se v mlčenlivé hrůze, jak se jejich loď potápí. Nešlo jim to ani dobře na rozum, všechno se sběhlo tak rychle, že stále ještě nechápali, jak ke katastrofě došlo. Vorvaň, ovšem že to způsobil vorvaň! Ale slyšel kdo někdy, že by takové zvíře dovedlo potopit loď dvakrát delší a mnohokrát těžší, než je samo?

Čluny se držely v těsné blízkosti škuneru, ačkoliv to nebylo rozumné. Kus dál se pomalu vzdalovaly mrtvoly vorvaňů, hnané mírným větrem a provázené celou smečkou žraloků, kteří je rvali na kusy. Lidé si začali pomalu ujasňovat situaci. První radost nad záchranou holých životů pominula. Nahradila ji obava, co bude dál.

Kormidelník v duchu uvažoval a vypočetl si, že od útoku vorvaně uplynulo asi půl hodiny. Škuner se nořil přídí velmi hluboko, ale pořád se ještě nepotopil.

„Snad bychom se mohli pokusit vrátit na loď pro nějaké zásoby, kapitáne,“ navrhoval Higgins. „Nemáme ani sousto jídla a ani kapku vody.“ Kapitán se díval strnule na loď, neschopen jakékoliv myšlenky, a jen mechanicky přikývl.

„Hoši, kdo tam půjde se mnou?“ volal Higgins. Hlásili se všichni. Každý si uvědomil, že jsou bez jídla a pití ztraceni. Higgins vybral z každého člunu tři muže a dal rozkaz přirazit k přídi, jejíž paluba byla už téměř v úrovni mořské hladiny. Stoupali s námahou po šikmé ploše a kormidelník se zastavil nad místem, kde byla lodní zásobárna. Průvlakem se tam dostat nemohli, žebřík byl už pod vodou, ale mohli prosekat palubu a proniknout do skladiště stropem. K tomu však potřebovali nástroje. Naštěstí byly po ruce sekery, s nimiž námořníci pracovali na vorvaních kostech. Ležely pohozeny mezi změtí lan a plachet.

Tři muži začali okamžitě prosekávat palubu, zatímco ostatní podtínali menší stožár. Higgins jej chtěl dát shodit do moře, aby příď odlehčil. Totéž chtěl udělat s hlavním stěžněm. Na záchranu lodi nebylo ovšem ani pomyšlení, ale snad se jim podaří udržet ji nad vodou a vzít si z ní, co budou potřebovat. Když dal rozkazy, spěchal do kapitánovy kajuty pro měřicí přístroje a mapy.

„Vlastně se o to měl starat Pollard sám, ale chudák ztratil hlavu?“ bručel si, když odnášel z kajuty oba sextanty, kvadrant, kompasy a mapu Tichého oceánu. Námořníci zatím pracovali co jim síly stačily, ale šlo to jen pomalu. Konečně se stožár s hrozným rachotem zřítil a téměř současně pronikli námořníci do podpalubí a odtud do skladiště. Byla naplněna do polovice vodou, stlačený vzduch ji dále nepustil, ale jakmile otevřeli průchod, začala voda rychle stoupat. V největším chvatu padávali dva muži nahoru kusy soleného masa, pytle se suchary, soudky s vodou a láhve s rumem.

Nebylo toho mnoho, voda zatím většinu zásob zničila a pro to, co zachránili, museli se námořníci potápět.

Kormidelník dal zatím shodit stožár přes palubu. Příď se tím trochu zvedla. Dva muži teď podtínali hlavní stožár a ostatní nosili a padávali do člunů, co se podařilo moři vyrvat. Potraviny a nápoje ze skladiště, několik mušket a střeliva z kapitánovy kajuty a lana i plachty ležící na palubě. Higgins dal dokonce uložit do člunů několik trámů, jichž se dala použít jako stožárů.

Škuner klesal nyní rychleji, ačkoliv jej zbavili i zadního stěžně.

Kapitán ustavičně naléhal na kormidelníka, aby se už vrátili do člunů, že se Essex každým okamžikem potopí. Higgins se rozhlédl a uznal, že udělali co mohli. Loď byla naneštěstí tak zaplavena vodou, že se z ní dalo vynést jen velmi málo. Kormidelník žehnal šťastné náhodě že se škuner udržel po celou tu dobu nad vodou.

Vždyť se potápěl už půl druhé hodiny.

„Tak do člunů, hoši!“ velel a pomalu klouzal za ostatními po skloněné palubě k přídi, jejíž špička už byla úplně pod vodou. Nasedli a kormidelník dal rozkaz odveslovat trochu dál, aby je vír způsobený ponořením lodi nestrhl s sebou. Ale stále ještě se nemohli rozhodnout opustit loď úplně. Zadrželi čluny asi padesát nití ad lodi a mlčky se dívali, jak jejich starý dobrý Essen mizí pomalu ve vlnách. Loď se potápěla až dosud velmi zvolna, ale když voda dostoupila k zadnímu průvlaku, škuner se náhle zakolísal a v příštím okamžiku zmizel pod vodou. Ohromná kruhová vlna se rozběhla z místa, kde se ponořil. Zasáhla čluny a rozkymácela je tak, že je veslaři jen s námahou vyrovnali.

„Essex nám posílá poslední pozdrav,“ řekl O'Brien a nábožně se pokřižoval, jako by byla pod mořem zmizela lidská bytost.

Když se nad Essexem moře zavřelo, kapitán Pallard se vzpamatoval. Dal povel, aby oba druhé čluny přirazily k jeho, a zahájil poradu s kormidelníky. Šlo o neobyčejně důležitou věc - kam plout, kterým směrem hledat záchranu. Naštěstí znali svou polohu, kapitán ji určil krátce před vyplutím člunů za vorvani a od té doby se mohla změnit jen málo, nejvýš a několik mil. Oba kormidelníci přestoupili do kapitánova člunu a společně s ním prohlíželi mapu Tichého oceánu, kterou Higgins ze škuneru zachránil.

„Máme vlastně nejblíž na Markézské ostrovy, asi čtrnáct set mil,“ vypočítával Higgins.

„Jenže tam se můžeme setkat s nepřátelskými domorodci! Na polynéských ostrovech je plno lidožroutů. A ubránili bychom se jim stěží, vždyť máme málo zbraní a střeliva!“ namítal kapitán.

„Tak bychom mohli Markézy minout a plout až na Tahiti. Tam přijali Cooka velmi přátelsky a Blighe také,“ navrhoval druhý kormidelník.

Ale Pallardavi se nelíbil ani tento návrh, nebyl příliš výhodný.

Aby dojeli na Tahiti, museli by proniknout celým pásmem Nízkých ostrovů a o chování tamějších domorodců vůči bělochům neměli žádné zprávy.

„A ani bychom tím nic nezískali,“ poznamenal Pollard, když si proměřil vzdálenosti. „Na Tahiti je to asi dva tisíce dvě stě mil a stejně daleko je ekvádorské pobřeží, kde se dostaneme mezi bělochy. A cestou se ještě můžeme stavit na Galapágách, dojde-li nám voda a potrava, k těm máme asi šestnáct set mil. Navrhuji plout přímo na východ!“ Oba kormidelníci se k jeho návrhu připojili. Bylo to nejjednodušší řešení. Jsou na rovníku, nebo někde přímo pod ním, a nemohou dělat nic jiného než plout přímo na východ. Jihoamerickou pevninu minout nemohou, ta je příliš veliká. Bylo to však jen zdánlivě jednoduché. Ve skutečnosti pluli zpočátku proti silnému studenému proudu peruánskému, který je hnal ustavičně na západ, a později se dostali do oblasti teplého mořského proudu pasátního, který je strhoval na jihozápad. A tak místo na východ pluli na jihozápad do zcela pustých končin Tichého oceánu. To ovšem zjistili až mnohem později. Zatím veslovali s důvěřivou myslí stále podle kompasu na východ. Snažili se držet čluny pohromadě. Ve dne se jim to jakžtakž dařilo, ale v noci to byla těžká práce. Rozhled z člunu byl jen nepatrný, i když se člověk postavil, a jakmile se moře trochu rozvlnilo, zakryla každá vlna pohled do dálky jako zeď. V noci, pokud nesvítil měsíc, bylo vidět jen na malou vzdálenost a kapitán musel s těžkým srdcem poručit, aby se za tmy raději neveslovalo, nechtěl-li oba čluny ztratit. Činil to jen nerad, protože měli málo potravin i vody.

Dávka na muže a den byla snížena na jeden suchar, dvě unce (asi 30 g) masa a půl pinty (0,57 l) vody. Pollard počítal, že nepomůže-li jim vítr, bude plavba trvat nejméně měsíc, než dorazí na Galapágy pouhým veslováním. Podle toho musel vyměřit dávky jídla a pití.

Nikdo však nereptal, všichni uznávali, že je to železná nutnost, mají-li zachránit holé životy. Čluny nebyly velké - měřily asi patnáct stop na délku a čtyři stopy v největší šířce - takže stačili dva veslaři, aby je poháněli průměrnou rychlostí tří mil za hodinu, ovšem za předpokladu, že moře je zcela klidné a že žádný protiproud jejich práci nemaří. Ale to se právě bohužel stalo. Veslovali od úsvitu do setmění a střídali se v práci všichni, i kapitán a oba kormidelníci, vždy po hodině. Někdy jim pomohl vítr. To hned napínali hnací plachtu na stožár vztyčený na špičce člunu, ale většinou panovalo bezvětří, nebo vál vítr od východu a hnal je naopak zpět. Hned první týden plavby se na ně sneslo několik přeháněk, naštěstí nepříliš silných, takže čluny se udržely pohromadě. Přinesly jim déšť a trosečníci tak ušetřili svou skrovnou zásobu vody.

V dusném vlhku jim sice suchary i solené maso plesnivěly, ale lidem to příliš nevadilo.

„Jen kdyby toho bylo víc!“ říkal toužebně plavčík Terry, který jel v kapitánově člunu.

„Tak celého vorvaně k večeři, to by bylo něco, že, Terry?“ dobíral si ho starý O'Brien, ale někdy mu podstrčil sousto ze svého hubeného přídělu.

Radostnou událost zažili v desátý den cesty, kdy se setkali s celým stádem delfínů. Mrštná zvířata plula kolem člunů velmi rychle a prováděla směšné pohyby přední částí těla, kterou pravidelně zdvihala nad hladinou a zase nořila do vody, jako by se ustavičně něčemu klaněla. Kolem stáda kroužili vytrvale žraloci. Vybírali si ze stáda plískavic svou daň, ale zdálo se, že se delfíni o to nestarají. Pluli nerušeně stále stejným směrem a čluny proti svému zvyku opovržlivě míjeli, jako by dobře věděli, že tady nemohou žádné kuchyňské odpadky čekat. Než však poslední jejich řady zmizely, podařilo se Jonesovi jedno zvíře harpunovat. Za velkého jásotu posádek všech tří člunů byl delfín vytažen do člunu prvního kormidelníka, okamžitě vykuchán a rozdělen na dvacet porcí. Bylo to opravdu statné zvíře.

„Hádám, že má nejmíň tři sta liber,“ soudil harpunář Jones, pyšný na svůj úlovek.

„To se budeme mít,“ olizoval si plavčík Terry vyprahlá ústa.

„Jen se nepřejez!“ bručel O'Brien, který byl také v dobré náladě, ačkoliv mu chyběl jeho obvyklý žvanec žvýkacího tabáku.

Toho dne se však přejedli všichni a hody potrvaly ještě celý příští den. Maso nemohli bohužel nasolit, aby je uchovali na delší dobu, a poněvadž se v horku rychle kazilo, nezbývalo jim než je co nejrychleji sníst. Po celou plavbu to byly jediné dva dny, kdy se každý najedl, co hrdlo ráčilo. Potom se zase museli vrátit ke svým hubeným dávkám. Námořníci se marně pokoušeli chytit nějakou rybu na udici zhotovenou z ohnutého hřebíku, na nějž napíchli kus poloshnilého masa z delfína jako návnadu. Ryby se těmto udicím důsledně vyhýbaly a rozmrzelí plavci se nakonec marné práce vzdali. Nastala jim ostatně brzy jiná. Dva dny po spotřebování posledních zbytků úlovku se ukázalo, že do člunu druhého kormidelníka, kde sedělo celkem šest mužů, nepříjemným způsobem zatéká. Tehdejší velrybářské čluny nebyly stavěny nijak důkladně, jejich stěny sestávaly jen z půlcoulových (Coul = 2,5 cm ) prken a po delší plavbě se v nich snadno tvořily štěrbiny.

Nezbývalo nic jiného než člun vyprázdnit a opravit jeho bok kusem dřeva a hrstí koudele, kterou zalili dehtem. Posádka se po dobu opravy, prováděné na širém moři, uchýlila do ostatních člunů, jejichž okraj při takovém zatížení čněl jen o několik palců nad vodní hladinu. Naštěstí bylo moře klidné, takže mohli provést opravu nerušeně.

První kormidelník naléhal, aby si s tím pospíšili, nebe se mu nelíbilo. Na východě se začal tvořit temně rudý mráček, vzduch byl tíživě dusný, téměř nedýchatelný, a slunce tkvělo mrtvě přímo nad jejich hlavou jako ohromný ohnivý kotouč spalující vše, nač jeho paprsky dopadly.

„Jestli dnes nedostaneme pořádnou bouřku, tak už víckrát nechci vzít tabák do úst!“ prohlásil O'Brien a Higgins, který v druhém člunu jeho výrok slyšel, starostlivě přikývl. Než tesař zalil poslední spáru dehtem, potáhlo se nebe až k nadhlavníku měděným mrakem a slunce v něm začalo mizet. Byl nejvyšší čas, aby se lidé zase rozdělili do všech tří člunů. Jinak mohla první větší vlna obě přetížená plavidla potopit. V největším chvatu naložili námořníci do člunu vše, co v něm bylo před opravou, a sotva byli hotovi, přiletěl první předvoj bouře - silný větrný poryv, který okamžitě rozvířil hladinu.

Nyní se musel každý člun starat sám o sebe a zachovávat aspoň přibližně stejný směr, který si ostatně nemohli vybírat. Museli držet plavidla proti větru a napříč vlnám, jinak jim hrozilo, že je vlny zatopí a převrhnou. Ačkoliv bylo teprve odpoledne, setmělo se tak, že nebylo vidět z jednoho člunu na druhý. Jen hřebeny vln matně světélkovaly ve tmě a podle nich se dalo soudit, jak vysoko se moře vzedmulo. Když člun zapadl do hlubiny mezi dvěma vlnami, zdálo se mužům, že už se z vodní propasti nikdy nedostanou. Vrchol příští vlny se tyčil nad nimi nejméně dvacet stop vysoko. Veslaři se jen snažili držet člun proti vlnám, víc se nedalo dělat. Zbytek posádky měl plné ruce práce s vyléváním vody, kterou jim moře stříkalo do člunu celými proudy.

Tak minul zbytek dne i celá noc v usilovné námaze a v stálé obavě, že se vítr obrátí a čluny převrhne.

K ránu se vybila nad oceánem nejprudší bouřka, jakou starý O'Brien pamatoval, a k vodě, kterou moře zalévalo chatrné lodice, přidružil se ještě příval z nebe. Všichni byli promočení až na kost a unavení až k smrti. Teprve v dopoledních hodinách se trochu rozjasnilo a současně se poněkud ztišil i vítr.

Posádka kapitánova člunu se začala ihned rozhlížet po obou ostatních plavidlech. Člun prvního kormidelníka zpozorovali dost brzy asi půl míle za sebou a dali mu znamení tím, že připevnili na vrcholek stěžně kus plachty jako vlajku. Ale po druhém člunu, kde byl druhý kormidelník Clark, druhý harpunář Buggins a čtyři námořníci, pátrali nadarmo. Higginsův člun se k nim zanedlouho přidružil a obě posádky se snažily ztracený člun najít. Kapitán dal přivázat ke stožáru ještě veslo, aby jej nastavil, a na ně dal připevnit kus plachty. Ačkoliv toto znamení bylo jistě vidět na vzdálenost několika mil, člun se neukázal. Všichni začali spojenými silami křičet a vypalovat muškety v pěti minutových přestávkách. Ochraptěli z toho tak, že nemohli ani mluvit, spotřebovali většinu své skrovné zásoby střelného prachu, ale nedosáhli tím ničeho.

Moře se po poledni už tak ztišilo, že oba čluny mohly plout blízko sebe a jejich posádky mohly spolu mluvit.

„To je zlá věc, že se Clark nehlásí,“ řekl starostlivě Higgins.

„Bojím se, že se dali jiným směrem a zabloudili, jestli se ovšem nestalo něco horšího a bouře jim nerozbila člun.“

„Snad se s nimi sejdeme zítra nebo pozítří,“ těšil ho Pollard.

„Mají ostatně kompas i kvadrant a mohou si vždycky najít správný směr. Ameriku nelze minout,“ podotkl člunař.

O'Brien namáhavě polkl.

„Promiňte, Clarenci, ale kvadrant nemají,“ řekl chraptivě.

„Když jsem v noci pomáhal vylévat vodu z člunu, našel jsem ho u truhlice s nástroji. Někdo z nich ho asi zapomněl, když se tak rychle stěhovali před bouřkou zpátky do člunu.“ V obou člunech zavládlo mrtvé ticho. Každý si uvědomil osudný význam toho, co starý Irčan hlásil. Bez kvadrantu si těch šest mužů ve člunu nemohlo ani přibližně určit svou polohu. Byli beznadějně ztraceni na nekonečné hladině oceánu, jestliže se nesetkají s nějakou lodí. Ale to byla pravděpodobnost tak malá, že hraničila se zázrakem. A skutečně také Clarkův člun už nikdo nikdy nespatřil.

Trosečníci z Essexu byli na cestě už třicátý den a za ten měsíc zhubli všichni tak, že si museli do opasků prorazit několik nových dírek, aby je mohli utáhnout. Toho dne jeden z mužů kapitánova člunu ohlásil po pravoboku zemi. Zpočátku vzbudil jen malou pozornost, protože takových hlášení vyslechli trosečníci cestou už několik a vždy se ukázalo, že šlo jen o páry zhuštěné u obzoru. Námořník však trval na svém tak houževnatě, že se Higgins v druhém člunu postavil s dalekohledem na přídní truhlík se zásobami, aby si onu „zemi“ prohlédl.

„Je to pravda,“ zvolal rozčileně o chvíli později, „na východojihovýchodě je skutečně nějaký ostrov a musí být dost blízko!“

„A kdyby tam bylo jen tolik pevné země, co stačí člověku na několik kroků, já tam jdu, i kdybych tam měl doplavat. Vždyť už ani nevím, že mám nějaké nohy, měsíc jsem neudělal ani tři kroky!“ prohlašoval O'Brien. Ale k tomu nedošlo, protože velitelé obou člunů se ihned rozhodli k ostrovu se stůj co stůj dostat. I při největším šetření už jim docházela potrava i voda.

Námořníci veslovali s novou chutí přímo k ostrovu a za půl hodiny se mu přiblížili tak, že jej mohli celý přehlédnout. Nevypadal příliš povzbudivě, ale jim to bylo jedno. Toužili už po pevné zemi pod nohama a přivítali ostrov výkřiky radosti. Rozkládal se před nimi od východu k západu a podobal se velikému plazu, který na hladině oceánu usnul a zkameněl. Neměl ani celou míli do délky a jeho břeh byl písčitý a kamenitý. Kus dál od břehu se zvedal nízký řetěz hnědočervených, nepravidelných skalisek, táhnoucí se šikmo přes ostrov a sahající na východním konci až k moři. Zde tvořily skály záhyb a tím vznikl přirozený a dobře chráněný malý přístav, kam oba čluny ihned zamířily. Teprve když vjížděli do malé zátoky, zpozorovali námořníci, že tato část ostrova je také zarostlá trávou, křovisky a nízkými stromy, jehličnatými a listnatými.

Přirazili až k samému břehu a s námahou na něj vylezli. Nohy strnulé stálým sezením ve člunu je nechtěly nést. Vytáhli potom čluny na břeh, aby jim je moře za přílivu neodneslo, a potáceli se k trávníku, kde usedli.

„Rád bych věděl, co to je za ostrov,“ vrtěl hlavou Pollard a rozestřel před sebou mapu Tichého oceánu. „Zdá se být zcela osamělý a na jih od rovníku a východně od stoosmnáctého poledníku, odkud jsme vyjeli, žádný ostrov nevidím.“

„Změřím naši šířku, slunce je ještě dost vysoko,“ nabízel se Higgins, a kapitán souhlasil. Hledal potom sám v tabulkách podle čísel, která kormidelník naměřil, a zjistil, že jsou na 24°40' jižní šířky. Vzal na potaz mapu. Dlouho ji prohlížel a vrtěl přitom hlavou.

„Mohl by to být jedině ostrov svatého Felixe,“ řekl nakonec.

„Ten má podobnou zeměpisnou šířku, jen o něco větší.“ „Chlapi, už snad jste si dost odpočali, vylezte někdo na nějakou skálu a rozhlídněte se, jak to kolem nás vypadá,“ vyzval námořníky Higgins. Povšiml si na mapě, že ostrov svatého Felixe sestává ve skutečnosti ze dvou ostrovů, vzdálených od sebe asi dvacet mil, a měl dojem, že žádný druhý ostrov nespatřil.

Námořníci se nedali dvakrát nutit. Toužili už po nějakém soustu a po doušku čerstvé vody, takže rozkaz podívat se trochu dál jim přišel velmi vhod. Rozptýlili se po pobřeží a většina jich zamířila ke skaliskům, odkud viděli vylétat mořské ptáky. Nebylo tam daleko. V místě, kde přistáli, tyčily se skály nedaleko nich a pokračovaly potom řetězem, který se rozpadal na řadu samostatných skupin a odchyloval se stále víc od břehu. O'Brien se hbitě vyšplhal na nevysokou skálu nedaleko místa jejich odpočinku. Higgins i kapitán měli ještě příliš ochromené nohy, než aby ho tam mohli následovat. Poslouchali jen, co jim hlásil ze svého vyvýšeného stanoviště.

„Pokud vidím, je kolem nás jen moře,“ začal O'Brien.

„Jak daleko asi dohlédnete?“ tázal se Higgins.

„No, ostrov vidím celý. Ale není na něm moc k vidění. Na každou stranu dohlédnu tak asi o polovinu dál než z koše Essexu,“ křičel Irčan shůry. Higgins rychle z hlavy počítal a došel k závěru, že to námořník odhaduje správně. Skála, na které stál, byla téměř sto stop vysoká, dvakrát tolik co koš nad palubou Essexu, a poloměr obzoru roste s druhou odmocninou pozorovatelovy výšky. Z koše Essexu bylo vidět na moře do vzdálenosti dvaceti mil. O'Brien má tedy rozhled nejméně na třicet mil.

„A nevidíte opravdu žádný jiný ostrov?“ zeptal se Pollard.

„Opravdu žádný, kapitáne, mám přece dobré oči,“ hulákal O'Brien, až zrudl v obličeji.

