FRANTIŠEK BĚHOUNEK

Ledovou stopou

POLÁRNÍ DOBRODRUŽSTVÍ JANA A FINNA

PRAHA 1967

STÁTNÍ NAKLADATELSTVÍ DĚTSKÉ KNIHY

1 POSLEDNÍ CESTA

Cirkusová loď „Dronning Maud“ (norsky královna Maud) vplula do narvického přístavu (Narvik je přístavní město na severozápadním pobřeží Norska, za polárním kruhem. Je to východisko železniční trati, která probíhá celým skandinávským poloostrovem) s vlajkou svěšenou do půl stěžně na znamení smutku. Pomalu zatáčela k nábřeží a dva lodníci vyhodili na břeh lana, která přístavní dělníci upoutali k silným železným kruhům. Loď se položila bokem podle kamenného nábřeží a přístavní dozorce přešel na palubu po můstku, který byl z lodi spuštěn.

„Dnes asi nebude žádné představení, co Knute?“ oslovil šedivého kormidelníka, který smutně potřásl hlavou.

„Ba nebude, pane, přijeli jsme na pohřeb, máme na palubě mrtvého muže!“

„A kdo to je, znám ho? Někdo z posádky?“ ptal se s účastí dozorce.

„Nevím, jestli ho znáte, ale slyšel jste ho jistě často. Náš první houslista, Benda. Cizinec, zdaleka, až z Čech, ale hrát uměl a byl to hodný chlapík, škoda ho! Tam je jeho rodina.“ Ukázal k malému hloučku, který stál na zádi mezi těsnými klecemi s ledními medvědy.

Dozorce se podíval soucitně na ženu ve smutku. Vedle ní stála hezká světlovlasá holčička, sotva šestiletá, a statný hoch s tmavšími vlasy a širokými rameny, kterému mohlo být asi patnáct. „A co se mu, prosím vás, stalo? Nějaký úraz?“ Námořník přehodil lulku do druhého koutku úst a s nechutí odpovídal.

„Byla to taková proklatá příhoda. Uvízli jsme u prvního lofotského (Lofotské ostrovy vroubí západní břeh Norska od města Bodů až k Narviku) ostrova na mělčině a musili jsme všichni do vody uvolnit loď. Je tam pořádně studený proud a Benda v něm zůstal déle, než mu bylo zdrávo. Musil si lehnout, hned jak vylezl z vody, ale bylo to málo platné.

Dostal prudkou horečku a ve dvou dnech byl pryč na zápal plic. Ke všemu se nám ještě porouchal motor, a nemohli jsme ani ku břehu někam pro doktora. Pluli jsme jen s větrem a dojeli jsme už s mrtvým mužem.“

„Doktor by asi stejně nebyl nic pomohl,“ těšil ho dozorce, „při zápalu plic to musí vyhrát pacient sám, jinak je konec. Vím to, umřel mi tak bratr.“ Pokročil ke skupině na zádi a pronesl několik slov soustrasti k vdově, na jejíž tváři byl hluboký žal. Hoch se mu líbil. Měl oči do ruda uplakané, ale byl jinak klidný a díval se sebevědomě do světa. „Co budeš dělat, příteli?“ ptal se ho se zájmem.

Hochovi zajiskřilo v očích. „Šel bych hned na moře pane, na lov velryb k jižnímu pólu,“ řekl dychtivě. Dozorce se usmál. „Ale maminka o tom nechce ani slyšet,“ dodal hoch smutně, s plachým pohledem na matku, která byla zabrána do hovoru s majitelkou cirkusu.

„Snad ti to dovolí později,“ těšil ho dozorce, „teď je příliš smutná, když vám umřel tatínek, a moc by se jí stýskalo.“ Hoch si povzdechl, zřejmě nesdílel jeho důvěru. Matka neměla moře ráda a jezdila po něm jen proti své vůli, protože její muž dostal místo houslisty v cirkusovém orchestru. Ostatně to podle pohrdlivého názoru hochova ani žádná jízda po moři nebyla. Loď se plavila podle západních břehů Norska a zajížděla do jednotlivých fjordů, kde byly větší osady, aby tam uspořádala představení. Norsko nemá železničního spojení od severu k jihu, protože tomu brání četná horstva. Všechna doprava tím směrem a naopak se děje jen po moři, podle pobřeží, které je patnáct set kilometrů dlouhé.

Vidět stále zem, to nebyla plavba po moři, jak si ji představoval syn houslisty Jan Benda, když pozoroval s tajnou závistí ošlehané tváře námořníků, kteří se vraceli z dálných plaveb na sever nebo jih, trvajících mnoho měsíců. Polární moře s jeho ledovými krami a tajemným tichem ho nezadržitelně lákalo. Viděl před několika lety Amundsenův odlet (Roald Amundsen, slavný norský polární badatel, objevitel jižní točny. Narozen r. 1872, zahynul r. 1928.) z Tromso. Bylo mu tehdy sotva víc než deset let, ale pamatoval se dobře na vysokého Nora s orlím nosem, jak z loďky hydroplánu zdravil jásající dav. Letěl tehdy na pomoc ztroskotané výpravě italského generála Nobileho, a už se nikdy nevrátil. Pohltilo ho moře a pět jeho druhů s ním, ale to Janovi nevadilo. Mládí cítí, že má k smrti ještě příliš daleko, a proto se jí nebojí. A když se někdy rozklenulo nad fjordy pohádkové světlo polární záře barevnými oblouky, které se neklidně třepetaly nad zasněženým krajem, cítil hoch, jak jeho srdce bije prudčeji a jak mu tajemné volání severu zní do uší, svádivě, prudce a neodbytně.

Otcova smrt zatlačila tyto myšlenky do pozadí, ale jen na chvíli.

Když matka začala bědovat, co s nimi bude po ztrátě živitele, osmělil se k návrhu. „Šel bych na některou velrybářskou loď, maminko, teď je konec května a začne kampaň v severním moři. Moc peněz by mi pro začátek nedali, ale stravu a byt budu mít na lodi zdarma, a peníze bych ti přinesl všechny.“ Díval se na ni toužebně a v jeho očích ležel podivný odlesk dalekých obzorů. Matka si ho dobře všimla a nová úzkost jí sevřela srdce, sklíčené ještě velikou bolestí. „Ne, hochu, z toho nebude nic!“ řekla.

„Máš-li mne jen trochu rád, neuděláš to. Copak bys mne tu teď mohl nechat samotnou, jen s Lidunkou, když nám tatínek odešel navždy?“ Propukla v pláč, a hoch neměl odvahu, aby svou žádost opakoval.

Proto si jen vzdychl při těšivých slovech přístavního dozorce. Matka hovořila s majitelkou podniku, která s ní měla upřímnou účast. „Být vámi, paní Bendová, nevracela bych se teď domů, zvlášť když říkáte, že tam nemáte žádné příbuzné. V Evropě je teď hospodářská krize a všude je statisíce nezaměstnaných. Promluvím si s paní Jenssenovou, majitelkou zdejšího Grand Hotelu. Takovou kuchařku, jako jste vy, přijme vždycky ráda. Nechala bych si vás na lodi, ale tolik vám dát nemohu, kolik dostanete u Jenssenů, časy jsou zlé.“ „Jsem vám tolik povděčna,“ děkovala Bendová, „budu ráda, když mne paní Jenssenová přijme. Cítila jsem se vždy spokojena na lodi, dokud byl můj muž živ, ale teď by mně tu bylo příliš smutno. A lekám se také o Jana, má takový sklon k dobrodružství, chtěl by jen na moře, a kdyby se plavil dál, jistě by mi jednoho dne zmizel.“ Majitelka se podívala s účastí na hocha, který při matčiných slovech smutně sklopil hlavu, a usmála se. Nemohla dobře pochopit tu obavu české matky před mořem, sama byla na ně zvyklá od útlého mládí jako většina jejích krajanů, jimž je moře přítelem a živitelem. „Co s ním chcete udělat?“ ptala se. „Vychodí nějakou obchodní školu a půjde do kanceláře,“ rozhodla Bendová a její slova zapadala do Janova sluchu jako neúprosný ortel, proti němuž není odvolání.

O něco později se seřadil malý průvod kolem prosté jedlové rakve a stoupal pomalu k horskému hřbitovu, vylámanému v příkré stráni vysoko nad fjordem. Hudebníci z cirkusu zahráli mrtvému kamarádovi nad hrobem dojímavou hymnu jeho rodného kraje. Rov byl rychle navršen a účastníci pohřbu se tiše rozcházeli.

2 JAN ODCHÁZÍ

Jan pro slzy neviděl ani na cestu a klopýtal za matkou mezi řadami hrobů. Neslyšel také, že ho někdo dvakrát po sobě tiše zavolal, a zastavil se teprve, když ho čísi ruka zatahala za rukáv. Protřel si oči a viděl před sebou Finna Nielsena, starého kamaráda, kterého poznal už před několika lety. Navštěvoval ho při každé zastávce v Narviku, pokud byl Finu doma. Finn bylo něco mladší, ale několikrát se už plavil se svým otcem, kapitánem ve službách Larsenovy velrybářské společnosti. Oba hoši se měli velmi rádi, třebaže jejich povahy byly dosti rozdílné. Finn, světlovlasý hoch s temně modrýma očima, dědictvím po irské matce, byl slabší a menší než Jan, ale železného zdraví a silných svalů. Jeho opálená tvář byla nyní soucitně stažena a hoch, jindy velmi prudký a živý, byl nezvykle tichý a vážný.

„Volal jsem na tebe dvakrát, ale tys mě neslyšel,“ řekl. Tiskl soucitně Janovu ruku. „Je mi tě líto, Jendo, a tatínkovi také. Říkal, že by tě vzal s sebou na moře, kdybys chtěl.“ Finn netušil, že jeho slova zažehnou v srdci kamaráda nový plamen touhy.

„,Šel bych hned, ale maminka nechce,“ přiznal Jan poctivě.

„Škoda,“ litoval přítel. „Odjíždíme dnes v noci a bude to náramně zajímavé.“

„A kam jedete?“ ptal se Jan dychtivě. Finn se pátravě ohlédl a viděl, že jsou na hřbitově sami. Lidé, kteří byli na pohřbu, se již rozešli, a Janova matka si ve svém zármutku nevšimla, že syn nejde s ní. Odešla do Jenssenova hotelu, aby se zeptala na nové místo.

Finn se tajemně naklonil k svému příteli a šeptal mu. „Tobě to řeknu, ale slib mi, že to nikomu nepovíš!“ Jan se zaklínal. „Na mou duši, na mou čest, nikomu na světě!“ Čekal s napětím, co uslyší.

„Tatínek se dozvěděl od jednoho námořníka, který se zúčastnil hledání Nobilových lidí, že je na jednom místě souostroví Františka Josefa (Souostroví Františka Josefa je skupina nehostinných ostrovů, které se rozkládají kolem 80. stupně severní šířky. Objevil je rakouský plavec Weyprecht r. 1873 a po 1. světové válce byly přiřknuty Rusku. Jsou zcela neobydlené, kromě vědeckých sovětských stanic) počátkem června volné moře,“ vyprávěl Finn tajemně a Jan pocítil zklamání. Jeho fantazie mu už malovala v duchu nějaký tajemný ostrov, na němž je zahrabán poklad Morganových flibustýrů (Morgan byl náčelníkem lupičů - pirátů, kteří pustošili v 17. století španělské osady v Jižní Americe. Slovo „flibustýr“ je odvozeno z holanského „vrijbueter“, pirát), a zažloutlou mapu, kterou otec Finnův náhodou objevil ve staré bibli.

„To je toho!“ řekl nevážně k přítelovu sdělení a Finn ho dloubl do žeber, až vyhekl. „Jsi hloupý jako tučňák,“ plísnil ho. „To je opravdu toho! Představ si, že u toho souostroví ještě nikdy nikdo nelovil.

Bude tam pravý ráj mrožů a tuleňů a otec čeká, že tam padne i na velryby. Navrhl panu Larsenovi, že by se tam letos podíval, a ten si dal nakonec říci.“ Při zmínce o lovu se Janovi zaleskly oči. „To bude krásné,“ souhlasil nadšeně, ale náhle se zarazil. Ačkoli nechodil nikdy do školy, znal dosti dobře zeměpis, který byl jeho nejzamilovanějším koníčkem. „Ale poslechni,“ řekl s pochybami, „mně se zdá, že vám ostrovy Františka Josefa nepatří. A když budete chtít lovit mrože a tuleně, nemůžete se držet tři mile od břehu, jak zní předpis pro cizince.“

„To víme taky, ty rozume,“ řekl pohrdlivě Finn. „Ostrovy Františka Josefa jsou ruské, ale Rusové je vůbec nehlídají, protože nikoho ani nenapadne, aby tam jel lovit. Každý se bojí, že tam přijde o loď.

Nedávno tam uvízl dokonce jeden jejich ledoborec a pobyl si tam celý rok. Ale my víme o volném moři, o kterém oni nemají ani potuchy,“ dodal s pýchou.

Jan zesmutněl. „Nejde to,“ povzdechl si, „maminka to nedovolí za nic na světě.“

Jeho kamarád náhle oživl. „Poslechni, co kdybys...,“ položil ústa na jeho ucho a něco mu šeptal. Pak od něho poodstoupil a díval se na něj vítězně. „Co tomu říkáš?“ ptal se dychtivě. Jan byl zaražen.

Začal odporovat, ale dosti chabě. Nápad přítelův se zachytil v jeho mysli, kde našel úrodnou půdu.

„Co si to myslíš, to přece nejde, nebylo by to poctivé,“ namítal, ale v jeho duši se ozval tajný hlas, který mu začal našeptávat něco jiného.

„Proč by to nebylo poctivé?“ divil se Finn. „Slíbil jsi snad matce svým slovem, že ji neopustíš?“

„To jsem sice neudělal,“ připustil váhavě Benda, „ale...“

„Nu tak vidíš!“ přerušil ho vítězně jeho kamarád, „tatínek říká, že největší hřích každého muže je zrušit dané slovo!“ Jan cítil, že to není ještě všechno. Vzpomněl si na matčiny oči, které bývaly tak smutné, když ho za něco kárala. Pohled do nich působíval na něj mnohem více než otcovy výtky i tresty, někdy hodně tvrdé. Pokusil se to Finnovi vylíčit, ale nenašel u něho pochopení.

Hoch ztratil matku, když mu byly sotva čtyři roky a vyrůstal od té doby u svých tet, kapitánových sester. Některé z nich byly shovívavé a rozmazlovaly ho, jiné zase byly přísné a on je neměl rád. Celkem ale žádná z nich mu nedovedla matku nahradit, neuměla v něm vzbudit něžnou oddanost, kterou děti cítí k vlastní matce.

„Víš co,“ řekl nakonec, „můžeš si to ještě rozmyslit, vyrazíme až s přílivem, kolem půlnoci. Pojď se zatím podívat na »Isbjörna« (norsky lední medvěd).“ Tomu pozvání Jan neodolal a za malou chvíli stanuli na palubě velrybářské lodi.

„Isbjörn“ byl jednou z oněch nes četných velrybářských lodí, kterými Norsko oplývá. Byl stavěn pro pobyt mezi ledovými krami a měl vyklenuté. boky, které vždy vyklouzly z tísnivého sevření mocných ker. Nebyl určen pro rychlost a jeho šířka byla proti délce poměrně značná. Od přídi až k zádi měřila loď čtyřicet metrů a v největší své šířce měla skoro sedm metrů. Ačkoli její hlavní pohonnou silou byl silný naftový motor s výkonností sto padesát koní, byla přece jen vybavena plachtami, protože dobrý námořník nepohrdá příznivým větrem, který je zdarma. K využití větru byl „Isbjörn“ vystrojen jako škuner, což znamená, že měl dva vysoké stěžně se všemi plachtami a vodorovný stěžeň čelenní na přídi pro třírohou plachtu. Zadní stěžeň měl dole otáčivou vratiplachtu (vratiplachta neboli brigantina je plachta, která má zpravidla tvar nepravidelného čtyřúhelníku a dá se otáčet kolem stěžně. Používá se ji jednak k zachycení bočního větru, jednak při otáčení lodi). Loď měla celkový výtlak tři sta tun a unesla sto padesát tun nákladu. Malá palubní nástavba kryla schody, které vedly pod palubu. Nad ní se zvedala ještě druhá, menší nástavba s kormidlem, mapovou kabinou a těsnou, malou místností.

V té byly radiotelegrafické přístroje, vysílač, přijímač a rádiové gónio.

Na škuneru vládl čilý ruch posledních příprav na dlouhou cestu.

Sotva hoši přešli úzký můstek, který spojoval loď s nábřežím, přihnal se mohutný černošedý pes a skočil na Finna tak prudce, že ho div nepovalil. „Nu tak, Dagu, buď přece hodný,“ zlobil se hoch, uhýbaje hlavou před psím jazykem, který se snažil olíznout mu obličej. „Pozdrav Jana!“ poroučel a pes se postavil na zadní nohy a podával Bendovi pracku.

„Dag (norsky den) jede s tebou?“ divil se Benda, potřásaje psovi tlapkou.

„To vám bude veselo,“ dodal s tajnou závistí. Dag byl eskymácký pes, kterého kapitán přivezl svému synovi jako několikaměsíční štěně. Vyrostl mezi lidmi a tím se jeho povaha, stala společenskou, na rozdíl od saňových, eskymáckých psů, kteří jsou mrzutí a věčně náchylní k rvačkám mezi sebou i s lidmi. Byl dvouletý a dorostl v silné a statné zvíře, které neváhá napadnout ani ledního medvěda. Finn se často, ale s nezdarem pokoušel udělat si z něho jezdeckého koně.

Dag se díval se zájmem na oba hochy a jeho hlava, skropená šedými skvrnami, měla nepopsatelný čtverácký výraz, který ještě vynikl, když přimhouřil oči. Janovi to připadalo, jako by Dag věděl, o čem mluvil s Finnem, a zahanbeně se od psa odvrátil.

„Tak co, Jene, pojedeš s námi?“ ozval se za ním hluboký zvučný hlas. Jan rozpačitě zdravil statného kapitána, Finnova otce. Kapitánu Nielsenovi nebylo ještě čtyřicet, ale stálý pobyt na moři vryl vrásky do jeho obličeje a smutek nad předčasnou smrtí milované ženy mu protkal světlé vlasy stříbrnými nitkami. Měl příjemnou podlouhlou tvář s krátkým rovným nosem a pevnou bradou, a jeho světle šedé oči se dívaly soucitně na hocha, když mu podával přátelsky ruku.

„Ba nepojede,“ ozval se Finn místo Jana, „maminka ho nechce pustit!“ V hochově hlasu byl jakýsi lehkovážný tón a kapitán káravě svraštil obočí.

„Dělá dobře, když poslouchá maminku, ta to s ním jistě myslí nejlíp,“ řekl. „A ty ho nepřemlouvej!“ dodal přísně na adresu svého syna, který nakrčil obličej a lehkomyslně pohodil hlavou. Nějaký námořník kapitána odvolal a hoši osaměli, ale ne nadlouho. Z palubního domku vyšel muž, který na ně přátelsky zavolal: „Haló, hoši, nezevlujte a pojďte pomáhat! Je to dnes mládež, jen si hrát a ruku k dílu nepřiloží. Když já byl tak starý jako vy...“ Pod šedivým knírem zahrál slabý úsměv, který Jan neviděl.

„Musím už domů, pane Leife, maminka mě čeká,“ omlouval se.

Muž se před nimi zastavil a se zalíbením si prohlížel svalnatou hochovu postavu. Byl to harpuník lodi, starý mořský vlk, který se plavil ve službách Larsenovy společnosti plných padesát let. Nikdo ho už ani neznal pod jeho příjmením, každý mu říkal jen křestním jménem.

Byl menší, zavalité postavy, kterou nedovedla nachýlit ani blížící se sedmdesátka, a chlubil se, že od Oslo až po Hammerfest není nikoho, kdo by dovedl hodit harpunou dále než on. Jeho hubený obličej byl svraštělý nesčetnými záhyby, ale pod štětinatým bílým obočím se dívaly do světa veselé, jasně modré oči, které se dovedly ještě zažehnout mladistvým ohněm. Miloval moře a lov, a Jan ho měl velmi rád, protože při dobré náladě vyprávěl hochům nekonečné dobrodružné historky z doby, kdy ještě neexistovalo rádio a kdy veliké bílé skvrny vyznačovaly na mapách neznámé končiny polárního moře.

„Eh co, maminka čeká! A moře nečeká? Podívej se, jak nás zve k nové cestě!“ Ukazoval rukou na nekonečnou šedomodrou plochu, která se čeřila dlouhými vlnami stále ubíhajícími před větrem. Tajný hlas v Janově nitru, na okamžik umlčený kapitánovým napomenutím, se ozval s novou silou.

Dvojí pravidelné oddechování rušilo ticho pokoje, který majitelka hotelu vykázala paní Bendové a jejím dětem. Venku bylo ještě šero, protože slunce v těchto končinách nezapadá v květnu nadlouho, ale pokoj byl ponořen do neproniknutelné tmy. Černá záclona na okně nepropustila dovnitř ani paprsek světla. Někde venku odbíjely hodiny jedenáct. Jan se tiše vztyčil na svém lůžku. Chvilku naslouchal pravidelnému oddechování matky a sestry a pak neslyšně spustil nohy z postele. Prkno zaskřípalo, když se postavil, a hoch nehybně strnul, čekaje, zda zvuk někoho neprobudil. Matka se na lůžku neklidně pohnula a Jan tajil dech v obavě, aby ji nevzbudil docela. S uspokojením zaslechl za chvíli opět její pravidelné oddechování a vykročil ke dveřím. Ulehl zvečera celý oblečen, dříve ještě, než se matka vrátila z městečka, kde si něco obstarávala, a přikryl se pokrývkou až po bradu. Nikdo si toho nevšiml, sestřička usnula už dříve a matka byla tak pohroužena do svých trudných myšlenek, že mu jen přála dobré noci a pak si šla sama lehnout. Jan se dostal neslyšně až ke dveřím a sebral tam svoje boty. Co nejtišeji otvíral pomalu dveře, ale na prahu zaváhal. Náhle ho zaplavila vlna lítosti, že tak tajně, bez jediného slova rozloučení odchází, a už se chtěl vrátit, když zaslechl zvenčí pod okny těžký krok námořníků, sestupujících k přístavu. Do tmavé místnosti zalehl tlumený ohlas jejich písničky, na okamžik zesílil a pak tichl v dáli:

„Jedeme přes vod slanou pláň,

harpunu tiskne pevná dlaň,

když vítr opře se do plachet,

celá loď písní zvučí hned...“

Píseň severských rybářů, kterou znal tak dobře, zaplavila Janovo srdce novou touhou a odvála všechna dobrá předsevzetí. Rychle proklouzl dveřmi, zapomněl i na stručný dopis, který. chtěl nechat matce na vysvětlení svého útěku, a v průjezdu hotelu si chvatně natáhl boty. Vrata nebyla zamčena, ježto na severu jsou domovní krádeže neznámou věcí, a tak v příští minutě uháněl Jan strmou ulicí dolů k přístavu.

Venku bylo hluboké šero, které nahrazuje v této roční době noc za polárním kruhem, ale obyvatelé městečka přesto spali. Ulice byly opuštěny a Jan se s nikým nesetkal. Na nábřeží odbočil stranou, mezi sudy a bedny, kterými bylo v těchto místech přeplněno. Štíhlá postava Finnova se odloupla od mohutné bedny a hoch šel kamarádovi v ústrety.

„Je to dost, že už jdeš,“ volal tlumeně a mrzutě si dýchal do dlaní.

„Už jsem myslil, že tu přimrznu!“ Noc byla skutečně dosti chladná, ale Jan toho ve svém rozčilení nedbal, ačkoli byl oblečen jen do sportovních šatů, bez pláště. „Tak pojď už rychle,“ řekl Finn, uchopiv jej za ruku, „tatínek chce odrazit přesně o půlnoci a teď je právě příhodná chvíle.

Nakládají zrovna velký lovecký člun a nevšimnou si nás.“ Oba hoši přeběhli rychle můstek vedoucí na loď. Jan si přitom všiml, že mužstvo je shromážděno na druhé straně paluby, kde tahalo jeřáby člun na škuner. Byl by se rád na to chvíli díval, ale Finn ho táhl za sebou.

Zmizeli v zadních dvířkách palubního domku, aniž je někdo spatřil.

„Dalo mi práci, než jsem se zbavil Daga,“ šeptal Finn, když sestupovali po schodech pro mužstvo do přední části lodi. „Byl by nás jistě prozradil!“

„A co jsi s ním udělal?“ ptal se Jan zvědavě.

„Zavřel jsem ho do tatínkovy kabiny,“ řekl Finn se smíchem.

„Ráno za to jistě dostanu, ale to nevadí!“ dodal lehkomyslně. Prošli úzkou chodbičkou, matně ozářenou jedinou žárovkou, a ve špičce lodi se zastavili.

„Kam mě to vedeš?“ ptal se Jan, zatímco kamarád odsunul závorku na hnědých úzkých dvířkách a otevřel je.

„To je nemocniční kabina,“ vysvětloval, „ale je vždycky prázdná, u nás se nestůně! Tady tě určitě nikdo nebude hledat!“ Kabina byla dlouhá, ale úzká, a podle každé stěny stála dvě lůžka nad sebou. „Můžeš si vybrat, kde chceš spát!“ smál se Finn. „Zítra odpoledne ti přinesu něco jíst a zatím se vůbec neukazuj! Vedle je malá umývárna a máš tu všechno pohodlí. Tak a teď už musím běžet, tatínek se bude po mně jistě shánět, než odplujeme. Dobrou noc! To bude zítra legrace, až tě najdou na lodi a nebudou vědět, odkud jsi .sem spad.“ Dal se znovu do smíchu a Jan mechanicky opakoval:

„Dobrou noc!“ Pak se dveře zavřely a Finn zastrčil zvenčí závorku.

3 NA MOŘI

Po zavření dveří se v kabině setmělo. Teprve za chvíli si hochovy oči natolik zvykly, že rozeznal své okolí v slabém světle, které padalo dovnitř oběma okénky, umístěnými vysoko u stropu nad horními lůžky. Se srdcem přeplněným různými dojmy ulehl a pokusil se spát.

Nedařilo se mu to, a tak naslouchal každému zvuku, který k němu zvenčí dolehl. Nejdřív se ozvaly nad jeho hlavou těžké kroky a Jan uhodl, že lodníci jdou uvolnit lano na přídi, které poutalo „Isbjörna“ k přístavišti. Pak se rozvrčel lodní motor a stěny kabiny se začaly rytmicky chvět v taktu pracujícího lodního šroubu. o něco později se ozval temný hluk vln, bušících v pravidelných a neustávajících nárazech na lodní boky. Jan poznal, že se škuner už plaví mimo přístav.

Neklidně se obracel na lůžku a teprve k ránu usnul.

Nevěděl, jak dlouho spal, když procitl. Do kabiny padalo kalné světlo zamračeného dne a Jan cítil v žaludku nepříjemný pocit, který se stále stupňoval. Špička lodi se hluboko nořila a zase se pak vyhoupla vysoko nad vlny a tento ustavičný pohyb způsobil hochovi těžkou mořskou nemoc. Sténal bolestí a zmocnila se ho taková beznadějnost, že začal hořce želet svého útěku. Přál si toužebně, aby nebyl nikdy vstoupil na loď, a když před polednem Finn vklouzl do kabiny, byl poděšen jeho vzezřením. Kamarád ležel netečně a bez hnutí, tváře měl zelené a celé propadlé a na jeho pozdrav odpověděl jen slabým zasténáním. Finu se ulekl, ale jenom na okamžik, a když poznal příčinu přítelovy nehybnosti, dal se do smíchu.

„Ty jsi pobřežní plavec, Jene! To jsem si nemyslil, že nesneseš ani docela malé kolébání, vždyť to vůbec nic není, máme trochu západního větru, který s námi hází jen docela maloučko. A já jsem ti přinesl takovou krásnou kotletu, štípl jsem ji kuchaři, když si odešel pro vodu.“ Vybalil z novin velký kus vepřového masa, do zlata opečeného, ale Jan se od jídla s odporem odvrátil. „Dej to Dagovi!“ šeptal chabě a Finn se rozesmál. „Ba ne, nechám ti to tady, až ti bude dohře, padneš na to jako vlk! Vodu máš v umývárně, je pitná. A já zas musím běžet, za chvilku obědváme.“

„Kde jsme?“ ptal se tiše Jan.

„Lofotské ostrovy už máme za sebou a plujeme teď po širém moři, pan Horgen říkal před chvílí tatínkovi, že po poledni zkřižujeme průsečík jedenasedmdesáté rovnoběžky s dvacátým poledníkem. Přijdu pro tebe odpoledne, to už budeme tak daleko, že nikoho ani nenapadne obrátit a odvézt tě domů. Už se těším na tu legraci! Ale teď už musím opravdu zmizet! Tak se tu měj přívětivě a hleď se dát brzy do jídla. Nazdar!“ Odpoledne se vítr obrátil a vál z východu. Kapitán Nielsen toho použil a dal roztáhnout na obou stožárech hlavní plachty. Loď se přestala házet a pohybovala se nyní pravidelně nahoru a dolů, jak ji vítr stlačoval do vln. Bylo to mnohem snesitelnější a Janovi se zanedlouho ulevilo. Zvracení ustalo a pak se dostavil tak dravý hlad, že hoch přímo zhltl maso, které mu kamarád přinesl. Cítil se zase zcela zdráva jeho nálada se velmi zlepšila. Pokoušel se podívat ven okénkem, ale viděl jen nekonečnou modrošedou vodní plochu, mírně zčeřenou vlnami, po jejichž hřbetech občas zahrál sluneční paprsek.

Chvílemi se z vody vyhoupla plískavice a rychle zase zmizela. Jan se cítil velmi šťasten a ani okolnost, že nahmatal v kapse dopis, který zapomněl nechat matce, nedovedla zkalit jeho radost nadlouho.