„To je divné,“ řekl mrzutě kapitán Pollard s pohledem do mapy.

„Je-li tu jen jeden ostrov, kde jsme přistáli, pak nejsme na ostrovech svatého Felixe, poněvadž ty jsou dva. Jediným osamělým ostrovem v těchto šířkách je ostrov Podesta, který leží devět set mil na západ od chilských břehů.“

„Ale ten je pod třicátou rovnoběžkou a já jsem naměřil menší šířku,“ namítl Higgins.

„A nemohl jste se zmýlit?“

„Nejvýš o několik minut, ne o několik stupňů,“ prohlásil trochu pohněvaně první kormidelník. „Ale chcete-li, změřím to znovu.“

„Ne, to je zbytečné,“ řekl rychle kapitán. „Jsem jist, že jste měřil přesně. Ale pak je to úplná záhada, poněvadž v té šířce u Jižní Ameriky žádný ostrov není. Vaše hodinky jdou?“

„Jdou, ale nevím, podle jakého poledníku,“ odpověděl mrzutě kormidelník. „Zapomněl jsem je při té bouři natáhnout a potom jsem je nařídil jen přibližně podle slunce.“

„Moje vůbec nejdou, vnikla mi do nich voda, když jsme promokli v tom přívalu,“ přiznal kapitán. Vyptával se pak mužstva, které se mezitím vrátilo s hubenou kořistí několika vajec a tří racků, ale zjistil, že jediné hodinky má ještě člunař a ty že jim také nejsou nic platné. Člunař je upustil, když spravovali Clarkův porouchaný člun, a hodinky od té doby nešly, něco se uvnitř polámalo.

Za těchto okolností neměli trosečníci z Essexu žádnou naději, že se jim podaří stanovit svůj poledník, pomyslnou čáru zemského povrchu, jejíž průsečík s rovnoběžkou, kterou zjistili, by jim udal přesnou polohu jejich ostrova. Byli odkázáni jen na dohady.

Kapitán zastával názor - a většina mužů s ním souhlasila -, že se dostali na nějaký malý ostrov ležící blízko jihoamerických břehů a dosud nezanesený na mapě. To ho také přimělo k tomu, že se vydal o týden později s většinou trosečníků znovu na moře, ačkoliv neměli téměř žádné zásoby. Higgins s ním nesouhlasil. Tvrdil, že moře poblíž Chile - ,kde měli podle kapitána být - je dobře známé, protože se po něm lidé plaví už od 16. století. Je tedy nepravděpodobné, že by pozornosti námořníků ušel nějaký ostrov blízko pevniny, i kdyby byl sebemenší. Domníval se, že je vítr a mořské proudy zanesly někam dál na západ, do míst málo prozkoumaných, kam jen zřídka nějaká loď zabloudí. Jak se o hodně později ukázalo, měl pravdu. Ostrov, u něhož přistáli, byl ostrov Ducie, ležící přibližně na 125° západní délky, asi tři sta mil východně od ostrova Pitcairnova. O tom však neměl nikdo z trosečníků ani potuchy. Netušili, že jsou nyní od jihoamerické pevniny mnohem dál než ve chvíli ztroskotání a že nejbližší místo - chilské břehy jsou tři tisíce mil daleko, počítáno přímým směrem na východ.

K těmto rozpravám došlo až po několika dnech, když se ukázalo, že ostrov skýtá jen velmi málo prostředků k obživě čtrnácti mužů. První noc spali všichni blaženě, bez starostí. Byl to věru blažený pocit, odpočívat na něčem nehybném po třicetidenním kolébání na vlnách. Ráno prozkoumali část ostrova, kde přistáli. Byli s tím brzy hotovi. Tráva i křoviny byly sežehnuty vedrem, stromů bylo málo - jen nízkých a pokroucených častými větry. Nenesly žádné ovoce. Jen na jednom listnáči, který nikdo neznal, našli zelené bobule. Pustili se do nich, puzeni žízní, ačkoli mohly být jedovaté.

Nenašli však dosud žádný pramen pitné vody a její zbytky v dutinách skal po posledním dešti nestačily utišit žízeň hloučku tak početného. Pak se jim podařilo zastřelit broky několik mořských ptáků. Ti z námořníků, kteří uměli plavat skočili pro ně do moře bez ohledu na žraloky, jejichž trojhranné ploutve bylo stále vidět.

Maso ptáků bylo tuhé, páchlo rybinou, ale námořnický žaludek je dobrý a stráví všechno.

„Jen kdyby byl na každého jeden racek nebo kulík,“ řekl lítostivě plavčík Terry, když okousal připálené stehýnko.

„Mně se zdá, že bys při své chuti k jídlu potřeboval aspoň plameňáka nebo dropa,“ dobíral si ho O'Brien. Ale i jemu kručel po hubeném obědě žaludek, a tak se starý námořník zvedl a nespokojeně přecházel po břehu. Terry se k němu připojil s nadějí, že se jim podaří něco najít. Ptáky hnízdící ve skalách zaplašili na dlouhou dobu, když včera a dnes hledali vejce. Vybrali jim všechna a hnízda teď byla prázdná. Po keřích poskakoval pár hrdliček, ale O'Brien na ně nechtěl střílet a kapitán s tím souhlasil. Bál se, že střelbou zaplaší všechno ptactvo z ostrova trvale.

„Snad by to bylo lepší za těmi skálami,“ mínil O'Brien při vzpomínce na lesík, který včera spatřil ze své vyhlídky na východním konci ostrova. Pokoušeli se najít ve skalách schůdné místo. Několik mužů jim pomáhalo, ale neměli úspěch.

„Pojďme tedy na písek,“ navrhoval O'Brien, v hledání jídla neúnavný. Chodili po písčitém břehu, zabrousili až k nejzápadnějšímu cípu ostrova, ale nenašli jediného živého tvora.

„To jsem blázen,“ vrtěl hlavou člunař Clarence Berdford.

„Vždyť na takových březích bývají zpravidla raci - a pořádní chlapíci! Až dvě stopy dlouzí a s krásným červeným masem.“

„Jestli nám nepřestaneš dělat laskominy, Clarenci, hodíme tě do vody!“ hněval se první harpunář Allenby.

O'Brien zamžoural očima.

„Nejen krabi, Clarenci, ale také palmy, krásné kokosové palmy s nádhernými ořechy jako Terryho hlava. Jenže ty jsou plné a on ji má prázdnou,“ líčil poťouchle, co všechno dobrého palma poskytuje, od sytého ořechu s jeho občerstvující šťávou, které se jen nedopatřením říká „mléko“, až po víno připravované z tekutiny vytékající z naříznutých větví. Ustal až když mu jeden z námořníků narazil klobouk tak hluboko, že mu jím zakryl oči i ústa.

Druhý plavčík, Joe Raine, o rok starší než Terry, přiběhl celý udýchaný s něčím ve dlaních. Ukázalo se, že to jsou mušle, které chlapec odloupl od skalisk. Bylo to hezký kus od břehu a plavčík se tam musel brodit mořem.

„Dá se to jíst?“ ptal se dychtivě.

O'Brien bez řeči jednu mušli otevřel silnou střenkou námořnického nože a její obsah s blaženou tváří vysrkl.

„Všechno na světě se dá jíst, chlapče, když má člověk hlad,“ řekl přívětivě. „Chutná to jako rosol, kterým se o vánocích obkládá nadívaná kančí hlava. Tu hlavu si k tomu ovšem musíš přimyslet.“ Došli si ke skalám pro další mušle a zjistili, že jejich obsah sice hlad neutiší, ale zato pomáhá zahnat žízeň. I tento zdroj vláhy byl však omezený. Brzy oloupali balvany tak svědomitě, že na nich nezbyl ani jediný měkkýš. Když selhal i pokus o rybolov, svolal kapitán poradu a na té se usnesli, že z nehostinného místa odjedou. Jen Higgins prohlásil, že zůstane, poněvadž podle jeho názoru jsou příliš daleko od pevniny a pro nedostatek potravin i vody nemají nejmenší naděje ji dostihnout. K němu se připojil ještě O'Brien a patnáctiletý plavčík Terrence Wilson.

Kapitán Pollard jim to nezazlíval, a když čluny po týdenním pobytu na ostrově dne 26. prosince 1820 odrážely, loučila se jejich posádka s třemi muži, kteří zůstali, velmi dojemně.

„Pošleme vám na pomoc první loď, kterou potkáme,“ sliboval dojatý kapitán.

„Dejž to bůh a vezmi vás do ochrany!“ řekl pohnutě kormidelník Higgins.

„Mají málo naděje, že dorazí do Ameriky, pane,“ prohodil smutně O'Brien, když čluny zmizely za obzorem slunci vstříc. „Vždyť mají jen trochu sucharů pokažených mořskou vodou, jak jsme opravovali člun pana Clarka. Ty jim při největším šetření nevydrží ani týden. A vody mají ještě méně!“

„Snad se brzy setkají s nějakou lodí a vodu jim konečně může poskytnout déšť, prší tu dost často,“ doufal Higgins, ale starý námořník kroutil nedůvěřivě hlavou.

Část kormidelníkovy předpovědi se splnila. Občas skutečně pršelo a lidé ve člunech trpěli spíš hladem než žízní. Skrovné zásoby sucharů snědli po deseti dnech plavby do posledního drobku. Potom nastal hlad, hrozný hlad. Čtrnáctého dne menší bouře čluny od sebe oddělila. Později se ukázalo, že pro člun řízený člunařem Berdfordem to bylo štěstí. Po třech dnech, když polomrtvá a hladem téměř nepříčetná posádka uvažovala, má-li hodit tělo zemřelého námořníka do moře nebo je sníst, zahlédla jejich člun stráž na stěžni britské briggy Indian. Tak byli zachráněni člunař Clarence Berdford, druhý harpunář Ted Jones, kuchař Ben Harkins a jeden námořník. Bylo to sedmnáctého dne po odjezdu z ostrova Ducie.

Mnohem zoufalejší byl osud posádky druhého člunu, kterou tvořili kapitán Essexu George Pollard, první harpunář Jim Allenby, šestnáctiletý plavčík Joe Raine a tři námořníci. Byl to osud tak hrůzný, že se v jeho líčení omezíme jen na pozdější vyprávění kapitána Pollarda pastoru Bennetovi, členu Misijní londýnské společnosti, s nímž se kapitán setkal na tichomořském ostrově Rapatéa. „Snědli jsme zásoby už za několik dní,“ líčil kapitán Pollard, „a brzy nato dva z nás zemřeli. Nezbývalo nám nic jiného než živit se jejich pozůstatky. Pekli jsme je na ohni, který jsme zapálili v písku na dně člunu. Ale co jsme měli dělat, když jsme spotřebovali i tuto zásobu? Dívali jsme se s černými myšlenkami jeden na druhého, ale drželi jsme jazyk za zuby. Ujišťuji vás, že jsme se měli rádi jako bratři, ale naše pohledy říkaly za nás, co se nevyhnutelně stane.

Metali jsme los a ten padl na plavčíka. Vyskočil jsem a zvolal:

»Hochu, drahý hochu, nechceš-li se sám podrobit rozhodnutí osudu, zastřelím každého, kdo se tě dotkne!« Ubohý chlapec se na nás zaraženě zadíval a chvilku váhal, ale pak klidně položil hlavu na okraj člunu a řekl: »Pane, podřizuji se tomuto rozhodnutí osudu jako každému jinému.« Byl brzy odpraven, a nezůstalo z něho nic. Když potom jeden z nás zemřel, i jeho jsme snědli. Ale víc vám říct nemohu, mám hlavu při té vzpomínce jako v ohni.

Po několika dnech hrůzy a zoufalství, když jsme leželi na dně člunu a nemohli jsme ani vstát, objevila se na obzoru loď. Vzali nás na palubu a zacházeli s námi nesmírně vlídně.“ Loď, která zachránila kapitána Pollarda a harpunáře Allenbyho, byl francouzský velrybářský škuner Dauphin. Stalo se to třiapadesát dnů po odplutí člunu z ostrova Ducie. Ze šesti mužů kteří do něho nasedli, zůstali naživu jen dva. Jak Dauphin, tak i brigga Indian pátraly po ostrově s třemi trosečníky, ale protože kapitáni znali jen jeho zeměpisnou šířku a údaje zachráněných o směru jejich plavby po opuštění ostrova byly příliš neurčité, nepodařilo se lodím ostrov nalézt. Po několika týdnech marného hledáni se musely obě lodi dalšího pátrání vzdát.

Osud pronásledoval Pollarda i později. Jeho nová loď ztroskotala u Sandwichských ostrovů a pak už mu nechtěl nikdo loď svěřit.

„Kdyby člověk mohl lovit žraloky, pak by se tu uživil královsky,“ prohlásil O'Brien třetího dne po odjezdu obou člunů. „Jakživ jsem neviděl pohromadě tolik těch potvor jako tady kolem ostrova.

Rád bych věděl, co žerou, požírají se asi navzájem.“ Úlovky trosečníků byly velmi hubené. Pozůstávaly většinou z hrdliček - jimž tři robinzoni vypíjeli po podříznutí krev i z malých ptáků, velkých jako kosi a podobně i zpívajících. O'Brien navařil ze jmelí lep a kladl na keře i stromky vějičky. Střílet ptactvo nechtěli, protože měli jednak málo střeliva a také se báli, že se ptáci odstěhují na druhou stranu ostrova, kam se jim až dosud nepodařilo přes skaliska proniknout. O'Brien sice navrhoval, aby obepluli skalní hřeben na východě, kde sahal až k moři, ale Higgins to nechtěl dovolit. Moře bylo v těchto místech dost prudké a žraloci se přibližovali často až k samému břehu, kde bylo poměrně hluboko. Bylo by jim také působilo potíže přenést zbraně a trochu nástrojů a nářadí, které si podrželi, protože pro muže ve člunu neměly tyto předměty velký význam.

„Takhle nebude ani novoroční puding,“ bědoval O'Brien.

„A vy si myslíte, že na druhé straně ostrova je pohádková země hojnosti?“ smál se kormidelník. Vystoupil už také na skálu, odkud Irčan obhlížel ostrov v den přistání, a přesvědčil se, že jeho jižní břeh se zcela podobá severnímu, kde se usadili. Bylo tam snad o trochu více zeleně, ale stromy vypadaly stejně.“ Byly to většinou jen nízké plazivé kleče, vichrem zmrzačené smrčky a ony nízké listnaté stromy s košatou korunou, které nikdo neznal a jejichž bobulemi hasili žízeň.

„To člověk nikdy nemůže vědět, dokud se nepřesvědčil,“ trval na svém tvrdohlavý Irčan. „A stejně jsme tu už vylízali vodu ze všech skalních děr a vybrali všechna hnízda. Za pár dní tu nezbude ani pírko, uvidíte, pane Higginsi!“ Plavčík Terry, slídící ustavičně po ostrově, objevil však jednoho dne brzy po Novém roce, který oslavili bez pudingu a jen párkem ubohých vychrtlých hrdliček, hledaný přechod přes skalní hřeben. Nebyl to vlastně přechod, nýbrž jen jakýsi úzký tunel vzniklý nakupením balvanů. O'Brien se tudy odvážil jen po velkém váhání.

Po značné námaze se však na jižní břeh dostal. Za ním se tam protáhli i jeho druhové a přenesli tam i svůj skrovný majetek.

„Tady to vypadá o moc lépe než na druhé straně,“ pochvaloval si O'Brien, ačkoliv pobřeží tam mělo celkem stejný ráz jako na severu. Bylo však prostrannější, a jak se ukázalo, i lesíky porostlá plocha byla větší. Higgins navrhl vyhloubit jámu a pokusit se najít pramen. Ačkoliv se o to bezúspěšně pokoušeli už několikrát na druhé straně ostrova, dal si O'Brien ještě jednou říci. Při třetím pokusu se skutečně dokopali v písčitém břehu k nepatrné studánce, která poskytovala přes pintu vody za hodinu. Nebylo to mnoho, ale třem lidem to stačilo. Místo však mělo jednu nevýhodu. Bylo za přílivu zaplaveno mořem. Tři robinzoni museli vždy čekat, až moře ustoupí, pak vyčistili studánku od hořkoslané mořské vody a čekali, až se zas naplní pitnou vodou. Ale to byla celkem jen malá nesnáz a všichni tři si svého nálezu vážili mnohem víc, než bohatého ložiska zlata.

„Zvláštní, jak zlato ztrácí cenu, jakmile přijdete někam, kde se nedá nic koupit,“ filozofoval jednoho dne O'Brien, když hledal po kapsách nějaký náhradní knoflík, který si chtěl přišít místo knoflíku ztraceného při lovu „kosů“. Náhradu nenašel, ale zato objevil v kapse zlatou španělskou minci, kterou nějakou podivnou náhodou zapomněl při posledním kotvení u jihoamerických břehů propít. „Nedá se to ani přišít místo knoflíku,“ řekl s mrzutým pohledem na zlaťák.

Jinak byl spokojen, poněvadž tam skutečně bylo ptáků víc než na druhé straně nízkého pohoří, kde už je vyhubili. Kromě toho našli na útesech blízko západního konce pobřeží velké pole ústřic.

Čerpali z něho denně a nezdálo se, že ústřic ubývá.

„Ústřice jsou dobrá věc, ale jako předkrm,“ říkal o těchto měkkýších O'Brien, když je po tuctech polykal. Sháněl se ustavičně po nějakých větších tvorech, kteří by je nasytili důkladněji než vyhublí kosové a hrdličky. Terry ho v tom vydatně podporoval, ale dosud neměli úspěch. Jednoho dne slídil plavčík ve skalách nedaleko břehu a přiběhl odtamtud úprkem všecek bledý a s očima navrch hlavy.

„Tam, tam, tam,“ blekotal třesoucím se hlasem, ukazuje rukou za sebe.

„Nu, copak je? Potkal jsi nějaké strašidlo?“ smál se Higgins.

Hoch několikrát naprázdno polkl, než byl s to odpovědět.

„Mrtvoly, pane!“ „Mrtvoly?“ žasl kormidelník. „A kde by se tu vzaly? A čí mrtvoly?“ Ale hoch jen krčil rameny, neschopen podat bližší vysvětlení.

Místo bylo od jejich tábora, kde si postavili chýši spletenou z větví, asi půl míle daleko. Cestou se Terry vzpamatoval natolik, že mohl podat souvislejší vysvětlení. Ukázalo se, že šel hledat do skal jednak ptačí hnízda, jednak nějakou jeskyni, protože si pan O'Brien stěžoval, že je mu v chýši zima. Jižní pobřeží skutečně bylo - zejména v noci - mnohem chladnější než pobřeží severní, kde je chránily před studenými jižními větry skály. Terry sice hnízda nenašel, ale zato odkryl vchod do nějaké jeskyně. Když tam vlezl a jeho oči si zvykly na šero uvnitř, spatřil osm koster, jednu vedle druhé.

„Je to divné, že tu tak leží vedle sebe, jako by si řekli, že zemřou najednou,“ poznamenal starý námořník při prohlídce koster, které zřejmě patřily dorostlým, statným mužům.

„Snad umřeli hlady a žízní,“ řekl bázlivě plavčík. Higgins zavrtěl hlavou.

„Máš možná pravdu, Terry, ale ti lidé jistě nezemřeli najednou,“ usoudil. „Málokdy se stane, aby několik lidí odolávalo hladu a žízní stejně. Vždycky je někdo z nich silnější a ostatní přežije. A mezi nebožtíky pak jistě nechodí spát. Spíš to na mě dělá dojem, že ti nešťastníci zahynuli jeden po druhém někde na různých místech pobřeží a posádka některé lodi, která sem náhodou přijela, je posbírala a v jeskyni uložila.“

„To by znamenalo, že sem přece jen někdy loď zavítá,“ oživl O'Brien novou nadějí. „Dobře jste mi připomněl, pane Higginsi.

Postavím na skále nějaký stožár s vlajkou, hned jak ty ubožáky pohřbíme.“ Vynesli kostry ven a zakopali je do země dál od břehu, blízko skal. O'Brien s Terrym nakupili nad hrobem osmi neznámých mužů mohylu z kamení a na její vrchol postavili kříž, vyrobený ze slabého kmene smrčku. Hned potom vztyčili na skále u samého břehu stožár sestavený z několika kmenů, svázaných provazy dohromady. Byl třicet stop vysoký a trosečníci jej upevnili ke skále několika provazy. Vlajku však neměli. Kouskem plachty, který jim před odplutím kamarádi nechali, se přikrývali a nemohli se ho vzdát. Ale obratný Irčan vyrobil náhradu z proutí, které spletl dohromady do tvaru čtverce o hraně měřící několik stop. Tento originální prapor připevnili kousky provazu na konec stožáru a mohli si být jisti, že bude z moře vidět na vzdálenost několika mil.

Když vyprázdnili jeskyni, kde našli kostry, navrhoval Higgins, aby se tam přestěhovali. Byla prostorná, suchá a tak vysoká, že v ní mohli pohodlně stát. Skýtala také daleko větší ochranu před větrem i deštěm než jejich bouda z větví. Ale Terry prosil, aby to nedělali.

„Ty kostry by mě chodily strašit pane,“ opakoval ustavičně kormidelníkovi a nedal si domluvit. Našel však v pověrčivém Irčanovi tak vydatnou podporu, že se Higgins dalšího naléhání vzdal. O něco později se podařilo O'Brienovi objevit jinou jeskyni, která byla blíž k jejich dosavadnímu táboru. Byla menší než jeskyně mrtvých, ale jejich potřebám vyhovovala úplně. Vchod byl tak nízký, že museli dovnitř lézt, ale to jim nevadilo.

„Aspoň nám tam bude míň foukat, stejně nemáme žádné dveře,“ prohlásil Irčan. Po levé straně vchodu byly dva malé otvory, které osvětlovaly neveliký prostor jeskyně zcela dostatečně. Přestěhovali se tam ihned a O'Brien, jehož staré kosti trpěly dnou, si liboval, že je v jeskyni příjemné teplo.

Tak jim čas ubíhal ve stálé starosti o jídlo a pití. Často uléhali s hladovými žaludky. Ústřice nebyly s to je nasytit, když se jim nepodařilo polapit kosa nebo hrdličku. S jazyky opuchlými a se rty okoralými žízní, když vichr rozbičoval moře tak, že zalilo pobřeží a pokrylo jejich studánku i skály s ústřicemi na větší část dne, nemohli dlouho usnout a rokovali o svém osudu.

„Kdyby tu byl jediný pořádný strom, vyrobil bych z něho indiánskou pirogu s rámem, která se nepřevrhne, a mohli bychom se s ní pustit kamkoliv,“ troufal si Irčan.

„Ale copak se dá v takové piroze plout někam dál?“ divil se plavčík Terry, který uznával jen škunery a nanejvýš ještě velrybářské čluny za plavidla zasluhující, aby je moře nosilo.

„Někam dál? S tou ti objedu celý svět, kolikrát si o to řekneš!“ holedbal se starý námořník a Higgins se nedůvěřivě smál (Takovou plavbu v kánoi kolem světa podnikl skutečně o 80 let později ze sportu německý kapitán Hans Voss. Kánoi si zhotovil sám z cedrového kmene a nazval ji Tilicum. Byla 9 m dlouhá a její největší šířka činila jen 1,65 m. Neměla ani ochranný rám polynéských kanoí, který je chrání před převrhnutím. Cesta trvala kapitánu Vossovi 3 roky a 100 dní, v čemž jsou ovšem započteny také všechny jeho zastávky v přístavech).

„A čím byste se při té plavbě živil, O'Briene?“ namítal a Irčan musel uznat, že otázka jídla a pití by byla nepřekonatelnou překážkou, i kdyby se mu podařilo postavit pirogu, o které tak bláhově snil.

„Skutečně, když pánbůh tvořil svět, tak na tenhle nešťastný ostrov zapomněl!“ naříkal O'Brien a tím zpravidla jejich rozhovor o záchraně vlastní silou končíval.

Tak míjely dny a týdny. Trosečníci byli na ostrově už pátý měsíc, když si jednoho dne - bylo to 5. dubna 1821 - vyšli zrána do lesíka nasbírat nějaké bobule a políčit nové vějičky na ptáky. Den předtím se museli spokojit jen s trochou vody a s ústřicemi. Po takovém půstu se jejich hovor točil pochopitelně jen kolem jídla.

Svému okolí věnovali malou pozornost a první ránu z děla britské korvety Surrey, která zahlédla jejich stožár s proutěnou vlajkou a přijížděla k ostrovu, úplně přeslechli.

Při druhé ráně nastavil Terry ucho.

„Někdo střílí, tam na moři!“ zvolal rozčileně, odhodil hrnek s lepem a chtěl utíkat z lesíka ven. Ale O'Brien ho chytil za límec.

„Co tě kouslo, Terry,“ zlobil se.

„Někdo střílí! Kdopak by tam střílel? Já nic neslyším!“

„Něco jsem zaslechl,“ přiznal kormidelník, „ale zdálo se mi, že to byl hrom.“ Přece však se v křoví nehybně zastavili a zbystřili sluch. Nyní to uslyšeli zřetelně všichni tři. Nemohlo být žádné pochyby, byla to rána z děla!

Radostí bez sebe drali se křovím ven, nejkratší cestou, bez ohledu na stezku, kterou si dříve v lesíku proklestili.

Na vzedmutém moři zpozorovali mezi dvěma vlnami štíhlý trup korvety, která se pracně probíjela k ostrovu. V první chvíli nemohli pohnutím ani mluvit, a když se trochu vzpamatovali, klekli na břeh a zbožně děkovali bohu, že jim poslal záchranu. Nejdříve si mysleli, že jim pomohli jejich druhové z člunů, že se zachránili a poslali jim loď na pomoc, ale brzy se dozvěděli, že korveta se s čluny Essexu vůbec nesetkala. Kapitán korvety Richard Raine byl se svou lodí na Tahiti a vracel se nejkratší cestou kolem mysu Hoorn do Anglie. Pod obratníkem Kozoroha je překvapila bouře a zahnala je trochu z jejich cesty na sever, k ostrovu Ducie, kde zpozorovali dalekohledem stožár trosečníků.

Korveta se nepustila až k břehu a vysadila člun. Blížil se pomalu vysokým mořem k pobřeží a právě k místům, kde byly skryté útesy. Higgins, velmi dobrý plavec, skočil do vody a plaval k člunu, aby varoval jeho posádku, která pro hluk moře neslyšela jejich volání, kam má zamířit. Dostal se k němu úplně vyčerpán a silné ruce námořníků ho vytáhly z vody v posledním okamžiku, kdy už se ho zmocňovala křeč. Zavedl potom člun do bezpečného přístavu a o hodinu později byli všichni tři trosečníci na palubě korvety, kde se jim dostalo velmi vřelého přijetí.

Tím končí příběh velrybářského škuneru Essex, potopeného vorvaněm, z posádky dvaceti mužů jich bylo zachráněno třemi loďmi jen devět.

ROBINZONI NA AUCKLANDU

Jsme sice daleci toho, abychom obviňovali Edouarda Raynala ze ztroskotání škuneru Grafton - nezavinil je ani on, ani kapitán Thomas Musgrave, ani nikdo z ostatní posádky čítající jen tři muže, a nejen námořní úřady, ale i věčně nedůvěřivé pojišťovny to bez námitky uznaly -, nemůžeme se ale ubránit dojmu, že i tento mladý Francouz byl jedním z oněch nešťastných lidí, které si osud vybírá za předmět svých rozmarů.

Posuďte sami. Eduard Raynal opustil svou vlast ve věku velmi mladém. Srovnáme-li data jeho vyprávění o robinzonádě na ostrově Aucklandu, které uveřejnil v zeměpisné revui Tour du Monde roku 1869, poznáme, že mu nemohlo být ani třináct let. Co dělal dalších pět či šest roků, o tom neříká nic. Jisté je, že když mu bylo asi osmnáct, umínil si hledat štěstí v zlatých dolech australských.

To bylo kolem roku 1852, v době, kdy zlatá horečka otřásla celým Novým Jižním Walesem, nedávno ještě trestaneckou osadou.

Hned svůj vstup do nového života v nejmladším dílu světa zahájil Raynal ztroskotáním. Jeho loď najela zvečera a za mlhy, už nedaleko Melbournu, na útes skrytý potměšile pod hladinou. Podobných útesů je kolem Austrálie plno. Loď se položila na bok, rozbouřené móře spláchlo dva námořníky přes palubu a zbytek posádky a několik cestujících strávilo noc plnou úzkosti na ochozu hlavního stěžně, který jediný čněl z vody. Tam je ráno sebral parník plující kolem a vylodil je v Melbournu.

Raynal přistál v Austrálii s holýma rukama, ale nic si z toho nedělal. Pokoušel se potom plných jedenáct let o štěstí ve zlatých diggins (angl. doly) a občas také něco našel. Většinou však rýžoval jen jalový písek. Jednou se na něho zřítil strop krátké štoly, kde se po odchodu svých dělníků zdržel. Jen taktak vyvázl, a když spočítal všechny své zisky a ztráty, řekl si, že zlatokopectví je řemeslo, které živí člověka jen velmi špatně. To už byl v Austrálii jedenáct let, když došel k názoru, že všude dobře, doma nejlépe.

Jako marnotratný syn své vlasti se chystal sbalit něco těch věcí, které nazýval svým majetkem, a vrátit se domů, do Francie. Ale právě tehdy mu ďábel, ochotný nadháněč zlého osudu, přivedl do cesty jeho krajana, Charlese Sarpyho, spolumajitele velkého obchodního domu s látkami, muže velmi podnikavého, usedlého v Sydney.

„Tak vy jedete domů, vida,“ řekl pan Sarpy, hladě si bradu. „To mě opravdu mrzí!“

„Pročpak?“ ptal se udiveně Raynal. „Já přece neobchoduji s látkami.“

„To sice ne,“ přiznal se pan Sarpy, „ale jste muž, jakého bych právě potřeboval.“ Řekne-li vám někdo, že jste muž, jakého je právě zapotřebí, pak už vás napolovic získal. Tím spíš, není-li vám ještě třicet a máte-li tak dobrodružnou mysl jako Edouard Raynal. Bývalému zlatokopovi zasvítily oči. S velkým zájmem naslouchal záměru velkoobchodníka s látkami. Bylo to velmi prosté. Pan Sarpy slyšel, že na Campbellově ostrově - což je pustý a neobydlený ostrov jižně od Nového Zélandu, do jehož břehů ustavičně bije neklidný Tichý oceán, tak nevhodně pojmenovaný svým objevitelem Magalhãesem - je cín a stříbro. Pan Raynal má všechny potřebné vlastnosti, aby řídil průzkumnou výpravu na tento ostrov. Vyzná se v prospektorství, vždyť jedenáct let kopal v australských dolech a hledal zlato. A kromě toho je schopným námořníkem.

„Počkejte, s tím námořnictvím to není tak silné,“ odmítl Raynal.

„Vždyť jsem se neplavil jedenáct let a dnes bych si už netroufal řídit sebemenší loď, zejména na tak mizerném moři, jako je Tichý oceán.“

„Dobrá, tomu lze odpomoci,“ řekl pan Sarpy po krátkém rozmyšlení. „Můj společník má synovce, amerického kapitána, jakéhosi Thomase Musgrava, který se tu nedávno usadil s rodinou.

Je mu asi třicet a je to velmi inteligentní chlapík i schopný námořník. Ten by mohl loď řídit.“

„To by šlo,“ souhlasil Raynal, z devadesáti procent už získaný pro Sarpyho návrh.

„Ale co když tam žádný cín a stříbro není?“ namítl náhle. Jeho četné nezdary ho naučily už určité opatrnosti.

„Jsou tam zcela určitě,“ tvrdil Sarpy. „Ale i kdybyste ložisko nenašli, nic nevadí, ulovíte buď tam, nebo na ostrově Aucklandu tolik tuleňů, že se vám cesta určitě vyplatí. Budete mít pěkný malý příspěvek k návratu domů, a to přece není k zahození. No tak plácneme si?“ Natahoval ruku dlaní vzhůru. Raynal už se chystal zdvihnout ruku, když mu náhle něco napadlo. Plavil se dost dlouho na moři a potměšilost Tichého oceánu poznal na vlastním těle. Tento ohromný oceán, zasluhující jakékoliv jiné jméno než Tichý, je nejhorší právě ve své jižní části, mezi 40. a 60. rovnoběžkou, čili přesně v těch místech, kam pan Sarpy Raynala posílal. Žádná větší pevnina tam nebrzdí pohyb vod a oceán má všechnu vůli, kterou potřebuje, aby se rozběsnil pod údery větru v plné síle. Vlny dlouhé až třistapadesát metrů a vysoké téměř dvacet metrů - počítáno od důlu vlny až k jejímu hřebenu - se pohybují rychlostí až devadesáti kilometrů za hodinu. Je to rychlost, jaké dodnes nedosáhla nejrychlejší válečná loď.

Co když tam u některého ostrova ztroskotají, myslel si Raynal, kterého léta zklamání naučila předvídavosti. Co potom? Řekl své obavy nahlas Sarpymu a důstojný obchodník se bouřlivě rozesmál.

„Ale to je přece to nejmenší! Kdyby se, nedej bůh, takové neštěstí stalo, copak tu není dost vládních lodí, jejichž posádka nemá co dělat a jen se povaluje po krčmách? Prostě vyjedou a budou vás hledat po celém Tichém oceánu od Nového Zélandu až k antarktické pevnině.“

„No, víte, anglická vláda není tak ochotná, aby hned uspořádala pro nějakého soukromníka drahou záchrannou výpravu,“ namítl s jistu pochybností Raynal.

Sarpy se udeřil v prsa důstojným gestem.

„Nuže, pak jsme tu ještě my, Sarpy a společník,“ pravil vznešeně. „Víme, co je naší povinností, a zachováme se podle toho! Pošleme pomocnou loď sami.“

Tím padla poslední překážka vzájemné dohody. Následovaly už jen podrobnosti, jako že Raynal bude řídit práce v novém dole a pravidelně posílat vytěžený cín a stříbro do Sydney a tak dále.

Ve čtvrtek 12. listopadu 1863 opouštěl dvoustěžňový škuner Grafton sydneyský přístav. Byla to plachetnice s velmi krátkým kýlem, ale s hodně širokými boky, které jí umožňovaly pojmout náklad 75 až 80 tun.

Její horní paluba sice příliš netěsnila, takže do kajut při vzedmutém moři trochu zatékalo, ale zato trup, obložený pod čáru největšího ponoru měděným plechem, byl velmi pevný a vpouštěl do spodních prostor lodi jen zcela nepatrné množství vody.

Pětičlennou posádku Graftonu tvořila pestrá směs národů. Kapitán Thomas Musgrave, třicetiletý Američan, vysoký, štíhlý muž, vynikající plavec, měl inteligentní tvář ozdobenou hustým světlým plnovousem, který byl tehdy a ještě dlouho potom v módě.

Edouard Raynal, Francouz, s nímž jsme se již seznámili, jen o rok mladší než kapitán, byl prostřední postavy a jeho plnovous se zcela vyrovnal plnovousu kapitánovu, od něhož se lišil jen svou černou barvou. Námořník Alexandr Mac-Laren měl sice skotské jméno, ale byl to Nor. Jeho stručný popis zní: stáří 28 let, postava velká, statná, vysedlé lícní kosti, plavý, ale jen krátký plnovous, ježto se nesluší, aby měl námořník stejně dlouhé vousy jako kapitán. Tento Seveřan neuměl číst ani psát, ale byl velmi zdatným plavcem velké tělesné síly a značných zkušeností, nikdy se nesmál nahlas, mluvil málo, ale poslušně plnil každý rozkaz, aniž o něm zbytečně hloubal. Říkalo se mu krátce Alick podle jeho křestního jména.

Druhým námořníkem byl dvacetiletý Angličan George Harris, prostý a naivní hoch s určitým vzděláním, dobrý lodník. Jeho tvář teprve obrůstala řídkými ryšavými licousy a krátkou bradkou, o níž George v skrytu srdce doufal, že velmi brzy doroste takové délky, jakou má Alickův plnovous. Tuto malou společnost uzavíral třiadvacetiletý Portugalec Henri Forges, malý muž širokých ramen, jehož tvář znetvořila jakási východní nemoc podobná malomocenství tak, že to řídký vous nestačil zakrýt. Byl stejně negramotný jako Alick a na škuneru ho volali Harry, což je překlad jeho křestního jména do angličtiny. Na Graftonu byl děvčetem pro všechno, ačkoliv jeho hlavní funkcí bylo kuchařství, čistil kajuty, posluhoval a v případě potřeby zaskočil i za muže u kormidla nebo pomohl svinout plachtu. Dorozumívací řečí těchto pěti mužů různých národností byla angličtina, kterou znali všichni.

Smůla provázející Edouarda Raynala mu zůstala věrná. Už ze Sydney vyjeli za silného jižního větru, který foukal právě od míst, kam chtěli jet, a nutil je k únavnému křižování. Potom byly sice dva dny hezké, ale 18. začal tlakoměr prudce klesat, vítr přeskočil na západ a v deset večer se změnil v pořádnou vichřici, která vybičovala oceán v mohutné vlny, přelévající se přes palubu nízkého škuneru. Musgrave dal včas stáhnout kosatky, vrcholové plachty i spodní plachtu menšího, předního stěžně a plul jen se skasanou hlavní plachtou. Ale i tak uháněl škuner pod tlakem orkánu jako závodní loď. Když v jedenáct večer vystřídal Raynal Alicka u kormidla, dosáhlo běsnění bouře svého vrcholu. Černé mraky, brázděné co chvíli fialovým bleskem, letěly tak nízko nad lodí, že je hrot hlavního stožáru téměř roztrhával. Hukot větru a vln bijících do lodního trupu přehlušil každý zvuk. Blýskalo se tak často, že byl Raynal zcela oslepen a vůbec nerozeznal větrnou růžici kompasu, ozářenou mihotavým plamínkem uzavřené svítilny.

Stál u kormidla sotva dvacet minut, když ohromná vlna zaútočila na škuner z levé strany, otřásla jím až ke kýlu a přehnala se přes palubu. Při tom smetla část zábradlí a strhla Raynala s sebou.

V posledním okamžiku a napolo udušen záplavou, v níž na okamžik zmizel, zachytil se Raynal zábradlí na pravoboku a snažil se dostat ke kormidlu. Šlo to však velmi špatně, loď zůstávala trvale nakloněna k pravoboku a její paluba byla šikmá jako střecha. Konečně se mu podařilo chopit se opět kola, ale škuner neposlouchal tlak kormidla, vyčnívajícího z větší části z vody. Vichřice se opírala o stále napjatou hlavní plachtu a tlačila loď pod vodu. Chybělo jen málo a škuner by se byl položil úplně na pravobok, ale v poslední chvíli se podařilo kapitánovi a oběma námořníkům plachtu svinout. Grafton se trochu narovnal, nebezpečí převržení bylo zatím zažehnáno, ale trvalý sklon na pravobok svědčil o tom, že se pohnula přítěž na dně lodi.

Kapitán, oba námořníci a kuchař Harry se tam okamžitě vydali, zatímco nešťastný Raynal setrval u kormidla. Loď už se zase dála řídit. Ačkoli všechny plachty byly svinuty, poháněl ji prudký vítr opírající se o její trup rychlostí nejméně sedmi uzlů. Kapitán si ulehčeně oddechl, když zjistil, že jejich hlavní přítěž, patnáct tun starého železa uloženého přímo na dno lodi podle kýlu, se ani nehnula, dík podlaze, kterou ji přikryli. Nebýt toho, ležel už Grafton dávno na boku a nikdo na světě by mu nepomohl. Zato dodatečná přítěž, deset tun pískovce, položeného jen volně na podlahu nad kýlem, se celá sesunula k pravoboku a s ní i dvacet velkých sudů, které vezli s sebou na tulení tuk. Všichni čtyři muži měli po celou noc co dělat, aby posunuli přítěž a sudy tam, kam patřily, a tím obnovili rovnováhu škuneru. Jedinou útěchou, ovšem nemalou bylo, že v jímkách pump našli jen velmi málo vody a že trup pod čárou ponoru těsnil bezvadně.

Ráno s tím byli hotovi a osvěžili se i s Raynalem, který po celou noc neopustil kormidlo Graftonu, sklenicí pálenky. Vítr se naštěstí už trochu ztišil, bouře polevila a k polednímu ulehla úplně. O deset dní později prožili jednu bouři, ale ta už byla mírnější i kratší.

Dne 2. prosince přistáli na jihovýchodním pobřeží Campbelova ostrova, v zátoce Abrahama Bosona. Cínový a stříbrný důl však hledali marně, a ke všemu ještě třetího dne jejich pobytu na ostrově onemocněl Raynal zlou horečkou, která jej sužovala po celý měsíc.

Jeho stav byl zpočátku tak vážný, že Musgrave při průzkumu ostrova už vybíral místo, kam ho pohřbít.

Důl teď hledal Musgrave, ale nenašel nic. Možná, že ho kapitán, který se v prospektorství nevyznal, přehlédl. Ale pravděpodobnější bylo, že tam vůbec žádný cín a stříbro nebyly. Stejně zklamal ostrov i pokud jde o tuleně. Během pobytu na ostrově - a zůstali tam téměř čtyři neděle - našli sice na pobřeží četné stopy ploutvonožců, ale jen pět živých zvířat, lvounů neboli mořských lvů. Ulovili je všechny. Jeden z nich, kterého ukořistili právě na Štědrý den a nazvali Old Christmas (přibližně vánoční chlapík), byl pořádný exemplář. Jeho váhu mohli jen odhadnout. Byli přesvědčeni, že zvíře vážilo nejméně šest set kilo, zato tuk, který z něho vyškvařili, změřili dost přesně, zjistili, že je ho sto padesát litrů.

Po několika týdnech marného hledání se přesvědčili, že tato část Campbellova ostrova oplývá jen albatrosy, jejichž velká vejce stačila na oběd pro dva muže, ale že tu nejsou kovy ani tuleni nebo jejich příbuzní z řádu ploutvonožců. Za těchto okolností dal 29. prosince kapitán Musgrave zdvihnout kotvy, aby se pokusil o lovecké štěstí na ostrově Aucklandu. Dostihli jej po dvoudenní plavbě a právě na Nový rok objížděli skalnaté břehy Adamova ostrova, přiléhajícího k Aucklandu na jihu a tvořícího protějšek k ostrovu Enderbyho, který kryje Auckland od severu.

Ostrov Auckland je nevlídný, skalnatý kus země prostírající se mezi 50. a 51. jižní rovnoběžkou a podle 166. poledníku východně od Greenwiche. Je protáhlý od severu k jihu v délce šedesáti kilometrů a jeho největší šířka je právě poloviční. Přesto však nepřesahuje plocha ostrova 400 km, protože moře se do něho zařezává četnými zátokami a zálivy, zejména na východním břehu.

Škuner Grafton jel pomalu podle jižního břehu Adamova ostrova směrem na východ a Raynal, v tu dobu už rekonvalescent, ležel na lůžku ve své kabině a díval se zamyšleně na vysoké černé skály příkře spadající k moři. Byly v nich četné dutiny vyhlodané oceánem a vysoké vlny příboje v nich mizely s rachotem připomínajícím výstřely z děla. Na palubě se pokoušel kapitán Musgrave změřit sextantem výšku hor a podivil se, když naměřil na 2500 stop plných 750 metrů. Odpoledne vjížděl už Grafton od východu do Carnleyovy zátoky. Byl to pohodlný vjezd, tři kilometry široký, a za ním se prostírala klidná hladina zátoky, přestože moře kolem ostrova bylo dost zvlněné.

„Tady si zalovíme podle chuti,“ vpadl vesele kapitán do Raynalovy kabiny a vytrhl Francouze z dřímoty. Oba se dívali okénkem na břehy pokryté černými a hnědožlutými těly lvounů. Po nezdaru na Campbellově ostrově to byl pohled velmi potěšující. Oba muži sledovali se zájmem, jak velká zvířata rychle skáčou do vody, plují ke škuneru a obklopují jej velikým kruhem. Přitom zlostně řvala, jako by se zlobila, že si někdo dovoluje vniknout do jejich tichého království.

„Myslím, že bude nejlepší zůstat tu jen několik dní, než si naplníme sudy tukem. Před zimou se sem ještě vrátíme s pětadvaceti nebo třiceti lovci na pořádný hon, který by se vyplatil. Lvounů je tu na sta,“ navrhoval kapitán a Raynal s ním souhlasil.

Nyní měli jediné přání, najít mělké místo někde blízko břehů, chráněné proti větrům, kde by mohli bezpečně zakotvit. Ale zdálo se, že zátoka je všude velmi hluboká, a Alickova olovnice, dlouhá čtyřicet metrů se nikde nedotkla dna. Stmívalo se. Kapitán byl přinucen s těžkým srdcem strávit noc s nezakotvenou lodí v zátoce, v těchto místech značně rozlehlé, kam měly větry volný přístup.

Naštěstí noc prošla klidně, jen ustavičně lilo jako z konve.

Ráno obepluli poloostrov, který později nazvali podle Musgrava, a vydali se do severního ramene zátoky. Rameno bylo dost široké a jeho břehy tvořily příkré, ale nízké útesy, jen asi čtyři až šest metrů vysoké. Grafton plul velmi oparně a jeho posádka byla stále na stráži, protože pod vodou bylo vidět četné zelené stíny, prozrazující skaliska porostlá řasami. Sem tam spatřili kus plochého pobřeží pokrytého oblázky a drobným štěrkem, ale písčitý břeh nenalezli nikde. Konečně kolem třetí hodiny odpoledne připluli do malé zátoky, dosti mělké, aby tam mohli spustit kotvu. Unavené mužstvo si oddechlo, ale kapitán nebyl příliš spokojen. Zátoka byla otevřená všem západním větrům a její jižní výběžek, který dostal později jméno Raynalův mys, ležel tak nešťastně, že bránil jakémukoliv křižování a nepřipouštěl, aby loď při západním větru, který by ji hnal ke břehu, zátoku opustila.