Však se to maminka stejně dozví, řekl si lehkovážně a netrpělivě čekal, až pro něj kamarád přijde. To se stalo o něco později, a sotva Finn pootevřel dveře kabiny, protlačil se jimi Dag a začal s veselým štěkáním skákat na horní lůžko, na kterém Jan přikrčen seděl. „Tak už pojď,“ volal Finn od dveří, „tatínek je zrovna v dobré náladě a bude dobře, když už to budeme mít za sebou!“ Jan rychle seskočil a následoval svého přítele. Za dveřmi kapitánovy kabiny ho však přece jen dobrá nálada opustila a srdce se mu sevřelo tísní při myšlence, jak bude přivítán. Finn ho vestrkal před sebou dovnitř a Jan se octl ve veliké čtvercové kabině, která měla po obou stranách nízká lůžka s truhlami pod sebou a uprostřed stůl. Seděli u něho dva muži, sklánějící se nad mapou. Jeden z nich byl kapitán Nielsen, ale druhého Jan neznal. Byl štíhlý a ještě velmi mladý a tmavomodrá uniforma se zlatými pásky mu dobře slušela. Zahleděl se překvapeně na hochy, zatímco kapitán přísně svraštil čelo. „Co to znamená, kde se tu bereš, Bendo?“ ptal se úsečně a hocha přepadla bázeň.

Ale lehkomyslný Finn neztratil dobrou náladu. „Vedu ti nového námořníka, tatínku! Říkal jsi přece včera, že milerád vezmeš Jana s sebou na moře, a tak jsme teď tady!“ Mladý důstojník nepochybně pochopil situaci a po jeho tváři přelétl úsměv, ale vrásky na kapitánově čele se prohloubily. Finn poznal, že se otec skutečně zlobí. Úzkostlivě po něm šilhal a pak dloubl kamaráda do žeber. „No tak nestůj jako socha a řekni taky něco!“ šeptal mu a Jan se dal koktavě do řeči.

Kapitán ho mlčky poslouchal, a když hoch zajíkavě líčil svoji touhu po moři, vrásky na jeho čele povolily.

„A ví o tom tvoje matka, dala ti svolení?“ ptal se, když Jan skončil.

Hoch svěsil zahanbeně hlavu.

„Nedala,“ zašeptal, a pravdivě dodal: „Neví ani, že jsem tady!“

„To je zlá věc, Bendo!“ řekl kapitán přísně. „Nemám rád takové lidi, jako jsi ty! Udělal jsi hned dvě špatné věci najednou, přestoupil jsi matčin zákaz a pak jsi se tajně vplížil na cizí loď. Pamatuj si, že člověk, který nedovede poslouchat a který jedná tajně za zády druhých to nikdy nikam nepřivede a špatně skončí! Víš, jaké je naše národní heslo?“

„Vím,“ šeptal zdrceně Jan, „poctivě a věrně!“

„Právě tak!“ přisvědčil kapitán, kterému začalo být hocha líto.

„A kdo se jím neřídí, nestane se nikdy celým mužem!“ Živá povaha jeho syna nepřipustila, aby byl někdo plísněn za jeho vlastní provinění. „Jan sice matce utekl, tatínku,“ řekl odhodlaně, „ale nevplížil se tajně na loď! Já jsem ho sem zavedl a schoval jsem ho v nemocniční kabině, tak to bylo!“ „Tedy jsi jednal ty za mými zády!“ řekl přísně Nielsen, který se však už zlobil jen napolo. Okolnost, že jeho syn podle pravdy přiznal svou vinu, ho trochu usmířila. „Trestu se ti dostane, o to neměj strach!

Tebe, hochu,“ řekl, obraceje se k Janovi, „nebudu trestat, zkusíš dost jako nováček a poznáš, že námořník má tvrdý život. Přijdou chvíle, že budeš svého útěku hořce želet, a to bude tvůj trest!“ Kapitán netušil, že mluví prorocká slova a že se jeho předpověď splní daleko horším způsobem, než si vůbec mohl představit.

„Jdi si teď na palubu, a ty tu ještě Finne chvíli zůstaň!“ Jan s pozdravem odcházel a zanechal za sebou mrzutě se tvářícího kamaráda, jehož kapitán nechtěl plísnit v jeho přítomnosti. Na palubě se hned začal seznamovat s námořníky, kteří ho vesele vítali různými žerty. Za chvíli se za ním přiloudal Finn s vážnou tváří a rukama v kapsách.

Hvízdal si sice, ale do smíchu mu nebylo. Na Janovu otázku, jak to dopadlo, - předstíral veselou náladu.

„Jak by to dopadlo, dobře, samozřejmě!“ řekl pohrdlivě. „Tatínek mi poručil hlídku dvě hodiny denně ve vraním hnízdě (sud umístěný na vrcholu hlavního stožáru, sloužící k výhledu po moři) po celý týden, ale to mě nerozhází! Vezmu si tam knížku a bude mi tam docela dobře!“

„Budu hlídat s tebou!“ sliboval Jan odhodlaně a starý Leif, který naslouchal se zájmem jejich rozhovoru, se vesele rozesmál. „Tak tak, hoši, to bude znamenité! Když budeme mít takové dva osvědčené lodivody, jako jste vy, pak zaručeně nenarazíme na žádnou kru! Jen se tužte, bude vám pak líp chutnat, až trochu vymrznete na stožáru!“

V kapitánově kabině byla ještě krátká dohra. „Tak co mám dělat?“ ptal se kapitán bezradně svého zástupce, důstojníka Horgena, který se dusil tichým smíchem.

„Co byste chtěl dělat, kapitáne?“ řekl vesele. „Jsme už tři sta mil od přístavu a vracet se přece nemůžete! Nechte hocha klidně na palubě, je zdravý a silný a taková tvrdá zkušenost mu neublíží. Ostatně, mně se docela líbí! Provedl sice své matce ohavnou věc, ale pošlu teď radiogram do Narviku, aby ji uklidnili. A říkejte si co chcete, je to stoprocentní kluk! Z takových vyrůstají později Franklinové, Nansenové a Amundsenové!“ Kapitánův obličej se rozjasnil. „Snad máte pravdu, Horgene,“ řekl.

„Jisté je, že se vracet nemohu, a v těchhle šířkách nepotkáme žádnou loď, která by plula do Norska a vzala ho s sebou. Tak co s klukem?

Nechám ho tady!“ O Janově osudu bylo rozhodnuto a Horgen, který si hocha zamiloval na první pohled, odešel do rádiové kabiny poslat paní Bendové telegram, že Jan je ve zdraví na palubě „Isbjörnu“ a že se s ním vrátí na podzim v pořádku domů.

4 JAN SE UČÍ NÁMOŘNÍKEM

„Tyhle šaty ti nestačí, hochu, a boty také nejsou k ničemu,“ řekl starostlivě kapitán Nielsen, prohlížeje si zkoumavě hochův lehký kabát s pumpkami a tenké polobotky. „Najděte mu něco v zásobárně, Leife, a co se nebude hodit, to si musí sám upravit. Dejte mu jehlu a nit a ukažte mu, jak se to dělá!“ Starý harpuník vzal s úsměvem Jana za ruku. „Tak se na to podíváme, Jene Bendo,“ řekl a odváděl ho do podpalubí. Finn se k nim přidružil a také Dag si tu podívanou nedal ujít. Sestoupili po předních schodech a Leif otevřel nízké dveře, které byly napravo od kabiny, v níž se Jan skrýval. Octli se v dlouhé a úzké místnosti s policemi podle levé stěny, naplněnými nejrůznějšími konzervami. Na pravé stěně visely na kolících součásti oděvů všeho druhu, od voskovaných plášťů do deště až po huňaté eskymácké parky. Jsou to dlouhé kazajky s přišitou kapucí, které se natahují přes hlavu. Jsou ze sobích koží, obrácených srstí ven.

„Boty pro tebe najdeme,“ bručel harpuník, „ale se šaty, to bude už horší. Tak ukaž nohu!“ Prohlédl si pátravě číslo Janových střevíců a pak se chvíli hrabal ve veliké truhle, která stála proti vchodu. „To by tak myslím, bylo pro tebe,“ řekl a vytáhl ven pár bot s dlouhými holeněmi. Byly zhotoveny z mroží kůže a namaštěny tak důkladně, až si Jan od nich umazal ruce.

„Trochu volné,“ řekl, když je natáhl.

„To nevadí,“ ozval se Finn, jenž prohlížel se zájmem, jak je jeho kamarád od hlavy až k patě nově oblékán. „Dostaneš do nich dlouhé punčochy z vlny, které jsou pořádně silné, a také pár punčoch z vlčí kůže pro velké mrazy, kdyby náhodou uhodily. Pak ti bude noha sedět jaksepatří.“ Leif ihned vyhledal po dvou párech punčoch od každého druhu, a Jan se přesvědčil, že má kamarád pravdu. Už s vlněnými punčochami to šlo dobře, a když si natáhl místo nich na zkoušku punčochy z vlčí kůže, byly mu boty dokonce trochu těsné. Bez nesnází našel pro něj Leif také dvojí soupravu vlněného prádla, ale s kalhotami a kazajkou byla potíž. Ačkoli si staroch dal práci, aby vyhledal co nejmenší kusy, přece jen visela těžká vlněná látka na hochovi jako na hastroši a Finn se ohýbal smíchem.

„To je báječné Jendo, do kalhot si můžeš vzít nájemníka a kabát si oviň dvakrát kolem těla,“ volal na přítele, který se mrzutě šklebil.

„Nic si z toho nedělej,“ těšil ho Leif, který jen stěží potlačil smích, „já ti to hezky nastříhám a ukážu ti, jak si to sešiješ, Bude z tebe elegán, až to spolu upravíme, a Finn praskne závistí!“ Sňal ještě z kolíku jednu parku, která se mu od oka zdála správně veliká a z kouta vytáhl důkladný vak na záda s koženými popruhy. „Tak, a do tohohle si to všechno pěkně složíš a na plátno si namaluješ svoje jméno, každý námořník musí mít svou výbavu hezky pohromadě a v pořádku.

A počkej ještě,“ zarazil hocha, který se už chystal k odchodu, obtížen různými součástmi oděvu, „málem bych byl zapomněl na plášť do deště. Ten musí mít každý pořádný námořník.“ Sňal z věšáku plášť s našitou kapucí, který se leskl voskovým nátěrem. „Tenhle ti padne jako ulitý,“ liboval si a pak vystrkal hochy ven.

Vystoupili na palubu a Leif si pohodlně sedl do dřepu na závětrnou stranu u stožáru, na kterém visela velká hnědá plachta. Zkušenou rukou si změřil hocha provázkem a pak směle rozstříhal kalhoty i kabát, které přinesli ze skladiště.

„Námořník musí umět všechno,“ hovořil přitom, „od ušití bot až k postavení dokonalých kamen, která nekouří ani při největším větru.“ Šlehl okem po důstojníkovi, který se u nich zastavil a s úsměvem se díval na Leifovo krejčování. „Dnešní mládež zná různé věci,“ pokračoval nevinně, „dovede nazpaměť morseovku a poznávací značky všech rádiových stanic, co jich je na světě, ale neumí si ani vyprat kapesník,“ vykládal staroch přísně a Horgen se dal do smíchu.

„Tak je to správné, Leife,“ pochvaloval, „na mladé lidi musí být člověk přísný! Jen s chutí do toho, Jene, a pak se nám přijď ukázat, jak to dopadlo!“ Odešel na velitelský můstek a Jan si navlékl nit a začal sešívat dva kusy kabátu, kterému harpuník složil dohromady.

„Tak hezky malé stehy hustě vedle sebe, ať to něco vydrží,“ radil mu. „Naše heslo je důkladnost nad elegancí.“ Zatímco Jan sešíval kabát, pustil se Lejf odvážně do úpravy kalhot.

Finn se na to chvíli díval, ale pak ho to omrzelo a prohlásil, že se půjde zeptat do kuchyně, co je dnes k večeři.

„Jen jdi,“ bručel Leif, „a toho svého čtyřnožce si odveď s sebou, jen nám tu překáží.“ Byla to pravda, Dag se nudil a zkusil se bavit různým způsobem.

Chvilku si hrál s klubkem nití a Jan je musel každou chvíli hledat, pak přetrhl několikrát po sobě hochovi nit, a když byl odehnán, zmizel tajně s kusem kalhot, který pak Leif čtvrt hodiny marně hledal.

„Tak ukaž, jak to dopadlo, „ozval se Leif po delší době, kterou trávili oba pilnou prací. Vzal kabát z Janových rukou a pátravě jej prohlížel. Chvilku vrtěl rozpačitě hlavou a pak řekl:

„Ze začátku to ušlo, dělal jsi dosti malé stehy, ale pak jsi to chtělo šidit, koukej, tady máš stehy skoro pěticentimetrové. A co je tohle?“ zvolal v údivu. Popadl kousek vyčnívající niti a bez nesnází jí vysoukal dlouhý kus ven, za ní druhý a pak třetí. „Jak to šiješ, kde jsi nechal uzlíky?“ Jan se začervenal. „To jak mi Dag přetrhl nit, šil jsem asi dál a zapomněl jsem na uzlík,“ přiznal zahanbeně a Leif se usmál. Navlékl zručně nit, ukousl ji svými zdravými zuby a udělal pořádný uzlík.

Začal pak šít čistým krátkým stehem a jehla se v jeho rukou jen kmitala, až mohl Jan na ní oči nechat.

„Tak tohle máš na vzorek,“ řekl staroch po chvíli, „a zrovna tak to musí vypadat všude!“ dodal přísně, ale pod knírem mu zahrál prchavý úsměv. Přinesl si ještě jednu jehlu a dal se znovu do kalhot. Jan nebyl zvyklý sedět v dřepu a nohy ho brněly, div se nepřevalil. Bystrým okem vypátral na palubě soudek a přikulil si jej pod stožár. Leif se na něj podíval po očku a bručel:

„Každý pořádný námořník musí umět sedět v dřepu, copak myslíš, že všude najdeš židli, kam přijdeš?“

„Však já si zvyknu, pane Leife,“ ujišťoval jej hoch, který věděl, že starcova přísnost je jen naoko. „Na začátek je to trochu těžké.“

„A umíš vůbec vylézt na stožár po provazovém žebříku?“ zkoumal ho harpuník.

„Umím,“ chlubil se Jan, „dělal jsem to na naší lodi často.“ „Jo, to jste ale pluli podle břehů v tiché vodě,“ chladil námořník jeho pýchu,. „ale počkej, až tě pošleme nahoru připevnit plachtu za prudkého větru, když si »Isbjörn« lehá bokem na vodu! Bude v tobě malá dušička!“

„Však to dokážu také,“ vypínal se Jan a Leif se zachechtal.

Jan dokončil svoje šití a Leif je pozorně přehlížel. „Ušlo by to,“ bručel, „stehy jsou dost malé, ale vcelku je to klikaté jako chůze námořníka, který vypil deset grogů. Koukej, tady jsi začal správně u kraje, ale pak jsi odbočil dovnitř, tady jsi už na tři prsty od kraje, pak jsi toho asi litoval a hleděl jsi to napravit, ale dobré předsevzetí netrvalo dlouho a skončil jsi zase pět prstů od kraje,“ ukazoval hochovi, který se začervenal. „Ale důkladně to sešité je, a to je hlavní,“ těšil jej harpuník. „Ten záhyb, co ti to bude dělat, vůbec nevadí.

Jsme v polárním moři, a ne na hlavní promenádě v Oslo. A teď si to všechno navlékni, kalhoty jsou taky hotové!“ Jan si rychle oblékl oba kusy oděvu a Leif si ho znalecky prohlížel, otáčeje ho kolem dokola. „Padne to jako ulité,“ liboval si. „Rád bych viděl pana Horgena, jak by to on ušil,“ doložil s pohrdáním. Vtěsnal hochovy nohavice ještě do holínek a utáhl pak poddajnou kůži, která sahala až přes kolena, na stehně řemínkem. „Tak, a teď můžeš spadnout třeba po krk do vody, a do bot ti nenateče ani kapička,“ pochvaloval si.

„Tady by spadnout do vody mohl,“ ozval se za nimi Horgen, který přicházel od zádi a nesl v ruce jakési kovové trubičky. „Voda je tu ještě teplá, plujeme stále v Golfském proudu.“

„Aby nebyla teplá,“ bručel Leif, „když je dvanáct stupňů nad nulou!“ Ukázal na teploměr, připevněný na stožáru.

„To by pomohlo, starý bručoune,“ smál se důstojník, „počkej zítra, až se dostaneme z Golfského proudu ven, ukážu ti vodní teploměr a uvidíš, kolik na něm bude, i když ten teploměr na stožáru bude ukazovat svých dvanáct stupňů!“

„To jsou teď vymoženosti,“ durdil se stařec, „teď aby námořník znal fyziku jako profesor a pořád se jen oháněl samými trubičkami se rtutí a kolečky s číselníkem. Dřív se staral jen o to, jestli je moře volné nebo zamrzlé, a k tomu nepotřeboval žádné trubičky, to viděl z vraního hnízda na deset mil. A chytil přitom daleko víc velryb a tuleňů za den než teď za celou tříměsíční kampaň!“ Složil nespokojeně své šití a pomalu odcházel, odmítnuv chlapcovy díky.

„Jaký je to proud, pane Horgene, a co máte v těch trubičkách?“ ptal se Jan dychtivě.

„Copak jsi nikdy neslyšelo Golfském proudu?“ divil se důstojník.

„Nechodil jsem do školy,“ přiznal rozpačitě Jan, „nezůstali jsme nikdy s naší lodí na jednom místě déle než týden. Pak už byly návštěvy v cirkusu slabé a musili jsme dál. O Golfském proudu jsem něco četl ve staré učebnici zeměpisu, která byla na lodi, ale bylo tam toho velmi málo. Vím jen, že je to nějaký teplý mořský proud, a víc nic!“ „Teď musíme k večeři, kuchař už dával znamení,“ řekl Horgen, pocítiv živou účast s hochem, který toužil po vzdělánÍ. „Povím ti o tom něco u večeře, ale zatím se podívej na teploměr!“ Vyšrouboval víčko trubičky z nerezavějící oceli, připoutané k tenkému, ocelovému lanku, a ukázal mu skleněný teploměr. Úzký sloupeček rtuti končil u čtyř stupňů Celsia nad nulou. „Teploměr je zařízen tak, že rtuť zůstane vězet u nejnižší teploty, kterou naměřil. Dává se do ochranné trubičky z oceli, aby se nerozbil, a nechá se viset delší dobu na zádi lodi, kde se voda hodně čeří lodním šroubem a tím se promíchává.

Pak ukáže spolehlivě nejnižší teplotu vody. Vidíš, že jsou na něm čtyři stupně nad. nulou. U vidíš zítra, kolik naměříme, až se dostaneme dál do Barentsova moře, kde už Golfský proud neteče. A teď k večeři, ať se na nás kapitán nezlobí!“ Nielsen určil, že bude Finn jíst s ním a s Horgenem, a synek tak dlouho škemral, až kapitán po velkém zdráhání připustil, aby jedl s nimi i Jan. „Žádný plavčík na světě nejí s kapitánem,“ namítal Finnovi, ale nakonec se dal uprosit, když se Horgen přimluvil. Jedli ve větší kabině, která přiléhala ke kapitánově a byla zařízena spíše jako salónek než jako jídelna. Po obou protilehlých stěnách, napravo a nalevo od vchodu, stály měkké pohovky, vlevo byl u jedné z nich větší stůl, obklopený na ostatních třech stranách otáčivými křesly, připevněnými k podlaze podobně jako stůl. Kabina zaujímala celou šířku lodi a z ní vedl teprve vchod do kabiny kapitánovy.

Na jednom křesle už seděl nedočkavý Finn a hlučně cinkal příborem. „To je dobře, že už jdete, mám hlad jako vlk!“ přivítal Horgena s Janem, a důstojník se usmál. „Vymrzl jsi ve vraním hnízdě, co Finne?

Ale jíst stejně nezačneme, dokud nepřijde kapitán!“ Pokynul Janovi, aby si sedl vedle svého přítele, a sám usedl na křeslo proti pohovce, vyhrazené kapitánovi.

Kapitán přišel za malou chvíli a všichni vstali k pozdravu. „Ukaž, jak tě Leif vystrojil!“ vyzýval Nielsen Bendu a zkoumavě si ho prohlížel uprostřed kabiny. „Dobře to dopadlo!“ pochvaloval.

„A Jan si to většinou ušil sám,“ pospíchal Finn ujistit kapitána.

„Tak vidíš,“ řekl otec vážně. „A zdalipak bys to dovedl také?“ „Copak já, já to nepotřebuju,“ odpověděl hoch spokojeně, „mám všechno ušité.“

„Ale naučit se šít ti nebude na škodu, každý námořník to má umět,“ krotil ho kapitán, „zítra řeknu Leifovi, aby ti dal lekci.“ Finn nakrčil obličej, ale jeho tvář se vyjasnila, když spatřil kuchaře přinášejícího plnou mísu polévky, z níž stoupala libá vůně. Moře bylo tak klidné, že ani nepostavili na stůl. ochrannou ohrádku pro nádobí, aby se nezvrhlo. Kapitán se chopil sběračky a rozdělil polévku. Oba hoši cítili stejný hlad a předháněli se v jídle. Jan se začervenal, když dojedl talíř dávno před oběma muži, a umínil si, že bude jíst podruhé pomaleji. Horgen mu pomohl z rozpaků a nalil mu druhý talíř. Také Finn se přihlásil ještě o jeden a tato nová dávka byla spořádána současně s prvým talířem obou dospělých.

Po polévce přišla na stůl notná mísa hrachu a fazolí s krásně propečenými řízky šťavnaté slaniny. Kapitán naložil oběma hochům vrchovaté talíře, ale jejich obsah zmizel ve velmi krátkém čase.

Dospělí pili po večeři černou kávu a skleničku džinu a hoši dostali každý dva pomeranče. Jan přijal své ovoce s povděkem, ale Finn nakrčil nos, což byla jeho obvyklá známka nespokojenosti. „Jen jez pomeranče, synku, nedostaneš kurděje!“ vybízel jej kapitán, ale hoch sáhl po červeném plodu jen s nechutí. „Ale jsem ochoten ti to vyměnit za lžíci rybího tuku, to má stejný účinek,“ nabízel kapitán s úsměvem.

Finn se otřásl odporem. „Brr, ani za nic na světě,“ řekl a pustil se rychle do pomerančů.

„Co jsou to kurděje, pane Horgene?“ ptal se Jan tiše důstojníka, který si přesedl na pohovku vedle kapitána a seděl teď blízko Jana.

„To je trochu moc otázek najednou, hochu,“ řekl přívětivě, „snad zůstaneme zatím u toho Golfského proudu, ne?“ Jan přisvědčil a kapitán se ptal:

„Kolik jste dnes naměřil, Horgene?“ „Čtyři plus, kapitáne, asi v půl šesté.“ Nielsen přikývl.

„Jsme stále ještě v Golfském proudu, zítra už budeme z něho venku.

Ale chcete-li uspořádat hochům nějakou přednášku, nedejte se rušit a spusťte, budu se vzdělávat s nimi!“

„Tak co, hoši, víte, kde je Mexický záliv?“ začal Horgen.

„Samozřejmě u Mexika,“ vpadl rychle Finn a otec zvedl káravě prst.

„Dvakrát měř a jednou řež,“ řekl. „Mexiko je hodně veliký stát a prostírá se mezi dvěma oceány, Atlantským a Tichým. Podle tvého údaje bychom ten záliv asi hezky dlouho hledali.“ „Je to v Atlantském oceáně mezi Severní a Jižní Amerikou,“ ozval se nesměle Jan a kapitán pochvalně přikývl.

„Ano, tam a břeh se tam zatáčí do velikého oblouku západním směrem.“

„Tamtudy prochází obratník Raka,“ pokračoval Horgen, který si zatím zapálil cigaretu, „a to je jedno z nejteplejších míst zeměkoule.

Slunce tam praží od rána do večera a oblaka jsou tam skoro neznámou věcí. A pod vlivem tohoto stálého slunečního záření se voda ohřívá až na šestadvacet stupňů Celsia.“

„Jé, to to mají mexičtí hoši prima,“ ozval se závistivě Finn. „v našich fjordech je moře studené jako led.“

„Protože jsou vesměs velmi hluboké a mimoto stísněny skálami, slunce do nich málo svítí,“ vysvětloval kapitán.

„Ohřátá voda ovšem nezůstane na místě, proudí ven ze zálivu,“ pokračoval Horgen, „a tak vzniká teplý mořský proud. Své jméno má od zálivu, anglicky se řekne záliv gulf a čte se to golf.“ „A golf je taky hra v míčky,“ ozval se zase Finn, jehož pohyblivá mysl těkala od předmětu k předmětu.

„To se sice jmenuje stejně, ale nemá to s teplým proudem co dělat.

A ostatně nevyrušuj pana Horgena,“ káral ho otec a Finn ztichl.

„Ta teplota nejde samozřejmě až do hloubky,“ pokračoval Horgen, „ale přesto ještě tisíc metrů hlub oko bylo v Mexickém zálivu naměřeno osm stupňů tepla, zatímco venku, v oceánu jsou v těch hloubkách sotva dva stupně. Teplá voda proudí ze zálivu ven slušnou rychlostí, která dělá na povrchu celých šest kilometrů, tedy o polovinu víc, než ujde průměrný chodec. A teď si, hoši, představte, kolik tepla se tím dostane ven do oceánu! Jeden učený Francouz, pan Idrac, který nedávno zemřel, to měřil, a vypočítal, že podmořskou šíjí mezi ostrovem Kubou a poloostrovem Floridou proteče každou minutu miliarda krychlových metrů teplé vody!“

„To by bylo koupelí,“ poznamenal s úsměvem kapitán.

„Ba věru,“ přisvědčil Horgen. „Počítáme-li, že z jednoho krychlového metru vody se pořídí čtyři koupele po dvou stech padesáti litrech a že jsou na světě asi tři miliardy lidí, pak bychom mohli každého člověka na zeměkouli vykoupat v Golfském proudu za tři čtvrtě minuty. Ovšem musili bychom ho koupat přímo na místě, později je už proud značně ochlazen ledovou vodou, která teče proti němu pod hladinou od břehů studeného poloostrova Labradoru.“

„A ví se, pane Horgene, kolik uhlí by bylo zapotřebí, kdybychom chtěli tolik vody sami ohřát?“ ptal se nesměle Jan.

„Zajisté,“ přesvědčil Horgen, „to se dá dost lehce spočítat, vezmeme-li za podklad průměrnou teplotu vody Golfského proudu, která činí v Mexickém zálivu asi patnáct stupňů. Dojdeme k ohromnému číslu půl miliónu vagónů uhlí za každou minutu. Počítáme-li vagón uhlí po desíti tunách, dostaneme za minutu pět miliónů tun uhlí.“

„To si ani nedovedu dobře představit,“ skočil mu do řeči Finn.

„Snad ti to bude jasnější, když ti řeknu, že je to pětkrát víc než spotřeba celého Norska za rok,“ vysvětloval Horgen a hoši se předháněli ve výkřicích údivu. „A to je spotřeba jen za jednu minutu,“ dodal Horgen, „kdybychom to přepočetli na celý rok, který má 525600 minut, dojdeme k ohromnému číslu přes dva a půl biliónu tun! Tolik uhlí snad ani v hlubinách země není!“ Janovi se točila nad těmi čísly hlava, ale těkavý Finn se rychle přihlásil o slovo.

„Já jsem četl dobrodružný román o tom, jak si Američané postavili pod vodou ohromnou zeď, aby svedli Golfský proud ke svým břehům.“

„Naštěstí je to jen román,“ řekl vážně kapitán, „ačkoli kdoví, čeho jednou nebude technika schopna. A pak zažijeme největší válku v dějinách lidstva, válku o Golfský proud, o teplou vodu! Neboť něco takového, jako je odvedení Golfského proudu k břehům Severní Ameriky, by sice znamenalo určItý prospěch pro tuto pevninu, ale zkázu pro velkou část Evropy!“

„Ale jak je to možné?“ otvíral Finn nedůvěřivě oči, „copak na té trošce teplé vody tolik záleží?“

„To není troška, Finne, to jsou miliardy a miliardy hektolitrů za každou hodinu. A ještě daleko na severu, až k osmdesátému stupni zeměpisné šířky, má Golfský proud vyznačenou dráhu a je citelně teplejší než okolní voda. Větví se u Islandu a pak ještě jednou v místě, které leží odtud na severovýchod, a posílá část svých vod Irsku, našim břehům a Špicberkům,“ pokračoval Horgen. „A od těch teplých vod se otepluje vzduch, a ten pak vane k břehu a mírní na něm v zimě mrazy, kdežto v létě jej zase ochlazuje od přílišného vedra, které přichází z vnitrozemí. Proto máme na pobřeží severního Norska mnohem mírnější leden než například v hlavním městě domoviny tvého přítele, v Praze. U nás je průměrná lednová teplota tři stupně nad nulou, u nich půldruhého stupně pod nulou!“

„Aspoň mohou bruslit a stavět sněhuláky,“ řekl polohlasně Finn, jenž měl sklon hledět na vše ze stanoviska zábavy. Horgen se dal do smíchu, ale Jan se přihlásil s dalším dotazem.

„A co by se stalo, kdyby k nám nešel ten teplý vzduch, ohřátý Golfským proudem, pane Horgene?“

„To hned pochopíš,“ odpověděl důstojník, „když ti řeknu, že tři sta kilometrů na východ od norských břehů, ve vnitrozemí Skandinávského poloostrova, je v lednu osmnáct stupňů pod nulou. Je tam tedy o jedenadvacet stupňů chladněji než na pobřeží, a víš proč?“

„Myslím, že to vím,“ odpovídal Jan váhavě. „Středem celého Skandinávského poloostrova se táhnou od severu k jihu vysoké hory a přes ně se západní teplé větry od moře nedostanou.“ „Výborně,“ chválil jej kapitán, „umíš správně usuzovat.“ Jan se zarděl radostí nad touto pochvalou.

„Tak to skutečně je,“ přisvědčil Horgen, „a hory často určují počasí v místě samotném i v daleko širším okruhu. Víte, hoši, kde je na severní polokouli největší mráz?“

„Na severní točně,“ odpověděli oba najednou a kapitán se usmál.