Nedalo se však zatím nic dělat, museli důvěřovat pevnosti kotevních řetězů. Už za dvě hodiny se ukázalo, že Musgravovy obavy byly oprávněné. Zdvihl se silný severozápadní vítr a přinutil posádku spustit druhou kotvu. Vítr neulehl ani večer a v půl jedné v noci zesílil ještě náhlým poryvem. Obklopil malý škuner smrští slané vody a přerazil jeden kotevní řetěz. Nyní byl Grafton odkázán na jedinou kotvu a ta nestačila rozbouřené hladině čelit. Velmi brzy se uvolnila a pomalu se vlekla po mořském dně. Grafton se tak blížil ke zrádným útesům skrytým pod vodou.

„Snad nám pomůže ráno příliv a vyzvedne nás, kdyby si škuner v nejhorším případě sedl na skálu,“ těšil Raynal kapitána, ale Musgrave starostlivě vrtěl hlavou.

„Grafton je sice hodně pevný, ale bojím se, že tohle nevydrží,“ řekl s úzkostí, když loď narazila už po několikáté na podmořský útes. Sotva domluvil, opřel se orkán do boku škuneru, takřka jej nadzdvihl z vody a pak jím mrštil s ohlušujícím rachotem na skálu.

Loď se otřásla tak, že oba muži upadli. V příštím okamžiku bylo slyšet hukot vody vnikající do škuneru ohromnou trhlinou v rozbitém kýlu. Grafton seděl nyní pevně, ale změnil se ve vrak, který už nikdy nebude s to plout!

Kapitán se vydal tápavě na palubu. Všude byla hluboká tma, z níž jen matně svítily bílé hřebeny vln, přelévajících se ustavičně přes škuner. Loď ležela na pravoboku, nakloněná tak, že paluba tvořila s vodorovnou rovinou úhel pětačtyřicet stupňů. Musgravovi se podařilo udržet se na nohou jen s největší potíží, když se zachytil lana napjatého mezi oběma stěžni.

K své radosti zjistil, že oba námořníci i kuchař zůstali při ztroskotání bez pohromy. Všichni čtyři začali horečně vynášet z nitra lodi, co se ještě dalo zachránit. Raynal jim nemohl pomáhat, jen s vypětím všech sil se vydrápal na palubu, kde ho Musgrave přivázal lanem ke stožáru, aby ho některá vlna nestrhla s sebou.

Moře zaplavilo podlodí i kajuty tak, že toho posádka zachránila jen velmi málo. Trochu šatů a prádla, kufr Raynalův a kapitánův, něco potravin, truhlici s nástroji, jichž bylo ostatně, jak se později ukázalo, žalostně málo, a plavební přístroje. Přivázali všechno k palubnímu světlíku, přikryli to nadehtovanou plachtou a sami vlezli pod jeden její cíp. Promočeni a do kosti prostydlí vyčkávali pod tímto nedostatečným krytem, až nastane den. Jektali zuby a modlili se v duchu, aby škuner vydržel a nerozpadl se úplně, než vzejde jitro. Byli sice uprostřed léta jižní polokoule a slunce mělo vyjít už za hodinu, ale v jejich úzkosti se jim zdálo, že tato hodina má daleko více než šedesát minut.

Konečně se rozbřesklo a pěti mužům na Graftonu se naskytl pohled na rozpoutané živly. Vichřice nepolevila ani na okamžik ve své prudkosti a hnala déšť do tváře ve vodorovných proudech, taková byla její síla. Zdvíhala moře ohromnými vlnami a vrhala jejich pěnu do výše sta metrů.

„V noci to vypadalo líp než za dne,“ podotkl chmurně Raynal.

„Není naděje, že to brzy skončí. Musíme se dostat na břeh co nejdřív,“ prohlásil kapitán.

„Ale jak to chcete dokázat při tak vysokém moři?“ namítl Raynal.

„Ve člunu. Uvidíte, že to půjde,“ tvrdil Musgrave. Naštěstí pro trosečníky byl jejich člun upoután tak pevně, že ho ani vichr, ani obrovské vlny neuvolnily a nezničily. Na této křehké lodici z cedrového dřeva, jen o něco málo delší než čtyři metry a vhodné jen k plavbě na klidném moři, založil Musgrave plán jejich záchrany.

Všiml si, že škuner leží rovnoběžně s břehem ve vzdálenosti asi padesáti metrů a chrání člun poněkud proti náporu vln. Moře bylo v této části zátoky klidnější než všude jinde a kapitán doufal, že se člun nepřevrhne.

Dal přivázat ke kruhu na boku škuneru silné lano a potom nasedli všichni do člunu i s tím, co se jim podařilo z lodi vynést. Veslovali asi do poloviční vzdálenosti škuneru od břehu a tam Musgrave připevnil druhý konec lana ke člunu. Tím jej zajistil tak, že jej moře nemohlo zahnat na nějaký útes, kde by se okamžitě rozbil na kusy. Nyní si Alick, ze všech nejzdatnější plavec, ovinul kolem těla silný provaz, jehož konec připevnil rovněž ke člunu, skočil bez bázně do rozbouřeného moře a plaval ke břehu. Nechal se vlnou donést k pobřeží a v okamžiku, kdy se o ně rozbíjela, vyhoupl se na skálu a dvěma skoky se octl tak vysoko, že už jej vlna při návratu nemohla strhnout zpět.

Výkřiky radosti ze člunu pozdravily zdar odvážného podniku, ale Alick neměl čas se o ně starat. Vyběhl na břeh a ovinul konec lana pevně kolem blízkého stromu. Nyní byl člun upevněn ze dvou stran a nemohl své místo pustit, stoupal jen a klesal s vlnami. Provaz, který jej spojoval s břehem, se sice zdvíhal dost příkře, ale přesto prokázal trosečníkům velké služby. Musgrave na něj nejdříve navlékl kladku uvázanou ke dvěma provazům, z nichž jeden podržel v ruce a druhý hodil Alickovi. Na kladku pověsil věci z Graftonu, zabalené do veliké plachty, a Alick je vytáhl po napnutém laně na břeh. Pak přišli na řadu lidé. Nejdříve přeručkoval po laně kuchař Harry, za ním mladý námořník George a naposled kapitán Musgrave, který si přivázal Raynala na záda. Měl nejtěžší práci a nebyl by dosáhl břehu, kdyby mu byl v poslední chvíli nepřispěchal Alick na pomoc. Mladý obr skočil bez bázně mezi vlny a zachytil vysíleného kapitána v okamžiku, kdy už se pouštěl lana.

Na břehu našli připravený stan - byla to jejich dehtovaná plachta, kterou pečlivý Alick ovinul kolem stromu jako kolem stanové tyče. Pod ní byly již také jejich zásoby a kapitán si je mohl nyní pořádně prohlédnout. Bylo jich opravdu málo. Pár liber soleného masa, soudek se sto librami námořnických sucharů, jiný soudek s padesáti librami mouky, deset liber cukru, plechovka s dvěma librami čaje, druhá s třemi librami kávy, téměř libra pepře, který jim byl málo platný, trochu soli, půl láhve hořčice, malý železný kotlík na vaření a šest liber tabáku, z něhož měli všichni jako kuřáci dýmek velkou radost. Na palubě Graftonu zůstaly ještě kufry - Raynalův a Musgravův -, několik pytlů soli, truhlice s nástroji, bedna s nádobím, různé kuchyňské potřeby a velký železný kotel na škvaření tuleního sádla. Musgrave se rozhodl, že si pro to půjdou, jak nejdříve to bude možné, zejména pro Raynalův kufr, v němž byla jejich jediná zbraň, dvouhlavňová lovecká puška.

Raynal si ji vzal s sebou s úmyslem bavit se na Campbellově ostrově střílením kachen. Nemoc mu sice tento záměr překazila, ale v jejich nynějším postavení jim puška jistě prokáže neocenitelné služby. Raynal litoval, že si nevzal s sebou více střeliva, má jen dvě libry prachu, deset liber olova a krabičku nábojových zápalek.

„Co teď, kapitáne?“ sháněl se neúnavný Alick po nové práci.

„Oheň! Potřebujeme vypít něco teplého,“ rozhoduje kapitán.

Ačkoliv ustavičně prší a tráva kolem nich je mokrá, podaří se Georgeovi najít pod vyvráceným stromem suché chrastí a Harry se pokouší je zapálit. Vlhké sirky nechtějí chytat, ale konečně jedna z nich vzplane a zanítí hraničku, chráněnou před deštěm plachtou stanu. Harry nabere do kotlíku vodu z blízkého potůčku a za chvíli již pijí všichni čaj a přikusují k němu suchar. Horký nápoj je znamenitě osvěžil a kapitán se rozhodl, že půjdou hledat nějakou jeskyni, která by je chránila před deštěm lépe než jejich improvizovaný stan. Nasbírali ještě trochu klestí pro Raynala, aby mohl udržovat oheň, a odešli.

Raynal je nyní sám, doléhá na něho celá tíha jejich zoufalé situace a zatlačuje pocit radosti nad záchranou života. Vzpomíná na - svou vlast, pláče pohnutím a modlí se. Pak sedí nehybně, pohřížen v smutné myšlenky, až jej uhasínající oheň upomene na jeho povinnost. Přihodí klestí a plazí se s kotlíkem k potůčku. Chce uvítat unavené kamarády novým čajem. Při vaření si všimne, že se ohniště propadlo, jak půda pod ním prohořela. Nejsou na pevné skále, nýbrž na vrstvě močálovité rašeliny, metr až dva silné, ubývající směrem do vnitra ostrova, kde půda rychle stoupá horskými svahy.

Zatím jim nezbývá než tábořit na pohyblivém podkladu dále a dbát, aby jim se vším všudy neshořel.

Za hodinu se vrátí ostatní, promočení na kůži, unavení a mrzutí.

Žádnou jeskyni nenašli. Musí se tedy tísnit v malém stanu, kam zatéká a který vůbec nestačí pro pět mužů a jejich věci. Dívají se tupě před sebe, pijí čaj a Musgrave potom ukrývá hlavu mezi dlaně.

Myslí na ženu a na děti, není mu sice vidět do tváře, ale pohybující se ramena svědčí o tom, že tiše pláče. Není ve svém zoufalství sám.

„Čert nám byl dlužen tohle ztroskotání!“ kleje bezbožně George. „Že se člověk raději rovnou v noci neutopil,“ rouhá se, a jinak pobožný Portugalec Harry mu přizvukuje. Alick mlčí a neříká, co si myslí. Raynal, který si už svůj žal odbyl, když byl sám, nalézá pro ostatní slova útěchy.

„Dokud člověk dýchá, dotud má doufat. A my si zoufat rozhodně nemusíme,“ napomíná přísně George, který svěsil zahanbeně hlavu. A dál Raynal vypočítává, že se dostali ve zdraví na pevninu, že zachránili i něco užitečných věcí, že toho z Graftonu přinesou ještě víc, a zejména, že vláda i jejich zaměstnavatelé vědí, kam jeli, a pošlou jim zcela určitě záchrannou loď, která je bude hledat napřed na Campbellově ostrově, a potom tady, na Aucklandu.

„Máte pravdu, Raynale,“ zdvihá hlavu kapitán. „Vždyť oni vědí, kde jsme, a jistě nás tu budou hledat!“

„A kdy asi by to mohlo být, kapitáne?“ zajímá se George.

Musgrave v duchu počítá a vraští čelo.

„Tak brzy ne,“ oznamuje konečně, „musíme se připravit na delší pobyt. V Sydney vědí, že jsme vypluli se zásobami na čtyři měsíce, a nebudou o nás mít tedy až do konce února žádné obavy. Potom ovšem bude už pozdě na to, aby vyjeli. Jednak neseženou tak rychle pomoc, jednak zatím nastane podzim a s ním velmi špatné počasí. Tak to potrvá celou zimu. Nejdříve můžeme čekat pomocnou loď na jaře, to je v říjnu.“ Poněvadž bylo právě 3. ledna, znamenalo to strávit na ostrově nejméně tři čtvrtě roku! Raynal se po kapitánově výpočtu tvářil dost zklamaně, ačkoliv před chvílí ještě těšil ostatní. Zato Georgeovi, který měl ve svých dvaceti letech ještě celý život před sebou, to nepřipadalo nikterak dlouhé.

„Budeme si zatím hrát na robinzony,“ prohlásil vesele při vzpomínce na nejoblíbenější knihu svého mládí.

„Bohužel nejen hrát,“ opravil ho vážně Musgrave.

Pět trosečníků z Graftonu se pustilo s novou chutí do práce.

Zbývalo jim do konce dne ještě celé dlouhé odpoledne. Umínili si, že je neprozahálejí. Především použili odlivu a dobrodili se na škuner pro věci, které ještě zůstaly na palubě, uvázány u světlíku. Donesli je bez pohromy na břeh a vydali se - kromě Raynala všichni hledat vhodné místo, kde by mohli zřídit skutečný stan, prozatímní obydlí na tak dlouho, dokud si nepostaví pořádný dům.

Návrh na stavbu domu vyšel od Raynala. Musgrave sice uznával jeho správnost - vždyť se zdálo, že v ostrovních skalách vůbec nejsou žádné jeskyně, kromě těch, které si vyhlodalo moře a které za každého přílivu zaplavovalo -, ale měl přece jen jisté pochybnosti.

„Víte vy vůbec, jak se staví dům, Raynale?“ tázal se. „Já sám nemám ani tušení, jak se to dělá! Vím jen tolik, že každý dům musí mít dveře, okna a komín, ale to k postavení domu nestačí.“

„Nemějte žádnou obavu, Musgrave, vyznám se v tom dost. Všímal jsem si tesařů a zedníků, dokud jsem pracoval v diggins,“ říká sebevědomě Raynal a brzy dokazuje, že své znalosti nepřeháněl.

Bylo dosti těžké najít vhodné místo pro tábor, protože pobřeží bylo zarostlé hustým, téměř neproniknutelným houštím. Pozůstávalo z dlouhé a drsné trávy, vřesu, kapradin, křovisek, z malých sosen a smrčků a z podivného nízkého listnatého stromu, jehož kmen, dosahující v průměru až čtyřiceti centimetrů, se téměř plazil po zemi, jako by mu orkány od jižního pólu nedovolovaly vztyčit korunu k nebi. Nikdo nevěděl, jak se strom jmenuje, ale brzy zjistili, že má pod tenkou kůrou dřevo tvrdé jako železo. Konečně našli méně zarostlé místo, očistili je a pomocí ráhen a velké plachty z Graftonu vztyčili stan, který byl tak prostorný, že postačil pro všechny. Nakladli ještě dovnitř několik prken, aby neleželi na vlhké trávě, a Raynal je už volal k večeři, k níž uvařil trochu soleného masa. Po jídle šli hned spát, ale ačkoliv byli velmi unaveni, neusnuli na nezvykle tvrdém lůžku hned. A když jim konečně spánek zavřel víčka, probudil je za malou chvíli hrozný řev, který zněl v těsném sousedství stanu. Vyskočili, ozbrojili se tím, co měl kdo právě po ruce, sekerou, lopatou, obušky, a hnali se ven. Bylo ještě dost jasno. V šerém světle soumraku spatřili stádo lvounů, kteří obklopili stan a přihlíželi se zájmem zápasu dvou ohromných samců. Raynal uznal, že takové dva obry ještě nespatřil. Odhadoval, že měří kolem plecí nejméně dva metry. S rozježenou hřívou a s rozšířenými nozdrami na sebe doráželi, otvírali tlamu s mocným chrupem a rvali si zběsile kusy masa z těla.

„Pěkná podívaná,“ mínil kapitán, „ale kdo má při tomhle rámusu spát?“

„Já jim odtud pomůžu, kapitáne. Pojď mi pomoct, Georgi,“ prohlásil Harry a vlezl rychle do stanu pro doutnající větve. Venku je roztočil, až vzplály jasným plamenem, a obratně hodil pochodně mezi rozvášněné bojovníky.

„To je ještě víc rozpálíte!“ smál se Raynal, ale oheň kupodivu oba zápasníky ochladil a přiměl je k rychlému útěku do vody. Zbytek noci prošel klidně. Ráno však vstávali všichni po spánku na nezvyklém lůžku celí rozlámaní. Po stádu už sice nebylo ani potuchy, ale jeden mladý samec se opozdil a kapitán s námořníky a s kuchařem se za ním rychle vydali. Raynal nemohl ještě pořádně chodit. Čekal na ně netrpělivě ve stanu s hotovou snídaní, s hrncem čaje a s několika suchary. Dočkal se jich až po dvou hodinách, vraceli se unavení a rozedraní, jak pronásledovali lvouna hustým křovím, ale vítězně, s ohromnými kusy masa. Skolili statné zvíře bez potíží.

Lvoun si sice zaslouží svůj název mořského lva, pokud jde o velikost a sílu, ale je mnohem zranitelnější než jeho kočkovitý jmenovec. Z kulky vypálené do plecí si mnoho nedělá, ale zato má velmi tenkou lebeční kost a jediný pádný úder obuškem mezi oči jej stačí usmrtit.

Zatímco kapitán s námořníky odcházeli na škuner, aby využili odlivu k odnesení všeho, co se vůbec z lodi odnést dalo, chystal Raynal s Portugalcem oběd. Pověsil mohutný kus lvouní „svíčkové“ na větev, zapálil pod ní oheň a Raynal maso hůlkou obracel, aby se náležitě na všech stranách propeklo. Potom čekali na ostatní a Raynal použil volné chvíle k nakreslení plánu domu a k přehlídce jejich pomůcek ke stavbě. Zjistil, že mají velmi málo nástrojů. Jen dva hornické špičáky vhodné na kopání, dvě lopaty, nebozez střední velikosti, kladivo, obyčejnou sekeru, dlabatku a tesařskou sekeru s příčným ostřím, jaké má motyka.

„Nějak si už s tím pomůžeme,“ ujišťoval Raynal kuchaře, který se obával, že nástroje nepostačí. „Ale horší to bude s cihlami.“ Belhal se o holi ven a pomalu obcházel stan. Nikde však nenašel ani stopy po jílu. Všude byla jen skála nebo měkká, rašelinovitá půda, z níž vyrůstaly i stromky. Pobřeží bylo pokryto pouze oblázky. Nikde nebyl ani písek na maltu.

„Postavíme chatu ze dřeva a stěny i střechu uděláme z došků,“ rozhodl se Raynal, když všichni zasedli k obědu. Kapitán jen přikývl. Měl hlad a jeho zájem se upíral k příjemně vonící svíčkové. Zakousl se dychtivě do černého hrubého masa, ale netvářil se nijak nadšeně, když polkl první sousto.

„Chutná to trochu moc po rybím tuku,“ prohlásil.

„Pravda,“ kývnul Raynal. „Bylo by lepší, kdyby byl lvoun vegetariánem, ale obávám se, že kvůli nám se ryb nezřekne.“ „Snad si zvykneme,“ usoudil kapitán, a protože měl opravdu pořádný hlad, ukousl si statně ze své porce masa. Zajídali to sucharem a prohlíželi si potom Raynalův plán a věci přinesené z Graftonu. Byly to pokrývky a ložní prádlo, které začal Harry hned sušit mezi několika ohni, dále provazy, ráhna, bedna s nádobím, velký hrnec na tuk, kompas, který Musgrave odšrouboval od kormidla škuneru, sextanty, chronometr, ztroskotáním nepoškozený a stále jdoucí, a konečně i plavební příručka, nezbytná pomůcka k vypočítávání zeměpisné polohy. Byla sice hodně promočená, ale kapitán ji vysušil pečlivě list po listu, takže se mu ji podařilo zachránit.

Ostatní jeho knihy a všechny mapy, až na jedinou mapu Tichého oceánu v malém měřítku, utonuly. Ještě štěstí, že střelný prach zůstal docela suchý.

Tu noc se jim spalo v suchých přikrývkách už mnohem lépe, ale k ránu začalo znovu pršet a déšť vnikal do stanu tak nepříjemně, že všechny probudil. Umínili si, že se dají neprodleně do stavby domu, a hned po snídani šli hledat vhodné místo. Našli je dosti brzy na malém pahorku. Byl vysoký jen asi deset metrů a ležel nad potůčkem přímo proti škuneru.

Začali hned odstraňovat porost a mýtit stromy, pak je sekat na kusy a třídit na rovné a křivé. Rovné dříví dávali stranou, aby ho upotřebili ke stavbě chaty, a křivého používali jako paliva. Tato dřevorubecká práce trvala plné tři dny. Čtvrtý den odkopali půdu, aby získali pro základy rovnou plochu. Nato vymezili rozlohu domu, sedm metrů délky a čtyři metry šířky. Delší stěny byly rovnoběžné s mořem a se skalním svahem, který končil v malé vzdálenosti od jejich příštího obydlí.

Hlavní stožár Graftonu, rozřezaný na kusy, jim poskytl čtyři základní nosné pilíře, které zapustili svisle do země v rozích domu, sahaly metr hluboko a opíraly se patou o velký kámen vložený do země, aby se pilíře v poddajné půdě dále nebořily. Nad zemí čněly o něco výše než dva metry. Na horních koncích měly zářezy, do nichž stavitelé zapustili čtyři vodorovné trámy, tvořící obdélník, který byl základní kostrou krovu. Přivázali je ještě důkladně v rozích k pilířům, aby byl krov pevný, a vztyčili ještě dva další pilíře, které ponesou hřebenový trám střechy. Pořídili je rovněž z dolní části hlavního stěžně a zapustili je metr do země v polovině kratších stran domu. Pilíře přečnívaly obdélníkovou kostru krovu o metr. Jejich horní konce spojili trosečníci kusem vrcholového nástavku hlavního stěžně a tak dostali hřeben střechy.

Základní části kostry domu byly nyní hotové. Teď šlo o jejich vyplnění. Pod Raynalovým vedením nařezali z rovných kusů pokácených stromů krokvice a připevnili jich čtrnáct po každé straně střechy ve vzdálenosti půl metru od sebe ke krovu a k hřebeni.

Hřeby neměli, museli je nahradit provazy. Tak získali podklad pro střechu. Poté se věnovali stěnám domu. Především vztyčili v polovině stěny, obrácené ke skále dva silné trámy, pažení příštích dveří.

Dole je zapustili do země a nahoře je přivázali ke krovu. Přímo proti nim, v druhé delší stěně obrácené k moři, postavili z plochých, pečlivě vybraných kamenů krb. Maltu sice neměli, ale Raynal si věděl rady. Spálil lastury mlžů a získal tak vápno, to pak smíchal s vodou a s nejdrobnějšími oblázky sesbíranými na pobřeží. Tato hustá kaše rychle tuhla a nahradila dokonale maltu.

Nyní šlo o komín. S tím si Raynal hodně nalámal hlavu, než přišel na to, jak se obejít bez cihel. Dal nejdříve zhotovit jeho kostru ze čtyř ráhen dvanáct stop vysokých a spojených dohromady četnými klacky jako příčkami. Nemohl k tomu užít provázků, které až dosud všude nahradily menší hřeby, ale Raynal získal hřebíky z Graftonu. Byl jimi přibit měděný plech na dřevěné boky lodi, a Alick s Georgem je chodili tahat za každého odlivu. Pomáhali si přitom kleštěmi s pevnými čelistmi, které obratný Raynal zhotovil ze železného nosiče stožárové výztuhy, sklepal ho na jednom konci kamenem na plocho, potom konec rozštípl sekerou a obě části trochu od sebe odehnul. S hřeby získali námořníci také měděné desky, z nichž zhotovili stěny komína, když je přibili na dřevěné příčky. Nyní měli kovový komín, zaručeně ohnivzdorný, a přikročili ke stavbě stěn.

Největší potíž působilo najít smrky nebo sosny tak dobře rostlé, aby jejich kmen byl rovný aspoň v délce dvou a půl metru. Nesehnali jich tolik, aby z nich mohli zřídit plnou plochu všech stěn, a proto je zatloukli do země svisle vždy ve vzdálenosti půl stopy od sebe a nahoře je přivazovali ke krovu. Když s tím byli hotovi, zbývalo již jen opatřit stěny i střechu domu vodorovnými příčkami, aby se doplnila síť, která ponese došky a nahradí cihly i krytinu střechy. Materiál na příčky poskytly silné a rovné větve, jež stavitelé přivazovali tenkými, ale pevnými lany k trámům stěn i ke krokvicím, každou řadu vždy půl stopy nad řadou předchozí.

Když skončili i tuto práci, byla nosná síť pro došky hotova, její „oka“ tvořila ve stěnách čtverce o straně půl stopy dlouhé a ve střeše obdélníky půl metru dlouhé a půl stopy široké. Sbírání trávy na došky bylo zaměstnáním velmi nepříjemným. Museli ji trhat ze země a zraňovali si při tom jejími ostrými kraji ruce tak, že často byli nuceni přerušit práci na den i dva a čekat, až se jim rány trochu zajizví. Konečně měli pohromadě devět tisíc snopků a začali je přivazovat tenkými pevnými provázky k dřevěné síti. Postupovali zdola nahoru a každá následující vodorovná řada došků - trávových snopků - vždy o něco přečnívala řadu předchozí. Tak vznikly „zdi“ domu i střecha, silné celou stopu - třicet centimetrů a trosečníci je ještě zpevnili tím, že je obložili laťkami, které přišili pomocí dlouhé dřevěné jehly k vnitřní dřevěné síti. Nyní si mohli být jisti, že zbudovali pevné a teplé obydlí, schopné čelit bouřlivým zimním větrům. O osvětlení zvenčí se postarali třemi okny, která zasklili kusy skla z oken Graftonu.

Stavba domu pokračovala přes všechny potíže poměrně rychle a trosečníci ji dokončili zhruba za čtyři týdny, počátkem února.

Nyní bylo ovšem potřebí pořídit ještě podlahu, dveře a nějaký nábytek. Ze škuneru, bohužel, nezachránili ani jediný kus. Ale to už nemohlo tak dlouho trvat. Práci na stavbě občas přerušovali, jednak aby si lovem opatřili nové zásoby lvouního masa, jednak aby prozkoumali aspoň zběžně své okolí a Carnleyovu zátoku.

Jeden takový výlet člunem po zátoce podnikli 19. ledna, když se vítr otočil k západu a přinesl s sebou lepší počasí. Veslovali kolem Musgravova poloostrova do západního ramene zátoky, kde objevili malý skalnatý ostrůvek oddělený od Aucklandu mělkým průlivem, jehož severní část se octla při každém odlivu téměř úplně na suchu, takže ostrůvek vypadal, jako by byl spojen s pevninou.

„Dejme mu jméno Maskovaný ostrov,“ navrhl Raynal, když Musgrave zanášel polohu ostrůvku do přibližné mapy, kterou cestou kreslil. Návrh byl přijat a po jistém zdráhání připsal kapitán na nový Raynalův návrh své jméno k poloostrovu, který právě minuli.

Nato pokračoval člun v cestě do západního ramene a po několika hodinách dosáhl místa, kde Carnleyova zátoka ústila do oceánu takzvaným „západním vjezdem“. Byla to ponurá skalní soutěska tři kilometry dlouhá a půl kilometru široká, jejíž vchod byl rozdělen malým ostrůvkem ve dvě nestejně široké části.

„Tady to nevyhlíží hezky,“ podotkl mladý námořník George Harris, a ostatní mu dali za pravdu. Vysoké černé skály spadající k moři příkře jako zeď po obou stranách „západního vjezdu“, v jejichž bocích neustálý příboj vyhlodal dutiny a celé jeskyně, kam se vrhal s hromovým rachotem, působily na pozorovatele skutečně tísnivým dojmem.

„Máte pravdu, Georgi, u našeho tábora to vypadá přívětivěji,“ při svědčil Raynal. Prohlížel si malý ostrůvek před vjezdem, pouhé skalisko, ale tak pravidelného čtvercového tvaru s terasami zmenšujícími se směrem vzhůru, že připomínalo dílo lidských rukou.

„Jako by tu byl někdo postavil pomník,“ podotkl kuchař Harry a jeho výrok se kapitánovi i Raynalovi tak zalíbil, že nazvali skálu Pomníkovým ostrůvkem.

„Podívejte se na ně, jak jsou drzí!“ přerušil George rozčileně jejich zeměpisné úvahy. Ukazoval na početné stádo lvounů, kteří už delší dobu kroužili kolem člunu spočívajícího na klidné hladině. A nyní se k němu přiblížili tak, že si třeli boky o jeho stěny.

„Jedeš mi odtud!“ křikl Alick, uchopil veslo a přetáhl jím statného samce přes hlavu. Byl už nejvyšší čas. Vzteklé zvíře sevřelo tenký okraj člunu svým silným chrupem a počalo lehkou lodicí tak zuřivě otřásat, že dovnitř šplíchala voda a posádka se musela rukama přidržovat sedátek. Po Alickově zákroku lvoun od své kořisti upustil a uvolnil člun, ale chňapal alespoň po veslech a několik jeho kamarádů se k němu v této činnosti připojilo. Teprve když je námořníci pádnými údery rozehnali, vzdálili se lvouni natolik, že člun mohl u Pomníkového ostrůvku přistát. Zde ukořistili trosečníci dvě mláďata, která se opozdila za matkami. Později zjistili, že pečeně z mladých lvounů, kteří se živí ještě mlékem matek nebo korýši a měkkýši, je daleko chutnější než maso starších zvířat, jejichž potravou byly převážně ryby. Když uložili úlovek do člunu, dal kapitán Musgrave povel k návratu. Až dosud pluli s plachtou napjatou na malém skládacím stěžni, který vztyčili v přídi člunu, nyní však měli vítr vanoucí od východu proti sobě a museli použít vesel. Dorazili do svého tábora v zátoce Ztroskotání už za šera, řádně unavení. Jakmile povečeřeli, šli ihned spát.

„Naše šaty nevypadají zrovna pěkně po té řeznické práci, kterou musíme provozovat, když zabijeme lvouna,“ podotkl jednoho dne Raynal při pohledu na četné krvavé skvrny na kazajkách a na kalhotách trosečníků.

„Co se dá dělat,“ namítl kapitán. „Nikdo z nás nemá náhradní oblek a nazí chodit nemůžeme, na to je tu příliš chladno!“ „Ale mohli bychom si ušít nějaké pracovní šaty, které budeme nosit přes oděv, až půjdeme na lov,“ navrhoval Raynal. Neměl také stání, dokud nevyrobil z plachty škuneru kazajku a kalhoty pro každého z nich. Nebyl však spokojen ani potom, poněvadž se skvrny od krve nedaly bez mýdla z plátna vůbec smýt. Brzy ho Musgrave přistihl, jak staví nedaleko břehu, za čárou největšího přílivu hranici z dříví a kupí na ni mořské řasy, nějaké traviny a skořápky mušlí a hlemýžďů.

„Copak to tu tropíte, Raynale?“ tázal se se zájmem.

„Budu vařit mýdlo!“ hlásil slavnostně Raynal a kapitán se dal do smíchu.

„Báječná věc, a nezapomeňte, aby hezky vonělo,“ posmíval se.

„A až uděláte mýdlo, tak byste mohl uvařit také nějakou kolínskou vodu a potom voňavky, abychom se mohli hezky naparádit, až si vyjdeme v neděli na procházku mezi lidi!“

„Jen se smějte!“ pohodil hlavou Raynal. „Mýdlo přece není žádný luxus, to je věc nezbytná i pro zachování zdraví!“ „Ani mi nenapadne, abych o tom pochyboval,“ ujišťoval ho kapitán vážně, „mám jen velké pochybnosti, že se vám podaří mýdlo vyrobit.“ Ale Raynalovi se to skutečně podařilo. Byl to muž všímavý, který se potuloval od svého mládí po světě a měl přitom oči otevřené.

O podstatě mýdla toho sice mnoho nevěděl - a ostatně tehdejší chemici celkem také ne -, ale pamatoval si, že se vaří z tuku a sodných či draselných louhů. Tuku měl dost v podobě lvouního sádla, sodík a draslík obsahovaly rostliny a mořské řasy, a jestliže je spálí, zbudou v jejich popelu žíravé soli, které jsou podstatou louhu potřebných k výrobě mýdla. Z nich lze skutečně připravit za součinnosti vápna z lastur mýdlo. Sebral pečlivě popel a dal jej do sudu, do jehož dna navrtal otvory. Sud postavil na dřevěné kozlíky a proléval jím teplou vodu, která vylouhovala z popele sodné a draselné soli v podobě žíravého roztoku. Nyní už jen stačilo tento louh smíchat s lvouním tukem, směs svařit a mýdlo bylo hotové.

Nebylo to žádné jemné toaletní mýdlo prodávané v obchodech, ale mydlilo velmi dobře a prokázalo trosečníkům znamenité služby.

Zatímco se Raynal bavil vařením mýdla, pokusili se kapitán s Georgem a Harrym o výstup na skalní stěnu, která se zvedala v malé vzdálenosti od jejich obydlí. Nebyla příliš vysoká a ani její svahy nespadaly nijak zvlášť příkře, ale přesto byl výstup na ni velmi obtížný. Největší překážku tvořilo neproniknutelné houští na jejím úpatí, jímž trosečníci pronikli jen tím způsobem, že prolezli po břiše tunelem, který si prorazil nějaký lvoun. Krásný rozhled po větší části ostrova je odměnil za jejich námahu.

Pokud mohli přehlédnout jeho hornaté, na svazích zalesněné části, byl to ostrov zcela pustý, bez jediného lidského obydlí. Kapitán si zakreslil do mapky všechny význačné hory a po návratu se trosečníci bavili vymýšlením jmen pro ně. Vysoký vrch na severozápadě, zvedající se víc než pět set metru nad hladinu mořskou, dostal jméno Obří hora, a druhý vrch, ležící od něho na východ, nazval kapitán Obřím hrobem, protože svým tvarem připomínal náhrobek. Pro dvojitý vrch korunující poloostrov, jímž zasahovala pevnina do zátoky jihozápadně od tábora, vymyslel jméno George:

„Vypadal jako hrby velblouda,“ rozpomínal se a Raynal, který zapisoval po večeři názvy do mapy, připsal ihned k dvěma vrchům Velbloudí hora. Nezúčastnil se sice výstupu na skálu, ale přesto si přál být také kmotrem některého nového jména.

„Tady jste naznačil západně od zátoky Ztroskotání ostrůvek, který připomíná osmičku, Musgrave,“ poznamenal, prohlížeje si pozorně kapitánovu jednoduchou mapku. „Co kdybychom ho tak pojmenovali?“

„Přijímám!“ souhlasil kapitán a potěšený Raynal okamžitě ostrůvek označil. Později se ukázalo, že se tento malý kousek země hemží lvouny. Odtud pak čerpali trosečníci hlavní pramen své obživy. Zbývaly ještě dva neoznačené vrcholy zanesené na kapitánově mapě. Jeden z nich se tyčil velmi blízko tábora, jen asi tři kilometry od něho na severovýchod, a tři horolezci se nemohli dohodnout, jak jej pojmenovat. Došlo k tomu až o pul roku později, kdy Raynal s Alickem za pěkného zimního dne na horu vystoupili. Zjistili, že v jejím jižním svahu zeje ohromný otvor, vzniklý patrně tím, že zde byl kdysi sopečný jícen, jehož stěna se propadla. Nazvali proto vrchol Jeskynní horou.

Na zpáteční cestě zažili velmi nepříjemnou chvíli, když je náhle obklopila mlha právě v okamžiku, kdy kráčeli po úzkém hřbetu, na jehož každé straně zela hluboká propast. Museli čekat celou hodinu, přitisknuti nehybně k sobě na úzkém pruhu skály, až se mlha zvedne. Teprve potom se dostali unavení a promrzlí do tábora.

„Dobrá, tuhle horu tedy zatím necháme, ale řekněte mi ještě nějaký název pro tamten vrch jižně od Velbloudí hory,“ vybízel zívající Raynal kapitána.

„Vypadal jako věž,“ připomínal kuchař Harry.

„Výborně, napíšeme k tomu Babylonská věž a jsme pro dnešek hotovi,“ prohlásil Raynal, čímž jejich zeměpisná činnost prozatím skončila.

Den nato, 8. února, věnovali se opět práci na domě. Z trosek Graftonu, které moře ze škuneru ustavičně lámalo a vyplavovalo za přílivu na břeh, vybírali prkna a kladli je na špalíky, zapuštěné uvnitř chaty do země, jako podlahu. Byli s tím hotovi za den. Hned potom spojili kapitán s Raynalem vybraná silná prkna příčkami a zasadili je do pažení v severní stěně jako dveře. Alick a George kopali zatím kolem celého domu příkop asi půl metru široký. Měl odvádět vodu za prudkých dešťů a také různé splašky z kuchyně.

„Ale tím si oslabíme základy domu,“ řekl starostlivě Raynal, když už byl příkop téměř hotov.

„Nevadí, zpevníme ho šikmými trámy,“ navrhl kapitán.

„To nebude moc hezké, nemyslíte?“ namítal Raynal.

„Ale praktické,“ rozhodl kapitán a při tom zůstalo. Vnější krása domu tím sice utrpěla, ale později, když v zimě přišly bouřlivé vichry, osvědčily se podpěrné trámy, opřené koncem o velké kameny zapuštěné do poddajné rašeliny, velmi dobře.

Koncem týdne, v sobotu 13. února, vyšli si všichni na lov směrem na sever podle pobřeží. Přebrodili potok, který se v těchto místech vléval do zátoky Ztroskotání, a dostali se na první rovný kus půdy, který až dosud na ostrově našli. Byl zcela hladký a pokrytý malými oblázky. Raynal si velmi liboval, že se zas jednou může procházet po něčem rovném.

„Pozor, Georgi, jde přímo na tebe!“ vykřikl úzkostlivě Alick, přerušiv tak Raynalův chvalozpěv na chůzi po rovině.

George uhnul v posledním okamžiku, kdy už se ohromný lvouní samec chystal ochutnat jeho rameno. Skolil ho ranou kyjem mezi oči, dříve než mohl lvoun svůj útok obnovit.

„Jsi potměšilý starý chlap, který útočí zezadu!“ zlobil se na poraženého nepřítele. „Za trest tě sníme ještě dnes!“ Ostatní mu pomohli statné zvíře stáhnout a rozčtvrtit, ale Georgeova hrozba byla splněna teprve později, až spotřebovali mnohem chutnější maso ze dvou mláďat, která ulovili cestou domů.

„Víte, nač jsme zapomněli?“ tázal se vážně kapitán den nato, právě když seděli u oběda. „Postavit stožár s vlajkou a se zprávou o našem pobytu zde. Měl by stát v Severním rameni někde u vjezdu do Carnleyovy zátoky!“

„To nic, kapitáne,“ řekl lehkomyslný George plnými ústy. „Máme na to hromadu času. Sám jste tvrdil, že pomocná loď nemůže přijet dřív než v říjnu.“

„Ale mohl by se tu stavit nějaký velrybář při návratu domů.

Kdysi bývala na Enderbyho ostrově, který přiléhá k našemu na severu, rybářská osada. Zanikla před čtrnácti lety,“ podotkl kapitán.

„Tak ten stožár postavme ještě dnes,“ radil Raynal.

„Dnes?“ řekl povážlivě kapitán. „Vždyť je neděle!“ Jako Anglosas světil den Páně velmi svědomitě a byl zásadně proti tomu, aby se v neděli pracovalo.

„Co můžeš učiniti hned, neodkládej na zítřek,“ citoval Raynal přísloví. „A ostatně to nebude žádná práce, ale příjemný výlet člunem po zátoce.“ Skutečně to byl spíš výlet než co jiného a nezpůsobilo jim žádnou velkou potíž vztyčit na východním břehu Musgravova poloostrova jedno z náhradních ráhen škuneru, upevnit je třemi provazy a vytáhnout na ně pomocí kladky velkou lodní vlajku. Pod ní zavěsili dehtovanou a dobře uzátkovanou láhev s listinou, v níž byl stručný popis jejich ztroskotání a podrobný údaj o poloze tábora.

Stožár, vysoký přes tři metry, stál přímo proti vjezdu do Carnleyovy zátoky a trosečníci mohli být jisti, že každá loď, která do zátoky zamíří, jej spatří zdaleka.

Kolem skály se stožárem kroužila ohromná hejna vodních ptáků a Raynal jich srazil dvěma výstřely šestadvacet. Byli to kormoráni, živící se rybami jako lvouni, ale jejich maso přece jen chutnalo lépe než maso velkých ploutvonožců. Měli také potíže s jeho uchováním, ježto okolí jejich tábora oplývalo mouchami. Raynal navrhl pověsit kormorány na větve nejbližších stromů, kam mouchy nelítaly, ale to mělo zase jinou nevýhodu. Bystré oči krahujců a sokolů objevily tuto zvláštní spižírnu neobyčejně rychle a kormoráni se stali předmětem jejich nevítaného zájmu. To trvalo tak dlouho, než Alick zrobil několik větrných mlýnků a rozvěsil je kolem jejich kořisti. Vítr vanul bez přestání, mlýnky se ustavičně točily a zaháněly nájezdníky, kteří se ještě nevyznali v různých prostředcích, jimiž člověk šálí ostatní tvory.

Zbytek února a první dny března plynuly ve znamení vnitřního zařizování domu. Většinu nábytku nahradili trosečníci bednami z Graftonu. Jedna velká bedna, jejíž víko přečnívalo stěny na všech stranách a bylo pokryto voskovaným plátnem, hodila se výborně za psací stůl. Raynal ji postavil pod okénko v severní stěně domu.

Nad ni zavěsil lodní chronometr, plavební přístroje, Fahrenheitův teploměr, aneroid a prkno s několika knihami - celou jejich knihovnu. Byla to především bible, pak Miltonův Ztracený ráj a dva anglické romány, v nichž chyběla celá řada listů. Vedle police s knihami viselo malé zrcátko v červeném rámu.

Lůžka si upravili trosečníci z podlouhlých beden postavených na čtyři špalíky a vyplněných mechem, který občas obnovovali.

Nalevo a napravo od „psacího stolu“, v rozích domku, stálo lůžko Raynalovo a Musgravovo, u protější stěny měli své postele Alick, George a Harry. Uprostřed místnosti stál jídelní stůl, sbitý z prken škuneru, šest stop dlouhý a tři stopy široký, jehož nohy byly zapuštěny do země. Podle jeho delších stran byly umístěny lavice zhotovené podobným způsobem jako stůl. Mezi dveře a Alickovo lůžko postavili ještě menší stůl pro kuchaře, nad ním visela police s nádobím a s lampami. Ty si trosečníci zhotovili jednoduchým způsobem. Lampy Graftonu se rozbily při ztroskotání, až na malou svítilnu u kompasu, jejíž stěny byly z průsvitného rohu. Z prázdných plechovek naplněných lvouním tukem, do jejichž středu byl zasazen knot spletený z rozebraného kousku plachty, vyrobili lampy nové. Čadily sice nehorázně, ale vydávaly dost světla, a dokonce i trochu tepla, takže v zimě pomáhaly vyhřívat dům.

Všechny práce byly dokončeny 5. března 1864. Toho dne trosečníci strhli stan, v němž bydleli plné dva měsíce, a slavnostně se přestěhovali do nového obydlí.

„Měli bychom dům nějak pojmenovat!“ navrhl Raynal, když dojedli první večeři. O návrhy nebylo nouze a každý měl nějaký nápad, který považoval za mnohem lepší než všechny ostatní.

„Takhle to nepůjde, to bychom se neshodli do rána,“ prohlásil nakonec kapitán. „Uděláme to tak, že Raynal napíše každé jméno na kousek papíru, papírky dáme do klobouku a jeden z nich vytáhneme.“ Byl to spravedlivý návrh a všichni s ním souhlasili. Vyhrál to kapitán, jehož papírek byl vytažen. Obsahoval krkolomné jméno Epigwait, navržené kapitánem v upomínku na jeho klukovská léta strávená mezi Indiány. V řeči rudokožců to znamená „dům u velké vody“.

„Nikdy si to nebudu pamatovat,“ bručel portugalský kuchař a skutečně také po celou dobu jejich pobytu na Aucklandu říkal obydlí důsledně jen „náš dům“, zatímco George a Alick si indiánské jméno pohodlně zkrátili na Ep.

„A teď bychom si ještě měli zvolit náčelníka,“ napadlo Raynalovi. „Nemyslím nějakého přísného vladaře, ale něco jako otec rodiny, který moudře rovná rozpory mezi dětmi, rozvrhuje denní program a tak dále.“

„Náčelník, hm,“ řekl povážlivě Musgrave. „To může být dobré, ale také špatné. Musíme si o tom porokovat.“ Rokovali o tom po celý večer a shodli se nakonec na tom, že si zvolí náčelníka s funkcemi, jak Raynal navrhuje, ale že omezí jeho moc ustanovením, podle něhož ostatní mají právo jej sesadit, zjistí-li, že jedná nespravedlivě nebo ve svůj osobní prospěch. Na Raynalův návrh byl zvolen náčelníkem Musgrave a zůstal jím po celou dobu jejich pobytu na ostrově, k jeho chvále budiž řečeno, že „vládl“ tak mírně, že nikdy nebylo příčiny použít proti němu onoho dodatečného ustanovení o sesazení. Ostatně nebyla jeho hodnost nijak záviděníhodná, kromě odpovědnosti za blaho malé obce měl všechny povinnosti jako ostatní, až na to, že se nemusel starat o domácnost neboli „dělat hospodyňku“. O tuto práci se dělili ostatní, střídali se vždy po týdnu. Aby dal dobrý příklad, přihlásil se Raynal hned na první týden „služby v domácnosti“. Poznamenává ve svých zápiscích s pýchou, že ji všichni zastávali velmi uspokojivě - ačkoliv kromě Harryho se nikdo z nich předtím kuchyňskými pracemi nezabýval - a že se jim dokonce podařilo nerozbít za celých těch devatenáct a půl měsíce strávených na ostrově jediný talíř, přestože byly jen majolikové a myli je třikrát denně.