„Ba ne,“ řekl Horgen, „daleko jižněji od točny, kde bychom to vůbec nečekali, kolem města Verchojansk na Sibiři. Tam klesá v zimě teploměr na 68 stupňů pod nulou a v létě zase je tam veliké vedro, 34 stupňů i víc. A to všechno jen proto, že okolní horstva brání mořskému vzduchu v přístupu, a ten pak nemůže teploty vyrovnávat.“

„Tatínek mi vyprávěl, že u nás doma přináší největší mrazy severovýchodní vítr,“ ozval se Jan a Horgen přisvědčil.

„Zcela správně, a to je právě vítr ze severního Ruska a ze Sibiře.

Tam ty kraje jsou opravdová chladnička Evropy v zimě a parní kotel v létě. A běda, když v Evropě převládnou tyhle mrazivé větry ze Sibiře a zatlačí teplý vzduch od západu zpět na moře. Pak uhodí takové mrazy, jaké byly v roce 1929, kdy zmrzly palmy na Riviéře a ledem se pokrylo i Černé moře!“

„Pak tedy nám Golfský proud a moře vůbec umožňují život, a bez nich bychom na tom byli mnohem hůře,“ řekl zadumaně Jan a kapitán mu položil ruku na rameno.

„Správně jsi to řekl,“ poznamenal vážně, „moře je darem přírody a my, Norové, bychom bez něho nemohli žít! Otepluje zemi, živí nás a nese trpělivě naše lodě, které nám, Norům, jedině umožňují dopravu od místa k místu, protože se u nás nedají stavět železnice. Tři čtvrtiny našich lidí žijí z rybolovu a z námořního obchodu. Řekni, čím bychom byli bez moře? A jak je krásný jeho nekonečný živel, je krásný, když po něm hrají nesčetné vlnky, a je krásný i ve svém hněvu, když k nám promlouvá hromovým hlasem bouře a ohromných vln a učí nás pokoře před silou živlů. Važ si moře a miluj je, a ono ti svou lásku splatí stonásobně!“ Jan poslouchal se zanícením a i povídavý Finn zmlkl a upíral oči na otcovu tvář, nezvykle pohnutou.

V kabině zavládlo ticho, do něhož zapadly zvonivé údery palubních hodin.

„Pět zvonů, (Na lodích se počítá čas podle starého zvyku na údery palubního zvonu, který ohlašuje každou půlhodinu. Začíná se v poledne a den je rozdělen na 6 částí po 4 hodinách, které určují nástupy hlídek. Pět zvonů tedy znamená v našem případě půl jedenácté večer) čas ke spaní, hoši!“ řekl kapitán, vyklepávaje lulku do popelníčku. „Vyvětrejte si tu a jděte spát. Dobrou noc!“ Hoši se zvedli a opětovali jeho pozdrav. Kapitán odešel s Horgenem a Finn otvíral okna, zatímco Jan natahoval prostěradla na pohovky. Na Finnovu žádost jim kapitán dovolil spát společně, a aby je měl pod dozorem, vyhradil jim ku spaní jídelnu. Hoši byli s měkkými pohovkami na výsost spokojeni, ačkoli to mělo jednu nevýhodu, nebyly opatřeny zvýšeným okrajem, a tak se dalo čekat, že se při větším sklonu lodi octnou na zemi. Finn se zimomřivě stočil pod pokrývkou do klubíčka, a ačkoli se mu klížila víčka, nemohl usnout bez řeči. „Povídám, Jendo, má to ale ten pan Horgen hlavu, do smrti si nebudu tolik pamatovat co on!“ Jan přisvědčil, ale nechtěl se pouštět do hovoru. Měl ještě mysl přeplněnou Horgenovým výkladem a v srdci povznášející pocit, vzbuzený kapitánovými slovy.

„A věříš tomu, že je té vody opravdu tolik?“ ozval se za chvíli zase Finn, přerušuje svoji krátkou větu nekonečným zíváním.

Místo Jana se ozval z vedlejší kabiny velitelský hlas kapitánův.

„Zatrápení hoši, budete už spát?“ Jan popřál tiše Finnovi dobrou noc a za chvíli usnul tvrdým spánkem, přestože okénky kabiny dopadala dovnitř jasná záře slunce, které v těchto končinách nyní již vůbec nezapadalo.

5 UČENÍ POKRAČUJE A K TOMU PRVNÍ LOV

Janův útěk z domova i velká ztráta, kterou utrpěl úmrtím otce, byly příčinou, že se k němu kapitán Nielsen choval v jistém ohledu poněkud jinak než k některému jinému plavčíku. Cítil větší odpovědnost, a dbalo hocha více, než bývá zvykem. Jinak mu však nemínil slevit nic z jeho učednických povinností, a hned ráno si zavolal Leifa, aby mu dal příslušné rozkazy. Pro Jana nastala tvrdá škola a nejednou mu vehnala tajné slzy do očí, třebaže s ním nikdo na lodi nezacházel přísně nebo krutě. V prvých dnech neměl od rána do večera takřka ani chvilku volnou a svůj slib Finnovi, že bude sdílet s ním jeho nepříjemné hlídky ve vraním hnízdě, mohl denně splnit sotva na čtvrt hodiny.

Práce začala hned v pět ráno mytím paluby. Norové jsou velmi čistotní namořníci, i na velrybářské lodi se dbá na čistotu, pokud to jen jde. Později, když nastane práce s tukem, bývá sice paluba dosti špinavá, protože na pořádek není čas, ale pokud se loď plaví jen tak, „musí každé palubní prkno svítit čistotou, aby se z něho dalo přímo obědvat,“ jak řekl Leif, když dával rozespalému Janovi rýžák a džber na vodu. Oba námořníci, kteří prováděli palubní „očistu“ současně s Janem, se ušklíbli, když viděli nového pomocníka, a přivítali ho několika dobromyslnými žerty.

„Haló, Olafe,“ volal jeden z nich, „teď si můžeme založit ruce, když máme takového pomocníka, ten nám sebere všechnu práci před nosem!“

„Taky si myslím,“ přisvědčoval jeho druh, „hádám, že se dnes, než uhodí šestý zvon, bude paluba blejskat jako okna v královském zámku v Oslo!“ Jan jen pohodil hlavou a statečně spouštěl těžký džber přes zábradlí do moře. Když jej vytahoval, byla nádoba tak těžká, že ho provaz div nestrhl do moře. „Trochu nafoukat do rukávů, kamaráde,“ radil posměšně Olaf, „to hned posílí svaly!“ Jan zaťal zuby, napnul všechny síly a přetáhl džber přes zábradlí. Hned jej také při tom zvrhl, nešťastnou náhodou rovnou na sebe, a námořníci to uvítali veselým smíchem.

„Podívej se, Olafe, to je čistotný chlapec, nejdřív umeje sebe a potom teprve palubu!“ křičel muž, který drhl podlahu nedaleko Jana. Jan neodpovídal a spustil džber znovu do moře. Tentokrát to dopadlo dobře a hoch se dal do mytí. Ze začátku mu to připadalo jako hračka, ale umyl sotva deset čtverečních metrů, když ho začala záda bolet. Netrvalo dlouho a tento pocit se stal nesnesitelný. Zastavil se na chvíli a stíral si pot s čela, ale žerty obou námořníků ho vybičovaly k nové činnosti. Probudil se v něm vzdor, umínil si, že jim dokáže za každou cenu, že dovede tolik co oni.

„Nech už toho, hochu, my to domyjeme,“ řekl mu po chvíli, dobromyslně Olaf, ale Jan nepovolil. Když se postavil zase na nohy, bolelo ho celé tělo a stěží se dovlekl na záď k Leifovi.

„Hlásím, že to je hotovo, pane Leife,“ řekl pyšně, a staroch se na něj nedůvěřivě podíval.

„Všechno, od špičky až k prvním člunům, jak jsem ti nařídil?“ „Ba všechno,“ bral ho v ochranu námořník, který dělal na něho nejvíce vtipů, „je to námořnické štěně, ale pracovat dovede,“ dodal a Jan se na něj podíval s teplým úsměvem. Tak nějak najednou poznal, že je mezi dobrými lidmi, kteří sice rádi žertují, a někdy dosti drsně, ale v jádře jsou spravedliví a přátelští.

„Tak se jdi najíst a pak se mi zas ohlaš,“ zabručel Leif a spravoval dále malou rybářskou síť, u které seděl, když Jan přišel. Hoch zhltl svoji snídani s velkou chutí a šel pak zpět k Leifovi. Záda ho nesnesitelně bolela, ale za nic na světě by nebyl požádal harpuníka o trochu oddechu. „Tak budeme pokračovat,“ řekl Leif. „Umíš udělat námořnický uzel?“

„Abych neuměl,“ řekl hoch pohrdavě, „to přece nic není! Kde ho mám udělat a jaký má být?“ Leif se usmál. „Třeba tady,“ řekl a zavedl ho k štíhlým vzpěrám, které nesly těžký lovecký člun, připravený každou chvíli k spuštění.

„Udělej mi nejdřív klouzavý uzel,“ vyzýval Jana, podávaje mu kus provazu. Hoch jej hbitě přeložil, přehodil přes vzpěru a pak jej stočil a provlékl volné konce. „To by nebylo tak zlé,“ řekl harpuník, zkoušeje, jestli uzel volně klouže. „A teď pevný uzel!“ I s tím byl Jan za malou chvíli hotov a důkladně za něj zatáhl. Uzel seděl, ale když za něj zatahal Leif zdánlivě zcela nedbale, rázem povolil a provaz se rozvinul.

„Tím bys neudržel ani tele u jeslí,“ řekl posměšně námořník a Jan se začervenal. Znovu a znovu uzel utahoval, a vždy jej zase bez nesnází Leif uvolnil. Hoch už měl odřenou kůži na rukou a dlaně, rozežrané mořskou vodou od ranního mytí paluby, ho pálily jako oheň, ale posměšný úsměv pod starcovým bílým knírem ho povzbudil vždy k nové činnosti.

„Nedělej uzel jen rukama, ale taky trochu hlavou,“ vybízel ho Leif. Jan se na něho udiveně zahleděl, ale pak mu svitlo.

„V utažení to není,“ uvažoval nahlas, „musí v tom být nějaký trik!

Nechtěl byste mi jeden uzel zavázat sám, pane Leife?“ žádal nevinně.

Stařec se rozesmál a zatahal ho dobrácky za ucho.

„Vida ho, chytráka, jenže s tím jsi měl začít. Sebevědomí je hezká věc, ale ještě nikdo nepochybil, kdo se zeptal zkušenějších lidí na radu.

Tak se podívej!“ Vzal provaz a obratem ruky utvořil uzel, za který Jan marně tahal oběma rukama. Uzel nepovolil, ani když na něj pověsil celých šedesát kilo své váhy. „Ten by udržel velrybu,“ řekl honosně Leif, a Jan byl ochoten mu věřit. Prohlížel si uzel pátravě a pak se uhodil do čela.

„Ale vždyť ho děláte zrovna jako já, jenže jeden pramen provléknete dvojnásobně.“ „Ovšem, a v tom je právě ten vtip, jak to řekl Kolumbus, když postavil vejce na špičku.“ Jan rozmotal provaz a vyrobil rychle uzel, se kterým byl i Leif spokojen.

„Tak, a teď se podíváme, jak umíš rychle lézt po žebříku,“ řekl stařec a vedl ho k přednímu stožáru, kde stál Finn vysoko nad palubou ve vraním hnízdě. S velkým zájmem sledoval zaučování svého přítele, ačkoli přitom musil vystupovati pořádně na špičky, protože okraj vraního hnízda byl pro jeho postavu značně vysoký.

„Vylez tam nahoru k Finnovi a optej se ho, jak se mu daří. Myslím, že tam má dlouhou chvíli,“ řekl Leif a Jan se hnal k okraji lodi, k němuž byl připoután konec provazového žebříku.

„Počkej, ne po tomhle,“ zadržel ho jeho učitel. „Vždycky lez po žebříku, který je na návětrné straně, pak tě vítr k němu přimáčkne a máš to snazší. Když si vybereš druhý žebřík, budeš mít vítr ve tváři, a ten tě bude srážet ze žebříku. Víš, která je návětrná strana?“ ptal se s úsměškem.

„Abych nevěděl,“ pohodil Jan opovržlivě hlavou, „ta, odkud vítr fouká!“ „Tak, tak, a teď se dej do toho!“ Jan přešel na druhou stranu lodi a mrštně se vyhoupl na zábradlí, přidržuje se jednou rukou provazového žebříku. Leif vytáhl z kapsy ohromné hodiny a díval se na vteřinovou ručičku, ale Jan si toho nevšímal - dával pozor na úzké provazové příčky a vystupoval po nich, jak nejrychleji mohl. Loď měla sice protivný vítr, ale houpala se jen dosti málo, aspoň při palubě se to zdálo. Ale čím lezl hoch výše, tím byly výkyvy stě žně citelnější a současně rostl prázdný prostor pod jeho nohama. Jednu chvíli se do něho zahleděl a hlava se mu zatočila. Zastavil se na okamžik, zavřel oči a hluboko vdechl.

„Dívej se před sebe nahoru, dole tě nesmí nic zajímat!“ křičel na něho Leif, který zpozoroval jeho chvíli úzkosti. Také z vraního hnízda doléhaly k Janovi povzbuzující výkřiky. Finn ho sice nemohl vidět, poněvadž se Janův výstup odehrával přímo pod ním, ale to mu nevadilo, aby ho nepodněcoval hlasitým řevem.

„Hurá, Jendo, jen do toho, ukaž Leifovi, že máš lepší čas než staří mořští vlci!“ Hoch se snažil ze všech sil a konečně stanul udýchán a zardělý nahoře na žebříku, vedle úzkého útulku kapitánova synka, který mu nadšeně cloumal ramenem.

„Přestaň, Finne,“ prosil jej, „vždyť mě srazíš ze žebříku dolů!“ „Aspoň budeš dřív na palubě, starý Leif tě jistě požene hned zase zpátky,“ tvrdil Finn a na jeho slova skutečně vzápětí došlo. Cesta dolů byla horší, protože Jendova noha nebyla ještě zvyklá na vzdálenost jednotlivých příček a musila každou z nich hledat. Trvalo to také déle než nahoru, ale konečně stanul na zábradlí lodi a seskočil na palubu.

Díval se dychtivě na starého harpuníka, ale z jeho tváře mnoho pochvaly nevyčetl. „Nahoru to ještě jakžtakž šlo, ale dolů to bylo bídné,“ řekl Leif. „Potřeboval jsi tam celou minutu a zpátky skoro dvě.“

„Ale rychleji to nejde,“ bránil se Jan, „je to strašně vysoko a ty příčky jsou daleko od sebe a moc úzké!“

„Tak ty myslíš, že to rychleji nejde?“ usmíval se Leif. „Tady máš hodinky a dívej se na vteřinovou ručičku. Až bude na šedesátce, řekni!“

Vyhoupl se na zábradlí a čekal. „Teď!“ zvolal Jan, a to, co pak uviděl, vzbudilo jeho skutečný úžas. Leif přímo kráčel nahoru, jako kdyby se procházel po obyčejném chodníku, který vede do vršku.

„Nu tak, kolik jsi napočetl?“ volal pyšně dolů.

„Patnáct vteřin, pane Leife,“ odpověděl Jan zahanbeně.

„Nu tak vidíš,“ šklebil se spokojeně staroch, „byl jsem tam čtyřikrát dřív než ty, a je mi víc než čtyřikrát tolik, co tobě!“ Zdálo se, že se mu dolů nechce. Povylezl ještě výš a posadil se obkročmo na horní ráhno, drže se jednou rukou stěžně. Díval se pátravě napravo, a Finn slyšel, že si něco bručí.

„Cvik dělá z člověka mistra, Leife,“ volal z paluby Horgen, který se k tomu nahodil. „Právě proto, že je vám čtyřikrát tolik, co Janovi, máte mnohem větší zkušenost!“ Jan se na něj vděčně podíval, ale Leif neodpověděl. Napínal zrak k obzoru, kde spatřil něco podivného, a Finn se marně namáhal zjistit, co tam starý harpuník vidí. Zaslechl, jak si tiše říká:

„Je to ona, není to ona?“ A pak: „To není možné, to by bylo moc velké štěstí!“ Horgen zatím dole ukazoval Janovi své teploměry, které právě vytáhl z moře. „Teplá voda už je za námi,“ řekl vesele, „podívej se!“ Úzký sloupek lesklé rtuti stál dva stupně pod bodem mrazu.

„Ale jak je možné, že voda už nezmrzla, když je pod nulou?“ podivoval se Jan.

„Za prvé je moře stále v pohybu a ani říční voda nezmrzne při slabém mrazu, když trochu proudí,“ vysvětloval důstojník. „A za druhé je v mořské vodě poměrně hodně soli, a proto mrzne při nižší teplotě než voda říční. Kdyby byla úplně v klidu, začala by teď teprve zamrzat. Ostatně za chvíli uvidíš mořského ledu tolik, že tě až bude mrzet!“ Ukázal rukou k východu, ale Jan tam neviděl nic. „Všimni si, že tímto směrem má obloha těsně podle moře úzký bílý pruh!“ Jan se tam zahleděl, a skutečně viděl tenkou bělavou stužku, pod ní šedozelené moře a nad ní modrošedou oblohu. Všude jinde splývala barva nebe s vodou, bílý pruh tam nebyl. „To je odraz světla od bílých ledových polí, jak padá na oblohu, ta bílá páska při obzoru,“ poučoval ho Horgen. „Všude na východě je plno ledu, a protože máme vytrvalý vítr odtamtud, můžeme čekat, že nám zanedlouho připlaví do cesty spousty ledu, a pak už se nám tak dobře nepojede.“ Vysoký hlas Leifův, ve kterém bylo. znát rozčilení, přerušil jejich rozhovor. „Ahoj, velryba na návětrné straně!“ volal harpuník a za chvíli se paluba hemžila námořníky. Jan upíral oči naznačeným směrem, ale neviděl nic, a teprve když mu Horgen půjčil své kukátko, zahlédl na moři jakýsi nezřetelný stín, z něhož chvílemi stoupaly dva světlejší paprsky.

„To je vodní pára, kterou velryba vydechuje nosem, lovci jí říkají bílá voda,“ poučoval ho sebevědomě Finn. Slezl bez dovolení dolů a starý Leif přímo sjel za ním po žebříku doprostřed rozčilené skupiny námořníků. Jan ani neměřil jeho čas. Harpuník patrně překonal všechny své rekordy v rychlosti.

U paty hlavního stožáru se konala chvatně porada, jak velrybu dostat. Horgen radil přijet k ní co nejblíže a zastřelit ji z malého děla, které stálo na přídi. Byla to zbraň zvláště pro lov velryb sestrojená, vrhala malé granáty na značnou vzdálenost a zasáhla bezpečně cíl na několik set metrů. Ale Leif s návrhem nesouhlasil.

„Máme opačný vítr, s plachtami se k ní dostaneme jen oklikou a bude to dlouho trvat. Teď je asi míli daleko a patrně spí. Ale sázím se o svou nejlepší harpunu proti párátku na zuby, že se vzbudí, jakmile zaslechne rachot lodního motoru ze vzdálenosti půl mile!“

„Pak ji ale můžeme honit!“ namítl Horgen, jehož zkušenost v lovu velryb byla velmi malá.

„Ba těžko, Horgene,“ řekl kapitán, „Leif má pravdu. Velryba by nám mohla uniknout snadno pod vodou, kde vydrží spát třeba několik hodin. Vždyť i s harpunou v těle zůstane někdy celou hodinu pod hladinou, a třeba v hloubce dvanácti set metrů. Tady je mělké moře, mohla by si prostě lehnout na dno a vysmát se nám!“ Dal rozkaz kormidelníkovi ke změně směru a škuner se otočil přímo k velrybě.

Když byl od ní vzdálen necelé půl mile, dal kapitán vypnout motor, běh lodi se zpomalil a pak úplně ustal, jen vítr ji hnal neznatelně zpět.

Na palubě zavládlo ticho. Kukátkem bylo velrybu už docela dobře vidět. Ležela nehybně se zavřenýma očima, a nebýt vodotrysku, který jí občas vyrážel z nosních otvorů, zdálo by se, že je mrtvá. Jan se díval v úžasu na ohromné zvíře, připomínající předpotopní nestvůry, jehož hlava zaujímala téměř třetinu těla.

„Je to grónská velryba, hoši,“ řekl polohlasně jeden ze starších námořníků. „Viděl jsem u jižní točny modrou velrybu, která byla o hodně větší, ale i tahle je pořádná!“

„Kolik myslíte, že asi měří, Einare?“ ptal se Finn.

Námořník odhadoval délku zvířete zkušeným okem. „No nějakých dvacet metrů může mít, Finne, rozhodně leží před námi tuku a kostic (kostice jsou rohovité desky v horní čelisti a na patře tlamy velryby. Nahrazují jí zuby a zvíře jich používá jako síta k zadržení měkkýšů a ráčků, jimiž se živí) nejmíň za pět tisíc korunu,“ řekl námořník s uspokojením, protože mužstvo mělo podíl na výtěžku z lovu.

„Musíme být při tom,“ šeptal rozčileně Finn Janovi, „koukej, už spouštějí velký člun!“ Skutečně, na zádi byli dva námořníci zaměstnáni u jeřábu spouštěním těžkého člunu, určeného pro lov na širém moři.

Zatímco Finn odešel mořit otce, aby jim dovolil jet s člunem, přistoupil Jan k námořníkům u jeřábu a díval se na přípravy k honbě. Člun už ležel na hladině a čtyři muži zasedli k veslům. U pravého boku člunu byl připevněn rumpál s provazem, ke kterému měla být připoutána harpuna. Právě přicházel Leif s vítěznou tváří, v ruce třímal podivnou zbraň, která se nezměnila za celých sedm set let, co jí člověk používá k lovu těchto ohromných savců. „Potěžkej si ji, Jene!“ řekl, a hoch vzal váhavě do ruky dřevěné kopí asi metr a čtvrt dlouhé, na němž byl nasazen tři čtvrti metru dlouhý ocelový násadec, zakončený ostrou šipkou. Ruka mu skoro klesla pod tíhou zbraně.

„A k čemu je ta šipka, pane Leife?“ ptal se harpuníka, odevzdávaje mu jeho nástroj.

„Aby harpuna z těla“ velryby nevypadla, kamaráde,“ odpověděl staroch, slézaje již mrštně do člunu.

Finn přišel s dlouhou tváří. „Tatínek nechce o tom ani slyšet, abychom jeli s sebou,“ sděloval zarmouceně. „Prý je lov velryb ve člunu vždycky nebezpečný a často prý už velryba člun ocasem rozbila.

Ale mám nápad. Pojď, vezmeme si kukátka a budeme se na to dívat z velitelského můstku!“ Tento nápad byl rychle uskutečněn a za chvilku se hoši opírali lokty o zábradlí, s kukátky na očích. Nebyli tam sami, nedaleko stál kapitán a vzadu se tísnili všichni námořníci, kteří právě neměli co dělat. Ba i ze strojovny přišel muž od motoru a teprve na kapitánův rozkaz šel s nechutí zpátky. Hoši si nařídili kukátka na člun, poháněný dvěma páry vesel pomalu kupředu. U kormidla seděl Horgen, Leif stál u pravého boku člunu s harpunou v ruce a podle jeho posunků bylo patrno, že něco živě Horgenovi vykládá.

Důstojník kýval na souhlas hlavou a Leif se pak obrátil směrem k velrybě.

„Ti jedou jako hlemýždi,“ řekl nahlas Finn, který se už nemohl dočkat.“

„Nekřič tak, Finne, nad vodou se zvuk nese daleko a můžeš snadno zvíře probudit!“ napomínal ho otec.

Hoch se ztišil a pozoroval, jak námořníci v člunu opatrně veslují a pomalu vytahují vesla z vody, aby nadělali co nejméně hluku. Byli již blízko velryby, která ležela stále nehybně jako dříve. Ještě popojeli a Leif se nahnul dozadu, rozpřahuje ruku s harpunou. Vzápětí projelo ostří vzduchem jako bílý had a zarylo se velrybě do boku hlub oko až po samou násadu. V tom okamžiku se celý obraz změnil jako kouzlem a klid byl vystřídán nejrychlejším pohybem. Velryba takřka poskočila a začala bičovat vodu mohutnými údery ocasní ploutve. Celé vodopády stříkaly z hladiny a zaplavovaly člun, který se divoce roztančil na vlnách. Bylo vidět, jak se námořníci snaží udržet jej vesly vzpřímeně a jak Horgen okamžitě vyrovnává každé nahnutí člunu kormidlem. Leif neměl zatím co dělat, protože harpuna seděla už po první ráně dobře. Stál nyní s ostrou sekerou v ruce, připraven okamžitě přetnout lano, kdyby se náhodou zadrhlo nebo odvinulo až ku konci, aby je zvíře nestrhlo s sebou pod vodu. V příštím okamžiku zmizela velryba pod vodou a Jan zklamaně vykřikl: „Utekla!“

„Ba ne,“ jásal Finn, „harpuna drží, podívej se, jak se provaz rychle odvíjí!“ Jan zaostřil kukátko a skutečně viděl, že se klika rumpálu divoce otáčí. Po malé chvíli však pohyb ustal.

„Už je na dně,“ řekl spokojeně kapitán, „tady je moře mělké, dno je sotva čtyři sta metrů hluboko.“ Netrvalo dlouho a zvíře se zase vynořilo. Od boku se mu rozplýval temně rudý pás krve široko po hladině, ale jeho síly ještě nebyly vyčerpány. Dalo se rychle na útěk směrem na východ a člun, vlečen provazem, je následoval. Bylo vidět, že námořníci ve člunu veslují ze všech sil, aby ulehčili trochu provazu, který byl napnut až k prasknutí, ale nemělo to žádný účinek.

„Ta uhání!“ zvolal Finn v obdivu, ale kapitán jeho radost nesdílel.

Dal do strojovny rozkaz, aby uvedli motor do chodu a škuner se rozjel plnou rychlostí za velrybou.

„Jestli neztratí brzo síly, pak to harpuna nevydrží,“ řekl kapitán starostlivě. „Isbjörn“, uháněl jak mohl, ale protože měl vítr proti sobě, nestačil velrybě, a vzdálenost mezi ní a lodí se začala pomalu zvětšovat.

„Dělá aspoň deset mil (1 míle – 1852 metrů),“ řekl zkušeně jeden z námořníků, kteří přihlíželi napínavé honbě, a kapitán přikývl na souhlas.

„Viděl jsem na jihu velryby, které dokázaly až dvanáct mil za hodinu,“ poznamenal. Člun za velrybou přímo letěl a za ním se táhla dlouhá rýha zpěněné vody. Horgen svíral pevně kormidlo a měnil jeho polohu podle pohybu velryby, která se chvílemi uchylovala stranou, vymršťovala se z vody a v jednom okamžiku se obrátila zpět, přímo proti člunu. Hochům se zatajil přitom dech, ale dopadlo to dobře. V poslední chvíli strhl Horgen kormidlo stranou a mohutný savec proletěl kolem křehké loďky, aniž se jí dotkl. Ohromná spousta vody ji však zalila a všichni čtyři námořníci ji pomáhali Leifovi vyprazdňovat. Člun, ponořený už skoro po okraj, se zase zvolna zvedl nad hladinu. Útok na člun byl však zřejmě projevem posledního vypětí sil ubohého zvířete. Několikrát se ještě ponořilo, ale jeho pobyt pod vodou byl stále kratší. Pohyb velryby se zpomalil a její ocasní ploutev tepala vodu volněji, až se konečně zastavila úplně. Ohromná tlama zvířete se otevřela a moře proudilo do ní, bublajíc mezi oběma řadami kostic, zatímco se mohutné tělo pomalu obracelo břichem vzhůru.

Bylo po boji. Námořníci ve člunu vyrazili hromové „hurá“ a jejich druhové na palubě se k němu připojili. Netrvalo dlouho a mrtvý kytovec (kytovci - latinsky cetacea, je jméno řádu savců, do kterého patří mimo velrybu delfín, plískavice, vorvaň aj.) byl upoután k boku lodi, kde jeho hřbet sahal skoro k samému zábradlí.

Starý Leif zářil radostí. „Znamenitý úlovek, kapitáne!“ volal, když vystoupil na palubu. „Hádám, že má přes padesát tun a z toho dobrých dvacet tuku. Ještě deset takových kousků, a nemusíme ani hledat volné moře u země Františka Josefa. Můžeme obrátit a jet rovnou domů.“

„Ba, ty doby už minuly, kdy se dalo ulovit v těchto šířkách deset velryb za sezónu,“ povzdechl si kapitán, „buďme vděčni i za jedinou!“ Hoši mohli na velrybě oči nechat, jak tu ležela připoutána k boku lodi, připomínala báječného netvora z pohádek. Její šedočerná kůže se podobala temné skále, a kdyby nebyli viděli celý lov, byli by ochotni věřit, že se náhle vynořil vedle škuneru nějaký ostrůvek. Tento dojem byl ještě zvýšen hladkým hřbetem zvířete, bez jediné ploutve a s podivně stlačenou hlavou, na které se teprve po jisté námaze našla malá očka, připomínající oči vola. „Koukej, Jendo, jakou má divnou ploutev na ocase!“ divil se Finn. Ploutev byla skutečně podivná, ležela vodorovně, místo aby byla svislá jako u ryb.

„A jestlipak víš, Finne, proč má velryba takovou ploutev?“ ptal se čtverácky starý Leif, který si čistil nedaleko hochů svou harpunu.

Finn sice tušil nějaký žert, ale nemohl to přenést přes srdce, aby se nezeptal. „A proč tedy, pane Leife?“

„No, to bylo tak. Když pánbůh stvořil velrybu, tak to byl náramně zpupný a pyšný tvor. Podívej se na tu naši, má dobrých dvacet metrů od tlamy k ocasu, ale to ještě nic není. Tam dole u jižního pólu se loví modrá velryba, která bývá až osmatřicet metrů dlouhá, skoro jako náš škuner,“ vykládal Leif docela podle pravdy, ačkoli se na něho hoši dívali s nedůvěrou. „To ale není všechno. Pán bůh, když velrybu dělal, řekl si, má žít ve vodě, tak jí dám pořádnou ocasní ploutev jako všem rybám, a tak první velryba měla ploutev kolmou k hladině.“

„Á jé,“ vzdychl si Finn, „já věděl, že si budete zase ze mne dělat legraci.“

„Jen to dopovězte, Leife!“ vybízel Horgen, který s potěšením poslouchal.