„Dobrá, přijímám vaši volbu a děkuji vám za ni, přátelé,“ řekl slavnostně Musgrave, když byl provolán náčelníkem ostrova. „Ale slibte mi, že mě budete v mé činnosti podporovat a že budete vůči sobě trpěliví a shovívaví!“

„Slibujeme!“ prohlásili Raynal, Alick, George a Harry jako jedněmi ústy a podávali jeden po druhém kapitánovi ruku.

„Nemyslete, že to bude tak lehké,“ připomínal Musgrave. „Zima tu bude jistě dlouhá, a když nemá člověk co dělat a nemůže opustit dům, je vždycky nevrlý a náchylný k hádce.“

„Ale tomu se dá snadno zabránit,“ mínil vynalézavý Raynal.

„Budeme pracovat i bavit se.“ Vysvětlil jim, že práce může spočívat v „zimní škole“, ježto Alick ani Harry neumějí číst a psát a jistě se jim taková znalost bude hodit. George dostane hodiny matematiky a nautiky, jednou mu to bude dobré. Raynal s kapitánem se zase budou učit od Alicka norsky a od Harryho portugalsky.

A Raynal bude dávat všem hodiny francouzštiny.

„Dobrá, ale jak to bude s tou zábavou?“ zajímal se George, kterého vyhlídka na zimní školu zrovna nenadchla.

„Vyrobíme si hry,“ sliboval Raynal a pustil se do toho hned, jak měl volnou chvíli. Na kusu rovného dřeva namaloval šachovnici, bílá pole vápnem z mušlí, rozdělaným pomocí lvouního oleje, a černá sazemi, které rozetřel v téže tekutině. Z kousku cedrového dřeva odštípnutého od člunového sedátka vyřezal kapesním nožíkem jedny kameny, a kameny odlišné barvy pro protihráče vyrobil z bílého smrkového dřeva. Musgrave zrobil jakousi americkou hru sestávající z prkna, v němž byly v pravidelných vzdálenostech otvory, a z vyřezávaných kolíčků. Měla tu výhodu, že ji mohl hrát člověk sám se sebou. Raynal ještě pořídil domino a potom mu jakýsi zloduch našeptal, aby zhotovil karty. Vystříhal je z listů starého lodního deníku a z poslední trochy mouky, kterou vytřepal z prázdného soudku, připravil si lepidlo, jímž lepil poddajné listy na sebe, až dostal tuhé kousky papíru. Hned první hra - byl to piquet, k němuž zasedli Raynal a kapitán - dala podnět k první větší hádce, k níž mezi trosečníky došlo.

Musgrave nerad prohrával, a když ztratil už tři partie, jednu za druhou, rozzlobil se a řekl Raynalovi několik nepěkných slov o jeho způsobu hry. Raynal mu nezůstal odpověď dlužen a pohádali se velmi ostře. Za chvíli se Raynalovi vrátila rozvaha. Řekl si, že karty jsou „ďáblovy obrázky“, jak je kdysi nazval nějaký mravokárce, a že bude nejlépe je spálit. Učinil to okamžitě a hodil karty, které tak pracně zhotovil, do krbu. Ostatní k tomu beze slova přihlíželi, i Musgrave mlčel. Raynal si potom ještě vzpomněl na zbytek svého lepidla. Snad by byla chyba házet to do ohně, vždyť to byla jen mouka s vodou, a kdypak už dojedli suchary a poslední výrobek z těsta! Nabral si trochu lepidla na dřevěnou lžičku a olízl je. Po tom věčném lvouním mase chutnalo znamenitě!

„Je to dobré?“ tázal se Musgrave, sledující jej po očku. Mrzelo ho to už, že se dal strhnout k hádce, a hledal příležitost k obnovení přátelských styků.

„Výborné, Musgrave, ochutnejte!“ vybízel ho srdečně Raynal, a zbytek moučného lepidla opět slepil staré přátelství mezi oběma muži tak dokonale, že nezůstalo ani stopy po trhlině. Ale Raynal si moudře připomněl hádku zaviněnou kartami o něco později, když se mu naskytla příležitost připravit něco ještě zhoubnějšího než karban, totiž kořalku.

Podnět k této činnosti byl velmi nevinný. Trosečníci spotřebovali brzy svou nepatrnou zásobu sucharů a mouky a byli potom odkázáni stále jen na lvouní maso. Harry s ním nemohl provádět žádné zázraky a předkládal jim je střídavě vařené v hrnci s polévkou nebo pečené na rožni. Brzy se všem při této jednotvárné stravě zastesklo po chlebě a po zelenině. Na rozdíl od četných jiných robinzonů, skutečných i vybájených, neměli na své lodi ani zrnko pšenice nebo žita. Nemohli si tedy vypěstovat obilí a na ostrově také nic takového nerostlo. Museli se vzdát vyhlídky na chléb nebo koláče, ale zato doufali, že najdou na Aucklandu aspoň nějakou rostlinu, jejíž kořeny, listy nebo plody by bylo lze jíst.

Raynal, jenž jako Francouz zeleninu a ovoce velmi miloval, hledal neúnavně, ale neměl úspěch.

„Kdyby tu byly aspoň slupky z brambor, které jsme zahazovali, jaká by to byla pochoutka!“ bědoval často a jeho druhové s ním souhlasili. Konečně se na něj usmálo štěstí. Když jednou prolézal hustým podrostem po stopě lvouna, přišel Raynal na novou rostlinu s vysokým stvolem, k němuž přirůstaly široké okrouhlé listy.

Nevyznal se v botanice a jméno rostliny ho také zajímalo jen nepatrně, zato měl velkou radost, když zjistil, že její kořen má nasládlou chuť.

Odnesl si ho hned zásobu s sebou a doma ho rozstrouhal na drobné kousky. Struhadlo si ovšem musel předtím vyrobit z úlomku plechu, který prostě prodírkoval a zasadil do kousku dřeva jako do držáku. Strouhanku pak smažil s lvouním tukem.

„Brr, je to odporné a chutná to jako dřevěné piliny se sádlem!“ prohlásil potom sám o svém výrobku, který nedokázal pozřít. Ale kamarádi si kupodivu na jeho podivuhodný moučník zvykli a chodili sami sbírat kořeny oné rostliny, kterou nazvali pro její cukernatou chuť „sacchary“.

Vynalézavému Raynalovi to nedalo. Umínil si, že zužitkuje „sacchary“ jiným způsobem. Nechá-li její rozstrouhaný kořen kvasit v uzavřené nádobě, dostane pravděpodobně osvěžující nápoj podobný pivu.

„Pivo, vida, to by nebylo špatné!“ prohlásil Harry, obcházeje mlsně Raynalův soudek s kvasící strouhankou. „Ale ještě lepší by bylo udělat z toho kořalku!“

„Kořalku?“ zarazil se Raynal. „Ale to není tak snadné, jak si to představujete, Harry! To bychom museli tu zkvašenou tekutinu ještě destilovat a nemáme žádný chladič a všechno, co je k tomu potřebí.“

Ale žádostivost činí kuchaře vynalézavým.

„Chladič? To je to nejmenší, pane Raynale, ten bychom si snadno vyrobili z jedné hlavně vaší pušky.“ Ostatní sledovali rozhovor s velkým zájmem a Raynal byl v duchu polekán. To tak, aby se na ostrově zahnízdil alkohol a všechny neřesti, jimž je rodným otcem! Nebylo dost na té hádce při kartách? Ještě štěstí, že je spálil a že se nikdo nepokusil zhotovit nové!

„Dobrá“ pokusíme se o to,“ předstíral souhlas. „Ale nejdřív to musí pořádně zkvasit.“ Nechal svou směs zkvasit tak pořádně, že z ní byl ocet. Dokázal tím kamarádům, že se ta poťouchlá rostlina nehodí k ničemu. Nelze z ní vyrobit ani pivo, ani kořalku, nanejvýš může člověk ze zoufalství žvýkat její kořeny jako „sladké dřevo“.

Dokončení stavby domu i jeho vnitřního zařízení neznamenalo pro robinzony na Aucklandu, že mohou nadále složit ruce v klín a trávit svůj čas zahálkou. Jestliže chtěli uhájit živobytí, museli pracovat každý den a mnohdy velmi tvrdě. Především bylo potřebí denně obnovovat zásoby dříví, jehož spálili velmi mnoho. Jednak bylo čím dále tím chladněji, protože už nastal podzim, jednak neměli dost sirek, aby mohli zanítit oheň několikrát denně. A tak jejich krb planul dnem i nocí a jen zřídka vyhasl.

Při rubání dřeva z onoho tvrdého stromu, jehož kmen se plazil při zemi, otupily se jejich sekery velmi brzy. Nadarmo se pak sháněli na ostrově po kameni, na němž by se daly nabrousit.

„Uděláme si brus!“ prohlásil Raynal.

„To je dobrý nápad, ale z čeho?“ namítl kapitán.

„Vím z čeho,“ řekl sebevědomě Raynal, ale zatím se s podrobnostmi svého plánu kapitánovi nesvěřil. Pátrali nadarmo na ostrově po pískovci, který je velmi dobrým brusičským kamenem, a Raynal si vzpomněl na deset tun dodatečné přítěže, vložené do podpalubí Graftonu před odjezdem ze Sydney. Pozůstávala z balvanů znamenitého pískovce. Jen se k němu dostat!

Odešel za odlivu na vrak škuneru, svlékl se do naha a vlezl odvážně do zatopeného nitra lodi. Přítěž nespatřil, byla pod vodou a moře kromě toho zaneslo dno lodi hustým bahnem. Raynal se po něm procházel po krk ve vodě, hledaje pískovcové kameny nohama. Konečně narazil na kámen, který se mu velikostí právě hodil.

Ale jak jej zdvihnout z lodi a dopravit na břeh? Na to Raynal sám nestačil. Pozval si proto na pomoc silného Alicka. Oba společně dopravili na škuner prázdný a dobře uzavřený sud, Alick se potopil, ovázal kámen pořádně lanem a druhý konec lana připevnil k sudu, který zatím Raynal tlačil celou vahou svého těla pod vodu.

Když byl sud připoután, Raynal jej pustil a sud, puzený vztlakem vzhůru, vynořil se částečně nad hladinu a zdvihl s sebou i kámen. Trhlinou v boku lodi dopravili sud s kamenem, který na něm visel pod vodou ven a za přílivu na břeh.

„Tak prosím, tady je pískovec, náčelníku!“ hlásil Raynal sebevědomě užaslému Musgravovi. „A brus bude hotov co nevidět.“ Nebylo to prázdné chlubení. Raynal skutečně svůj slib během tří dnů splnil. Z železného svorníku, který vytrhl z lodi a sklepáním po rozžhavení v ohni upravil v dláto, odlámal z kamene tolik, že se proměnil v kotouč. Na to přišla nejchoulostivější část práce, provrtat uprostřed kotouče otvor pro osu. Raynal si musel počínat velmi opatrně, aby mu kámen nepraskl. Posléze zdolal i tuto potíž, když si postupně prorazil špičákem do kamene několik menších otvorů, které potom spojil v jediný. Nyní už bylo hračkou protáhnout otvorem dřevěnou osu opatřenou rukojetí, upevnit ji v něm klínky a opřít ji o dva blízké kmeny stromů jako o ložiska. Brus byl hotov, a když se ukázalo, že otupené sekery se na něm dají skvěle brousit, sklidil Raynal zaslouženou chválu Musgrava i ostatních.

Jinou každodenní prací kromě shánění paliva byl lov na lvouny.

Trosečníci brzy zjistili, že ostrov Osmička, ležící od Epigwaitu asi sedm kilometrů na západ, se jimi přímo hemží. V čele stáda byl ohromný samec, téměř již bezzubý, kterého nazvali Royal Tom, královský Tom. Skutečně také vypadal důstojně jako panovník a trosečníci se mu úctyplně vyhýbali. Zabíjeli hlavně mláďata a jejich člun býval často pronásledován rozlícenými matkami, které museli lovci zahánět ranami vesel. Jednoho dne, když usmrtili jedenáct mláďat a vlekli je za zadní ploutve na člun, podnikla rozzuřená samice tak prudký útok na George, že vlečená zvířata pustil a zachránil se mrštným skokem na nízkou větev smrku rostoucího právě u cesty. Samice však nemínila od své kořisti tak snadno upustit a lehla si trpělivě pod strom jako lovecký pes. Vypadala tak hrozivě, že George, který byl beze zbraně, ježto při návratu ke člunu odevzdali všichni své obušky Harrymu, začal křičet o pomoc.

Raynal se rychle obrátil a dobře mířeným výstřelem ho z nemilého postavení vysvobodil.

Při této návštěvě ostrova Osmičky přišli na stopy po ohních.

„Tak přece je ostrov obydlen!“ zvolal rozčileně George při pohledu na černé jámy vypálené do země.

„Pochybuji,“ odpověděl kapitán, když si pečlivě prohlédl stopy po ohních. „Byli tu lidé, ale už před dlouhou dobou, je vidět, jak jsou ohniště zašlá.“ „A tábořili tu asi čtrnáct dnů, jak lze soudit podle hloubky vypálené rašeliny,“ upozorňoval Raynal. Shodli se nakonec v názoru, že na Osmičce patrně tábořili před časem lovci tuleňů, kteří však Auckland již před jejich příchodem opustili.

Po návratu z lovu měli mnohem víc masa, než kolik mohli v nejbližších dnech sníst. Na Musgravův návrh je proto konzervovali.

Rozřezali je na kousky a ty uložili do soudků mezi vrstvy soli, které měli naštěstí dost, protože si ji vzali s sebou k nasolení tuleních kůží. Soudky zavěsili na trámy ve stropě a o několik dnů později byli velmi rádi, že mají solené maso, protože vypuklo tak špatné počasí, že nemohli po celý týden opustit obydlí. Prudký vichr orval všechny listnaté stromy a listí roznesl po ostrově. K tomu se snesly dešťové přívaly a bouřky se střídaly s krupobitím.

„Jakpak bude vypadat po téhle nepohodě náš vlajkový stožár?“ vzpomněl si kapitán, a hned jak nastal první den snesitelného počasí, vypluli trosečníci na člunu k Musgravovu poloostrovu. Jak se dalo čekat, stožár sice stál, ale po praporu nebylo ani památky. Také láhev museli trosečníci dlouho hledat, než ji našli hluboko zabořenou do rašeliny. „A to máme teprve podzim! Až nastane zima, bude to ještě horší,“ řekl starostlivě Musgrave a rozhodl se dát na stožár něco trvanlivějšího, než je plátěná vlajka. Udělal to hned příštího dne, než se počasí zhorší.

Nedaleko prvního stožáru vztyčili ještě jeden stožár a mezi jejich vrcholy připevnili koš sbitý z prkének a natřený vápnem smíšeným s lvouním tukem. Na koši bylo černou barvou ze sazí namalováno veliké N, ukazující směrem k zátoce Ztroskotání, a pod košem byla připevněna láhev. Teď mohli být jisti, že ani silný vítr jejich znamení nestrhne. A bílý koš se odrážel od věčně zelených smrků a sosen tak, že jej musel spatřit každý už od vjezdu do zátoky.

Otázka obydlenosti ostrova se vynořila znovu, když jednoho večera koncem dubna zaslechli na pobřeží psí štěkot. Všichni se vyhrnuli ven, Harry s lampou v ruce. Nadarmo však volali a naslouchali, nikdo jim neodpověděl. I štěkání zmlklo a nebylo víc slyšet.

„Nic to konečně neznamená,“ usoudil Musgrave, když pak o tom rozčileně hovořili. „Jsou to nepochybně zdivočelí psi, kteří tu zůstali, když rybáři opustili Enderbyho ostrov. Mohli snadno přeplavat přes Roseho ostrov na Auckland a proniknout až sem k nám na jih.“

„Nebo to jsou prostě potomci nějakých psů, které vysadili na břeh velrybáři nebo lovci tuleňů. Možná, že také utekli z lodi těch lovců, kteří tábořili na Osmičce,“ mínil Raynal.

„Ale co když jsou nějací trosečníci na severu? Nebylo by dobře zajet tam člunem?“ navrhoval George.

„To by bylo za stávajícího počasí hotové šílenství, Georgi,“ prohlásil kapitán. „Člun by nevydržel jediný nápor vln, moře je teď denně rozbouřené a k výpravě do Rossovy zátoky na severní břeh Aucklandu potřebujeme nejméně dva dny.“ Tím byla celá záležitost zatím vyřízena, a když o několik dnů později potkal Alick na lovu dva psy, krásného ovčáka a podivného míšence buldoka s křepelákem, kteří před ním plaše prchali, byl kapitánův názor o přítomnosti zdivočelých psů bez pánů potvrzen.

A přece hádal George správně. Právě v té době umíralo v Rossově zálivu poznenáhlu hlady devatenáct trosečníků z chilského trojstěžníku Invercauld.

Počasí, které bylo v dubnu již velmi špatné, v květnu se ještě zhoršilo. Vichřice, provázené téměř ustavičně deštěm, hučely v korunách stromů a rozbouřené moře bilo s hlukem do pobřežních útesů. Tento jednotvárný zvuk, působící na nervy, by byl jistě vzbudil u lidí méně zaměstnaných než trosečníci z Graftonu nepřekonatelnou trudnomyslnost. Ti však měli naštěstí tolik práce, že jim často nezbyl čas starat se o to, jaké je venku počasí.

Jejich boty se už dávno rozpadly a s šaty to nevypadalo lépe.

Měli však dostatečnou zásobu lvouních kůží, z nichž mohli vyrobit obojí. Jako obuv se osvědčily ovšem velmi málo, měkká kůže pozbývala na ostrých kamenech brzy srst a trhala se za několik dnů.

Raynal navrhl kůže vydělat a za pomoci ostatních se dal hned do práce. Když ochutnával kdysi v touze po zelenině tenkou kůru z tvrdých stromů s plazivým kmenem, zjistil, že má nepříjemnou, ústa stahující chuť. To byl důkaz, že je v ní hodně třísla, látky, která je k vydělání kůží především zapotřebí. Raynal získal tříslo snadno tím, že kůru na kousky rozkrájenou vyvařil. Roztok nalil do jednoho sudu, do jiného dal vápenný louh z vypálených lastur a namáčel v něm kůže plných čtrnáct dní. Vápno zmýdelnilo mastnotu, kterou trosečníci nemohli z kůže seškrábat, a ta se potom snadno rozpustila v potůčku, kam kůže namáčeli.

Pak dali tenké kůže určené na šaty stranou, a když uschly, ušili si obleky. Jejich výrobky nebyly sice ani trochu elegantní, ale zato důkladné - a to je hlavní. Silné kůže uložili trosečníci do sudu s tříslem, aby se vyloužily a pozbyly srsti. Trvalo to dlouho a teprve po čtyřech měsících, už uprostřed zimy, pokročil celý pochod tak daleko, že mohli obuv šít. Raynal si zatím uchystal šídlo, maz, nit a kopyta a jeho druhové vyřezávali ze dřeva floky.

Šídlo nedalo žádnou práci. Raynal si je prostě zhotovil ze silné jehly na šití plachet, zasazené do kousku dřeva jako rukojeti. Nit vytahal z plachet a přidal k ní silné chlupy z lvouní hřívy. Ševcovskou smůlu poskytl dehet vyškrábaný ze spárů mezi plaňkami Graftonu smíšený se lvouním tukem, ale zato kopyta byla hotovým uměleckým výtvorem a Raynal strávil jejich výrobou mnoho času, přičemž mu všichni pomáhali slovem i činem.

Když bylo konečně všechno hotovo a Raynal po několika nezdarech vykrájel kůže, jak bylo třeba, přibil podrážku ke svrškům. Teď však zažil velké zklamání. Kopyta nemohl za žádnou cenu z bot vytáhnout. Jeden po druhém brali boty ztrápenému Raynalovi z rukou a pokoušeli se o štěstí, ale marně. Až na to přišel Alick.

„Natloukl jste ty floky tak důkladně, pane Raynale, že jste přibil podrážku ke kopytům“ vysvětloval pomalu a Musgrave mu konejšivě poklepal na rameno.

„Nezlobte se, kamaráde, ale teprve teď mi napadlo, že bychom kopyta z bot nevyndali, ani kdybyste je k nim nepřibil. Tak si matně vzpomínám, že ševci mají kopyta rozkládací.“

„Vida, to je nápad!“ vyjasnil Raynal obličej, ale hned se zase zlobil: „A to jste mi nemohl poradit dřív?“

„Čestné slovo, nevzpomněl jsem si. Napadlo mi to, až když jsem viděl, jak je zoufale rveme ven,“ zaříkal se kapitán.

Nezbylo než boty rozřezat, ale zato druhý pár už dopadl skvěle.

Raynal zhotovil kopyta rozkládací na tři díly, z nichž prostřední držel oba ostatní pohromadě a dal se snadno vytáhnout. Jeho pomocníci mu také vyrobili kratší floky. Netrvalo dlouho a všichni chodili v nové obuvi, kterou si velmi pochvalovali.

Velkou potíž jim nyní působila otázka potravy. Za špatného počasí vyklidili lvouni ostrůvek Osmičku a stáhli se do odlehlých a málo dostupných koutů Carnleyovy zátoky. Trosečníci ukořistili jen sem tam po značné námaze nějaký zatoulaný kus a byly dny, kdy se museli v jídle hodně omezit. Občas se sice podařilo Raynalovi chytit na udici nějakou tresku - našel ve svém kufru rybářskou šňůru a několik udic - a to pak byly úplné hody, protože s chutným masem ryby nemohla lvouní pečeně konkurovat. Ale všechno to nestačilo. Objevili také blízko tábora skálu porostlou kolonií měkkýšů s klínovitou, pestrou lasturou, známých pod jménem slávka jedlá. Uvařené slávky doplňovaly jejich skrovné obědy a večeře. Že jsou za syrova velmi nebezpečné, o tom se přesvědčil jednoho dne Musgrave při lovecké výpravě podniknuté na „svůj“ poloostrov. Neulovili po celý den nic a museli strávit šestnácti hodinovou noc pod širým nebem. Tiskli se k sobě, aby se vzájemně zahřáli. K večeři měli jen syrové slávky a Musgravovi bylo po nich celou noc k smrti zle. Ráno se vraceli unaveni a zesláblí hlady do Epigwaitu. Cestou se Raynalovi podařilo ulovit osamělou lvouní samici. Bál se, že mu čilé zvíře uteče do moře, a tak vystřelil na vzdálenost skoro sta metrů. Byl to pochybný podnik, protože musel mířit zvířeti na hlavu. Byl to poměrně malý cíl, ale lov se podařil. Nyní měli trosečníci opět potravu na několik dní. V lepší náladě docházeli k domovu, odkud jim vyběhl naproti s pláčem Harry.