„Už je to krátké. S takovou ploutví plavala velryba náramně rychle, a kde byla jaká kořist, dorazila vždycky hned první na místo a ostatní mořští obyvatelé prostě utřeli huby. Dlouho to trpěli, ale když už vyhubli až na kost, poslali k pánu bohu deputaci se stížností.

»Nic proti ní nezmůžeme, milý pane bože, je na nás strašně veliká a ještě tak rychle plave!« bědovali. Milý pánbůh se zamyslil a pak je ujistil, že v tom udělá pořádek. A udělal. Zkroutil velrybě ocas tak, jak ho má dnes, a od té doby plave mnohem pomaleji než ryby.“

Horgen se smál a hoši se tvářili zklamaně. „A co tomu řekla velryba, Leife?“ ptal se důstojník.

„Co mohla říkat proti pánu bohu? Strašně nahněvaná byla, to je pravda, a z trucu teď málo plave, většinu života prospí pod vodou.“

„Ba, to je pravda,“ přisvědčil Horgen. „A divím se vůbec, že takhle klidně spala na vodě.“

„Něco v tom bude, pane Horgene, však ještě uvidíme,“ bručel Leif a odešel pak za ostatními námořníky, kteří si zatím připjali na boty ostré bodce a sestoupili na tělo ohromného zvířete.

„Cožpak ji nevytáhneme na palubu, pane Horgene?“ ptal se Benda.

Důstojník zavrtěl hlavou. „Kam bychom ji dali, hochu? A ani nemáme tak silné jeřáby. Moře je klidné, můžeme tedy zpracovat velrybu na místě. Ovšem na tuk ji vyvaříme až někde na pobřeží.“ Dal povel několika námořníkům, kteří hbitě vytáhli přední třírohé plachty a zadní vratiplachtu. Natočili ji tak, že zachycovala vítr a srážela jej stranou. Loď se začala mírně kolébat a zdálo se, že se ani nehýbá z místa.

Hoši si obstarali bodce na boty a šli pomáhat ostatním. Dostali také ostrý ohnutý nůž na odřezávání tenkých pásů tuku. Na mrtvém zvířeti se to nyní hemžilo lidmi. Námořníci rvali ostrými noži kusy kůže, aby se dostali k mocné vrstvě tuku. Jiní tahali jeřábem na palubu sudy, a dva, připoutáni lany k zábradlí škuneru, vylamovali sekerami z tlamy zvířete pružné kostice. Zanedlouho byly obnaženy i kosti, a plyny, unikající z těla velryby, naplnily vzduch kolem „Isbjörna“ otravným zápachem. Naštěstí vál dosti ostrý větřík, který hnal zápach pryč od lodi.

Také Dag se přišel zúčastnit všeobecné práce. Zpočátku na mrtvou velrybu štěkal, ale když viděl, že se hoši po ní klidně procházejí, neodolal a seskočil ze zábradlí na její hlavu. Odtamtud přešel blíže k pracujícím a každou chvíli ho někdo okřikl, protože překážel v práci.

Nebyl s tím spokojen a protestoval ostrým štěkotem. Jeho všetečnost se mu však stala osudnou. Jak pobíhal po velrybě, stoupl předními tlapami na kus kůže, pod kterým už byla vrstva tuku vykrájena a zřítil se do útrob zvířete. Žalostně kňučel a Finn se samozřejmě vrhl zachránit svého miláčka. Námořníci mu pomohli, ale když psa vytáhli, neudrželi se smíchy. Byl tak zamazán sraženou krví, že nebylo vůbec znát jeho původní barvu, a k tomu se ještě tvářil náramně zarputile a hněvivě štěkal. Leif se smál, až mu oči slzely. „Ne, to jsem ještě neslyšel! Že živá velryba polkla Jonáše, to vím z bible, ačkoli musela mít proti těm našim o hodně širší jícen, ale že by mrtvá velryba spolkla psa, to bych nebyl nikdy uvěřil, kdybych to neviděl na vlastní oči!“

Finn byl Dagovým dobrodružstvím zarmoucen a nechal hned práce, při níž, po pravdě řečeno, spíše překážel než pomáhal. Popadl Daga za obojek a odtáhl ho na palubu. Pes šel nerad, tušil, co ho čeká. Finn si naplnil jeden prázdný sud mořskou vodou a Dag se po velkém zdráhání dal strčit do lázně. Zatímco jej hoch drhnul a kartáčoval, dostal Jan novou práci. Na velrybu se odebral kuchař Jensen a začal velkou dýkou vykrajovat dlouhé kusy masa pod hřbetem kytovce.

„Pomoz mi, hochu, v kuchyni,“ žádal Jana a ten šel rád, protože zápach z těla mrtvého zvířete nebyl příjemný.

„To budeme mít k večeři?“ ptal se s malým nadšením.

„To bych řekl,“ smál se kuchař, „a uvidíš, že jsi nikdy v životě nejedl lepší svíčkovou. Co neupečeme, musí se vyudit, a ještě za měsíc si na tom pochutnáme.“ Naházel ohromné kusy masa na palubu a Jan mu je pomohl dopravit do kuchyně. Dostal zástěrku a za chvíli se točil kolem plotny. Nejdřív se mu zdálo, že to není pro námořníka důstojné povolání, ale pak si vzpomněl na zásadu starého Leifa, že má dobrý námořník umět všechno, a smířils se se svou novou prací.

Velrybí svíčková začala za chvíli tak příjemně vonět, že se Janovi sbíhaly sliny v ústech. V poledne dostali jen studený oběd, hrst sucharů a kus špeku, na víc nebylo času. Představa večeře byla o to vábnější, že měl každý veliký hlad. Jensen se spokojeně smál, když viděl hochovu chuť k jídlu. „Musíme počkat, až budou hotovi s prací, ale kousek ti na ochutnání ukrojím,“ řekl dobrácky a ukrojil dlouhým ostrým nožem „kousek“, který vážil nejméně půl kila. Jan jej spořádal v krátké chvíli a oplýval chválou. „Ba, velryba je dobrá věc, a jen jedno jídlo je lepší,“ prohodil Jensen.

„A které?“ ptal se hoch zvědavě.

„Lívance z ječné mouky smíchané s tulením špekem a krví“ vykládal kuchař a zatvářil se tak blaženě, že se Jan nezdržel smíchu. „Jen se směj,“ řekl pohoršeně Jensen, „až chytneme tuleně, tak mě odprosíš, anebo ti nedám ani jeden lívanec! Ani král nemá něco tak dobrého, když dává hostiny v tom svém zámku na velikém náměstí.“ Práce s velrybou skončila hodně pozdě a v krajích, kde slunce zapadá, by byla už v tuto hodinu čirá noc. Z mohutného tvora zbyla téměř jen kostra, která ihned klesla pod hladinu, jakmile ji námořníci odpoutali od lodi. Čtyři sta sudů naplnili tukem a masem, které později také vyvaří na tuk, neboli „trán“, jak se říká tekutině vyškvařené ze sádla mořských živočichů. Plavci doslova klesali únavou, ale byli spokojeni. Každý z nich dostane kromě svého pevného platu hezkých pár korun podílu z kořisti!

Večeře se odbyla všude rychle a tiše. I v kapitánově jídelně se mluvilo málo a Finn si protíral ospalé oči ještě nad plným talířem. „Víte, kapitáne, že Leif ulovil dnešním dnem svoji padesátou velrybu?“ přerušil Horgen mlčení u stolu.

„Tak?“ divil se kapitán. „To musíme nějak oslavit a staroch bude zase vyprávět historky o zlaté době velrybářů! Kde jsou ty časy, kdy dobrý harpuník ulovil padesát velryb za jedinou loveckou sezónu, zatímco starému Leifovi to trvalo celý život,“ řekl zamyšleně.

Hoši jak slyšeli o historkách starého. Leifa, byli hned velice čilí.

„To bude prima, tatínku,“ prohlásil Finn nadšeně. „A kdy to oslavíme?“ ptal se dychtivě. Ospalost z něho spadla a oči mu svítily touhou, stejně jako Janovi. Oba byli celí žhaví na vyprávění starého harpuníka, a zatvářili se proto velmi zklamaně, když kapitán odpověděl:

„Dnes už ne, hoši, mužstvo je unaveno a vy také. Necháme to na zítřek, teď honem do postele!“

6 MLUVÍ SE JEN O VELRYBÁCH

Druhý den Janovi připadalo mytí paluby méně obtížné než poprvé a také námořníci se mu již nesmáli. Začínali ho mít rádi, protože viděli jeho poctivou snahu a nikdo z nich vlastně nebyl zlý.

Po mytí paluby nastalo učení s plachtami a nebylo to právě lehké.

Vítr se totiž stočil na severozápad a škuner jej dostával hodně zpředu.

Musil křižovat, a ačkoli plul jen se střední plachtou na hlavním stěžni a s vratiplachtou na menším stožáru zadním, vyžadovalo přece jen stálé natáčení plachet dosti práce. Právě tu střední plachtu se Jan učil připevňovat dole k ráhnu hlavní plachty a potom skasávat. To nebylo nic příjemného, protože musil nejdříve spustit trochu ráhno plachty, potom plachtu založit a nakonec ji upevnit lany. Přitom mu vítr rval tuhou látku z rukou a provazy se mu zařezávaly do dlaní, rozežraných mořskou vodou, že mu až krvácely. Po celou dobu stál v závěsném lanu pod ráhnem a držel se vlastně jen rameny. Jednu chvíli mu bylo nahoře hodně zle a div se nedal do pláče, ale pak zaťal zuby a opakoval si tiše to, co slýchal často od otce: „Jen zbabělec lituje sám sebe!“ Když slezl, poklepal mu Horgen přívětivě na rameno. Starý Leif neřekl nic, ale Jan už ho znal natolik, že vyčetl z jeho tváře spokojenost. V tu chvíli se cítil tak šťasten, že by nebyl měnil ani za nevím co.

Při takovém zaměstnání utíkal den rychle. Hoši také skončili večeři neobvykle brzy, nemohli se už dočkat oslavy Leifovy padesáté velryby. Slavnost se konala v prostorné kabině námořníků, protože do důstojnické jídelny by se byli všichni nevešli. Jan v ní byl poprvé a zvědavě si ji prohlížel. Byla to prostorná místnost, kde podle stěn visely spací rohože mužstva, pod nimiž měl každý námořník truhlici se svými věcmi. Vprostřed kabiny stál dlouhý stůl s lavicí po každé straně. Společná umývárna byla vedle.

Leif zasedl uprostřed stolu, proti němu kapitán s Horgenem a s oběma hochy. Ostatní mužstvo se rozsadilo podle svého zvyku. Kuchař přinesl na stůl ohromný okřín s vaječným punčem, jehož příjemná vůně naplnila celou kabinu. Finn se toužebně olizoval a byl velmi smuten, že mu otec nalil jen do třetiny skleničky. Snažil se vylízat jazykem každou kapku hustého nápoje a ustal, teprve když se na něj otec přísně podíval.

„Tak všichni Leifovi skol (Norsky „na zdraví)!“ zvolal kapitán a patnáct hrdel jeho pozdrav upřímně opakovalo.

„A já mu přeju, aby žil ještě tak dlouho, aby mohl ulovit padesát dalších velryb a vyrovnat to na sto!“ zvolal srdečně mladý důstojník a ostatní, mu hlučně přizvukovali.

Vrásčitá tvář starého harpuníka roztála ve šťastném úsměvu.

Pozvedl svoji sklenku na jejich zdraví. „Děkuji vám všem,“ řekl pohnutě, když ji stavěl na stůl, „a zvláště vám, pane Horgene, ale musil bych žít tak dlouho jako Metuzalém, aby se mohlo vaše přání naplnit.“ Povzdechl si a kapitán mu znovu naplnil sklenku velikou sběračkou.

„Ba, ty časy se už nevrátí, kdy byla tady v těch vodách jedna velryba vedle druhé,“ začal Leif, nacpávaje si lulku. „A vždyť, abych mluvil pravdu, ani já to nepamatuju a jen jsem o tom slyšel od svého děda, když jsem byl mladší než tamhle Finn.“ „A vlastně ani váš děd to nemohl pamatovat,“ namítl kapitán.

„Máte pravdu, kapitáne, on sám to slyšel zase od svého děda, třebaže i za něho samého se tu ještě dosti lovilo. Ale ty nejkrásnější časy pro velrybáře byly přece jen v sedmnáctém století, když se tu chytilo taky tři tisíce velryb za sezónu a samotní Holanďané si odtud vozili kořist za nějakých patnáct miliónů zlatých.“

„A kolik to bylo v našich penězích?“ ptal se dychtivě světlovlasý mladý námořník a ostatní se mu smáli.

„Asi miliarda našich korun,“ řekl vážně Horgen a kolem stolu se ozvaly výkřiky úžasu.

„To byly podíly, Haralde,“ dobíral si starší člunař světlovlasého lodníka, který údivem otvíral ústa.

„Však se tehdy také žilo,“ přerušil ho Leif. „Holanďani postavili na skalnatém ostrůvku od západního břehu Špicberk, daleko na osmdesáté rovnoběžce, celé polární město a v létě tam bydlilo na 18 000 osob.

A víte, jak tomu městu říkali? Smeerenburg, Město tuku!“ Námořníci se smáli, a kormidelník poznamenal, že je to velmi případné jméno.

„Tam se veselo žilo,“ pokračoval harpuník, „však víte sami, jak to námořník dovede, když má hodně peněz.“

„Ale taky se tam hodně umíralo, na to nezapomeňte, Leife!“ přerušil ho kapitán a Leif přisvědčil.

„Ba, pravda, bylo by to hezké na severu, nebýt kurdějí, toho hrozného polárního moru. Však je vedle Amsterodamského ostrova, kde stálo Město tuku, malý ostrůvek, skoro jen skála, a má zlé jméno, ostrov Mrtvého muže. Tam je pochovali po stech a já jsem viděl jejich rakve. Nemohli je moc hlub oko zahrabat, protože tam půda rozmrzá jen tak nějakých patnáct centimetrů hluboko, a když sejde sníh, rakve vyčnívají napolovic ven. Ještě dnes na nich můžete číst holandské nápisy, tak jsou zachovalé, jako by je.tam byli napsali včera, a ne před třemi sty lety.“ „A nejen rakve, i kosti se tam válely dlouhá léta,“ skočil mu do řeči člunař. „Nemohl jsem se na to dívat, když tam přijeli turisti a brali si lidské kosti na památku domů, jako by to byla obyčejná věc.“ Napil se rozhořčeně a hochům šel mráz po zádech.

„Ty byly ze společných hrobů,“ vysvětloval kapitán, „ale dnes už byste je tam nenašel Dináre, nebožka holandská královna udělala tomu bezbožnému řádění konec. Dala je sebrat a pořádně pohřbít v Holandsku pod společnou mohylou.“

„Buď jí za to čest,“ zvolal Leif, zdvihaje svou sklenici k její poctě.

„Však každý poctivý námořník se musí zhrozit, že by jednou měl mít někdo jeho kosti pro ozdobu na psacím stole. Buď do moře, nebo do křesťanské země, tam má být hrob námořníkův!“ Kapitán se zahleděl na vyděšenou tvář svého synka a změnil předmět rozmluvy. „A tak nám přece povězte, Leife, kde jste chytil nejvíc velryb?“

„Samozřejmě na jihu, kapitáne, u jihopolární pevniny. Tam nějakých pětatřicet, deset u grónských břehů a jen pět tady, ve vodách Barentsova moře. Tam dole je velryb ještě dost, ale nebude to dlouho trvat a vyhubí je tam stejně jako tady.“ „Však ale námořní státy se začínají o velryby starat! Snaží se zavést pro ně dobu hájení, předepisují, jak velké se smějí lovit, sjednávají mezinárodní úmluvy na jejich ochranu,“ vykládal Horgen, ale Leif ho neuctivě přerušil.

„A vy si myslíte, že to pomůže, pane Horgene? Viděl jste už velrybáře, který by se udržel a honem si zopakoval všechny předpisy, když spatří velrybu? Ba ne! Lidé takoví nejsou! Dřív se ještě snad dalo čekat, že se velryby nebudou hubit tak rychle, protože jen my a Angličané jsme měli tam dole u jižní točny loviště, a ostatní, kromě Francouzů, kteří o to valně nestáli, tam žádné břehy neměli. Ale teď, co se staví plovoucí varny tuku, je to jedno. Každý si může přijet a lovit si velryby za třímílovým pásmem. Nepotřebuje pevnou zemi, na lodi si velrybu rovnou zpracuje.“

„Ale jak ji tam dostanou, vždyť musí být hodně těžká?“ ptal se nesměle Jan.

„To jsi uhodl, hochu, těžká je,“ odpověděl Leif. „Tam dole na jihu jsem viděl modrou velrybu pětatřicet metrů dlouhou, která vážila sto tisíc kilo! Oni to udělali jednoduše, v zádi lodi pořídili ohromný otvor, tamtudy spouštějí šikmý most k hladině a po něm velrybu vytáhnou jeřáby jako po skluzavce.“ Námořníci se divili a kormidelník poznamenal, že je to bezbožná. věc, takhle zacházet s kormidelním prostorem, který se odedávna považoval za nejchoulostivější místo na lodi.

„A jak hluboko se může velryba potopit?“ ptal se Finn, který se valně nezajímalo úvahy o kormidle.

„Řeknu ti, Finne, že jsem jednou lovil u Scoresbyho zátoky u východních břehů Grónska,“ začal Leif. „Hodím harpunu, ta seděla, jako by ji zalil olovem, velryba šla kolmo dolů jako vždycky. Lano se odvíjí, už je u konce, nastavíme honem druhé, za chvíli je zase pryč, tak to šlo dál a teprve sedmé vydrželo. Za deset minut se velryba vynořila a byla naše.“

„A jak byla ta lana dlouhá?“ ptal se nedůvěřivě Horgen.

„No, sto nití (Námořnická míra, rovnající se 1 sáhu, dlouhá 1,86 m) každé, jak to je zvykem,“ odpověděl vážně Leif a Horgen se dal do smíchu.

„Snad nechcete tvrdit, Leife, že ta vaše velryba se potopila dvanáct set metrů hluboko? Víte, jaký je tam tlak? Sto dvacet kilo na každý čtvereční centimetr, stodvacetkrát tolik než na hladině! Musila by mít místo kůže půlmetrové desky z kalené oceli, jako je pancéř bitevní lodi!“

„Nechci se o tom s vámi hádat, pane Horgene,“ odpověděl mrzutě stařec, „ale co jsem viděl, to jsem viděl! Však také ubohé zvíře mělo čelistní kosti docela rozlámané!“ Kolem stolu se ozvaly udivené výkřiky.

„Leif má pravdu, Horgene,“ řekl zamyšleně kapitán. „Jiní ty velké hloubky u velryb také pozorovali, ovšem velmi vzácně. Zpravidla se velryba ponoří jen sto metrů hluboko. Všechno dosud o těchto zvířatech nevíme, tak hned, jak v těch hloubkách dýchají a proč nedostanou závrať, když se tak rychle vynořují. Víte přece, že potápěči se vytahují velmi pomalu, aby dusík, v jejich krvi nahromaděný, měl čas se zase uvolnit. A teď si vzpomínám, že to bylo divné u naší velryby, že tak dlouho plavala po hladině, když ji Leif harpunoval. Obvykle se ponoří na místě, a tam také vyplave, když jí dojdou síly. Naše velryba dělala dojem, že s ní něco není v pořádku.“

„Vida, málem bych byl zapomněl!“ uhodil se do hlavy kuchař Jensen a utíkal z kabiny. Když se vrátil, držel v ruce kus ostré oceli, kterou podal kapitánovi. „To jsem našel v játrech, kapitáne,“ hlásil.

Všichni zvědavě pohlíželi na kus kovu, který kapitán pozorně prohlížel.

„Ale vždyť je to ostří harpuny, zvíře bylo už před námi poraněno,“ zvolal Leif.

„To také bylo, a hezky daleko,“ odpověděl kapitán. „Hádejte kde?“ Byla vyslovena různá jména, ale nikdo neuhodl. „Na harpuně je vyryt anglický nápis: Wheeland and Brothers, Shanghay. Velryba byla zraněna v Tichém oceáně.“

„Ó jé, ta se chudinka naplavala, než si přišla pro Leifovu harpunu,“ zvolal soucitně Finn.

„A kudy myslíš, že plavala?“ ptal se s úsměvem kapitán.

„No přece kolem celé Ameriky Severní a Jižní a pak přes rovník nahoru, ne? Do Panamského průplavu by si snad netroufla!“ řekl Finn.

„Ba ne, milý Finne,“ vysvětloval Leif, „velryba nikdy nepřekročí rovník!“ „A copak to zvíře zná zeměpis?“ divil se Finn.

„To sice nezná, ale nemiluje příliš teplá moře. Nikdy nechytneš modrou velrybu jihopolární u grónských břehů a naopak šedou velrybu grónskou pod jižní točnou.“ Námořníci se divili a Jan řekl tiše: „To tedy zná velryba cestu přes severní točnu.“

„Také že ano,“ potvrdil kapitán, který zaslechl jeho poznámku, „a staří holandští plavci to věděli.“

„Aby nebyla chytrá, když žije tak dlouho, tisíc let!“ zabručel námořník, sedící na konci stolu.

„To je omyl, Hansi,“ řekl kapitán. „Francouzský přírodopisec, pan Buffon, tomu věřil, protože podle starých záznamů byly velryby značně větší než nyní. Ale ty záznamy nejsou přesné, a dnes víme, že velryba nedožije ani tolik, co člověk. Zjistilo se to podle starých harpun, které se v těle velryb našly. Nejstarším z nich bylo asi 40 let.

Teď se velryby značkují, vstřelují se jim do tuku trubičky z nerezavějící oceli, na nichž je vyryto datum.“

„Dobře, tatínku,“ ozval se Finn, „ale jak můžeš vědět, že by ta ulovená velryba nežila ještě déle než čtyřicet let?“ Kapitán ho pochvalně pohladil. „Nesoudíme to podle harpun, které jsou v těle ulovených velryb, ale podle těch, které mají v sobě velryby, co zhynuly přirozenou smrtí,“ vykládal.

„Prý jsou velrybí hřbitovy, kam ta velká zvířata chodí umírat?“ tázal se kormidelník.

Kapitán se zasmál. „Námořníci tomu věří, jako lovci slonů věří ve sloní hřbitovy, a každý z nich si přeje takové místo najít kvůli slonovině.“

„Vy se smějete, kapitáne, ale já jsem viděl na Jižních Shetlandech v jednom roce 150 kusů mrtvých velryb na pobřeží. Proč by šly na pevnou zemi, ne-li umřít?“ namítl vážně Leif.

„Moře je tam vyplavilo, Leife,“ odvětil kapitán, „ale kus pravdy v té vaší poznámce je. Moře vyplaví jen takovou velrybu, která nemá dosti sil, aby se proti němu bránila, a tedy kusy slabé a staré. Ale že by tam velryby samy šly umřít, když cítí, že jim síly docházejí, tomu přece nevěříte?“

Starý harpuník neřekl na to nic, ale na obličeji mu bylo znát, že jeho vírou ve velrybí hřbitov nikdo neotřese.

„Tak, přátelé, punč je dopit a je čas ke spaní, dobrou noc všem!“ končil kapitán společný večírek.

Jan už dávno spal, zmožen únavou, ale Finn nemohl usnout a neklidně se obracel na své pohovce. V hlavě se mu honily různé poznámky z dnešního večera a stále viděl před sebou dva opuštěné ostrovy v polárním ledu a rakve na jednom z nich. Konečně usnul a měl divný sen.

Byl v nějakém dřevěném městě s úzkými ulicemi a s nízkými domky vystavěnými ze silných prken. Po ulici chodili statní muži v námořnickém obleku a s kožišinovými čepicemi a mluvili nějakou neznámou řečí. Někteří měli v rukou veliké harpuny a všichni scházeli příkrou ulicí k moři. Finn se ubíral za nimi, a jak při tom nedával pozor na cestu, vrazil do jednoho muže, který mu něco řekl přísným hlasem. Hoch mu nerozuměl, ale s údivem si prohlížel jeho šaty. Muž byl oblečen jako kapitáni na obrázcích knihy o Robinsonu Crusoeovi, kterou dostal od otce k vánocům. Měl na hlavě třírohý klobouk, byl oblečen v dlouhý plášť s velkým límcem a se zlatými prýmky kolem knoflíků, a místo límce měl krajkový nákrčník. Po boku mu visel kord a na nohou měl vysoké přehrnovací boty. Finn šel zvědavě za ním a viděl, že vstupuje do velikého člunu a sedá si ke kormidlu. Na lavičkách už seděli námořníci a právě zasadili vesla do kozlíků, když Finn seskočil do špičky člunu. Nikdo mu nic neřekl a v příštím okamžiku člun odrazil. Finn stál na špičce a díval se na moře. Netrvalo dlouho a spatřil na obzoru černý stín, který stále rostl. Za ním zapadalo krvavě slunce a hoch si řekl, že je to nějaký ostrov. Když připluli blíže, rozeznal skalnaté pobřeží, na němž někdo stál. Námořníci se opřeli do vesel a člun přímo letěl k ostrovu. Slunce se sklonilo ještě níž a na jeho rudém kotouči se ostře rýsovala nehybná postava.

Finnovi se zatajil dech hrůzou, na ostrově stál kostlivec!

„Ostrov Mrtvého muže, všichni vystupují,“ ozvalo se za jeho zády.

Otočil se a viděl, že muž s třírohým kloboukem stojí za ním a ukazuje k ostrovu. Pod jeho kloboukem byla bezmasá lebka a z rukávu čněl holý hnát! Finn zděšeně vykřikl a probudil se. Viděl kabinu, do které padalo mírné světlo staženými záclonami, ale trvalo to chvíli, než se docela vytrhl ze svého hrozného snu.

Pak skočil k Janovi a vzbudil ho. „Měl jsem ti hrozný sen, Jendo,“ řekl úzkostlivě, zatímco si kamarád protíral oči. „Bojím se sám, nech mne spát u sebe.“ Vzal ho kolem krku a brzy zase usnul. Ráno je tak našel kapitán a moc se zlobil, ale když mu Finn pověděl svůj sen, přestal se hněvat. Uznal, že by takový sen vylekal i většího chlapce, než je Finn.

U mínil si však, že podruhé nebude trpěti vyprávění strašidelných historek před spaním.

7 FINN VIDÍ MOŘSKÉHO HADA

Práce s velrybou přece jen zdržela postup škuneru. Byli už sedmý den na cestě a dosud nespatřili oba velké ostrovy, ležící u východního pobřeží Špicberk, které staří plavci pojmenovali zemí krále Karla, v domnění, že to jsou krajní výběžky rozsáhlé pevniny. Kapitán Nielsen je chtěl minout a zamířit přímo k Alexandřině zemi, na jejímž severním pobřeží mělo být ono volné moře, bohaté na vodní zvěř.

Vítr se stočil k západu a opíral se o škuner z levého boku. Ubíral sice lodi rychlost, ale mělo to Zase“ tu výhodu, že zahnal plovoucí ledová pole dále na východ, takže „Isbjörn“ plul i nadále bez překážky.

Jan si za těch několik dní na svoji práci dost zvykl a ve dne měl jen málo času na stesk po domovu. Zato večer, když uléhal a unavené tělo i rozsekané ruce, plné mozolů, pálící od ostré mořské vody, mu nedaly spát, vzpomínal často, a byly okamžiky, kdy svého útěku hořce litoval.

Když ale ráno vyšel na palubu a dýchal plnými plícemi ostrý mořský vzduch, vonící solí, a viděl bílý pruh zpěněné vody, který se táhl za lodí a dělil nesmírnou plochu moře na dvě části, splývající spolu v dálce na obzoru, cítil se tak šťasten jako nikdy před tím. Teď už své práci zvykl a vesele si při ní zpíval české písničky, kterým se od něho norští plavci dychtivě učili. Leifovi se zvláště líbila píseň: „Když ty jsi, sedláčku, pán...“ a chtěl se naučit i česká slova. Prvních několik mu nedělalo potíže, ale nadobro ztroskotal na „řezej si řezanku“, kde byla dvě „ř“. Pokusil se je vyslovit, ale podařilo se mu jen vyrazit jakési podivné hrdelní zvuky, které zněly příšerně a způsobily oběma hochům nemalé veselí. Nakonec nechal marných pokusů a zpíval si k tomu svoje vlastní slova, vždy jiná podle nálady.

Jan s ním právě seděl u předního stěžně a spravoval potrhanou plachtu, když k nim přiběhl Finn, který z dlouhé chvíle vylezl do vraního hnízda. Teď už tam nemusil hlídkovat, kapitán mu zbytek trestu prominul po šťastném úlovku velryby. Hlas se mu třásl, takže nemohl ani vyrazit slova a rukou ukazoval k pravému boku lodi.

„Tam, tam, je něco podivného,“ koktal, „nějaký ohromný had, příšerné zvíře, pojďte se podívat!“ Utíkal napřed k pravému boku škuneru a Jan hodil plachtu na zem, nestaraje se o jehlu, a běžel za ním.

Starý Leif se rozvážně zdvihl, zabodnuv předtím pečlivě jehlu do tuhé plachty. „Kdovíco jsi zase viděl!“ bručel přitom a šel pomalu za nimi. Horgen, který právě skončil pozorování slunce, zahlédl běžící hochy z kormidelníkovy kabiny a sešel k nim.

Na obzoru, blízko čáry, kde splývala modrošedá hladina moře s bělavou oblohou, se skutečně pohybovalo něco nesmírně dlouhého.

Hoši se na to dívali se zatajeným dechem. Viděli zcela zřetelně, jak se ohromné štíhlé tělo zavInilo a pak rychle plavalo dále.

„Mořský had, mořský had!“ ječel Finn. Ján si vzpomněl na všechny povídky, které slyšel od plavců o tom hrozném netvorovi, a ucítil studený mráz po zádech. Skutečně, jak se tak díval na pohybující se zvíře, odhadl jeho délku na dobrých padesát metrů. Plovoucí tvor byl ještě daleko, ale škuner se mu blížil a dráha lodi se křižovala se směrem, kterým zvíře plulo. Teď se znovu vymrštilo z vln a zase se zavInilo klikatým pohybem jako plaz, bylo už zřetelně vidět jeho žlutošedou barvu.