„Díky Bohu, že jste se vrátili! Už jsem myslel, že jste někde zahynuli a že tu zůstanu sám a sám na celém ostrově!“ volal na ně zdaleka. Jeho obavy byly oprávněné. Vždyť se nepřítomnost jeho čtyř druhů prodloužila na plných třicet hodin.

Po čtrnáct dní v druhé polovině května se slunce ani jednou neukázalo. Panovalo trvale špatné počasí s věčným hlukem vichru a mořského příboje, až pak náhle v pondělí 23. května časně zrána všechny zvuky utichly. Když překvapení trosečníci vyšli ven, naskytl se jim neobvyklý pohled. Celý ostrov ležel pod sněhem, z něhož jen sem tam vynikala věčná zeleň jehličnatých stromů nebo černošedá, příkrá úbočí skal. Vzduch byl neobyčejně průzračný a moře v zátoce tak klidné, jak je dosud nikdy nespatřili. Raynal s Musgravem se dívali na zasněžený vrchol Jeskynní hory, když je náhle upoutal rozčilený výkřik Georgeův.

„Podívejte se na tohle, podívejte se na tohle!“ volal mladý námořník a ukazoval rukou na hladinu zátoky. Měl skutečně důvod k údivu. Ačkoliv se nehnul ani větérek, začalo se pojednou moře v zátoce vlnit, jako by se na jeho dně obracela a zmítala nějaká bájná, předpotopní nestvůra. Než mohli kapitán s Raynalem projevit svůj úžas slovy, příčina neobvyklého pohybu vodní hladiny se objevila. Bylo to ohromné stádo lvounů, plovoucí v sevřeném šiku od ostrova Osmičky na jih, k východu z Carnleyovy zátoky. Řada za řadou míjela v rychlém sledu udivené trosečníky, a než se jim podařilo stáhnout člun na vodu, byl už zadní voj zvířat dávno pryč.

„Lvouni opouštějí zátoku! To znamená, že už je tu opravdu zima,“ prohodil Raynal.

„Pravda, ale co budeme jíst?“ řekl starostlivě kapitán. „Vždyť je to náš denní chleba a soleného masa máme pramálo!“

„Eh co, však on tu ještě nějaký zapomenutý lvoun bude,“ mínil bezstarostně georgie. Ale když prohledali ostrov Osmičku, zjistili, že jej všichni lvouni opustili. Zmizel dokonce i prastarý samec Royal Tom se svými dvěma družkami. Ostrůvek byl úplně prázdný a jen četné stopy ploutvovitých nohou dokazovaly, že zde kdysi sídlila veliká stáda lvounů.

Když se vrátili ve sklíčené náladě domů, počítali svou zásobu soleného masa. Bylo toho velmi málo. Museli úzkostlivě šetřit, jestliže jim mělo vystačit aspoň na několik týdnů. Nyní dostával každý jen malý kousek masa, ne více než tři unce těžký, ke snídani, k obědu i k večeři. Ke všemu ještě se ukázalo, že tuk v mase obsažený dlouhým ležením žlukl, takže se maso stalo téměř nepoživatelným a trosečníkům bylo po každém jídle velmi zle.

Sníh dlouho nevydržel, brzy jej rozpustily deště. Teprve 1. června klesl zase teploměr na několik stupňů pod nulou a nastalo jasné, mrazivé počasí. Trosečníci toho použili k loveckému výletu na Maskovaný ostrov. Panovalo bezvětří a muži museli veslovat, ale pohyb je nemrzel, aspoň se zahřejí. Měli štěstí, na ostrůvku zastihli Royal Toma s jeho dvěma družkami. Ačkoliv jim bylo důstojného, „krále stáda“, který dal přednost pobytu v domovské zátoce před hledáním teplejších vod, velmi líto, byli nuceni jej zabít i s jeho manželkami. Nyní měli masa na několik týdnů. Bylo sice houževnaté jako podešev a páchlo rybím tukem, ale pořád bylo lepší než žluklé solené maso.

Po večeři už ulehli, když je náhle zburcoval George, vracející se zvenčí, kam na chvilku vyšel.

„Pojďte se honem podívat, rychle, pospěšte si!“ volal naléhavě.

„George pořád něco má,“ bručel rozespalý Harry, který nejevil velkou chuť vyhovět jeho pozvání. Ale kapitán s Raynalem vstali a k nim se připojil také Alick. Spatřili polární záři, nádherný přírodní jev, který stál za opuštění teplého lůžka. Nad jižním obzorem plál mohutný oblouk bledého světla a z jeho okrajů vyšlehovali barevní hadi na všechny strany. Zapláli modře, žlutě a červeně, rychle zase mizeli a stále noví a noví se objevovali na místě těch, kteří uhasli. Za skalami západního obzoru tryskaly k jasné obloze obrovské snopy barevného světla, vyšvihovaly se až k nadhlavníku a hned zase hasly a uvolňovaly místo jiným. Všechno to barevné světlo se neklidně chvělo a třepetalo a vzduch byl naplněn podivnými zvuky, praskáním jako od elektrických jisker a svištěním, jako když vítr hraje v telegrafních drátech.

Trosečníci obdivovali skvělou hru barev tak dlouho, dokud je chlad nezahnal zpět do postelí. Ale bylo souzeno, že tu noc neusnou. Sotva zdřímli, probudil je podivný podzemní hluk, připomínající dunění dlažby pod koly tisíce povozů naložených kamením.

Skla v oknech drnčela a nábytek se chvěl.

„Zemětřesení!“ vykřikl zděšeně Raynal a vyskočil z lůžka. Měl čas zachytit se ještě stolu, a potom mu začala země pod nohama kolísat, jako by ruka nějakého obra třásla celým ostrovem. Všichni opustili lůžka a stáli v němé hrůze, chytajíce se nábytku. Jediný Musgrave nepozbyl rozvahy.

„Jen klid, kamarádi, nebude to dlouho trvat a není to ostatně tak silné,“ konejšil ostatní. Počítal vteřiny a snažil se zjistit směr pohybu půdy. Otřes se šířil od severoseverovýchodu na jihojihozápad a netrval jistě víc než patnáct vteřin. Ale těch patnáct vteřin bylo pro vyděšené muže nekonečnou dobou úzkosti. Teprve několik oharků, které při posledním otřesu vylétly z krbu na podlahu je zase vzpamatovalo. Alick skočil po džberu s vodou a uhasil doutnající prkna, ale nikdo už neměl chuť jít spát. Sesedli se těsně vedle sebe na lavici proti krbu a kapitán Musgrave jim předčítal z bible až do rozbřesku nového dne.

Srpen a září, zimní měsíce jižní polokoule, pomalu míjely za snesitelného chladna. Jen zřídka mrzlo, většinou se z oblohy řinuly přívaly ledového deště. Trosečníci žili za střídavé nouze a nadbytku. Někdy se podařilo ulovit nějakého lvouna samotáře, a potom byly v příjemně vyhřátém Epigwaitu pravé hody. Častěji však ohryzávali, trosečníci kosti jednou již obrané a tišili nejhorší hlad dávkou nechutného „moučníku“ ze sacchary. V těchto okamžicích beznaděje, kdy vládla pochmurná nálada, snažili se Musgrave nebo Raynal nějakým vyprávěním ostatní povzbudit.

Raynal začal jednoho dne líčit svůj pohnutý život, který vedl od časného mládí, a vypočítával četné nezdary, které jej kdy postihly.

„Tak vidíte, že člověk nemá nikdy zoufat,“ končil své příběhy.

„Vždycky se střídá jasno a chmurno, jednou vynese člověka kolo života nahoru a podruhé ho srazí zase dolů. Nic nevadí, když se octne dole, má aspoň naději, že se v příštím okamžiku musí zase dostat nahoru.“

„Ale vlastně jste měl hodně často smůlu, pane Raynale,“ podotkl George, který stejně jako ostatní poslouchal Raynalův životopis s velkým zájmem.

„Opravdu, Raynale, vám se lepí smůla na paty! Vlastně jsme vás měli hodit jako Jonáše do moře na usmířenou živlům, a Grafton by asi nebyl ztroskotal,“ žertoval kapitán Musgrave.

„Možná že by to bylo bývalo lepší,“ přisvědčoval Raynal. „Ale já jsem optimista, a proto nepochybuji, že bych našel ochotnou velrybu, která by mně poskytla pohostinství ve svých útrobách.“

„Ne, nebylo by to lepší, aspoň ne pro nás,“ řekl vážně kapitán. „Vždyť vy se svou vynalézavostí jste pravým dobrodiním pro trosečníky, jako jsme my. Co všechno jste už udělal! Stavbu domu jste navrhl a řídil, brus zhotovil, mýdlo uvařil, boty ušil...“

„Tak znamenité, že jsem je musel rovnou rozřezat,“ smál se Raynal. Ale brzy nato dokázal, že ho kapitán nijak nepřechválil. To už nastal říjen a pomocná loď, kterou kapitán očekával v tomto měsíci, se vůbec neobjevila. Přešel i listopad, začínalo léto, lvouni se už dávno vrátili do zátoky a na ostrov Osmičku, takže obyvatelé Epigwaitu měli zase masa dost, ale po nějaké lodi nebylo ani potuchy.

Návěští na Musgravově poloostrově přečkalo bez pohromy všechny zimní orkány, jak se trosečníci přesvědčili, bílý koš svítil do daleka, ale nebylo nikoho, kdo by si ho povšiml.

Nadešly vánoce a trosečníci je trávili kolem stromečku ozdobeného malými lampičkami s lvouním olejem, které vyrobil Raynal.

Byl to velmi smutný a mlčenlivý Štědrý večer. Jestliže někdo promluvil, pak to byly jen nadávky a kletby na adresu Sarpyho a jeho společníků i na anglickou vládu. Těm všem bylo jedno, co se děje s Graftonem. Byly to řeči zcela nevhodné pro vánoční svatvečer. „Přátelé, tyhle řeči nemají žádnou cenu!“ prohlásil Raynal, když vyslechl už potřetí Georgeovu hrozbu, že stáhne ze Sarpyho kůži, jestli se mu nějakým zázrakem poštěstí vrátit se ještě jednou do Sydney.

„U nás doma máme přísloví: Pomoz si a bůh ti pomůže.“

„Takové nějaké přísloví máme my taky,“ zabručel Musgrave.

„Ale přísloví nedovede plavat a nahradit člověku stotunovou loď.“

„Ale může mu k takové lodi pomoct,“ prohlásil Raynal a všichni se na něho užasle zadívali.

„Nevíte, co mluvíte, Raynale,“ potřásl hlavou kapitán. „Ušít boty je jedna věc, ale postavit loď bez loděnice, a dokonce bez nástrojů, tak, aby byla s to čelit tomuhle mizernému moři, to je zase jiná věc!“

„Nástroje si zhotovíme, loděnici postavíme, ze škuneru si vezmeme, co se dá použít, a jistě se nám podaří vyrobit aspoň patnáctitunový kutr. S tím se už můžeme pustit na Nový Zéland,“ tvrdil Raynal.

Věřil v neomezené možnosti lidí, kteří mají pár zdravých rukou.

Pustil se do práce hned po Božím hodu. Rozvažoval, co bude potřebovat nejdřív. Samozřejmě kovárnu, kovadlinu, měch a uhlí.

Uhlí na ostrově nebylo, aspoň ne v místech, která dosud prozkoumali, a nemělo by smyslu je hledat, poněvadž se dá docela dobře nahradit uhlím dřevěným.

Měch udělá nejdřív, aby kamarády přesvědčil, že všechno jde, jen chtít, umiňoval si Raynal.

Byla to práce na týden a Raynal ji dělal celou sám, bez nejmenší pomoci ostatních. Sám vytahal z trupu škuneru hřeby, odtrhl kus měděného plechu a sehnal vhodná prkénka, která sbil pomocí příčel dohromady ve tři desky. Vyráběl dvojitý měch s dolní, střední i horní deskou a pilkou svého kapesního nože ho přiřezal do oválného tvaru štítu. Ucpal spáry v prkénkách cupaninou z lana, záklopky měchu zhotovil z lvouní kůže a trubici z ohnutého měděného plechu.

„Jsem náramně zvědav, jak to bude pracovat,“ řekl nedůvěřivě kapitán, když je Raynal pozval k prvnímu slavnostnímu předvedení nového přístroje.

„Držte si čepici, Musgrave!“ řekl nevinně Raynal, a než to nedůvěřivý kapitán stačil uvážit, strhl mu ji z hlavy proud vzduchu, který vyrazil z měchu jako vichr. Musgrave si nasadil čepici, kterou mu George přinesl, a připojil se k Raynalovu smíchu.

„Váš měch funguje skvěle,“ prohlásil s obdivem. „Už věřím, že se vám podaří i to ostatní!“ Také oba námořníci a Harry sdíleli jeho důvěru a Raynal měl nyní plno ochotných pomocníků. Usnesli se, že začnou s prací bez odkladu. Především si ji rozdělili. Napříště se bude Harry s Georgem trvale starat o kuchyni a o lov. Alick bude mít na starosti výrobu dřevěného uhlí v milíři. Opatří si dříví, šest až osm krychlových metrů pro každý milíř, sestaví z něho milíř a pokryje rašelinou. Potom bude dnem i nocí dbát, aby rašelinový kryt byl stále v pořádku. Jinak by se dostal ke dříví vzduch a účinkem kyslíku by polena rychle shořela na popel, místo aby se pozvolným spalováním proměnila v dřevěné uhlí. Raynal s Musgravem začnou neprodleně stavět kovárnu.

Všichni se dali hned do práce. Kovárna nebyla žádným důkladným stavením, vždyť šlo vlastně jen o otevřenou kůlnu, jejíž střecha by chránila oheň před deštěm. Postavili ji blízko domu z řady kůlů, které spojili nahoře laťkovou sítí nakloněnou k jedné straně, aby voda mohla odtékat po měděných deskách, kterými pokryli síť jako střechou. Kovadlinu pořídili z kusu železné přítěže, který vyzvedli z nitra Graftonu pomocí plováků. Počínali si stejně jako kdysi Raynal s pískovcem. Podobným způsobem si opatřili, také kusy železa, materiál pro výrobu nástrojů, hřebů a různých potřeb.

Kovárna zahájila svou činnost 16. ledna 1865 a Raynalův měch i Alickovo uhlí se osvědčily hned napoprvé výborně. Raynal se nejdříve pokusil o výrobu velkých kleští s plochými čelistmi, určených k držení žhoucího železa při kování. Dvacetkrát je zkazil, až se mu konečně přece jen povedly. Nezdařené pokusy nevyšly nazmar.

Naučil se při nich s železem trochu pracovat a potom už to šlo čím dále tím lépe. Do konce ledna zhotovil troje kleště s plochými čelistmi, tři šídla, formu na odlévání hřebů, štípací kleště, nůžky na plech, veliké kladivo a mnoho drobných nástrojů.

Špičáky určené k důlním pracím na Campbellově ostrově poskytly výbornou ocel na některé truhlářské nástroje a z jedné lopaty, která byla rovněž ocelová, vyrobil Raynal hoblíky, sekeru a dvě menší sekerky. Ocelová obruč ze sudu byla jako stvořená, aby se proměnila v pilu. Stačilo vystříhat v ní zuby nůžkami na plech, přiostřit je na brusu a zasadit pak kovové ostří do dřevěného rámu.

Až dosud šlo všechno dobře, ale na příštím nástroji, jímž byl velký tesařský nebozez, Raynal ztroskotal. Nadarmo zkoušel nejrůznějšími způsoby, jak by zkroutil ocelový prut podle jeho osy do spirály, aby dostal závity nebozezu, nic to nebylo platné. Týden se o to pokoušel a potom se musel vzdát. Tento nezdařený pokus ochladil značně jeho prvotní neomezenou důvěru a ukázal mu hranice jejich možností.

„Myslím, že bude lepší, když místo stavby nové lodi upravíme prostě náš člun, aby se hodil k plavbě na otevřeném moři,“ prohlásil jednoho večera po jídle a vzbudil tím všeobecný úžas.

„Jakže, Raynale, vy zahazujete flintu do žita?“ divil se Musgrave. „Nezahazuji vůbec nic,“ odvětil živě Raynal. „Ale došel jsem k názoru, že všechno má své meze. Stále ještě věřím, že by se nám podařilo postavit loď o deseti až patnácti tunách, ale podle dosavadních zkušeností si myslím, že by na to byla zapotřebí příliš dlouhá doba - rok, a možná i dva. Nikdo z nás nemá chuť zůstat na ostrově ještě tak dlouho!“

„Ne, to nemá,“ přisvědčil kapitán za všechny. „Ale jak si to s tím člunem představujete?“

„Dáme mu kýl a palubu, prodloužíme ho asi o metr a zvýšíme stěny o dvě stopy,“ vykládal Raynal. „To nám jistě nedá tolik práce a za čtvrt, nejpozději za půl roku s tím můžeme být hotovi.“

„Ale bude to stejně skořápka a jen šílenec se v tom pustí na moře,“ vybuchl horkokrevný George.

„Nikdo vás nenutí Georgi, čím méně lidí, tím spíš se dostane člun k cíli,“ řekl klidně kapitán a George sklonil před jeho vážným pohledem zahanbeně hlavu.

„A co vy, Alicku, zůstanete na ostrově?“ tázal se kapitán, který přijal v duchu Raynalův návrh za svůj.

„Já pojedu tam, kam vy, kapitáne. Podle smlouvy,“ odpověděl mlčenlivý Nor.

„Jak daleko bychom museli s tím člunem plout, kapitáne?“ zajímal se opatrný Harry. Kapitán sice věděl nazpaměť, jak tyto končiny Tichého oceánu vypadají, ale pro jistotu vzal přece jen na potaz mapu.

„Nejbližší osada je na Stewartově ostrově u jižního cípu Nového Zélandu,“ oznamoval. „Odtud je to nějakých dvě stě padesát až tři sta mil. Budeme-li mít jen trochu příznivý vítr, dokážeme to za dva, v nejhorším případě za tři dny.“

„Já bych přece jen raději zůstal s Georgem na Aucklandu a počkal bych, až nám pošlete pomoc,“ řekl skromně Harry.

„Dobrá. Já s Raynalem a s Alickem stačíme na tak malý člun dokonale a pomoc vám samozřejmě pošleme okamžitě. Ostatně budete mít ještě dost času si to rozmyslet, člun nás jistě unese všechny,“ zakončil kapitán tento významný rozhovor.

Den nato jim nastala horečná práce, kterou prodlužovali do pozdních hodin nočních a přerušovali jen v neděli. Nejdříve sestavili jakousi primitivní loděnici, vlastně jen podporu pro člun vytažený na břeh. Sestávala z kmenů položených rovnoběžně ve vzdálenosti asi jedné stopy na mírném svahu, těsně za čárou nejvyššího přílivu. Potom upevnili železnými svorníky zvenčí na dno člunu nejlepší prkno z Graftonu jako kýl a postavili člun do vodorovné polohy pomocí různě velkých klínů, jimiž ho podložili. Směřoval přídí k moři a byl upevněn ve své poloze šikmými trámy, opřenými o jeho boky.

Koncem března byli hotovi se spodkem nové zádi, prodlužující člun o metr, a připevnili ji k němu po odebrání dosavadní zadní příčné stěny čtyřmi důkladnými svorníky. Na to zasadili přední steven, silný svislý trám zpevňující hranu, v níž se na špičce člunu sbíhaly jeho stěny. Připevnili jej ke stěnám a ke kýlu člunu z každé strany dlouhým železným pásem, načež horní konce obou pásů svařili dohromady s železným kruhem, jímž procházel šikmý přední čelen.

Pak přišla řada na stěny člunu. Jeho stavitelé zasadili z každé strany tucet žeber připevněných na kýl a na dosavadní stěny a přečnívajících okraj člunu o dvě stopy. Měla nést jednak nový okraj člunu, zvyšující jeho stěny, jednak příčky, na něž se položí paluba.

Potom nastala kapitánovi obtížná práce, totiž najít dostatečný počet rovných horských smrčků, aspoň šest stop dlouhých a s kmenem o průměru nejméně šesti palců. Rovné stromy byly na Aucklandu vůbec vzácností a Musgravovi to trvalo celý týden, než jich sehnal dostatečný počet. Otesali je sekyrou do čtverhranného trámu a z něho nařezali pilou prkna palec silná a pět palců široká.

Z každého stromku vyrobili tři až čtyři prkna. Počátkem května jich měli tolik, kolik potřebovali, celkem asi sto.

Vstávali v šest hodin ráno, v poledne si dopřáli jen tolik času, kolik ho potřebovali na skromný oběd, a hned zase odcházeli do loděnice, kde setrvali až do soumraku. Tím však ještě nebyla jejich denní práce skončena. Když se setmělo, přešli do kovárny a tam pracovali často až do jedenácti hodin v noci. Vyráběli především hřeby, průměrně padesát za večer. Pak už byli tak unaveni, že zpravidla při jídle dřímali a sotva položili hlavu, usínali.

V neděli odpočívali a za příznivého počasí podnikali výlety. Jeden z nich k severnímu svahu Babylonské věže jim přinesl neočekávaný objev. Přistáli v bezpečné zátoce, kterou znali už od dřívějška a nazvali Střední zátoka. Zatímco Musgrave číhal s puškou za loďkou vytaženou na břeh, až mu přijde nějaký lvoun lépe do rány, vydal se Raynal hustým podrostem k Babylonské věži. Jeho pozornost upoutaly červené skvrny lesknoucí se mezi zelení. Když přišel blíž, viděl, že to jsou rudé bobulky rostoucí na stromku asi metr vysokém.

Podobaly se úplně zrnkům rybízu, od nichž se lišily jen tím, že nerostly v hroznech, nýbrž přirůstaly přímo k větvičkám na stejném místě jako listy. Raynal se vůbec nerozmýšlel, jsou-li jedlé, nebo ne, natrhal si jich plnou hrst a spolkl je. Chutnaly velmi příjemně, docela jako rybíz. O chvílí později se už Raynal dělil o svůj nález s Musgravem, který zatím skolil zvědavého lvouna, i s ostatními. Otrhali, kde co bylo, najedli se dosyta, a ještě si přivezli pořádnou zásobu chutných plodů domů. Po tolika měsících ustavičného masa to byla taková pochoutka, že všichni svorně prohlašovali, že nikdy v životě něco tak dobrého nejedli. Bohužel, to místo bylo jediné, kde červené bobule rostly, snad by je byli trosečníci našli i jinde, kdyby byli věnovali více času hledání, ale stavba lodi jim kromě nedělí neponechávala ani chvíli volnou.

„Může vám být útěchou, že za půl roku vyrostou na těch stromech nové plody,“ těšil Raynal George a Harryho, kteří projevovali největší lítost nad vyčerpanou zásobou chutných bobulí.

„Ó jé, za půl roku, to je dlouhá doba,“ povzdechl si George. „To by bylo někdy v říjnu a to, doufám, už tady nebudeme.“ Všichni se snažili, aby stavba člunu pokračovala co nejrychleji.