Horgen se dal do smíchu. Sňal z kolíku kukátko a podal je Finnovi.

„Podívej se na toho svého hada!“ řekl.

„Vida, grónský tuleň se už stěhuje na sever,“ řekl klidně harpuník a Jan pochopil, co to je před nimi. Smečka tuleňů se plavila rychle na severozápad a jeden plul těsně za druhým. Teď bylo vidět i pouhým okem, jak přední zvíře, statný tuleň, dlouhý aspoň dva metry, se vyhoupl nad vlny, za ním to opakoval druhý, pak třetí a tak to šlo dál, až k poslednímu. Dohromady to dělalo dojem, jako by na hladině plul ohromný plaz, jehož tělo se ustavičně vlnilo.

„Tuleň, to je dobré, musím...,“ vyrazil ze sebe Finn, ale rozčilením nedopověděl. Strčil Janovi kukátko a běžel do kajuty.

Jan si nasadil skla k očím a viděl velmi dobře kulatá těla se žlutošedou srstí, temný obličej, který připomínal lidskou tvář, vejčitou hlavu a tmavou skvrnu na plecích zvířete.

„Jsou v dobré náladě a nás se vůbec nebojí,“ řekl Horgen.

„A proč myslíte, pane Horgene?“ ptal se hoch.

„Vidíš, že si hrají a skáčou vesele po vlnách. Kdyby z nás měli strach, schovali by se naráz a nenašel bys je, kdybys je sebevíc hledal.

Počkej, co to chceš dělat?“ obrátil se rychle k Finnovi a chytil ho za ruku. Hoch už mířil na přední zvíře lehkou kulovnicí, kterou si přinesl z otcovy kabiny.

„Ó jé, teď jste mi zkazil ránu, pane Horgene,“ mrzel se, „byl bych ho docela jistě trefil!“

„Za prvé bys ho nebyl trefil, protože je skoro sto metrů daleko a za druhé, proč ho chceš střílet?“ ptal se důstojník.

„Přece potřebujeme trán, a z tuleně je dobrý, ne?“ řekl udiveně Finn.

„To je sice pravda, ale nikdy nestřílej na plovoucího tuleně! I když ho zasáhneš smrtelně, zmizí ti pod vodou a víc už nevyplave. A je to škoda, hubit zvěř pro nic za nic!“ poučoval ho Leif.

„Ale copak není tuleň lehčí než voda?“ divil se Finn.

„Je, ale jen živý. Když ho zasáhneš, naplní se mu plíce vodou a zvíře je pak těžší než voda. Klesne ti ke dnu a nic z něho nemáš. Tuleň se střílí, jen když je na kře nebo na zemi, a ještě musí být dost daleko od vody, jinak ti do ní vždycky skočí a můžeš se s ním navždy rozloučit.“

„Ale Eskymáci ho loví v kajacích na moři, pane Leife, četl jsem o tom jednou povídku,“ ozval se Jan.

„Vida, jak je dnes mládež chytrá,“ bručel Leif. „Všechno už četla a ví toho víc, než člověk, který se plaví padesát let.“ Horgen se smál. „To, co říkáš, je pravda, Jene,“ chlácholil hocha, který se po harpuníkově řeči silně začervenal. „Jenže grónští Eskymáci, kteří takhle loví tuleně, užívají k tomu lehkých harpun a přivazují na ně nafouklé měchýře z velkých ryb. Měchýř plave na vodě a udrží tuleně, takže neklesne ke dnu.“

Za toho hovoru minula čára plovoucích tuleňů příď lodi a zmizela na západním obzoru. Finn stále ještě hořekoval nad zmařenou příležitostí ke střelbě a důstojník vyzval hochy, aby si pro útěchu vystřelili do nějakého terče.

„To je znamenitý nápad, pane Horgene,“ řekl prostořeký synek kapitánův. „Nemusíme ani terč hledat, můžeme střílet do vraního hnízda, beztak tam nikdo není.“ Vraní hnízdo viselo právě nad jejich hlavami na předním stožáru, ve výši asi dvaceti metrů nad palubou.

Za řeči přiložil Finn pažbu k rameni a zamířil vzhůru, ale Horgen mu v poslední chvíli strhl pušku šikmo dolů. Rána třeskla, ale kule zmizela někde daleko v moři před špičkou lodi.

„Tak vida, zase jste mi zkazil ránu!“ bědoval hoch.

„Nikdy nestřílej na něco, co je přímo nad tvou hlavou, Finne,“ řekl Horgen vážně a byl velmi bledý.

„A proč ne?“ divil se Finn.

„Protože kulka ti spadne zpátky na hlavu a má přitom jen o málo menší rychlost, než měla, když vylétla z hlavně. Stačí to, aby tě navždy přešla chuť ke střelbě!“ Hoši se tvářili nedůvěřivě a také starý Leif vrtěl hlavou.

Horgen viděl, že je potřebí vyložit to hochům pořádně. „Podívejte se, hoši, když vyletí kulka z hlavně, má velkou rychlost, kterou jí dal výbuch střelného prachu. To přece víte, ne?“ Hoši přisvědčovali.

„Když střílíte vodorovně, letí kulka nejdřív rovně, pak jí postupně rychlosti ubývá, protože jí brání odpor vzduchu a čím dál tím víc na ni působí zemská přitažlivost. Nakonec už opisuje střela oblouk, který končí na zemi. Když střílíte kolmo vzhůru, letí kulka tak dlouho, dokud ji odpor vzduchu nepřipraví o všechnu rychlost. Pak se na velmi nepatrný okamžik zastaví a hned nato začne klesat dolů, do místa, ze kterého vyšla. Je vám to jasné?“

„Je,“ přisvědčili oba hoši najednou. „Ale jak může přiletět zpátky s tak velkou rychlostí, že by to stačilo zabít člověka?“

„Je to tím, že zemská přitažlivost její pohyb ustavičně zrychluje,“ pokračoval Horgen. „Za první vteřinu spadne kulka jen asi o pět metrů, za další už o patnáct, za třetí o pětačtyřicet a tak jí na rychlosti pořád přibývá. Jak daleko nese tvoje puška, Finne?“

„Asi na patnáct set metrů.“ Horgen rychle počítal.

„To znamená, že když bys střílel rovně nahoru, spadla by ti kulka zpět na hlavu asi za dvacet vteřin s rychlostí nějakých sto sedmdesáti metrů za vteřinu, ovšem kdyby nebylo vzduchu. Vzduch klade střele odpor, protože jej musí před sebou rozhrnovat, a tak by to trvalo trochu déle a rychlost by byla nižší, ale stačilo by to na provrtání tvé lebky, Finne!“ Neposedný hoch vyslechl Horgenovu řeč velmi nepozorně a ztratil se, sotva domluvil, zato Jan Horgena poslouchal dychtivě.

„Chtěl bych to umět tak rychle vypočítat jako vy, pane Horgene,“ povzdechl si.

„Také se tomu jednou naučíš,“ smál se Horgen, „nic na tom není, je to pouze jednoduchý vzoreček o účinku tíže na padající těleso.“

„To tedy znamená, že kdybych chtěl prostřelit prkno, mohu střílet někam nahoru a kulka spadne a provrtá mi prkno, jako kdybych střílel přímo na ně?“ ptal se Leif a v jeho hlase bylo znát nedůvěru.

„Tak to je, Leife,“ přisvědčoval důstojník, „musil bys ovšem pořádně mířit, abys náhodou nedostal kulku na hlavu.“ Leif vrtěl nedůvěřivě hlavou, ale Jan byl odvolán Finnem, který zatím připevnil k zadnímu zábradlí nad kormidlem tenkou hůlku s jakýmsi bílým terčem na konci.

„Postavíme se sem, pod kormidelníkovu kabinu,“ řekl Finn a táhl Jana za ruku. „Odtud to bude nějakých pětadvacet kroků a to stačí, protože máme malý terč.“ Jan si prohlížel z dálky terč, ale nepoznal, co to je. Byl bílý a měl jen asi deset centimetrů v průměru, ale zásahy v něm mohly být dobře vidět.

Za chvíli praskaly rány z malé kulovnice, kterou Finn dostal od otce jako dárek k vánocům. Byla velmi lehká a měla malý kalibr 6 milimetrů, přesto však střely byly průbojné a „dovedly zabít i velké zvíře“, jak Finn pyšně každého ujišťoval.

Majitel této báječné zbraně měl jen malý úspěch. Škuner se pravidelně kolébal z boku na bok, takže bylo nutno pečlivě mířit, ale k tomu neměl mladý neposeda dost trpělivosti. Jeho střely končily vesměs za lodí, v moři, a Finn se zlobil. Půjčil pušku Janovi, který si dal s mířením načas. Měl úspěch. První rána vyrvala kousek z okraje terče, právě tak druhá, ale třetí šla do plného, a i z místa, odkud hoši stříleli, bylo vidět malý černý bod, kudy kulka prolétla.

„Ty máš štěstí, Jendo,“ řekl Finn bez závisti. „Půjč to teď zase na chvíli mně, snad se mi to také podaří!“ Jan mu podal pušku, ale hoch se ke střelbě nedostal.

Za rohem palubního domku se vynořil rozzlobený kuchař v bílé zástěře a zlostně volal: „Který malý ďábel mi to vzal měchačku?“ Finn vykřikl, s puškou v ruce se dal na útěk, a tím se okamžitě prozradil. Kuchař se pustil za ním a nastala rychlá honička kolem domku, ke které Jan se smíchem přihlížel. Mrštný Finn nakonec hodil pušku na palubu a rychle se vyšplhal do vraního hnízda, kam za ním kuchař bezmocně hrozil.

„To nebudou moc dobré suchary, Jensene, když ti hoši prostříleli měchačku,“ smál se lodník, který měl právě hlídku. Kuchař neodpověděl a se zlostným bručením odvázal „terč“. Jan teprve nyní viděl, že bílá barva je těsto, které se na měchačku nachytalo, když s ní Jensen pracoval. Tak skončilo cvičení ve střelbě na palubě „Isbjörna“.

Kuchař bezohledně zabavil hochům jejich terč a zmizel zase ve svém malém království pod palubou.

8 BOUŘE

Den se schyloval ke konci. Jan stál u kormidelního kola a upíral pohled na magnetku velikého kompasu, který byl připevněn před ním.

Leif mu vysvětlil, že musí točit kolem tak, aby mezi pevným ukazovatelem uvnitř kompasu a pohyblivou magnetickou střelkou byl stále rozdíl čtyřiceti dílků. Magnetka byla připevněna ke kruhu, který se neposedně točil s ní a byl rozdělen na tři sta šedesát dílků. Hoch si právě umiňoval, že se musí zeptat Horgena, proč má magnetka mířit pořád o čtyřicet dílků nalevo od osy lodi, vyznačené oním pevným ukazovatelem na kompasu, když důstojník vstoupil, následován jedním lodníkem.

„Harald tě vystřídá Jene,“ řekl. „Teď bude potřebí ke kormidlování větší síly, než máš ty.“ Hoch si skutečně všiml, že v poslední půlhodině se svislým kolem točilo obtížněji. Chvílemi musel vynakládat všechnu sílu, aby uvedl škuner do správného směru a byl rád, když se ke kolu postavil ramenatý Nor.

Teď teprve si všiml pořádně moře, dokud se stále díval na kompas, neměl k tomu čas. Zasklenou přední stěnou kabiny bylo vidět, jak se levá polovina oblohy pokrývá hustými mraky, za kterými slunce už dávno zmizelo. V kabině se setmělo a Horgen postoupil těsně k oknu, aby lépe viděl na tlakoměr, připevněný k okennímu rámu.

„Kleslo dva centimetry od rána, Haralde,“ řekl muži u kormidla.

„Dostaneme brzy pořádný vítr od západu. No, plachty máme svinuty a stroj běží dobře, tak se nám celkem nemůže nic stát. Ale trochu nás to protřese!“ Vlny byly už teď značně vyšší a škuner se pod jejich nárazy nakláněl k pravému boku.

Když sestoupili na palubu, zavál Janovi do tváře ostrý vítr od levého boku. Provazové žebříky a lanové vzpěry zvučely pod jeho nárazy jako struny nějakých ohromných houslí. Při večeři bylo kymácení lodi tak silné, že musili dát na stůl ochranné přihrádky pro talíře a sklenice, aby se nádobí udrželo na místě. Janovi chutnala přesto večeře znamenitě. Svůj „křest mořem“ dostal hned prvý den, když se ukryl v nemocniční kabině a byl obětí mořské nemoci, takže mu teď silné houpání lodi už nepůsobilo žádných potíží. Zato Finn jedl s rostoucí nechutí a náhle od sebe odstrčil talíř ještě zpolovice plný.

Tváře mu zapadly a zezelenaly. Otec se na něj díval s úsměvem.

„Jednou si to musíš odbýt,“ řekl. „Jdi se na palubu nadýchat čerstvého vzduchu!“ „Ale to je hrozné,“ bědoval hoch, „taková dobrá večeře, a já ji nemohu sníst! A Jendovi zrovna nic není“ doložil závistně, dívaje se na kamaráda, který se s chutí zakusoval do zlatého svítku.

„Vždyť jsem měl mořskou nemoc už vloni“ protestoval Finn proti nespravedlivému osudu a Horgen se dal do smíchu.

„Nic si z toho nedělej Finne,“ těšil ho. „I staří námořníci ji dostanou, když si dlouho pobyli na pevné zemi.“ Finn zmizel, ale vzduch mu mnoho nepomohl, a proto si šel raději lehnout. Oba muži skončili rychle večeři a oblékli si nepromokavé pláště. Vichr venku zesílil a loď se házela z boku na bok, až se Finn musel držet okraje pohovky, aby nesletěl. Tiše sténal a bylo mu velmi zle. Jan se na něj díval se soucitem a byl by mu rád pomohl, ale Finn odmítl slova útěchy a prohlásil, že by raději nebyl vůbec na světě.

Jan byl kupodivu čilý. Vylovil ze svého tlumoku nepromokavý plášť a právě se chystal, že si jej oblékne, když ho kapitán zarazil.

„Kampak? Snad ne na palubu? Tam není místa pro plavčíka při tomhle počasí! Zůstaň jen klidně tady a lehni si!“ Hoch se neodvážil odporovat a sedl si zklamaně na pohovku, která byla jeho lůžkem.

V kabině se úplně setmělo, ačkoli měli stálý polární den, trvající v těchto zeměpisných šířkách čtyři měsíce. Venku bouřilo moře a každou chvíli stříkla do pevně přišroubovaných oken bílá pěna některé větší vlny. Škuner se nakláněl všemi směry. Chvílemi se jeho příď zaryla hlub oko do vln a záď vyskočila tak vysoko, že lodní šroub pracoval naprázdno a bylo slyšet jeho zvýšené tepání, pod kterým se „Isbjörn“ otřásal ve všech svých trámech.

Kapitán byl s Horgenem a zesílenou hlídkou na palubě a pozoroval starostlivě moře i oblohu. Vlny bily do levého boku lodi s rostoucí zuřivostí a „Isbjörn“ se pod nimi nakláněl na pravý bok tolik, že se až paluba stavěla šikmo jako střecha. Oba muži se křečovitě drželi lan stožáru, aby neztratili rovnováhu. Vlny šly jedna za druhou a jejich výška hrozivě rostla. Jek vichřice všechno přehlušil a kapitán musil křičet, aby ho důstojník slyšel, třebaže byli od sebe sotva dva metry daleko. Vlny se začaly přelévat přes palubu a loď se nakláněla tak hrozivě, že se zdálo, že si přímo lehne na bok.

„Dejte změnit směr po větru!“ křikl Nielsen na Horgena a důstojník se s nekonečnou potíží odplížil do kabiny kormidelníkovy, aby udal muži u kola změnu směru. Loď se poslušně otočila vpravo, a kolébání z boku na bok bylo ihned mnohem mírnější. Zato byla nyní záď zaplavena vodou a vlny, které se pohybovaly rychleji než loď, ji chvílemi zvedaly tak vysoko, že se celá příď potápěla. Vynořila se sice vždy znovu, ale při nadzvednuté zádi lodi se šroub chvílemi octl úplně ve vzduchu. Jeho lopatky v něm měly daleko menší odpor než ve vodě a divoce se točily, dokud strojník neubral rychlost. Byl to stálý zápas mezi strojem a mořem a přišel okamžik, kdy stroj podlehl.

Na záď lodi zaútočily vlny rychle po sobě a celých několik minut ji vyhazovaly do vzduchu. Strojníkovi se nepodařilo dosti rychle srazit obrátky motoru, šroub se točil řadu vteřin se šílenou rychlostí a pak se náhle zastavil. Pravidelné rachocení naftového motoru zmlklo a loď nemající žádnou vlastní sílu k pohybu, nemohla už prchat před vlnami. Podlehla jejich útoku a stala se jejich bezmocnou hříčkou. Škuner se potácel na vlnách a chvílemi v nich úplně zmizel až po kormidelníkovu kabinu.

„Zavařilo se ložisko, Horgene,“ vzkřikl kapitán, když ustalo rachocení stroje. Přivázal se lanem ke stožáru a volal ze všech sil, aby přehlušil hlas moře: „Rychle hoši, natáhněte střední plachtu, nebo se utopíme!“

Námořníci ani nečekali na rozkaz a měli se sami k dílu. Za panující tmy a bouřlivého větru byla však jejich práce velmi obtížná. Podařilo se jim sice vytáhnout svinutou plachtu nahoru, ale když ji rozvinovali, rval jim ji vichr ustavičně z rukou. Musili napnout všechny síly a teprve po půlhodinové tuhé práci se jim podařilo plachtu rozvinout, ačkoli vlny zmítaly lodí tak, že se špičky ráhen dotýkaly moře.

Pravý cíp plachty byl již připevněn k dolnímu ráhnu hlavní plachty, ale muž na levé straně nebyl ještě se svou prací hotov. Seděl obkročmo na ráhnu, k němuž měl plachtu připevnit, a silný náraz větru mu ji náhle vydral z ruky. Muž zachytil ještě její provaz, ale volný cíp plachty se divoce zmítal ve vzduchu, který pod jeho nárazy rachotil jako palba z pušky.

Námořník se pokoušel ze všech sil stáhnout plachtu k sobě, ale provaz se mu přitom zapletl do ráhna a sevřel mu hrdlo. Polouškrcený muž ztratil rovnováhu, sklouzl z ráhna a padal dolů. Škuner se naštěstí v tom okamžiku nahnul tak, že se tápající ruka padajícího lodníka dotkla provazového žebříku a zachytila se ho. Jeho kamarád z druhé strany ráhna mu spěchal na pomoc a podařilo se mu zachytit ho v posledním okamžiku, kdy se už umdlévající muž pouštěl žebříku. S velikými potížemi ho dopravil na palubu a chystal se znovu vylézt nahoru, kde se zatím plachta, přichycená jen na jednom konci, počala pod nárazy větru trhat. Než však mohl vystoupit po žebříku, který se klonil každou chvíli na jinou stranu, někdo ho předešel.

Jan si nevzal příliš k srdci napomenutí kapitánovo, a když viděl, že Finn usnul, rozhodl se vylézt na palubu. Po schodech šplíchaly potoky vody a hoch se musil držet obou zábradlí, aby se dostal nahoru, ale to nebylo to nejhorší. Vlastní potíž nastala, když chtěl otevřít dveře palubního domku. V tu chvíli už stroj nepracoval a plachta ještě nebyla napjata, takže se „Isbjörn“ nedal řídit kormidlem. Právě když se Jan pokoušel otevřít dvířka vedoucí na palubu, stočily vlny bezmocnou loď tak, že se vichr opřel plnou silou do dveří. Bylo by zapotřebí daleko větší síly, než měl nedospělý hoch, aby se daly otevřít proti ohromnému tlaku zvenčí. Nešlo to a Jan se o ně marně opíral celým tělem. Náhle hodil náraz vln škuner na druhou stranu, vítr zaútočil na loď jiným směrem a Jan, který se stále pokoušel otevřít dveře, byl s nimi prudce hozen ven, přímo do burácejících živlů.

Bylo jeho štěstím, že se držel křečovitě kliky dveří oběma rukama, jinak by jej byly vlny okamžitě smetly přes palubu. Prudký vítr mu odňal všechen dech a vlna, která se přelila na palubu a pak otevřenými dveřmi dolů do podlodí, jej přímo oslepila. S vynaložením všech sil zavřel dveře za sebou, a drže se stále jejich kliky jednou rukou, tápal druhou po nějaké jiné opoře. Ucítil pod ní brzy kůl, kde visívala kukátka, a chytil se ho pevně oběma rukama. Nikdo si jeho vpádu na palubu nevšiml, a tak se mohl volně rozhlédnout. Vlny se převalovaly přes loď s neumdlévající silou a škuner se otřásal ve všech spárech. Paluba se co chvíli naklonila téměř kolmo, až se špičky plachetních ráhen dotýkaly hřebene vln. Jan byl svědkem toho, jak muž padal z ráhna, a pochopil hned, že vítr urve plachtu, nebude-li brzy náležitě upevněna. Rozhodl se okamžitě. Vyčkal vteřiny, kdy se paluba na nepatrný zlomek času narovnala, a několika hbitými skoky dosáhl okraje lodi, kde byl provazový žebřík. Škuner se právě naklonil na druhou stranu a žebřík byl na okamžik skoro vodorovný. Hoch po něm rychle vyšplhal k ráhnu hlavní plachty, právě včas, aby se ho mohl chytit oběma rukama. V příští vteřině šlo s ním ráhno dolů do vln, ale Jan se držel pevně a nepustil se, ačkoli se octl ve vodě až po pás. Přestože hromový hlas vichru přehlušoval každý zvuk, zdálo se mu, že zaslechl výkřik a viděl pod sebou tmavou postavu, která se po čtyřech plazila ke stěžni. V té chvíli byl však už zase vysoko nad vodou a podařilo se mu obemknout rukama stožár. Nedbal hrozného kolísání lodi, vzpřímil se na ráhnu a zachytil šťastně rukou závěsné lano, napnuté v podobě smyčky na ráhnu střední plachty. Chopil se ho oběma rukama a vytáhl se nahoru tak, že se k lanu dostal i nohama.

Sedl si do smyčky obkročmo a oddechl si. Teď už měl napolovic vyhráno. Chvíli seděl a sbíral síly, zatímco se námořník dole marně pokoušel dosáhnout žebříku a přijít mu na pomoc. Jan vztáhl levou ruku, chytil silnou plachtovinu a po delším zápasu s nepoddajnou látkou se mu podařilo uchopit i provaz. Věděl, že je pevný, a nebál se svěřit se mu. Pustil se nohama smyčky a visel jen na provaze. Vahou jeho těla se plachta napnula a přestala se zmítat. Hoch vyčkal, až ho naklonění škuneru přiblíží k ráhnu, zachytil se ho jednou rukou, drže stále v druhé lano od cípu plachty, které se mu podařilo po chvilce tápání provléknout silným okem na ráhnu a upevnit. Desetkrát se zdálo, že při tom sletí na palubu, ale jeho malá postava unikala lépe nárazům větru než statné tělo velkého muže. Byl promočen až na kůži, ačkoli měl na sobě krátký kabát do deště. Prudký vichr ho úplně oslepoval a teď, když byl se svou prací hotov, cítil teprve, jak je vyčerpán. Ráhno bylo kluzké, jak je omyla mořská voda i déšť, ale sedělo se na něm už lépe, protože se škuner přestal tolik zmítat. Střední plachta, řádně napjatá, zachytila naplno vítr, který se do ní opíral takovou silou, že se až mocné dřevo stěžně prohýbalo. „Isbjörn“ bystře ujížděl před vlnami a jen zřídkakdy jej některá větší dohonila a převalila se přes palubu.

„Tak co, chceš se tam vyspat?“ křičel někdo na hocha. Jan se otočil po hlase. Viděl Horgena, který vylezl skoro až k němu a dával mu znamení, aby slezl dolů. Ačkoli loď už byla daleko klidnější než při výstupu nahoru, trval Janovi sestup na palubu dost dlouho. Tam ho chytil kapitán za rameno a důkladně jím zatřásl.

„Takhle umíš poslouchat?“ volal. Snažil se mluvit přísně, ale na jeho hlase bylo znát, že se nehněvá.

„Chtěl jsem se jen podívat, jak vypadá bouřka, pane kapitáne,“ omlouval se Jenda nesměle, ale Nielsen neměl kdy se jím zabývat.

Horgen ho vzal za rameno a něco mu vysvětloval, ukazuje směrem za loď. Byla téměř dokonalá tma, ale Jan přece jen zpozoroval jakousi matnou bílou záři, která se prostírala daleko po moři. Kapitán s Horgenem odkvapili ke kormidlu a Jan šel k muži, který stál u zábradlí lodi na hlídce a držel se provazového žebříku.

„Co je to tam na moři, pane Olafe?“ ptal se jej, ukazuje na světélkující plochu.

Lodník se otočil. „Led, kamaráde, a víc, než ho můžeme potřebovat,“ řekl starostlivě. Brzy bylo vidět bílou záři po obou bocích lodi. Ohromné plochy kry byly hnány větrem rychleji než loď a začínaly ji předstihovat.

„Kdyby nebyl ten prudký vítr, nebo kdybychom měli stroj v pořádku, tak si z toho nemusíme nic dělat,“ křičel Olaf na Bendu. „Ale takhle nás to může každou chvíli navrtat!“ Jan si prohlížel tiše plující led, který začal svírat škuner z obou stran, a nedovedl si dobře představit, že by takové nízké kry mohly lodi ublížit. Téměř ani necítil slabý náraz do levého boku lodi a byl překvapen, že se lodník náhle pokřižoval. Hned na to kdosi seběhl ze schůdků od velitelského můstku a zmizel ve dveřích palubního domku. Olaf se obrátil za běžícím mužem a naslouchal. „To byl pan Horgen,“ řekl Jan, ale námořník mu neodpověděl. Uběhlo tiše několik minut a pak se ozval v podpalubí pronikavý zvuk důstojníkovy píšťalky.

„To je pohotovost, všichni do práce,“ řekl Olaf a znovu udělal znamení kříže. „Já nemohu z hlídky, jdi se podívat, co se děje,“ vybídl Bendu a hoch se nedal dvakrát pobízet. Když míjel důstojnické kabiny, slyšel z dolní průvlaky hlomoz v podlodí. Byly to pravidelné nárazy a sténání pístů, a když seběhl po úzkých schůdcích do kýlové prostory lodi, viděl všechny námořníky u ručních pump. Slabé světlo petrolejové lampy ozařovalo šplouchající vodu a hochovi se zdálo, že je jí jen málo. Podivil se, když si všiml, že zpocené obličeje námořníků jsou velmi vážné. Pracovali bez řeči a táhla pump šla rychle nahoru a dolů.

„Vida, pomocník,“ křičel Leif, pracující sám u jedné pumpy. „Teď máme, hoši, vyhráno, s Janem vypumpujeme celý Atlantský oceán a za chvilku jsme na suchu,“ žertoval a jeho bílý knír se křivil v dobráckém úsměvu. Jan si stoupl k němu a chopil se druhého konce rukojeti.

„Tak, tak, jen pomoz starému Leifovi,“ smál se harpuník, jehož pumpa pracovala stejně rychle jako ostatní, obsazené vždy dvěma muži.

Horgen přešel kolem nich. „Všechno je v pořádku, hoši,“ uklidňoval plavce. „Máme jen malý otvor pod kormidlem a dáme hned do chodu strojní pumpu. Vydržte to ještě chvíli a pak si můžete jít lehnout.“ Byl celý mokrý a voda stékala z jeho pláště potoky. Musil se potopit pod vodu, která stála už v lodi na metr vysoko, když ohledával trhlinu.

Lodníci pracovali u pump na zvýšené lávce, ale i jim šla voda ke kolenům a Janovi skoro k pasu. Zatížený škuner ubíhal pomaleji a každou chvíli se ozval vrzavý zvuk, jak se třely kry o jeho boky.

„Jestli ten vítr nepoleví, jsme za deset minut na dně. Navrtá nás to ze všech stran a nic na světě nám nepomůže,“ řekl statný námořník.

Přestal pumpovat a stíral si s čela pot.

„Ticho tam, Edgare, a k pumpě!“ zakřikl ho ostře Leif a výhružně se vzpřímil. Hoch se na něho zahleděl s bázní. Neměl strach z toho, co řekl námořník, protože představa smrti byla jeho mládí cizí, ale překvapila ho změna, která se stala s Leifem. Už to nebyl přívětivý staroch, který se stále dobrácky usmíval, jeho tvář se rázem proměnila. Mohutný knír se hněvivě naježil, oči svítily a čelo se stáhlo do hlubokých vrásek. Leif se díval přísně po řadě námořníků skloněných nad pumpami a nikdo se neodvážil slůvka odporu. I muž, který dal najevo svou malomyslnost, se dal zase bez řeči do práce. „To tak můžeme potřebovat, takovéhle rozumy,“ bručel Leif a sevřel znovu rukojeť táhla, které Jan sám stěží stačil utáhnout. Zas to šlo ráz na ráz. Pumpy rachotily, jak táhla narážela na víka, a vody přibývalo v lodi už jen pomalu. Hadice ji chrlily z pump do moře a trhlina se naštěstí nezvětšovala. Nárazy ledových ker později ustaly. Kapitánovi se podařilo vyvést „Isbjörn“ do volnějšího moře a vítr polevil a nehnal led již tak prudce. Trvalo však plné dvě hodiny, než byl porouchaný motor uveden do chodu aspoň natolik, aby stačil pohánět strojní pumpu. Šroub lodi nezačal však ani nyní pracovat a škuner plul dále pod plachtami, kterých dal kapitán vyvěsit víc, když se vítr trochu uklidnil.

Námořníci si oddechli, když dostali rozkaz nechat pumpování a jít spát. Strojní pumpa teď rychle hltala celé hektolitry vody a vyhazovala je ven do moře. Jan, který zůstal s Leifem v podlodí viděl, jak zvolna hladina vody klesá.