Počátkem června měli na dva tisíce hřebů a pustili se do obkládání žeber a do kladení paluby. Prkna, která měla stěny zvýšit, museli nejdříve ohnout párou do příslušného zakřiveného tvaru. Raynal to prováděl tak, že kladl prkna na hrnec s vařící vodou a vše pokryl velkým sudem bez dna, který měl místo víka lvouní kůži.

V polovici června byly hotovy stěny i paluba. Spáry mezi prkny ucpali stavitelé konopím vycupovaným z lan a místo dehtem je utěsnili vnějším nátěrem z vápna smíšeného se lvouním tukem. Náhradní ráhno škuneru poskytlo stožár vztyčený v přední třetině člunu. Pak už jen zbývalo opatřit plavidlo plachtami a lany. To si vzal na starost Musgrave, jemuž pomáhal někdy Alick. Člun dostal třírohou plachtu, kosatku mezi šikmým čelenem a svislým stěžněm a dvě velké třírohé plachty hnací s ráhnem. Plachty vytahovali pomocí kladek a provazů na svislý stožár. Současně s touto prací skončili i nasazení nového, většího kormidla, před něž Musgrave připevnil kompas z Graftonu.

„Něco nám ještě chybí,“ řekl Musgrave starostlivě jednoho dne, když už se celá stavba chýlila ke konci.

„A co to je?“ zeptal se Raynal.

„Pumpa! Bez pumpy nemůžeme vůbec plout.“

„Pumpa,“ opakoval zamyšleně Raynal. A náhle mu svitlo v očích vzpomínkou. „Počkejte, mám dojem, že jsem viděl mezi troskami naplavenými na břeh pumpu z Graftonu.“ Šel okamžitě s Alickem na břeh prohledat neladnou hromadu trosek a skutečně pumpu našel. Byla sice z větší části shnilá, ale oni velkou pumpu nepotřebovali. Metr dlouhý kus pumpy byl v pořádku a zcela jim stačil. Raynal jej odřízl, opatřil novým pístem se záklopkou a s těsněním ze lvouní kůže namazané tukem, přidal k pístu železnou rukojeť a pumpa byla v nejlepším pořádku. Připevnili ji přímo za stěžeň. Později jim prokázala platné služby.

Než spustili člun na vodu, měl Raynal ještě návrh, který Musgrave okamžitě schválil. Šlo o zařízení, jakého používají Eskymáci na kajaku, aby zabránili vodě vnikat do plavidla. Raynal s Musgravem prosekali v palubě tři otvory v ose člunu za sebou, pro každého muže jeden. Otvory měly plochu čtvereční stopy a k jejich okrajům byl přibit plátěný plášť, který si plavci sedící s nohama spuštěnýma pod palubu mohli navléknout na sebe pomocí šlí. Sahal jim až po ramena, kryl je proti vlnám a bránil vodě vnikat pod palubu.

Kolem paluby po celé délce člunu natáhl Musgrave ještě lano upevněné na osmi podpěrách, jehož se měli držet při chůzi po palubě za bouřlivého moře.

Počátkem července bylo vše hotovo. Teď přikročili k choulostivé práci - ke spuštění člunu na moře. Nakladli mezi příď a čáru nejnižšího odlivu ve směru osy člunu na zem prkna přibitá na příčky, jež upevnili do země pomocí kolíků. Nato vyčkali nejvyššího přílivu a 12. července spouštěli člun na moře. Nadzvedli ho pákami, vytáhli klíny, na nichž spočíval kýl, a pak čtyři muži, dva z každé strany, přidržovali boky člunu, aby se nepřekotil. Raynal vzadu loď střídavě nadzvedával a zase spouštěl pákou. Tím se dostala lodice do pohybu, vklouzla na prkna pokrytá nyní vodou a sjela po nich hladce na hladinu zátoky.

Hromové hurá pozdravilo její návrat do vodního živlu a stavitelé se dívali s pýchou na své dílo. Člun plul zcela rovně a vůbec do něho nezatékalo. Nová záď byla dokonale těsná.

„Málo se noří, potřebuje přítěž!“ prohlásil Musgrave a naložil s Raynalem pod palubu asi tunu starého železa, které umístili rovnoměrně podle kýlu. Upevnili vše velmi důkladně prkny přibitými ke stěnám. Prkna zajistili pomocí vzpěr dotýkajících se horními konci paluby. Později byli velmi rádi, že to udělali. Člun se teď nořil s tříčlennou posádkou a se zásobami na cestu až k dolnímu okraji nových stěn a vyčníval nad vodu o šedesát centimetrů. Byl 5,10 m dlouhý, 1,8 m široký a metr hluboký. Jeho nosnost odhadoval kapitán asi na 2,5 t.

„Teď už nám zbývá jen ho pokřtít,“ prohlásil Raynal.

„Mám pro něj vhodné jméno,“ řekl vážně kapitán. „Je to náš jediný pomocný prostředek, nazveme ho tedy Pomoc. A poněvadž vy, Raynale, jste přišel na nápad člun přestavět, dáme mu toto jméno ve vaší rodné řeči.“ Alick, George a Harry projevili hlasitě svůj souhlas a Raynal stiskl kapitánovi dojatě ruku. Brzy potom název La Rescousse, namalovaný černou barvou ze sazí a tuku, vynikl na obou stranách bílých boků přídě.

O několik dní později, 19. července, nastal okamžik loučení. Bylo sice chladno, ale nebe jasné a začal vát jihozápadní vítr, příznivý jejich plavbě. Musgrave dohlížel na naložení zásob a Raynal se zatím naposled procházel po pobřeží. Půjde-li vše tak dobře, pak se sem už nikdy nevrátí, říkal si v duchu a loučil se s místy, kde strávil skoro devatenáct měsíců pohnutého života.

Zásob nevezli mnoho a Harry s Georgem byli s jejich umístěním v La Rescousse brzy hotovi. Sestávaly z několika velkých kusů lvouní pečeně a ze soudku s vodou, jehož víko bylo pečlivě utěsněno a opatřeno malým příklopem, jen tak velkým, aby jím prošla ruka s plechovým pohárkem. Kapitán zavinul ještě pečlivě do kusu plachty sextant, chronometr, plavební příručku a mapu a dal povel k nasedání.

„Čekejte trpělivě, přátelé, a nemějte žádné obavy,“ řekl Georgeovi a Harrymu po srdečném objetí a stisku ruky. „Jakmile dorazíme mezi lidi, neustanu usilovat o pomoc pro vás, a bude-li třeba, přivedu ji sám. Ale i kdyby nám štěstí nepřálo a my jsme zahynuli, nepozbývejte naděje! Dříve nebo později se tu jistě objeví nějaká velrybářská loď a vezme vás na palubu. V tom případě navštivte v Sydney mou ženu, povězte jí, co nás postihlo, a vyřiďte jí i mým dětem můj poslední pozdrav!“

Všichni měli při loučení slzy v očích. Poslední objetí, poslední stisk ruky, tři muži nasedají do člunu, Alick vytahuje obě plachty a křehká lodice se rozjíždí.

„Bůh vás provázej!“ zní z břehu.

„Žijte tu blaze a na shledanou!“ volají muži z člunu, ale hnědá plachta už mizí za Raynalovým mysem a zátoka ztichne.

V jedenáct hodin dopoledne vyplula La Rescousse východním výjezdem z Carnleyovy zátoky na volné moře. Vlny tam byly vyšší, ale člun se držel dobře a Musgrave ho řídil velmi obezřetně. Tak minuli četná úskalí skrytá pod vodou a táhnoucí se podle celého východního břehu Aucklandu. Kolem třetí hodiny odpolední měli už za zády Enderbyho ostrov a pluli přímo na severoseverovýchod ke Stewartovu ostrovu, svému cíli.

Moře bylo mírně zvlněné a do podpalubí trochu zatékalo, ale pumpa je vždy hravě vyprázdnila a v člunu vládla spokojená nálada. Klidné chvíle využili k jídlu. Byl to však jediný pokrm, kterého se jim mělo dostat na celé čtyři dny. Když chtěli jíst druhého dne, zjistili, že mořská voda zatékající pod palubu zničila nadobro jejich zásobu masa. Sotva jídlo dokončili a Alick ohlásil, že Enderbyho ostrov zmizel za obzorem, začínalo se moře zdvihat tak, že všichni dostali mořskou nemoc.

„Tak jsme vlastně jedli docela zbytečně,“ řekl s humorem Raynal, ale o chvíli později ho dobrá nálada přešla. Člun poskakoval na vlnách jako kus korku a voda se každou chvíli přelévala přes palubu. Dík plachtovým plášťům měli muži v člunu s nohama pod palubou větší část těla suchou. V noci vypukla sněhová bouře provázená krupobitím a kolem třetí hodiny ranní vzrostly vlny tak, že dosahovaly výšky domu o několika patrech. Valily se kolem člunu s ohlušujícím hukotem a jejich pěna ve tmě matně světélkovala.

Kapitán dal už dávno svinout všechny tři plachty, aby je vítr neurval. Nezbývalo než řídit člun proti vlnám, bez ohledu nato, kam se dostanou.

Náhle popadla člun ohromná vlna, zatočila jím v divém víru jako kouskem dřeva a mrštila jím na bok. Trojí výkřik úzkosti zazněl nocí. Všichni tři muži měli jedinou myšlenku - že už je všemu konec. Naštěstí přítěž na dně člunu se ani nepohnula. V příštím okamžiku se lodice zase narovnala a plachtové pláště poutající muže k palubě zabránily, že je vlna nesmetla do moře. Alick ani nemusel příliš čerpat. Plátno zadrželo většinu vody a pod palubu jí proniklo jen velmi málo.

„Blahoslavený váš nápad s kajakem, Raynele,“ křičel Musgrave, ale Francouz neodpovídal. Bylo mu k smrti zle a nestaral se už o to, co se kolem něho děje. Ještě třikrát se stal člun hříčkou vln, které jím pohazovaly jako míčem, ještě třikrát vztáhla smrt ruku po třech mužích ve člunu, ale těch několik prken dělících je od bezedného hrobu vždy nakonec odolalo a udrželo se pohromadě.

Tři dny a tři noci řádila bouře. Posádka křehkého člunu vytrpěla celé peklo útrap, ale konečně ráno čtvrtého dne se počasí zlepšilo.

„Ostrov před námi po pravoboku!“ ohlásil Alick, sedící v předním otvoru, slabým hlasem. Kapitán nevěřil vlastnímu sluchu.

„Že by to byl Stewartův ostrov?“ řekl užasle. Řídil po celou dobu člun jen přibližně, jak to bouře připustila. Když chvílemi trochu utichla, natahovali sice plachtu a vedli člun správným směrem, ale ani v nejpřehnanější představě Musgrave nečekal, že by přitom podrželi přímý směr na Stewartův ostrov. Vzdálenost byla značná a mohli ostrov velmi snadno minout.

Slunce za chvíli vysvitlo mezi roztrhanými mraky a Musgrave určil aspoň zeměpisnou šířku. Byli skutečně několik mil jižně od Stewartu. Jaké neštěstí, že vítr právě docela ulehl. Měli sice vesla, ale byli tak slabí, že jimi nemohli vládnout. Tři dny žili jen z několika doušků vody. Raynal byl zcela apatický, nic ho nezajímalo, zdálo se, že je v posledním tažení. Bylo to zoufalé, že vítr ulehl. Ani domorodci nevyjížděli na rybolov. Snad se báli, že bouře se ještě zcela nevyzuřila. Tak uvažoval Musgrave, zatímco Alick nadarmo stáčel plachty nejrůznějšími směry.

K večeru se vítr trochu zdvihl a Alick s Musgravem napnuli všechny plachty. Vánek však byl příliš slabý a dopravil je k pobřeží až za tmy.

„Nelze nic dělat, Alicku, musíme tu noc strávit ještě na moři,“ řekl odevzdaně Musgrave. Neznal břehy Stewartova ostrova a netroufal si za tmy přistát. Alick mlčky přikývl. Raynal se nezajímal o nic, byl napolo v mdlobách a jen občas procitnul, aby slabým hlasem požádal o trochu vody. Konečně vzešel nový den - pátý, který tři muži strávili ve člunu - a s ním zavanul od pevniny svěží vánek. La Rescousse křižovala k břehu a v jedenáct hodin dopoledne, 24. července 1865, vplula do zátoky Port Adventure.

Na břehu v rybářské osadě domorodých Maorů stáli muži v hloučku a bavili se o věcech všedního života. Ženy rozprostíraly sítě, aby vyschly, a děti si hrály s lasturami na pobřeží. Pro Musgrava to byl neobvyklý pohled po dlouhé době dvaceti měsíců, kdy vídal stále jen své čtyři druhy z Graftonu. Nechtělo se mu věřit, že to není sen, nýbrž skutečnost. S posledním vypětím sil řídili oba muži člun k břehu a potom se zhroutili. Bylo tam však na tucty ochotných pomocníků. V malé osadě nastal rozruch. Přiběhli Maorové i běloch, kterého Musgrave zahlédl, jak se prochází po břehu s newfoundlandským psem. Vytáhli člun na břeh, podepřeli Musgrava a Alicka, kteří se potáceli zesláblí hladem, únavou a pětidenním sezením v člunu, a vynesli chůze neschopného Raynala.

O chvíli později byli trosečníci hosty přívětivého bělocha, obchodníka Crosse, převlékli se do čistého prádla i do suchých šatů a již je hostitelova žena zvala k obědu. Na prostřeném stole stála mísa s vepřovými kotletami a jiná s pyramidou brambor. Trosečníci však sáhli nejdříve po čerstvě upečeném chlebu, který nejedli od té doby, co opustili Sydney. Jaká to byla pochoutka! Jak si teď budou chleba vážit, umiňovali si Musgrave s Alickem. Raynal se hostiny nezúčastnil. Měl horečku, cestou neobyčejně zeslábl a starostlivý hostitel mu dal trochu vína se sucharem a uložil ho na lůžko.

Ostatně Musgrave s Alickem ho tam brzy následovali, po několika soustech už usínali.

Druhého dne se už Musgrave cítil dost silný a přes Crossovo zdržování se začal ihned starat o pomocnou výpravu na Auckland.

Cross byl obchodník a majitel rybářského kutru Flying-Scud o patnácti tunách, s nímž dopravoval zboží podle pobřeží. Teď převezl se svým kutrem Musgrava přes úžinu dělící Stewartův ostrov od jižního ostrova novozélandského, do Invercargillu. Bylo to město s vládními úřady, které Musgrave neprodleně navštívil. Příjezd trosečníků vzbudil sice mezi bílými i hnědými obyvateli města neobyčejný zájem i účast, ale úřady projevily značnou zdrženlivost.

„Lituji velmi, že to tak hned nepůjde, abychom vyslali pomocnou loď na Auckland, jak si přejete,“ řekl suše úředník, když vyslechl Musgravovo hlášení o ztroskotání Graftonu a jeho žádost o pomoc pro dva muže zůstavené na ostrově. Nadarmo Musgrave prosil a naléhal. Anglický vládní úředník měl plno důvodů, jeden závažnější než druhý. Především prý nemůže sám nic podnikat.

Musí si vyžádat souhlas nadřízených úřadů ve Wellingtonu, hlavním městě novozélandské kolonie. Ale i kdyby mohl rozhodovat sám, nemá prý po ruce žádnou vhodnou loď. A konečně, i kdyby loď měl, nebude ji přece posílat na tak smutně proslulé moře nyní, v zimě, kdy je nejhorší počasí!

„Nemáte žádný zájem na záchraně těch dvou ubožáků!“ obvinil ho hněvivě Musgrave. Úředník jen pokrčil rameny.

„Vláda Jejího Veličenstva má zájem na každém svém poddaném a podle vašeho hlášení je jeden z mužů na ostrově Angličan,“ odmítl kapitánovu výtku. „Ale nemá zájem na tom, aby riskovala životy jiných lidí nebo k jedněm trosečníkům přidávala nové.“ Byl to sice důvod, jehož oprávněnost nemohl Musgrave zcela popřít, ale přesto odcházel z vládního úřadu roztrpčen a pohněván. Myslel na George a Harryho, kteří zůstali sami na pustém ostrově, a byl z toho velmi smutný. V předsíni na něho čekal Cross a jakýsi Collyer, zdejší vlivný usedlík. Oba pozorně vyslechli Musgravovo sdělení o výsledku jeho zákroku.

„S tou lodí má ten chlapík pravdu,“ přiznal Cross. „Největší loď, která je tu k dispozici, je můj Flying-Scud.“ Zamyslel se a poškrábal se za uchem.

„Já bych pro ně jel hned,“ pokračoval váhavě, „ale víte, sám bych si netroufl. Jsem jen pobřežní plavec a na vysokém moři jsem nebyl ani nepamatuji. A potom, musím také živit rodinu a nemohu si dovolit jen tak zdarma výlet, který se může protáhnout při tomhle špatném počasí na několik neděl.“ Kapitánův obličej, který při prvních Crossových slovech oživl novou nadějí, zase zesmutněl.

„O loď byste nemusel mít starost. Plul bych s vámi a sám bych ji řídil, ale peníze na nájem vaší lodi bohužel nemám,“ přiznal se. Na Graftonu byla jen malá hotovost a jeho posádka dostala pouze zálohu na plat, který jim měl Sarpy vyplatit až po návratu.

„S penězi si nedělejte žádnou starost,“ vpadl jim do řeči invercargillský občan. „Uděláme veřejnou sbírku a uvidíte, že se sejde peněz dost.“ Měl pravdu. V několika dnech se sešlo peněz nadbytek a už 29. července, pět dní po přistání La Rescousse na Stewartově ostrově, opouštěl Flying-Scud invercargillský přístav za jásotu davu, který mu přišel popřát šťastnou cestu. Řídil ho sám Musgrave.

Alick zůstal v Port Adventure s Raynalem, který byl ještě tak slabý, že nemohl opustit lůžko.

Pak míjely týdny. Raynal se už pozdravil natolik, že se mohl procházet o holi. Denně chodil vyhlížet kutr, ale Flying-Scud se nevracel. Už se všichni začali obávat, že se kutr stal obětí oceánu, když konečně po sedmi týdnech ohlásil přístavní semafor jeho příjezd.

Brzy potom vítali Raynal a Alick kapitána a oba kamarády, které před dvěma měsíci opustili.

Flying-Scud měl poměrně dobrou cestu a dorazil do zátoky Ztroskotání za čtyři dny. Harry jej spatřil první a měl ještě tolik síly, že zavolal Georgie, potom radostí omdlel. Kutr se zdržel v Carnleyově zátoce několik dní lovem lvounů a čekáním na příznivý vítr. Na zpáteční cestě se zastavil v Rossově zálivu. Tam učinila posádka nečekaný objev. Na břehu malé zátoky, proti nepojmenovanému ostrůvku, stála polozbořená chýše a v ní našli na bídném lůžku z větví mrtvolu muže. Jeho vzezření nasvědčovalo, že zemřel nedávno, pravděpodobně hlady. Levou nohu měl obvázanou, utrpěl patrně nějaké zranění. Vedle něho ležela břidlicová tabulka s písmem, které déšť zčásti smazal a zčásti učinil nečitelným.

Kutr se zdržel v zátoce několik dní pátráním po dalších trosečnících, ale nenašel už nikoho. To ovšem nic neznamenalo, protože loď mohla ztroskotat na docela jiném místě rozlehlého Rossova zálivu. Záhada mrtvého muže se objasnila až mnohem později, když se už Musgrave vrátil do Austrálie. Ve starých novinách zjistil, že na jaře roku 1864 ztroskotal v Rossově zálivu na Aucklandu chilský trojstěžník Invercauld o výtlaku tisíc tun, plující z Valparaisa do Melbournu. Z pětadvaceti mužů jeho posádky se jich šest utopilo, šestnáct zahynulo hlady a jen tři - mezi nimi i kapitán Dalgarno - byli zachráněni po jednoročním pobytu na Aucklandu španělskou brigou. Žily tedy současně na ostrově dvě skupiny trosečníků, muži z Invercauldu na severu v Rossově zálivu a muži z Graftonu v Carnleyově zátoce. Dělila je od sebe vzdálenost jen několika desítek kilometrů, ale nikdo z nich se neodvážil do nitra neschůdného ostrova, proto se nesešli.

Robinzonům z Aucklandu nastávalo loučení. První, kdo je opustil, byl George, který se vydal za štěstím do novozélandských zlatých dolů. Raynal odešel brzy po něm. Hořel už touhou vrátit se do vlasti, neměl proto žádné stání. Opustil Invercargill s první lodí plující do Austrálie. Byl to plachetní škuner Sword-Fish. Kapitán Musgrave neměl k této lodi důvěru a čekal raději na pravidelný parník, který měl přijet za tři týdny.

„Být vámi, tak bych odtud tolik nepospíchal, Raynale, počasí není pro plachetní lodi dobré,“ varoval netrpělivého Francouze.

„Když já už bych byl nejraději doma,“ namítal Raynal.

„Vydržel jste to bez domova tolik let, tak byste to těch pár neděl vydržel také,“ tvrdil kapitán, ale Raynal se nedal přesvědčit. Jeho stará smůla se mu však zase přilepila na paty. Sotva škuner opustil přístav, nastalo tak špatné počasí, že Sword-Fish musel plavbu několikrát přerušit a hledat útulek v novozélandských přístavech.

Tak se Raynalovi protáhla plavba ze čtrnácti dní na tři měsíce.

Musgrave, který vyplul s Alickem a Harrym o tři týdny později, dorazil do Sydney dávno před ním. Plavbu do Francie vykonal už Raynal bez nehody. Po dvacetileté nepřítomnosti spatřil zase vlast.

Musgrave pracoval nějaký čas v námořním úřadě a pak se přestěhoval s rodinou zpátky do Ameriky. Alick se dal najmout na velrybářský škuner a pokračoval ve svém námořnickém řemesle.

Harry však prohlásil, že má po dobrodružství s Graftonem moře až po krk, a šel pomáhat svému příbuznému, který měl v Austrálii ovčí farmu. Tak se trosečníci z Graftonu rozptýlili všemi směry kompasové růžice. Ti, kdo se vrátili do Sydney, jistě neřekli Sarpymu nic příjemného, ale naštěstí pro počestného obchodníka nebyl mezi nimi horkokrevný George. Měl vyhlídku na zlaté hroudy novozélandské a vzdal se s lehkým srdcem zbytku svého platu, který měl od Sarpyho dostat. A tak se stalo, že Sarpy unikl nepříjemnému zážitku, jakým je stažení z kůže, zážitku, který mu George sliboval v oněch pohnutých dobách, kdy robinzoni na Aucklandu marně čekali na záchrannou výpravu.

OBSAH

PRAVZOR VŠECH ROBINZONŮ ALEXANDR SELKIRK

ROBINZONI ŽELVÍCH OSTROVŮ

Se španělskými plavci

Opuštěný námořník

Vzpoura na ostrově

Deset mužů z Alexandra

UPRCHLÍCI Z VÁLEČNÉ LODI BOUNTY

OSUD VELRYBÁŘSKÉHO ŠKUNERU ESSEX

ROBINZONI NA AUCKLANDU