„A my si půjdeme také lehnout, Jene,“ řekl Leif. „No, a teď už máš tak trochu pojem, jak vypadá námořnické řemeslo. Zkusil jsi bouřku a otvor v lodi a dostal jsi mozoly od pumpování. A pamatuj si, že dokud člověk dýchá, má se prát s osudem a nikdy nesmí mluvit takové hlouposti, jako nám tu před chvílí vykládal Edgar. A teď běž na kutě, mladý námořníku!“ Klepl hocha dobrácky na rameno a Jan mu přál dobrou noc. Byl sám tak unaven jako nikdy předtím, a když se dovlekl do jídelny, neměl ani síly, aby se svlékl. Klesl na pohovku v šatech a okamžitě usnul. Tak ho našel kapitán Nielsen, který si šel lehnout až k ránu. Zabalil ho pečlivě do pokrývky a podíval se pak na svého synka.

Finn spal, objímaje oběma rukama pevně nohu stolu a v obličeji už měl zase zdravou barvu.

Zaspal šťastně celou bouřlivou noc.

9 JAK JE MOŽNO TREFIT NA MOŘI

Hoši se vzbudili hodně pozdě a Jan se polekal, když viděl, že čas už tolik pokročil. Slunce vesele svítilo do kabiny a hodiny na římse krbu ukazovaly deset.

„Bože, to jsem zaspal,“ řekl a rychle se strojil. Finn si ještě protíral oči, a když promluvil, napolo zíval.

„To je divné, že nás Leif nevyhodil z postelí. Asi se něco stalo,“ hádal.

„To bych řekl, že se stalo,“ poznamenal kapitán, který právě vcházel do kabiny a zaslechl poslední slova svého synka. „Spal jsi celou noc, a nevíš ani, že jsme měli bouřku a že plujeme s dírou v lodi a že se každou chvíli můžeme utopit.“ Finn se polekaně posadil, ale hned poznal, že otec žertuje. Kapitán se usmíval a vyprávěl mu stručně, co se přihodilo v noci.

„Já nemám nikdy štěstí,“ hořekoval chlapec, „když se jednou za čas něco stane, musím být zrovna nemocen. A cos dělal ty, Jendo?“ Benda se rozpačitě začervenal, ale neodpověděl. Kapitán tak učinil místo něho...

„Byl velmi neposlušný a vylezl na palubu při nejprudší bouři, to dělal. Měl bych ho vlastně potrestat, ale protože nám upevnil plachtu, právě když jsme to nejvíc potřebovali, tak mu to promíjím. A za to a ještě za odměnu, že statečně pumpoval, když nám do »Isbjörna« tekla voda, dostane ode mne tohle.“ Sáhl do kapsy a vyňal z ní úzkou modrou stužku, na které bylo zlatými písmeny natištěno jméno lodi a Larsenovy firmy. Podal ji hochovi se slovy: „Přišij si to na čepici, aby každý viděl, že jsi řádný námořník z »Isbjörna«.“ Jan se začervenal radostí a vzal nesměle stužku.

Finn chtěl, aby si ji hned našil, ale Jan musil jít po své práci, a odložil to na pozdější dobu. Odmítl vyprávět podrobnosti o svém nočním podniku a odešel na palubu.

Škuner poskytoval neobvyklý pohled. Všechny hnědé plachty byly napjaty a na palubě odklízeli námořníci poslední stopy řádění bouře.

Volali vesele na hocha a také Leif se na něho přívětivě usmál, ačkoli Jan čekal, že bude pokárán za to, že zaspal. „Jdi se nasnídat, Jene,“ vybídl ho staroch přátelsky. Hoch se nedal dvakrát pobízet, měl veliký hlad po noční práci. Jensen mu nalil pořádný hrnec bílé kávy a našel pro něj zbytek svítku od minulého dne. Zatímco se hoch udatně zakusoval do chutného pečiva, prohlížel si ho kuchař s netajeným obdivem.

„Povídali naši hoši ráno, že jsi upevnil střední plachtu, když to skoro uškrtilo Svena. Ani jsem jim to nechtěl věřit, ale pan Horgen řekl, že je to pravda. No, jsi mi to pořádný chlapec!“ Jan schoval rozpačitě nos do kávy a neodpověděl. Kuchař se zvedl a začal něco hledat ve své námořnické truhlici. Za chvíli přibouchl víko a obrátil se k Janovi. Držel v ruce široký námořnický nůž v krásné kožené pochvě, s pevnou rukojetí potaženou kůží. „Tu máš, na památku od starého Jensena,“ řekl prostě a jeho hubený, vrásčitý obličej se přívětivě usmíval. Jan vztáhl ruku dychtivě po noži, ale náhle se zarazil.

„Opravdu mi nůž dáváte, pane Jensene?“ ptal se dychtivě. Zbraň byla krásná a velmi se mu líbila, ale ostýchal se ji přijmout.

„No jistě, jak by ne?“ řekl kuchař. „Jen si ho klidně vezmi, každý pořádný námořník musí mít nůž a tenhle je znamenitý, koupil jsem ho ve Švédsku! To je ocel, která vydrží sto let!“ Vytáhl nůž z pochvy a ukázal Janovi jeho ostří, tenké jako list papíru. „Přeřízneš s ním kotevní lano jedním rázem,“ řekl pyšně. Hoch se již neudržel a vzal si nůž, koktaje nesouvisle svoje poděkování. Spěchal hned na palubu, aby se s ním mohl pochlubit, a brzy byl obklopen malým hloučkem obdivujících se lodníků. Leif, který právě přicházel z podpalubí, se mezi ně vmísil.

„Vida starého kuchaře,“ řekl mrzutě, „ten má nějak naspěch!“ Jan se na něho polekaně podíval. Bylo mu líto, že starý harpuník, který mu byl vždy tak nakloněn, tentokrát se z jeho daru netěší. Zklamaně zastrčil nůž do hluboké kapsy kabátu a chápal se práce. Pomáhal druhým mužům v opravě zábradlí, polámaného za bouře a jeho veselá nálada byla tatam.

Jeden z námořníků si toho všiml a chtěl ho potěšit. „Starý Leif tě pozlobil, co? Z toho si nic nedělej, on to tak nemyslí, něco mu patrně přelítlo přes nos!“ Jan se nuceně usmál, ale neřekl nic. Všiml si, že Leif přešel několikrát kolem, ale nikdy se u nich nezastavil. Byli právě s prací hotovi, když jeden námořník prohodil, že chybí jen pár minut do oběda a že už asi nebudou pracovat. Skutečně jim také člunař další práci nepřidělil a lodníci se pomalu loudali do společné kabiny k jídlu.

Jan odcházel také, a když byl už u dveří jídelny, zavolal na něj Leif:

„Pojď sem na okamžik, Bendo!“ řekl úsečně a hoch šel se srdcem tlukoucím úzkostí za ním. Nebyl si sice vědom žádné chyby a také za jeho noční neposlušnost ho nemohl harpuník trestat, když mu ji kapitán sám prominul, ale tón starcův byl tak strohý, že se polekal.

Váhavě vstoupil za harpuníkem do jeho kabiny a zastavil se u dveří.

Stařec vzal se stolku malou skříňku, která se právě vešla na dlaň a vtiskl mu ji do ruky.

„To je ode mě, za to, že jsi se v noci tak dobře držel. Chtěl jsem ti to dát hned ráno, ale ta kuchařská opice mě předešla s tím svým hloupým nožem a zkazila mi všechnu radost!“ Díval se na hocha upřeně a kolem očí už se mu zase stahovaly vrásky úsměvem. Hochovi něco svíralo hrdlo, a když promluvil, nebylo mu skoro rozumět.

„Myslil jsem si, že se na mě hněváte, že jsem asi něco neudělal dobře a moc mě to mrzelo. I ten nůž mě už nic netěšil,“ řekl tiše a Leif překvapeně zamžikal.

„Nebuď bláhový,“ řekl mírně a uhodil ho lehce přes rameno. „Podívej se radši, co je uvnitř!“ Jan otevřel dřevěné víčko krabičky a dech se mu zatajil radostí při pohledu na krásný kompas s otáčivou růžicí a kovovým hledačem směru. Mosaz drobného přístroje se leskla jako zlato a na vnitřní straně víčka byl vybledlý zlatý nápis: „Škola poddůstojníků námořní plavby, Bergen 1890.“ „Vidíš, dostal jsem to za nejlepší zkoušku v poddůstojnické škole,“ vykládal Leif měkce. „Je to malý kompas, ale je tak přesný jako naše velké lodní busoly. Až podle něho půjdeš na nějakém výletě, vzpomeň si na starého Leifa a na »Isbjörna«. A teď utíkej k obědu, tloukly už hodiny a kapitán se bude zlobit!“ Jan poděkoval a uháněl do důstojnické jídelny. Kompas měl v kapse, ale tento hezký dárek jej ani tak netěšil jako to, že se starý Leif, k němuž velmi přilnul, na něho nezlobí. Netušil, že mu zanedlouho prokáže kompas velmi dobré služby, že půjde podle něho mnoho a mnoho kilometrů a nejednou si vzpomene na jeho dárce.

U oběda byly jeho dary předmětem obdivu a Finn nedovedl potlačit jistou závist a žádostivost. Jeho otec si toho všiml a nedal si ujít příležitost k dobře míněné radě. „Úspěch ještě nikdy nepotkal lidi ve spaní nebo při zahálce, Finne. Trochu méně zábavy a více práce, a nebudeš musit Janovi závidět!“

„Vždyť já mu to přeju,“ ujišťoval Finn trochu zahanbeně, „ale nemohu přece za to, že jsem měl v noci mořskou nemoc a že jsem všechno zaspal!“ „Nikdo ti to také nevytýká,“ odpověděl kapitán vážně, „jenže ty ve dne neděláš také nic a mořskou nemoc, chválabohu nemíváš. Vidím tě pořád, jak si jen hraješ s Dagem a překážíš námořníkům při práci.

Slyšel jsem také o nějaké měchačce, kterou jeden nezbedný kluk sebral Jensenovi, právě když dělal suchary k snídani. Nevíš o tom nic?“ tázal se nevinně a hoch se honem zadíval do talíře. Horgen se rozesmál a pak se obrátil k Janovi.

„Vida, všichni ti něco dali za tvůj správný výkon, ale já zrovna nemám nic, co bych ti věnoval na památku. Rád bych něco udělal...“ „Můžete, pane Horgene,“ skočil mu Benda do řeči, nečekaje až domluví, ale hned se zastyděl a umlknul. Oba muži se jeho pohotovosti usmáli a Horgen ho vybízel, aby řekl, co si přeje. „Rád bych se naučil,“ začal Jan váhavě, „jak se to dělá, když chce námořník vědět, kde je se svou lodí a jak si najde svou cestu na moři.“ Finn se zatvářil zklamaně, ale kapitán Nielsen se zahleděl na dychtivou tvář mladého Čecha s účastí.

„To je chvályhodná snaha, Bendo,“ řekl pochvalně, „a jsou-li všichni tvoji krajané jako ty, pak se už nedivím, že si jich v cizině všude váží. Snad by to šlo, Horgene?“ Důstojník chvíli přemýšlel a pak odpověděl. „Bude to sice trochu těžké, protože Jan toho z matematiky asi moc neví a z hvězdářského zeměpisu ještě méně, ale pokusím se. Tak pojď se mnou!“ vybídl hocha, který se rychle zvedl.

Za kormidelním prostorem byly dvě malé kabiny a do jedné z nich vstoupili. Hoch poznal podle různých přístrojů, že je to rádiová kabina.

V jednom koutě úzké místnosti byla malá vysílačka pro krátké vlny, v druhém stál veliký přijímač. Uprostřed kabiny byl malý stolek s podivným přístrojem. Byl to veliký kovový kruh rozdělený na stupně a v jeho středu stál na špičce otáčivý šestiúhelník z dřevěných latěk, sešroubovaných dohromady. Podle latěk se táhlo několik rovnoběžných, hedvábím opředených drátů, jejichž konce ústily dole do dvou svorek, spojených s malou skříňkou. Vypadalo to jako kus pavoučí sítě. Od špičky šestiúhelníku vybíhalo kolmo k jeho rovině kovové rameno, přiléhající svým koncem na dělený kruh. Když se otáčel šestiúhelníkový rám, točilo se rameno s sebou a jeho konec se značkou běžel po kruhu.

„Začneme to od konce,“ řekl Horgen. „Tohleto,“ ukázal na podivný přístroj, „je náš rádiový kompas neboli radiogoniometr, zkráceně se mu říká gónio. Ty dráty, navinuté do šestiúhelníku, jsou jeho anténou. Je to vlastně rámová anténa, která se donedávna připojovala i k obyčejným přijímačům v bytech, kde neměli venkovní anténu, aby byl poslech silnější. Podle toho, jak ji postavíš, zachytí toho z elektrických vln, které přenášejí rozhlas, víc nebo míň. Nejlepší poslech je, když jsou její dráty ve směru, odkud vlny přicházejí. Dávej pozor!“ Zastrčil kolíky sluchátek do zdířek skříňky, o které poznamenal, že je to obyčejný přijímač, ale jen pro krátké vlny. Jedno sluchátko si nasadil sám a druhé dal Janovi. „Drž loď přesně v severním směru, Knute!“ křikl otevřenými dveřmi na mladého lodníka u kormidla.

Na to začal otáčet šestiúhelníkovým rámem a současně ladil na škále přijímače. Netrvalo dlouho a Jan zaslechl pískání Morseových značek.

Za chvíli poznal, že je to stále jeden a týž signál, opakovaný v pravidelných přestávkách. Horgen otáčel pomalu rámem a signál se postupně zeslaboval, až nakonec byl slyšet jen velmi slabě.

„Teď stojí anténa kolmo ke směru, kterým přichází signál, a rameno k ní připojené leží přesně ve směru signálu, protože je samo kolmé k rámu antény,“ řekl Horgen, odkládaje sluchátka. „Signál k nám letí ze Stavangeru, a jak vidíš, je rameno antény odchýleno od osy kruhu o 40 stupňů napravo. Protože osa kruhu leží v ose lodi, a ta směřuje teď přímo k severu, znamená to, že signál k nám letí ze Stavangeru po čáře, která je odchýlena o 40 stupňů od směru severojižního. Jinými slovy řečeno, spojnice naší lodi a Stavangeru protíná severojižní směr pod úhlem 40 stupňů. Poněvadž severojižní směr každého místa je jeho poledníkem, to jest rovinou, která určuje polohu slunce v poledne, můžeme říci, že se ona čára, po které k nám běží rádiový signál ze Stavangeru, odchyluje od poledníku o 40 stupňů na východ.

Je ti to jasné?“ Jan chvíli uvažoval a pak přikývl. „Myslím si, že kdybych nakreslil na mapě z místa, kde je Stavanger, přímku, která by svírala s poledníkovou přímkou Stavangeru ten úhel, dostanu čáru, na které někde leží teď naše loď. Je to tak, pane Horgene?“

„Zcela správně,“ přikývl důstojník spokojeně. „A teď jistě také hned pochopíš, že když si stejným způsobem zachytím signál z jiného místa, jehož poledník je pokud možno hodně odchylný od poledníku předchozího místa, dostanu novou směrovou čáru, která se mi s tou prvou protne právě tam, kde je naše loď.“ Otáčel znovu rámem a vyladil na přijímači jinou vlnu. Za chvíli se ozvalo jiné pískání, tentokrát mnohem silnější. „To je rádiová stanice v Zeleném přístavu na Špicberkách,“ oznamoval Horgen a odečetl na okruhu oblouk mezi osou kruhu a koncem pohyblivého ramene. „Tentokrát je to víc, 75 1/4 stupně. Teď si to nakreslíme na mapě, ale než to uděláme, řekni mi, jak bys ty směry našel sám?“ „Točil bych rámem antény tak dlouho, až bych měl nejslabší poslech signálu,“ odpověděl Jan. „Potom je anténa kolmo ku směru, odkud jde signál, a její rameno leží právě v něm.“ Horgen byl spokojen.

Šli potom do druhé kabiny, kde byly mapy a měřicí přístroje. Horgen nakreslil na jedné z map dvě přímky, z nichž prvá vybíhala ze Stavangeru a druhá ze Zeleného přístavu. Hoch viděl, že jejich průsečík leží nedaleko četných ostrovů různé velikosti, označených souborným jménem země Františka Josefa.

„Tak tady jsme,“ řekl Horgen a nakreslil tužkou kroužek kolem průsečíku tenkých čar. „Právě přesné to není a nějakých deset až dvacet námořních mil se na tom proměří velmi snadno, ale zaplať pánbůh za to! Když je mlhavo anebo zamračeno, je to věru jediný způsob, jak si může námořník přibližně určit kde je. Zato když svítí slunce nebo hvězdy, máme něco mnohem přesnějšího, třebaže je to o hodně starší než rádio, které je vlastně teprve dítkem našeho století.“ Vyňal z dřevěné skříňky, vyložené sametem, lesklý mosazný přístroj s dalekohledem a se dvěma zrcátky. Měl dřevěné držadlo, na němž byla upevněna dvě sbíhavá, kovová ramena, spojená na rozbíhavých koncích mosazným, jemně děleným obloukem. Po oblouku se pohybovalo třetí rameno, opatřené v místě, kde k němu přiléhalo, výřezem s krátkým měřítkem a lupou. Na levém, pevném ramenu, stálo kolmé zrcátko, jehož horní polovice byla průhledná, bez lesklého povlaku.

Přímo proti němu byl namířen krátký dalekohled, upevněný k pravému pevnému ramenu. Pohyblivé rameno mělo v místě, kde se spojovalo s oběma rameny pevnými, rovněž zrcátko, které se při jeho pohybu otáčelo zároveň s ním kolem svislé osy. Na přístroji byly ještě různé rámečky s kousky temného skla, které se dalo nastavit před obě zrcátka. „Tohleto je sextant,“ řekl Horgen. „Vynašel jej anglický hvězdář Halley roku 1731 a nazval jej tak podle jeho oblouku, který je šestinou kruhu, a má tedy šedesát stupňů. Pojď ven na velitelský můstek. Právě se ukázalo sluníčko a budeme moci měřit.“

„K čemu je ten přístroj?“ ptal se Benda.

„K měření obloukové vzdálenosti dvou předmětů,“ odpověděl důstojník, vycházeje na střechu palubního domku. „Změříme si nyní, jak vysoko je slunce nad obzorem, počítáno v obloukových stupních. Podívej se, přístroj se drží svisle,“ přidržel sextant před očima tak, že se díval do dalekohledu a držel jej levou rukou ze strany.

„Nyní namířím dalekohled na obzor, kde je čára, která dělí moře od oblohy. Vidím ji právě na okraji pevného zrcátka, které je nahoře průhledné. A teď točím pohyblivým ramenem tak, aby obraz slunce, odražený od pohyblivého zrcátka, mi padl na pevné zrcátko a odtud se mi odrazil do dalekohledu. Jakmile jej zahlédnu v dalekohledu a vidím, že jej čára obzoru přesně půlí, přestanu točit pohyblivým ramenem.

V témže okamžiku mi musí druhý pozorovatel říci přesný čas podle chronometrů, které jsou v mapové kabině. Tady nám na přesnosti nezáleží, poněvadž jde jen o výklad, tak si můžeme určit čas podle svých hodinek. Jsou právě dvě.“ Změřil výšku slunce nad obzorem a naučil to i Jana. Potom mu vyložil, jak se z ní za pomoci tabulek vypočte zeměpisná šířka lodi. Zjistili, že jsou na sedmdesátém devátém stupni a padesáté deváté minutě severní zeměpisné šířky.

Jan se zamyslil a důstojník se na něj díval s úsměvem. „Je to všechno hezké,“ řekl chlapec po chvíli, „ale kdo nemá ty tabulky náhodou s sebou, nepořídí se sextantem nic. A jak to dělali staří námořníci?“

„První námořníci se drželi podle možnosti břehů. Často je ovšem zahnal vítr na širé moře, a pak se řídili sluncem nebo hvězdami. Podle nich si určili světové strany, a protože si pamatovali směr, kde viděli naposled pevninu, podařilo se jim většinou šťastně zase dostat se k zemi.

Mnoho jich ovšem zbloudilo na moři a mnozí zase tímto způsobem objevili bezděčně nové země,“ vyprávěl Horgen. „Velmi brzy se začaly dělat kruhy, dělené na stupně, jimiž plavec výšku slunce nad obzorem určil a tabulky, podobné těm mým, ovšem jednodušší a daleko ne tak přesné, sestavili už staří hvězdáři babylónští a asyrští.“

„Nevěděl jsem, že už to lidé znají tak dlouho!“ divil se Jan.

„Odpradávna se člověk plavil po moři a je přirozené, že si to hleděl usnadnit,“ pokračoval Horgen. „Tak například magnetickou střelku, kompas, znali už staří Číňané, jenže na něm vyznačovali jih, a ne sever jako my.“

„Chtěl jsem se vás už dříve zeptat, pane Horgene, proč jsem při kormidlování musil udržovat loď v odchylce proti kompasu, ačkoli jsme v tu dobu pluli přímo na sever. Cožpak magnetka neukazuje přímo k severnímu pólu?“ přerušil ho Jan.

„Ukazuje,“ odpověděl Horgen, „ale k severnímu pólu magnetickému, a ten je docela jinde než severní pól zeměpisný! Leží na jihozápad od něho, přes dva tisíce pět set kilometrů daleko. Magnetická střelka vyznačuje směr magnetického poledníku a ten je odchylný od poledníku zeměpisného. Na to se musí dát pozor, a když chceme plout přesně k severu, musíme připočíst odchylku mezi magnetickým a zeměpisným poledníkem. I na to jsou tabulky a námořník se musí do nich podívat každou chvíli, protože se magnetická střelka staví v každém místě zemského povrchu jinak. Té její odchylce od skutečného severojižního směru říkáme deklinace. Ale teď ještě k tomu, co jsi říkal o tabulkách k určení zeměpisné šířky. V podstatě máš pravdu, ale přesto jsou čtyři dny v roce, kdy námořník ty tabulky nepotřebuje - jestlipak uhodneš které?“ Jan svraštil čelo a usilovně přemýšlel. Náhle se jeho obličej vyjasnil.

„Už vím!“ zvolal vítězně. „Je to den podzimní a jarní rovnodennosti a jarního a letního slunovratu. Při rovnodennosti svítí slunce kolmo na rovník, a to je každého 21. března a 23. září. Při slunovratu letním svítí kolmo na obratník Raka, na dvacátou třetí a půltou severní rovnoběžku. To je 22. června. A ten čtvrtý den je každého 21. prosince, o zimním slunovratu, kdy se slunce vrací zase od obratníku Kozoroha na severní polokouli. Ten den svítí kolmo na dvacátý třetí a půltý stupeň jižní zeměpisné šířky.“

„Velmi správně,“ řekl Horgen. „V tyhle dny nepotřebuje cestovatel tabulky, a dovede-li změřit výšku slunce nad svým obzorem v pravé poledne, může si svou zeměpisnou šířku vypočíst s dosti malou chybou.“

„Ale co když je někde v nerovné krajině, kde nevidí tak krásně obzor, jako my tady na moři, jak to dělá potom?“

„Může si pomoci všelijak. Moderní cestovatel má umělý obzor rtuťový, misku se rtutí. Užíváme jí někdy i my, když je obzor zamlžen.

Staří námořníci si jednoduše nalili do džberu dehet a na jeho lesklé hladině pozorovali odraz slunce. Pak se měří úhel mezi sluncem skutečným a jeho obrazem ve rtuti nebo v dehtu. Cestovatel na zemi si může pomoci vodní hladinou, studánkou, potokem, čímkoli. Ale nemyslíš, že by se toho moc nedozvěděl, kdyby si určil jen svou zeměpisnou šířku?“

„To je pravda,“ přisvědčil Jan, „však jsme při rádiovém kompasu také potřebovali dvě přímky a teprve z jejich průsečíku jsme se dověděli, kde jsme.“ „Zde si musí určit ještě druhý oblouk, kolmý k zeměpisné šířce, čili rovnoběžce, to je poledník. Jinak řečeno, musí si stanovit svoji zeměpisnou délku. Teprve z průsečíku své rovnoběžky s poledníkem se dozví, kde vlastně je, a na mapě si pak to místo vyhledá.“

„A to se dělá zase sluncem, že?“ ptal se Jan dychtivě. „Už jsem o tom přemýšlel a napadlo mi, že to nějak souvisí s otáčením Země kolem její osy a se střídáním dne a noci. V knížkách stojí, že naši protinožci mají půlnoc, když je u nás poledne.“

„Velmi dobře,“ řekl Horgen, „docela správně jsi to vystihl. Mezi námi a lidmi na opačné straně zeměkoule je rozdíl 180 stupňů délkových a časově to dělá plných dvanáct hodin. Až za dvanáct hodin po nás mají poledne. Z toho si lehko vypočteš, že ten, kdo je od nás o jeden stupeň na západ, má poledne o čtyři minuty později než my, kdo je 15 stupňů na západ, už o celou hodinu, a tak to jde dále. Naopak zase, kdo je od nás na východ, ten má poledne dřív než my a zase o tolikrát čtyři minuty dříve, kolik stupňů je od nás vzdálen východním směrem.

Máš hodinky?“ Hoch vyndal z kapsy velké niklové hodinky, které byly jeho pýchou.

Dostal je nedávno od otce, když měl patnácté narozeniny, a při vzpomínce na tento šťastný den jeho tvář zesmutněla. Důstojník pochopil, co se děje v jeho duši, a soucitně ho pohladil.

„Nu, teď mysli na jiné věci, Jene,“ řekl vlídně. „Podle jakého času je máš nařízené?“

„Přece podle norského!“ řekl Jan s údivem a Horgen se zasmál.

„Není žádný norský čas, ačkoli by to bylo vlastně správné, kdyby měl každý hodinky nařízeny podle svého poledníku, to jest tak, aby skutečně ukazovaly poledne, když v jeho místě stojí slunce nejvýše nad obzorem. Ale v praxi to nejde. Považ, že by hodiny šly v každém místě jinak, strojvůdce by musil ustavičně popostrkávat ručičky dopředu nebo dozadu, podle toho, jak by jel se svým vlakem na východ nebo na západ. Byl by v tom dokonalý zmatek! Proto se lidé už dávno dohodli, že si to zjednoduší, a rozdělili si celý povrch zemský na 24 pásů.

Každý z nich má jiný čas a poledne dvou sousedních pásů se liší vždy o hodinu. Každý ten pás je široký patnáct obloukových stupňů. Jeden je vymezen sedmým a půltým poledníkem na západ a na východ od poledníku greenwichského, který probíhá středem pásu. V tomto pásu mají čas zvaný západoevropský a je to vlastní čas greenwichského poledníku. Další pás leží mezi 71/2 a 221/2 poledníkem východním, jeho středem tedy probíhá patnáctý východní poledník, a jestli se nemýlím, běží zrovna přes jedno město tvé vlasti.“ Listoval v atlasu a přečetl pak namáhavě z mapy: „Jindrikuv Hradek.“

„Jindřichův Hradec,“ opravil ho Jan s úsměvem.

Horgen zakroutil hlavou a snažil se zlepšit svou výslovnost, ale nedařilo se mu to, „ř“ nemohl živou mocí vyslovit. „Nechám toho, ale jednou mě to musíš naučit, rád vyslovuji všechno správně. Abych se vrátil k tomu času. Lidé, kteří žijí v tomto pásmu, mají čas zvaný středoevropský a vlastně se řídí polednem patnáctého poledníku, čili patnáctého stupně východní zeměpisné délky. Náhodou spadá, skoro celé Norsko, až na nejvýchodnější část, do tohoto pásma. Jsou tedy tvoje hodinky nařízeny podle času, který je přesně na patnáctém východním poledníku. Tam by také skutečně šly správně podle slunce. Ale kdybys byl dnes se mnou měřil v poledne výšku slunce, byl bys viděl, že tvoje hodinky ukazují teprve čtvrt na jedenáct. Dovedl bys z toho vypočíst, o kolik stupňů jsme na východ od patnáctého poledníku, podle něhož jdou tvoje hodinky?“ Jan se sebevědomě usmál. „To není nic těžkého!“ řekl. „Zdejší poledne nastane o hodinu a tři čtvrti dříve, než poledne na patnáctém poledníku, tedy celkem o sto pět minut. Když to dělím čtyřmi minutami, které připadají na každý stupeň, dostanu šestadvacet stupňů a minuta mi zbude. Ta odpovídá čtvrtině stupně. Připočtu tedy šestadvacet a čtvrt k patnácti a mám naši zeměpisnou délku, a to 41 a 1/4 stupně na východ od Greenwiche. Je to tak?“

„Je to tak,“ přisvědčil důstojník, otvíraje atlas. Ukazoval Janovi shluk rozeklaných ostrovů různé velikosti, označených země Františka Josefa, a nakreslil do mapy nový kroužek. Hoch viděl, že se jeho poloha neshoduje s tím, který důstojník udělal podle údaje radiogoniometru. Nový kroužek ležel asi o deset mil dále na východ. Poukázal na tento rozdíl a Horgen mu jej vysvětlil. „Zanesl jsem sice novou polohu podle slunečního měření už s ohledem na dráhu, kterou zatím škuner urazil, aby to odpovídalo okamžiku, kdy jsme měřili góniem, ale přesto se to neshoduje. Jen zřídkakdy oba údaje souhlasí, vinu má gónio, které je daleko méně přesné, než určení polohy podle slunce. Když se dobře pozoruje, nemusí být při měření sextantem větší chyba než čtvrt míle a stanovení zeměpisné délky podle času mívá jen o něco větší chybu. Zato u gónia není chyba deseti až dvaceti mil žádnou vzácností - je velmi těžké určit směr rádiových vln s dostatečnou přesností, a malá chyba v nastavení rámové antény už dělá značný rozdíl v mílích. Ale jsme rádi, že máme tento prostředek, když je mlha nebo zamračeno, nedá se se sluncem počítat.“ „Jak to dělali námořníci dříve, dokud neznali rádio?“ ptal se Jan.

„Vedl se přesný deník, zanášel se často směr plavby do mapy a měřila se několikrát denně rychlost lodi plavboměrem, jak hned uvidíš.“ Horgen zavřel atlas a sestoupil s Janem na palubu. „I my někdy stanovíme svou polohu tímto způsobem. Když jsou poruchy na slunci, poněvadž tam řádí velké magnetické bouře, pak nám často rádiové vlny vyhasnou, a schová-li se ještě k tomu slunce za mraky, tak jsme na tom stejně jako staří plavci.“ Šli k zádi lodi a cestou se k nim přidal Finn. „Tak co, Jendo, už jsi se naučil řídit loď?“ ptal se posměvačně.

„Jen se nevysmívej,“ napomenul ho Horgen, „Benda by se na moři asi neztratil, ale rád bych viděl tebe! Jestlipak bys si dokázal určit, kde jsme?“

„Nač bych to dělal?“ pohodil hoch hlavou a jeho modré oči se smály.“ Mohu se zeptat tatínka, ten to přece ví!“

„A to se budeš pořád spoléhat na tatínka?“ vysmíval se důstojník, tahaje ho za ucho.

Finn se mu vymkl. „Co budete teď dělat? Není už Jan dost učený?

A vůbec, co tě to napadlo Jendo, vyžádat si za odměnu takové nudné učení! Kdybych já upevnil plachtu, věděl bych, co si mám za to přát!“

„A co by to bylo?“ ptal se Horgen.

„Ó jé, hromada věcí!“ odpověděl Finn toužebně. „Potřeboval bych patrony do kulovničky, jízdní postroj pro Daga, aby se naučil tahat, sáňky, ve kterých by mě vozil, obrázkovou knížku s Indiány, veliký dort a co já vím, co všechno!“ Horgen se srdečně rozesmál: „Na tolik přání bys musel upevnit všechny plachty na trojstěžníku a možná že by to ani nestačilo. Pojď s námi, pomůžeš nám u plavboměru!“

„Dobře, budu vám počítat uzly, to je ta nejlehčí práce při tom,“ nabídl se Finn. Horgen zatím sňal z kolíku dřevěnou desku podoby čtvrtkruhu, jejíž zakřivený okraj byl zatížen olovem. K desce byly připoutány tři provazce, sbíhající se do uzlu, k němuž bylo navázáno lano, navinuté na velké cívce. Cívka byla na obou koncích opatřena rukojeťmi, které dal Horgen Janovi do rukou.

Hodil desku přes okraj lodi a kruhová výseč se postavila kolmo k zpěněné vodě za škunerem. Pak odvinul z cívky dlouhý kus provazu až k nejbližšímu uzlu a Finn vzal provaz mezi prsty.

„Držíš první uzel, Finne?“ ptal se důstojník.

„Držím!“ odpověděl hoch. Deska se zatím vzdálila od lodi.

„Dej pozor, Jene!“ řekl Horgen, vytahuje z kapsy hodinky. „Až řeknu teď, začneš odvinovat provazec, a ty, Finne, nezapomeň počítat uzly!“ Díval se na hodinky a za okamžik velel: „Pozor, teď!“ Jan začal rychle otáčet cívkou, Finn popouštěl provaz mezi prsty, aby byl stále napjat, a polohlasně počítal. Deska se od lodi rychle vzdalovala a zdálo se, že nehybně stojí na šedozelené vodní ploše, zčeřené mírnými vlnami.

„Pozor, hoši!“ řekl Horgen za chvilku.

„Stop!“

„Dvanáct!“ vykřikl vítězně Finn a Jan přestal odvíjet provaz z cívky. Navinuli pak provaz zpět na cívku a vytáhli mokrou desku plavboměru z vody.

„Vzdálenost mezi dvěma uzly je asi patnáct metrů a počítal jsem na hodinkách 28 vteřin,“ vysvětloval důstojník. „Jestliže by za tu dobu urazil škuner jen vzdálenost mezi dvěma sousedními uzly, to jest oněch patnáct metrů, či jak námořníci říkají jeden uzel, ujel by za hodinu tolikrát víc, kolikrát je 28 vteřin obsaženo v jedné hodině. Kdyby sis to spočítal, dostal bys přesně 1852 metrů, neboli jednu námořní míli. Finn však napočetl, že jsme za oněch 28 vteřin ujeli 12 uzlů, dělá to tedy za hodinu 12 námořních mil. Je to dost slušná rychlost na to, že plujeme jen s plachtami.“

„Proto se tedy říká, že rychlost lodi je tolik a tolik uzlů a každý si myslí, že uzel a námořní míle je jedno a totéž!“ řekl Finn udiveně.

„Ovšem že se to tak říká,“ souhlasil Horgen, „ale vidíš, že to není správné. Uzel je něco jiného než míle, ale na plavboměru jsou uzly umístěny tak, aby to dalo námořní míle, když se to přepočte na hodinu.

Jsou plavboměry, kde se odečítá poloviční čas, pouze čtrnáct vteřin, a ty pak mají poloviční vzdálenost mezi uzly, asi sedm a půl metru. Když se to přepočte na hodinu, vyjde ti zase tolik mil, kolik uzlů, ačkoli měříš kratší délkou. Uzly tedy mohou být různé délky, ale v mílích to vyjde vždy stejně. Tak a teď hleď Jene, ať nezapomeneš, čemu ses naučil, až pojedeme zpět, zastaneš mne na velitelském můstku,“ žertoval Horgen. Jan mu srdečně děkoval za jeho výklad a Finn se ptal, kdy už dojedou k nějaké zemi. „Půjde-li to takhle, budeme u Northbrookova ostrova na zemi Františka Josefa asi kolem půlnoci, jestliže nás nezdrží led. Tam si spravíme stroj a otvor v lodi a pak pojedeme do toho tajemného volného moře,“ řekl Horgen a Finn zavýskl.

„To bude moc hezké, vezmeme si kulovnici „a půjdeme s Jendou střílet ptáky.“

„Rád uvidím, co zastřelíš,“ bručel Leif, který se k nim zatím připojil.

„Ptáci budou asi na tvoji kulovnici moc rychlí,“ poznamenal důstojník, „ale popros tatínka, snad ti půjčí nějakou pušku na broky, když mu slíbíš, že si s Janem nevystřílíte oči!“ Finn běžel ihned za otcem, aby mu přednesl žádost za dobré paměti.

10 U MYSU FLÓŘINA

Když se Jan druhý den ráno probudil, bylo mu nápadné hluboké ticho, které vládlo kolem lodi. Vzpomněl si, že plují stále bez šroubu, ale přesto mu připadal škuner daleko klidnější než jindy. Finn ještě spokojeně spal, když se Jan rychle myl a strojil. Zdálo se mu, že vstal dříve než obvykle, a když vystoupil na palubu, poznal, že se nemýlil.

Nebylo zde ještě ranní mužstvo, které čistilo loď, a jen obvyklá hlídka stála na velitelském můstku.

Jan se rozhlédl kolem sebe v ostrém, chladném vzduchu a dech se mu zatajil, kam až pohled sahal, rozkládala se nekonečná ledová pole, pokrytá hlubokým, čistým sněhem, který oslnivě odrážel sluneční paprsky. Musil zamhouřit víčka, aby jej nebolely oči, a teprve za chvíli se jeho zrak přizpůsobil ostrému světlu, takže rozeznával podrobnosti.

Teď viděl, že všechny kry nejsou rovné. Na některých byl místy led nakupen do podivných pahorků a jeskyň a barva sněhu v ledových dutinách byla šmolkově modrá, jak se v nich světelné paprsky lámaly.

Některé ty pahorky by zcela jistě přečnívaly palubu „Isbjörna“, kdyby zakotvil vedle nich. Kolem škuneru samotného byly kry uvolněny a před ním se klikatil úzký pruh volného polárního moře. Loď se pohybovala velmi pomalu a Jan si všiml, že starý Leif stojí ve vraním hnízdě a každou chvíli volá na kormidelníka směr, kterým má loď řídit. Z ledových ker stoupal k palubě chlad a vládlo na nich hluboké ticho. Žádný tvor je neoživoval, ale později se dověděl Jan od Leifa, že na nich po půlnoci viděli celé malé stádo tuleňů. Byla to však nepochybně zvířata, která se již seznámila s člověkem, poněvadž rychle zmizela, jakmile se k nim „Isbjörn“ přiblížil, ačkoli loď působila jen velmi malý hluk.

„Jsi brzy vzhůru, Jene!“ ozval se za hochem přívětivý hlas kapitána Nielsena. Měl na sobě těžký plášť a prohlížel si obzor před lodí velkým triedrem.

„Dnes ještě zakotvíme,“ řekl. „Ovšem, jestli nám nic většího nepřijde do cesty!“

„A kde to bude, pane kapitáne?“ ptal se Jan zvědavě. Namáhal oči, jak mohl, ale viděl u obzoru jen malý a nejasný šedý proužek, o kterém se dalo stěží věřit, že je to země.

„U jednoho z ostrovů země Františka Josefa,“ odpověděl kapitán.

„Jmenuje se Northbrook a před pětatřiceti lety si jej zvolil anglický cestovatel Frederick Jackson za svůj tábor, když prozkoumával souostroví Františka Josefa. V létě tam roste i trošku kvítků, a proto pojmenoval skálu, která ohraničuje malý záliv, kde přistál, mysem Flóřiným. Podle Flóry, bohyně květů starých Římanů. Teď je ještě trochu brzy, ale za dva měsíce bys tam mohl trhat vlčí máky, ovšem trošku jiné, než jsou naše. Dost možná, že bys ani nevěděl, že trháš vlčí máky.“

„Jémine, všude samý led!“ ozval se za nimi udivený hlas Finnův, a když se Jan obrátil, spatřil svého přítele, který si ještě protíral oči.

„Vida, Finn!“ divil se kapitán. „Co to, že jsi dnes tak brzy vstal?“

„Mám hrozný hlad, tatínku,“ přiznal se hoch a kapitán se rozesmál.

„Utíkej se s Janem nasnídat a dělej pak něco rozumného!“ „To jistě budu,“ tvrdil Finn, „mám plné ruce práce, když vím, že přistaneme. A viď, tatínku, že nám půjčíš brokovnici a dovolíš Janovi, aby šel se mnou na lov?“ lichotil se k otci a kapitán mu hrábnul rukou do vlasů.

„Umíš moc hezky prosit, když něco potřebuješ, to je pravda,“ řekl přísně, ale v očích mu hrál úsměv. „Sami nemůžete na pevninu, půjdete s někým z nás, až budeme mít čas. Pak vám také půjčím pušku a dám vám nějaké náboje. A teď už zmizte!“ Hoši odběhli k snídani a kapitán vystoupil za Leifem na stožár. Byl potěšen, když zjistil, že led mezi škunerem a ostrovem je na mnoha místech uvolněn a že se loď dostane snadno až ke břehu. Vál stále dosti ostrý větřík od severozápadu a nebylo potřebí pracovat u plachet.

Hoši musili svou netrpělivost krotit. Mezi ledem postupoval „Isbjörn“ jen velmi pomalu kupředu a teprve pozdě odpoledne spatřili před sebou tmavé skály ostrova, pokryté na vrcholcích sněhem a ledem.

Mířili do malé zátoky vykrojené v pobřeží a zakončené po obou stranách skálami, které čněly dost daleko do moře. Horgen ukázal na levou z nich, to že je mys Flóřin.

Pobřeží ostrova Jana velmi zklamalo. Bylo většinou ještě pokryto hlubokým sněhem, z něhož se sem tam zvedaly šedé a černé skalní balvany. Nebylo široké a zvolna stoupalo ke skálám, které uzavíraly pohled na ostatní části ostrova a byly korunovány ledovci. V pozadí, docela blízko skalních štítů, se zvedal jakýsi malý, kulatý pahorek, z jehož tmavého vrcholku byl sníh patrně větrem svát. Jan si vypůjčil kukátko a k svému údivu zjistil, že to vypadá jako chýše.

„Ano, je to chata a ještě před patnácti lety v ní lidé přezimovali.

Ale na to je dost času později, pojď mi nyní pomoci, musíme měřit hloubku mořského dna,“ řekl Horgen. Odešli na příď škuneru a důstojník hodil přes zábradlí olovnici. Jan si prohlížel záliv, který byl kupodivu dosti prost ledu. Jen po levé straně trčela z vody veliká kra a Horgen se domníval, že je pevně přimrzlá ke dnu. Loď se pomalu otáčela po větru, míříc k velké hromadě kamení, které bylo vidět na pobřeží po jejich pravé ruce. Kus dále, vpravo od této hromady černého kamene, vypadal břeh, jako by jej byl někdo upravoval. Byly tam větší balvany, dosti pravidelně urovnané do tvaru jakési malé přístavní hráze. Jan si toho všiml prvý a upozornil na to Horgena, který se velmi zaradoval. „Tudy to půjde,“ řekl, „to je hráz, kterou si dal sestavit Jackson, aby mohl vyložit lodní náklad.“ Skutečně také olovnice ukázala hloubku desíti metrů, pro „Isbjörna“ víc než dostatečnou. Břeh byl v těchto místech zcela volný, bez ledu, a škuner se položil téměř bokem podle něho. Z jeho paluby byla spuštěna lávka na zemi a Finn už měl na ní nohu, když ho zachytila rozhodná otcova ruka.

„Ještě ne, hochu, až bude moci někdo z nás jít s vámi. Sám nesmíš na břeh ani ty, ani Benda!“

„A proč, tatínku? Cožpak je tu nějaké nebezpečí?“ ptal se zklamaně Finn a mrzutě protáhl obličej.

„Medvěd a mrož, to stačí na takové chlapíky, jako jste vy dva.

Pamatuj si, co jsem ti už jednou řekl!“ Hoch byl velmi nešťastný, ale znal svého otce dostatečně a věděl, že se nedá nic dělat - aspoň zatím, jak si v duchu řekl. Pobřeží ho neobyčejně lákalo. Skály byly plné podivných ptáků, mezi nimiž Finn poznal jen některé, bílou kajku, racky, alky a buřňáky. Lítali kolem v celých hejnech a plnili vzduch ohlušujícím křikem. Někteří z nich zalétali přímo mezi sníh a Leif tvrdil, že to jsou kajky, které si dělají hnízda v mechu na zemi. „A mají výborná vejce, Finne,“ řekl s žertovným pohledem v očích, „z těch by byl svítek!“ Finn se na něj díval nedůvěřivě, ačkoli harpuník mluvil pravdu.

Paluba byla za chvíli úplně opuštěna. Někteří námořníci sešli dolů, opravit důkladně trhlinu v lodní stěně, jiní do strojovny, kde bylo potřebí rozebrat stroj a vyměnit celé jedno ložisko, a konečně několik dalších s Leifem a Janem přerovnávalo v lodním skladišti sudy na olej, uvedené bouří v nepořádek. Ani hlídka tentokrát nebděla na palubě, ostrov byl zcela liduprázdný, a když loď stála na kotvách, nebylo potřebí všímat si moře.

Finn se objevil na palubě, když ještě chyběla plná hodina do večeře. Nesmírně se nudil a pobřeží se svými hejny ptáků ho přitahovalo jako magnet. „Aspoň trochu kajčích vajec bych mohl jít sebrat,“ řekl si v duchu. Předtím se ujistil u kuchaře, že si z něho Leif netropil žert a že kajčí vejce jsou skutečně výborná nejen na svítek, ale i když se jedí jen tak.

Vklouzl tiše do průvlaku a za chvíli se objevil znovu, přes rameno svou malou kulovnici. Opatrně se rozhlédl a pak bez hluku rychle přeběhl přes lávku na břeh. „Eh co,“ řekl si lehkomyslně, „budu zpátky, dřív než si na mne vzpomenou, a až přinesu plno vajec, tatínek se nebude zlobit. Ostatně půjdu jen tak daleko, abych pořád viděl loď a mohl na ni hned utéci, kdyby se ukázal nějaký medvěd nebo mrož.“ Když tak uklidnil svoje svědomí, vykročil bystře hlubokým sněhem, kde se mu nohy bořily vysoko nad kotníky. Ušel sotva dvacet kroků, když se za ním ozvalo štěkání a v příštím okamžiku už Dag běhal vesele kolem něho v širokých kruzích. Velmi se radoval, že je zase jednou na pevné zemi, a Finn se ho marně pokoušel zahnat zpátky na loď. „Tak si tu zůstaň se mnou,“ řekl nakonec rezignovaně, „ale nesmíš štěkat, mohli by si toho všimnout na lodi a musili bychom hned oba zpátky!“ Sevřel mu čumák prsty a táhl ho s sebou. Hledal marně kajčí hnízda. „To si ze mne dělal asi Leif legraci,“ bručel zklamaně, „který pták by hnízdil na zemi, leda slepice!“ Ale křivdil Leifovi, jak poznal za malou chvíli, když se dostal na vzdálenější část břehu, kde neležel skoro žádný sníh. Mezi loňským mechem se černala velká, nízká hnízda, připomínající hluboký talíř, a v některých z nich bylo po třech až čtyřech vejcích. Vejce měla nazelenalou barvu a byla větší než husí. „Sláva, vajec bude dost!“ zvolal Finn vesele a začal plnit kabelu, kterou si vzal s sebou. Sebral jich několik tuctů a zašel přitom dosti daleko od pobřeží směrem k Flóřině mysu. Obešel právě velký balvan, který mu zakrýval pohled na zátoku, když se dal Dag do štěkání. Odpovědělo mu jiné, velmi chraptivé štěkání z četných hrdel. Finn se ulekaně otočil a spatřil veliké stádo tuleňů, kteří se vyhřívali na pobřeží v paprscích večerního slunce. Mohlo jich být aspoň padesát a byla mezi nimi zvířata různé velikosti. U menších ležela roztomilá mláďata s bílou, lehce nažloutlou srstí, která se hochovi velmi líbila. Tuleni byli neklidní a samice se přimkly k svým mladým, ale nezdálo se, že by pomýšleli na útěk. Finn si je mohl dobře prohlédnout. Měli hustou srst a největší z nich, samci, byli na hřbetě ořechově hnědí až černí, s temnějšími skvrnami. Co Finna udivilo, byla jakási svislá rýha, kterou měli mezi malýma, kulatýma očima. Vypadalo to, jako by se mračili, a hoch pokročil blíž, aby si je lépe prohlédl. Byl by také velmi rád chytil nějaké mládě, ale vzpomněl si na otcovo vyprávění, že každá samice hájí své mládě velmi udatně, a proto z opatrnosti vzal kulovnici do ruky. Mezi zvířaty nastal podivný ruch. Samice uchopily mláďata přední ploutví a ubíhaly, jak nejrychleji mohly, do vody. Za nimi šli samci, ale jejich vzhled se podivuhodně změnil. To, co považoval hoch za rýhu, se náhle zvětšilo a pojednou měli všichni nad nosem ohromný balón, který vypadal jako nafouknutá čepice.

Finn se tomu dal do smíchu a zapomněl na mláďata, která zatím už zmizela se svými matkami v moři. Náhle se polekaně otočil. Za ním se ozvaly zlobné, sípavé zvuky a Finn spatřil, že se k němu rychle blíží mohutný samec, dlouhý skoro tři metry. Zvíře bylo zřejmě rozzlobeno a ve velmi bojovné náladě, jak dokazoval jeho nadmutý měchýř mezi očima. Finn sice nevěděl, že je to známka tuleňova hněvu, ale sípavé štěkání znělo tak hrozivě, že poznal, jaké má tuleň úmysly. Nebojácně se naklonil a pevně opřel pušku o rameno. Mířil pozorně, ale když bylo zvíře od něho pouhých deset metrů, skočil na ně náhle prudce Dag z boku s hlasitým štěkáním. Tuleň se poněkud natočil, aby čelil psovu útoku, a Finnova rána šla jinam, než zamýšlel. Místo nad lopatku zasáhl zvíře do přední ploutve. Statný samec vztekem zařval, vycenil zuby a jedním mávnutím ploutve odrazil od sebe Daga, který se převalil do sněhu. Rozezlený tuleň přímo poskočil proti Finnovi a vztyčil se na zadní ploutve, mávaje předníma proti jeho obličeji. Poděšený chlapec cpal třesoucími se prsty patronu do své jednoranné pušky, ale ta se vzpříčila v hlavni a puška se nedala zavřít. Uchopil ji tedy obráceně a bránil se jí proti zvířeti jako kyjem, stále před ním ustupuje. Zatím se Dag vzpamatoval a přešel znovu k útoku. Zaťal zuby do tuleňova těla, ale ten měl tak silnou vrstvu tuku pod kůží, že jeho sevření ani necítil. Postupoval se vzteklým řvaním stále za Finnem, který klopýtal po nerovném břehu. Náhle sjela chlapci noha po kluzkém kameni, jehož si při stálém boji s tuleněm nevšiml, a v příštím okamžiku již padal na záda. Narazil hlavou na balvan a pozbyl vědomí. Rozvášněný tuleň bil stále předními ploutvemi do vzduchu a v prvé chvíli ani nedbal, že už jeho nepřítel před ním nestojí. Teprve po chvíli si všiml ležící postavy a bez ohledu na Dagovy útoky spustil přední ploutve na bezvládné tělo. Neměl však čas vykonat svůj ničivý úmysl, vzduchem projela s ostrým svistem těžká harpuna přímo nad Dagovým čenichem a proklála ho skrz naskrz. Z rány vytryskl mohutný proud krve, tuleň vyrazil chroptivý skřek, jeho údy sebou naposled zaškubaly a pak se zhroutil. Ležel takřka na hochovi a udýchaný Leif s kapitánem, jehož obličej byl stažen šíleným strachem o syna, odtáhli mrtvé tělo zvířete jen s největší námahou.

Kapitán zdvihl hocha ze sněhu a úzkostlivě naklonil ucho k jeho ústům. Slyšel tichý dech a to jej trochu uklidnilo.

„Nic mu není, kapitáne,“ konejšil ho Leif, „narazil asi hlavou na kámen a to ho zbavilo vědomí, podívejte se!“ Ukazoval na temeno hochovy hlavy, kde se červenalo několik krůpějí krve.

Kapitán položil synka na svůj plášť a začal mu třít skráně sněhem.

Mezitím přiběhli Horgen s Janem a hoch s výkřikem úzkosti poklekl vedle kamaráda.

„Finne, otevři oči, podívej se na mne!“ volal třesoucím se hlasem.

Nielsen byl dojat. „Už je to dobré, neboj se o Finna,“ řekl radostně, když viděl jak sebou hochova víčka zaškubala. Hned na to se Finnovy modré oči široce otevřely a pomalu se do nich vracelo vědomí. Finn se zatvářil úzkostlivě.

„Šel jsem jen pro vejce tatínku,“ šeptal bázlivě, „nechtěl jsem utéci z lodi, já už to vícekrát neudělám!“

„No, z vajec je hotový svítek, Finne,“ řekl vesele Leif, který právě vytíral sněhem z hochovy kabely. rozbitá vejce. „Podařilo se ti padnout zrovna na ně, ale nic si z toho nedělej, nasbíráme s Janem jiná a svítek přece jen bude!“ Hoch se mírně usmál, ale přece jen se díval stále s jistými obavami na otce.

„No vždyť je dobře,“ konejšil ho kapitán, „hlavní věc je, že jsi ještě celý, a o tom ostatním už nebudeme mluvit. Chci ti věřit, že to podruhé neuděláš. Teď se mě chytni kolem krku a já tě odnesu na »Isbjörna«.“ Ale o tom Finn nechtěl ani slyšet.

Prohlásil, že je dost silný, aby mohl jít sám, a s otcovou pomocí se postavil na nohy. Podíval se přitom náhodou na mrtvé zvíře a zachvěl se ošklivostí. Ohromný tuleň vypadal i mrtvý hrozivě a napolo splasklý vak na hlavě inu dodával zvláštní démonické vzezření. Finn si teprve nyní všiml, jakým způsobem samec zahynul. Věděl hned, komu má za to děkovat, poznal Leifovu harpunu. Chytil svraštělou ruku starého harpuníka do svých malých dlaní a hlas se mu chvěl pohnutím.

„Jak jste hodný, pane Leife, že jste to ošklivé zvíře zabil, když mi bylo nejhůř! Byl by mne jistě roztrhal. Mám vás za to tolik rád a už vás nikdy nebudu zlobit,“ sliboval dojatě.

Leif si rozpačitě odkašlal. „Nebylo to tak těžké, měl jsem snadnou ránu, protože jsi naštěstí ležel. Ale Dag se mi do toho pletl a musil jsem riskovat, že ho možná při tom probodnu také.“ Dag vesele skákal kolem Finna a lízal mu radostně obličej svým širokým jazykem, až ho hoch musil zahnat. „Držel jsi se dobře, Dagu, ale co tě to napadlo kousat tuleně do jeho sádelného kožichu? Musíš mu jít podruhé na čenich!“ ukazoval názorně psovi na zvířeti, kde jej měl napadnout. Dag hlučně štěkal, jako by mu dával najevo, že mu rozumí a že se příště podle toho zachová.

„Byl bych ho jistě zastřelil,“ chlubil se Finn, který se vůčihledě zase vracel do své obvyklé nálady, „ale vzpříčila se mi patrona v pušce.“

„Je to krásný vrh harpunou na tu vzdálenost,“ obdivoval Horgen, který poznal podle šlépěje ve sněhu, kde stál harpuník, když hodil zbraň. Leif se samolibě usmál.

„Dokud je oko dobré, není to nic těžkého,“ předstíral skromnost.

„Ale řekni mi, Finne, co tě to napadlo útočit na takového brimmita (norsky starý tulenní samec), vždyť to byl jistě latu verjar (norsky strážce tábora, hlídkující zvíře)!“

„Však jsem ho nenapadl já,“ smál se Finn, „on byl nespokojený se mnou a pustil se do mne moc zle.“ Kapitán mezitím obrátil s Horgenem zvíře na záda a pozorně si je prohlížel. „Vida, myslil jsem, že rypoušové jsou v severním polárním moři už vyhubeni,“ řekl udiveně.

„Je jich málo,“ přisvědčoval Leif, „zvláště tento druh, čepcol hřebenatý, je už na vymření. Ale u grónských břehů se ještě sem tam potkají a konečně tady je nikdo nehubí. Jsem ochoten už věřit, že budeme mít dobrý lov, jestli se nám povede najít to volné moře. A kolik říkáš, Finne, že bylo tady těch zvířat?“ „Dobrých padesát, pane Leife, i s mladými, ale nemohl jsem to pořádně spočítat, tenhle starý bručoun se na mne hned obořil. A proč mu říkáte čepcol?“

„Podle toho vaku, co má mezi očima, musil mít přece pořádný čepec, když byl rozzloben a šel na tebe, ne?“

„Ba měl,“ přitakal hoch, „a nejdřív jsem se ho opravdu lekl, zvlášť když si stoupl na zadní nohy. A nikdy bych nebyl řekl, že umí tak rychle skákat! Když šermoval těma svýma horníma tlapama proti mně, byl mnohem větší než já!“

„To ti věřím,“ řekl Horgen, který zatím měřil zvíře od čenichu až k ocasní ploutvi. „Vždyť je dva a tři čtvrtě metru dlouhý! Bude z něho dobrých sto kilo tránu, dostaneš svůj podíl z výtěžku, Finne,“ smál se.

„Ba ne,“ bránil se spravedlivý hoch, „vždyť ho zabil pan Leif!“

„Víš co, rozdělíme se,“ navrhl harpuník, „já jsem ho sice zabil, ale ty jsi ho poranil, podívej se na jeho pravou přední tlapu!“ Ukazoval ploutvovitou okončetinu tuleňovu, prostřelenou kulí. „Ale být tebou, moc bych Daga nenutil, aby útočil takovému chlapíkovi na čenich!

Představ si, co by se z něho stalo, kdyby ho tuleň dostal mezi své přední tlapy!“ Finn si prohlížel s Janem přední končetiny zvířete.

Byly krátké a zakrnělé, ale velmi silné a palec byl neobyčejně prodloužen. Drápy sice tuleň dlouhé neměl, ale zato pevné a ostré, a Finn pojal obavy o svého oblíbeného psa, když si pomyslil, že by mezi ně upadl.

„Eh co,“ řekl se svou obvyklou lehkovážností, „Dag je mazaný a dá si pozor, aby se mezi ně nedostal!“

„Viděl jsem tyhle rypouše útočit i na loďku,“ řekl zamyšleně Leif, „jsou stejně zlí jako mroži!“ Jan hrábl zvířeti do kožichu. Byl velmi hustý a Leif ho upozorňoval, že má hrubé, rovně postavené a velmi dlouhé pesíky tmavě ořechové barvy na hřbetě a pod nimi ještě vlnitou podsadu světlejší barvy. „Málokterý tuleň má podsadu,“ řekl, „a také jen jeden druh předčí čepcola délkou, tuleň veliký neboli vousatý. Ten dorůstá často tří metrů. Ale i tohle je pořádný chlapík a jsem jist, že nebude vážit míň než tři metráky!“

„A dá se jíst?“ ptal se mlsný Finn, jemuž zatím jeho otec zavázal nepatrnou tržnou ránu na temeni hlavy.

„To bych řekl, že se dá jíst!“ smál se harpuník. „Svíčková je znamenitá a počkej, až nám udělá Jensen jeho ledvinky a játra! Škoda že jsme nezachytili krev, jsou z ní skvělé lívance, když se smíchá s ječnou moukou. Ale snad zde ještě něco chytneme.“ Tato předpověď se nesplnila, tuleni se na svoje hnízdiště už nevrátili. Byli patrně zastrašeni příchodem lidí.

Kapitán řekl, že pošle lodníky pro tuleně a všichni se vydali k lodi.

Finn se držel Jana a svého otce a Leif šel trochu dále od nich, blíž k vysokým skálám, které se táhly rovnoběžně s pobřežím. Hledal nová kajčí vejce náhradou za ta, která Finn rozbil. Chvílemi jim zmizel za menšími skálami nebo za shlukem balvanů a náhle zaslechli jeho hlas, který je zval, aby se šli podívat, co našel. Probrodili se k němu hlubokými sněhovými závějemi i s Finnem a po malé chvíli stanuli vedle něho před vysokým a úzkým kamenem, který byl zpolovice zavát sněhem.

„Ale vždyť je to obelisk,“ zvolal udiveně Jan, „kdopak jej tady asi postavil?“

„To se dovíme snadno, je na něm nápis,“ řekl Horgen, ukazuje na zářící zlatá písmena, která částečně vyčnívala ze sněhu. Odhrabali trochu sníh a Horgen četl italský nápis, který přetlumočil do norštiny:

„Stella Polaris, Polární hvězda. Na paměť těch, kteří zahynuli při saňové výpravě v roce 1900.“

„Ah, »Polární hvězda«, to byla loď italského vévody abruzského,“ řekl kapitán živě. „Pamatuji se na ni velmi dobře, když ji vévoda u nás koupil, ačkoli jsem byl tehdy o hodně mladší než ty, Finne. Byla to statná lovecká loď, mnohem větší než náš »Isbjörn«, a jmenovala se původně »Jason«. Vévoda ji překřtil na »Polární hvězdu«, to se mu zdálo být zvučnější a také to mnohem více odpovídalo jeho úmyslu - chtěl se s ní dostat na severní pól.“

„A dostal se tam?“ ptal se zvědavě Finn.

„Nedostal, Finne,“ odpovídal Horgen místo kapitána, „nikdo se ještě nedostal lodí na severní točnu a patrně také nikdy se nedostane.

Vybrali si jeden ze severních ostrovů země Františka Josefa, ostrov korunního prince Rudolfa, jako základnu a tam s lodí zamrzli. Na jaře příštího roku, právě roku 1900, jak to stojí tady psáno, vyrazili se saněmi a psy na polární led, vzhůru k točně. Ale abruzský vévoda nebyl včele - omrzly mu předtím nohy a musil zůstat v táboře.

Výpravu vedl kapitán Cagni, který ještě žije a je dnes admirálem.

Počínal si velmi rozumně, měl s sebou tři pomocné čety, které mu po vykonání určitého pochodu daly své zásoby a vrátily se zpět. A jedna z nich právě při návratu zmizela na zamrzlém polárním moři a k její památce zde byl vztyčen později tento obelisk, ačkoli zahynuli daleko odtud, na severu. Vedl ji mladý poručík Francesco Querini z Benátek a kromě něho v ní byli ještě dva Italové a jeden náš krajan, Nor. Příštího roku po nich ještě pátrali, otec našeho krajana vedl výpravu, ale nenašli ani stopy. Ba, polární led je strašný.“ S povzdechem se otočil k moři, kde v dálce u obzoru tiše plula nekonečná ledová pole.

Na Jana učinila jeho řeč hluboký dojem. Zadíval se také na plovoucí kry a podivný pocit úzkosti mu na okamžik sevřel srdce. Obrátil se k Horgenovi s otázkou. „A jak dopadla výprava?“

„Celkem dobře, ale na točnu se nedostali,“ odpovídal Horgen.

„Tady v těchto místech to nejde, je tu příliš silný pohyb ledu směrem k jihu a většinou plave led rychleji, než jde chodec k severu. Tak mu cíl uniká před očima, ať se namáhá jak chce. Cagni se dostal jen třiatřicet mil nad 86. rovnoběžku, k točně mu chybělo ještě 207 mil. A předstihl vlastně našeho Nansena jen o devatenáct mil, ačkoli Nansen měl daleko skrovnější prostředky a šel sám s jediným průvodcem,“ dodal Horgen s hrdostí na výkon svého krajana.

Postáli chvilku v tiché vzpomínce na oběti polárního ledu. Jan živě litoval Italy, kteří zahynuli uprostřed nehostinného ledu, daleko od své krásné vlasti se žhavým sluncem a s věčně zelenými háji.

„Ba, těžko se umírá daleko od domova,“ přisvědčil kapitán k jeho slovům. „Každý touží být pohřben v zemi, kde lidé mluví stejnou řečí jako on. Ale ti čtyři byli námořníci a nepochybně utonuli v některé zrádné trhlině mezi ledem. A moře je nejkrásnějším hrobem pro námořníka, tolik našich dobrých kamarádů už v něm spí svůj věčný spánek.“

„Ale jak se dostali ti druzí domů, když jim zamrzla loď?“ přerušil ho Finn, jehož těkavá mysl se nedovedla dlouho zabývat vážnými myšlenkami.

„Nedaleko lodi se v létě led uvolnil, a ten, který je věznil, odstříleli dynamitem, museli ho obětovat velké množství,“ vysvětloval Horgen.

Když docházeli na loď, vzpomněl si Finn ještě jednou na svoje nedávné dobrodružství s tuleněm. „Ale pověz mi Jendo, jak jste se dozvěděli, že jsem pryč?“ zeptal se náhle.

„Zaslechl jsem Daga štěkat někde na zemi,“ řekl Jan. „Byl jsem právě s Leifem v podlodí u jednoho okénka, které vedlo na břeh a bylo otevřené. Řekl jsem to Leifovi a ten hned usoudil, že něco není v pořádku a řekl, že patrně nejsi od Daga daleko. Šli jsme tě hledat, a když jsme tě nenašli na lodi, vydal se tvůj otec okamžitě na zemi za tebou, a já jsem šel s panem Horgenem za ním. Tvůj tatínek mělo tebe hned velkou starost.“

„Vím to,“ řekl Finn zahanbeně, „a já jsem ošklivý kluk, že mu tu starost pořád přidělávám. A tak tedy nebýt tebe, byl jsem už teď rozsápán od tuleně. Dej mi hubičku, Jendo, za to, že jsi jim to řekl!“ Vrhl se mu kolem krku a kapitán, který si toho všiml, podotkl.

„Máš příčinu být mu vděčný! Měli jsme všichni co dělat na škuneru a nebyl bych si všiml, že jsi odešel, nebýt Jana, který nás upozornil, že se Dag toulá někde venku!“ „Krátce jsme udělali celou záchrannou výpravu,“ řekl vesele Leif, který zatím nasbíral plnou kabelu vajec.

„A musíš nás za to pohostit nejlepšími kousky ze svého tuleně!“

„To taky udělám a půjdu s Jendou pomáhat Jensenovi při večeři,“ sliboval Finn a Leif se komicky zatvářil:

„Ó je, to budeme dnes večeřet hodně pozdě, když bude mít kuchař takové dva zdatné pomocníky. Ale půjdu radši napřed, musíme pro tuleně hned poslat a stáhnout ho, dokud je vláčný. Jinak bychom musili na jeho maso čekat nejméně dva dny, bylo by hodně tuhé!“ Přidal do kroku a ostatní šli pomaleji za ním.

11 OPUŠTENÝ TÁBOR

Finnův pád při boji s tuleněm nezůstal přece jen bez následků.

Hoch spal v noci špatně, ráno měl lehkou horečku a otec mu poručil, aby zůstal v posteli. „Isbjörn“ stále ještě kotvil u mysu Flóřina, protože oprava lodi nebyla skončena. Podařilo se sice vyměnit zavařené ložisko hřídele a uvést celý stroj do pořádku, ale s proraženým lodním bokem byla potíž, protože musili pracovat pod vodou. Nemohli se spokojit s pouhým ucpáním otvoru, protože loď musila být s to čelit případnému náporu ker a ten by porouchaný lodní bok nesnesl. Proto rozhodl kapitán Nielsen, že provedou opravu důkladně.

To znamenalo zůstat u Flóřina mysu nejméně ještě den, Kapitánovi to nebylo příjemné, bál se, že se vítr změní a naplaví do malé zátoky spousty ledu, ve kterých by mohl škuner uváznout na dlouhou dobu.

Ale nedalo se nic dělat a hoši měli z tohoto zdržení radost. Vyplnilo se jim jejich toužebné přání navštívit zemi s bývalým táborem Jacksonovým, o němž jim Horgen všelicos už vyprávěl. Vyrazili třetího dne ráno za krásného počasí. Horgen se smál této výpravě, která nemohla být příliš dlouhá, skály ohraničovaly přístupnou část břehu ve vzdálenosti sotva půl kilometru od přístavu jako vysoká zeď, ve které nebylo žádného otvoru. Směrem vlevo se sice zatáčely obloukem dále dovnitř ostrova, ale podle mapy ani zde se nedalo jít příliš daleko. V dálce za nimi se vypínaly oslnivě bílé štíty ledovců, o kterých Horgen hochům řekl, že pokrývají téměř celý zbytek velikého ostrova Northbrookova.

Slunce příjemně hřálo a vítr se ztišil skoro úplně. Leif, který šel včele výpravy se svou nezbytnou harpunou, se podíval na nebe a starostlivě zakroutil hlavou.

„Něco se vám nelíbí, pane Leife?“ ptal se ho Finn, který šel vedle něho. „Vždyť je krásně a na nebi není skoro jediného mráčku!“

„Jen se dobře podívej!“ vybízel ho Leif. „Nevidíš ty kočičí ocasy?“ Ukazoval na jemné bílé mráčky, které se táhly nad ledovci na východním obzoru jako dlouhé vějíře.

„Tohle to?“ divil se Finn. „Z toho přece nebude žádná vánice!“ „Teď ještě ne, ale později jistě,“ zabručel harpuník. „Přinejmenším se změní vítr, ale doufejme, že to ještě nějakou chvíli vydrží!“

„To by bylo škoda, kdyby se nám výlet zkazil,“ mrzel se Finn. Měli v úmyslu strávit na zemi celý den a nesli si s sebou pořádnou zásobu jídla a teplý čaj v termoskách. Finn chtěl zastřelit s Janem nějaké ptáky a slibovali si, že si udělají na dobrém místě táborák a tam si je upekou. O dřevo nemohla být nouze, jistě se najde nějaké v bývalém Jacksonově táboře. Finn měl s sebou svou kulovničku a Janovi půjčil kapitán lehkou brokovnici s dvěma tucty nábojů. Hoši byli na výzbroj velmi pyšni a těšili se na bohatou kořist. Kromě Leifa šel s nimi Horgen a jeden námořník, mladý Olaf, kterého si Jan na společných hlídkách velmi oblíbil. Horgen a Olaf byli ozbrojeni těžkými kolty, o nichž důstojník tvrdil, že srazí medvěda na vzdálenost padesáti kroků. Samozřejmě že Dag nesměl na výpravě chybět.

Vystoupili po mírném svahu a rozdělili se na dvě skupiny, aby obešli veliký shluk balvanů nejrůznější velikosti, mezi nimiž byly hluboké závěj e sněhu. Finn šel s Leifem a s Dagem napravo, a sotva jim zmizela druhá skupina z očí, spatřil v malé vzdálenosti hromadu dřeva, vyčnívající ze sněhu. „Tamhle něco je, pane Leife, pojďme se na to podívat!“ Dali se tím směrem, ale šlo to špatně kupředu. Půda byla velmi nerovná a často zapadal Finn do sněhu až po pás.

„Vzpomněl sis pěknou věc!“ bručel Leif, který ho každou chvíli tahal ze závěje. Konečně se přiblížili k svému cíli a spatřili kuželovitou dřevěnou střechu. Sníh se na jejích šikmých stěnách neudržel, a proto byla zdaleka viditelná. Byla však z větší části zavátá a pobořená a průlomy vnikl dovnitř sníh, který časem ztuhl v ledové balvany.

„Tam se nedostaneme,“ mrzel se Finn.

„A co by,s tam hledal?“ divil se Leif. „Víš, že pan Horgen tvrdil, že v těch opuštěných stavbách je jen nepořádek a smetí, které tam nechaly po sobě dvě americké výpravy.“ Finn neodpověděl, ale pilně šťoural ve sněhu kusem dřeva, který ulomil ze střechy. Byl za svou námahu špatně odměněn. Vyhrabal ven jen různé trosky nářadí, střepy talířů a vidličku, která měla jen jediný zub.

„Nepůjčil bys mi svou kulovnici a jeden náboj, Finne?“ žádal harpuník.

„Velmi rád,“ řekl hoch udiven, snímaje pušku s ramene. „Je nabitá! Ale na co chcete střílet? Ptáka s tím přece nezasáhnete?“

„No, no, jak to můžeš tvrdit?“ durdil se Leif. „Ukážu ti později, že dovedu tak dobře střílet jako házet harpunou! Ale o to teď nejde.

Jakpak to vykládal pan Horgen? Že je možno střílet pánu bohu do oken a přitom prostřelit tlusté prkno, ne?“ Zamžoural na Finna vesele očima a hoch se dal do smíchu. „Tak vy panu Horgenovi nevěříte a chcete to zkusit tady na té střeše!“ zvolal vesele.

Leif přikývl. „Tak nějak to bude!“ a vyzval ho, aby ustoupil dozadu.

Sám poodešel od zasněžené chýše také a pečlivě mířil přímo vzhůru, nakloniv mírně hlaveň pušky směrem ke střeše. Rána třeskla a Leif sklonil pušku. V jeho tváři bylo vepsáno stejné napětí jako v obličeji Finnově. Nečekali dlouho, náhle se ozval ostrý svist a hned za ním tupý úder do střechy domku, z níž vyrazil sněhový poprašek. Leif našel dosti snadno trám, do kterého se kulka zaryla, a vytáhl ji po krátké námaze svým námořnickým nožem. „Dva centimetry hluboko,“ řekl s úžasem a hluboce se zamyslil.

„Stačilo by to prorazit člověku lebku,“ mínil Finn.

Leif přikývl. „Měl pravdu pan Horgen a starý člověk přece jen neví všechno,“ poznamenal upřímně a zadíval se pátravě na Finna.

„Ale snad to panu Horgenovi na mne neřekneš?“ Hoch mu to svatosvatě slíbil a skutečně dodržel slovo. Řekl to však později Bendovi a ten to zase pověděl Horgenovi, který byl Leifovou zkouškou velmi pobaven.

Stařec s hochem vystoupili na malou plošinu, na níž místy čněly kůly ze sněhu. Z opačné strany přicházela druhá skupina. „Na co jsi střílel, Finne?“ křičel z dálky Jan a Finn se vymluvil, že zkoušel pušku.

„Tady jistě stály nějaké budovy,“ podotkl Olaf, ukazuje na kůly, zaražené v pravidelných vzdálenostech.

„Správně,“ přisvědčoval Horgen, „zde bylo hlavní obydlí Jacksonovo, důkladná stavba z těžkých trámů a několik lehčích chýší, kde byla zásobiště a stáje pro psy. Tam je ještě jedna z nich,“ ukázal směrem ke střeše, na které zkoušel Leif nauku o pádu těles vzhůru vržených. „Jacksonovy budovy zde stály plných dvacet let, až roku 1914 přijela od severu ruská loď »Svatý Foka«, která se vracela z polární výpravy a neměla ani kousek uhlí. Spálili kdejaký kus dřeva, který na lodi našli, vybourali i stěny mezi kajutami a pluli ponejvíce s plachtami, ale v ledu to šlo špatně. Když zastřelili mrože, zatopili jeho tukem pod lodními kotli a zas se dostali o několik mil dále. Tak se doplazili k Flóřině mysu a zde si rozebrali Jacksonovy domky na palivo.“

„Je to škoda, mohl to být úkryt pro nějaké lovce v tísni,“ mínil Olaf a Horgen s ním souhlasil. „Jedna stavba přece jen zbyla,“ řekl, ukazuje dále dovnitř ostrova směrem ke skálám. Bylo tam nejasně vidět temnou střechu bez sněhu a část dřevěných stěn.

„Podíváme se tam hned,“ rozhodl Horgen, ale byl ještě na okamžik zdržen nálezem obou hochů, kteří sice poslouchali jeho výklad, ale přitom pilně hrabali ve sněhu.

„Tady je nějaká lebka!“ vykřikl Finn zděšeně a Horgen s Olafem a Leifem se kolem něho seskupili.

„A k tomu ještě koňská!“ řekl Leif s údivem. „Copak tu žijí koně?“ ptal se užaslý nálezce lebky.

Horgen se smál. „Nežijí, Finne, z kopytníků bys našel na zemi Františka Josefa jen soba, který sem přišel ze Sibiře po zamrzlém moři. Ale možná že ani ten se na tomhle ostrově nevyskytuje. Tvoje koňská lebka je upomínka na jinou polární výpravu.“

„A tohle asi taky!“ zvolal Jan, který zatím vyhrabal ze sněhu zrezavělé koňské udidlo. Seškraboval z něho rez horlivě nožem a byl za Svou práci odměněn: na udidle se objevil vyrytý nápis. „Fiala-Ziegler exp. 1903.“ „Ale Fiala je přece české jméno!“

„To je možné,“ souhlasil Horgen, „mnoho tvých krajanů se přece usadilo v Americe, že?“ Hoch přisvědčil a Horgen pokračoval.

„Tohle byl velitel polární výpravy, kterou vyslal americký milionář Ziegler roku 1903 k severní točně. Vybrali si za tábor Flóřin mys a použili Jacksonových staveb, ve kterých natropili veliký nepořádek.

Po nich tu zůstaly odpadky i dobré věci ve značném množství, ale část zničila zvěř a zbytek počasÍ. K severní točně se ovšem nedostali, ačkoli si pobyli na zemi Františka Josefa dva roky.“ „To byl asi ten milionář zklamán,“ podotkl Leif. „Byl,“ přisvědčil Horgen, „a to tím více, že to byla už jeho druhá nepodařená výprava.

Prvé velel jakýsi Baldwin a usadil se zde o dva roky dříve než Fiala, roku 1901. Kapitánem jeho lodi byl náš krajan a také námořníci byli větším dílem Norové. Američané se zde pohádali s Nory a každý národ potom žil odděleně pro sebe. Byly dva tábory, norský a americký.“

„To asi moc nepořídili,“ řekl Leif.

„Ovšem že ne,“ přisvědčil důstojník, „spory nesvědčí žádnému podniku. Přezimovali a na jaře příštího roku jeli domů. Měli s sebou 420 sibiřských psů a 15 poníků.“ „A to chtěli zapřáhnout poníky do saní a jet k točně jako milostpáni?“ ptal se námořník Olaf. Ostatní se rozesmáli, ale Horgen mu dal za pravdu.

„Tak nějak si to představovali! Myslili si, že tu najdou rovné ledové kry, po kterých se dá jet bez obtíží. Ovšem že se zmýlili, jako všichni ostatní. Ten polární led je hrozný, zejména v blízkosti země, kde je natlačen dohromady v podobě nesčíslných ker nejrůznější velikosti.“

„Od dlaždice až k chrámové kupoli,“ doložil Leif.

„Pojďme se podívat teď do toho domku pod skálami, a pak musíme honem něco zastřelit, já mám hrozný hlad,“ navrhoval Finn a druzí se mu smáli.

Dali se na pochod směrem ke skálám a po několika minutách stanuli před malou chatou. Byla stavěna do kulata a měla vpředu čtverhrannou předsíňku s dobře zavřenými dveřmi. Sníh byl před nimi nakupen až ke klice. Chata byla daleko méně zaváta než stavení, které našli Leif s Finnem, protože ji skály chránily od severních vánic, a vypadala poměrně dosti zachovale. Našli si nějaká dřeva, pohozená okolo, a dali se rychle do odhrabování sněhu. Za malou chvíli se vchod do té míry uvolnil, že mohli po velké námaze dveře otevřít. Zavanul jim vstříc ledový vzduch, páchnoucí ztuchlinou. Vkročili do malé předsíňky, kde se válelo několik cihel a zbytky měchu.

„Tady byla asi kovářská výheň,“ poznamenal Leif.

Horgen zamyšleně přikývl. „Vzpomínám si teď na popis, který dal o téhle chatě ruský námořník Albanov,“ řekl. „Pocházel z jiné výpravy, velmi nešťastné, kde se ze 24 lidí zachránili jen dva.“ „Povězte nám něco o ní!“ žádal dychtivě Finn, ale důstojník to odložil na později. „Nejdřív si to tady prohlídneme, Finne, a pak se postaráme o oběd. Cožpak už nemáš hlad?“

„Podívejte, tady je přibitá podkova!“ zvolal udiveně Olaf, ukazuje nad dveře, vedoucí dovnitř chaty.

„Symbol štěstí u všech evropských národů,“ podotkl Leif.

„Snad ji tam přibil některý Jacksonův námořník, když chatu stavěli.“ Dveře se daly otevřít jen stěží a oba hoši, kteří vstupovali dovnitř se vzrušením, očekávajíce, že zde najdou něco tajemného, byli vnitřkem chaty velmi zklamáni. Ukázalo se, že strop není v pořádku a že trhlinami vniklo dovnitř mnoho sněhu, který úplně zledovatěl. Kra pokrývala celou podlahu až do výše jedné čtvrtiny stěn a přeházené kusy nábytku z ní čněly jako trosky domu po zemětřesení. Vlevo byly zbytky ohniště, vpravo u vchodu stál stůl, ale chyběla mu jedna noha, takže byl nakloněn na stranu. Proti dveřím byly dvě široké pryčny, ze kterých byla část odlámána. Po obou stranách pryčen se kupilo v divokém neladu nejrůznější nářadí, ruský samovar, rozbité talíře, příbory, rozlámaná stolička,střepy skleněných lahví, mnoho plechovek s konzervami, většinou zarostlých do ledu, rozbitá puška, patrony a spousta jiných věcí, které bylo vidět ledovou vrstvou jen velmi nezřetelně.

„Tohle neudělala ani zvěř, ani počasí,“ řekl hněvivě Leif, „to byl člověk! Nějaký mizera, který nevěděl, co to je pořádek, a byl líný jako veš! Když si chtěl zatopit, nalámal si prostě dřevo z pryčen a nechal po sobě hotový chlív.“ Staroch si zlobně odplivl a jeho druhové mu dali za pravdu.

„Zkazil tu útulek, který mohl jiným zachránit životy,“ řekl vážně Horgen, „ale budeme-li mít ještě aspoň den času, dáme to tady trochu do pořádku,“ sliboval.

„Tady je nějaká trubka,“ upozorňoval Finn na mosazný váleček, připevněný drátem ke skobě ve stěně.

„A pod ní je nápis, ale je to azbukou, a v té se nevyznám,“ ukazoval.

Olaf na dvě řádky, vyryté pod skobou do prkna. Muselo se to stát před dlouhou dobou, protože písmena byla jen málo čitelná a řezy byly skoro stejně zašlé jako dřevo, do něhož byl nápis vyryt.

Horgen si posvítil zapalovačem, ježto místnost byla jen nezřetelně osvětlena trhlinami ve střeše. Pod písmeny se ukázaly ještě nějaké číslice. „Valerian Ivanovič Albanov, Alexandr Petrovič Kondrat, 9. až 25. VII. 1914.“ „Byli tu tedy jen šestnáct dní,“ řekl Jan.

„Ano, jen šestnáct dní, protože se sem zatím vrátil »Svatý Foka« pro palivo, jak jsem vám vyprávěl, a vzal je na palubu,“ vykládal Horgen. „Data jsou ovšem podle ruského kalendáře, to jest o třináct dní pozadu proti nám. Oba muži přišli tedy 22. července a odjeli 7. srpna.“ „A tady je nějaká zpráva!“ zvolal Leif, který mezitím odšrouboval víčko mosazné trubice a vylovil z ní stočený list papíru. „Ale to je rusky,“ řekl zklamaně, „ne, je tu ještě něco připsáno latinkou, a to je anglicky.“ Horgen uměl velmi dobře anglicky jako všichni norští námořní důstojníci a vyznal se i trochu v ruštině. Srovnal oba texty a zjistil, že jsou stejné. Z anglického přeložil svým druhům toto: „Dne 20. září 1929 přistál u mysu Flóry vládní ledoborec Svazu sovětských socialistických republik, pátraje po trosečnících vzducholodi »Italia«.

Posádka ledoborce našla vnitřek této chýše v naprostém nepořádku, který nemohla opravit pro nedostatek času. Vzala s sebou plechovky s hlášením kormidelníka Albanova o výpravě »Svaté Anny« a zástupce velitele Sedovovy polární výpravy, Kučakova. Podepsán Samojlovič, velitel výpravy, Eggi, kapitán »Krasina«.“ „Jaká to byla výprava, ta Sedovova?“ ptal se Jan.

„To byla právě ta, o které jsem mluvil dříve,“ odpověděl Horgen.

„Ta, co jela s lodí »Svatý Foka« a došlo jí uhlí. Velitelem byl vlastně poručík Sedov, ale podlehl útrapám cesty a je pohřben daleko na severu, na ostrově korunního prince Rudolfa. Pak ho zastupoval doktor Kučakov. Ale teď už pojďme, ať něco ulovíme, myslím, že máme všichni hlad!“ Vyšli ven a posledním byl Olaf, který nesl několik plechovek.

„Vyhrabal jsem je nožem z ledu v chýši,“ sděloval a Leif je prohlédl.

Tři z nich byly zrezavělé a rez vyžrala do plechu otvory, kudy vnikla dovnitř vlhkost. Jejich obsah byl zničen, ale dvě jiné se zdály být v pořádku. Nebylo na nich ani oněch boulí, které se objevují, když se obsah konzervy zkazí a jedovaté plyny svým tlakem zkřiví plech na poddajnějších místech. Horgen si je také prohlédl a našel na nich vyryté datum 1903.

„Jsou nepochybně z druhé Zieglerovy výpravy. Nech je zatím zde, Olafe, zkusíme je uvařit k obědu!“ Dali se povlovným svahem k záhybu skal, kde se to hemžilo ptactvem. Jan půjčil ochotně svou brokovnici Finnovi, jenž velmi toužil po výstřelu. První jeho rána vzbudila v křídlatých tvorech veliké zděšenÍ. Na okamžik se rozprchli na všechny strany a jejich pronikavý křik ztichl, ale za chvíli se ozval znova. Jiného výsledku rána neměla, protože Finn vypálil příliš ukvapeně. Při druhé ráně si dal větší práci s mířením a skutečně zasáhl tučnou kajku do křídla. Vítězně vykřikl, ale kořist se dala na útěk. Letět nemohla, ale běžela hbitě po zemi, vlekouc poraněné křídlo za sebou. „Za ní, Dagu, za ní!“ volal Finn, a pes se nedal pobízet. Dostihl ptáka velmi brzy, ale k Finnovu největšímu zděšení začal klidně kajku požírat! Nadarmo na něj jeho pán křičel a nadával mu ošklivých žroutů, pes se nedal rušit, jako by věděl, že mu mnoho času nezbývá, a klidně hltal kajku, kterou považoval za svou kořist. Když k němu Finn přiběhl a zlostně ho chytil za obojek, nezbývalo toho už mnoho z ubohého okřídlence.

Leif se smál, až mu tekly slzy po vrásčitých tvářích. „Nech ho, Finne,“ řekl nakonec, „Dag má také hlad, a z toho, co zbylo, bychom se nenajedli. A vždyť máme s sebou dost jídla z lodi!“ Dag se dal stěží odervat od svých hodů, a když se to konečně Finnovi povedlo, měl dojem, že se na něj pes dívá udiveně a vyčítavě. Musím se přece také najíst, ne? jako by říkal jeho pohled, a hoch se zastyděl. Pustil psa a sám mu postrčil pažbou pušky krvavé zbytky jeho hostiny.

„Tak už si to sněz všechno,“ řekl odevzdaně a Dag se nedal nutit.

Zatím se podařila Janovi dobrá rána, kterou srazil dvě malé potápky s bělošedým peřím, na křídlech tmavěji zbarvené, a s dlouhým, hnědým zobákem.

„Budou dobré na polévku,“ prohlásil Horgen a vypůjčil si od hocha brokovnici. Dvě kajky se právě vznesly od země ve vzdálenosti nějakých padesáti kroků a důstojník měl štěstí, že je srazil obě jedinou ranou. Olaf šel pro ně a Finn z opatrnosti držel Daga za obojek, aby ho nepředešel.

„Máme tolik jídla, že to ani nesníme,“ řekl Leif. „Teď se vrátíme k chýši, kde je málo sněhu, a uděláme oheň.“ Nebylo to tak lehké, jak to řekl. Dřevo, které našli, bylo vlhké od sněhu a nechtělo hořet.

Leif si šťastně vzpomněl, že zahlédl v předsíňce chýše kusy dřeva.

Olaf je přinesl a zjistili, že jsou suché. Smetli sníh z jednoho plochého kamene, kolem něhož bylo několik jiných, menších, které se dobře hodily za sedadla. Na kameni rozdělali oheň a hoši s Olafem zabodli vedle do sněhu úzká dřeva, zkřížená do vidlice, a na ně položili tenký, přiostřený kolík jako rožeň. Na rožeň navlékli obě kajky, které vykuchali a stáhli z kůže.

„Nebudeme mít vypečenou kůžičku,“ litoval mlsný Finn, ale uznal, že škubání peří by dalo hodně práce. Do ohně postavili kotlík, ve kterém si přinesli tulení řízky, a v něm vařili obě potápky na polévku.

Finn a Jan točili rožněm, ale nemohli se dočkat a co chvíli prohlašovali, že se už zdají být kajky upečené. Leif však nepovolil, a teprve když bylo maso krásně hnědé, uznal, že je pečeně hotova. Pekoucí se kajky šířily kolem sebe takovou vůni, že se Dag mlsně olizoval a čichal žádostivě k ohni. Finn ho však nemilosrdně a přísně odbyl. „Jsi nenasytný žrout a bylo by ti jedno, kdyby tvůj pán umřel hlady,“ řekl mu vyčítavě a vzbudil tím smích ostatních. Nebylo věru obavy, že by Dagův pán zemřel hlady. Jídla bylo hojnost a Horgen rozhodl, že jednu kajku schovají pro kapitána. Kajky byly veliké a tučné a jejich maso chutnalo jako husí.

Naše malá výprava uspořádala skutečnou hostinu mezi. sněhem a ledem. Zahájili ji výbornou polévkou z potápek, potom dostal každý kus vařené potápky, po nich přišly na radu ohřáté tulení řízky, které byly sice trochu tuhé, ale jinak chutnaly jako znamenité hovězí.

Po tulením mase následovalo to nejlepší, kajčí pečeně, a zákuskem byly suchary se zavařeninou a pomeranče. To všechno se zapíjelo dobrým, horkým čajem. Dag dostal tolik kostí a zbytků z oběda, že byl zcela spokojen a natáhl se líně do sněhu vedle Finna.

„Slíbil jste nám, pane Horgene, že nám něco povíte o Albanovově výpravě,“řekl nesměle Jan k důstojníkovi.

„Ba právě, měl byste nám o tom něco říci,“ prohlásil Leif, nacpávaje si svou krátkou dýmku. „Sám se sice na to trochu pamatuji, jak se ztratili, bylo to krátce před světovou válkou, ale moc toho o celé věci nevím.“

„Povím vám to,“ souhlasil důstojník, „ale jen krátce, počasí se valem kazí a budeme se musit brzy vrátit na loď. Mohla by nás překvapit mlha, která zde v polárním moři dovede přijít velmi nečekaně.“ Skutečně, když vzhlédli vzhůru, viděli, že se nebe potáhlo jemným závojem, jímž jen matně pronikaly sluneční paprsky. Od skal zadul chvílemi slabý větřík přicházející od severu a srážel k zemi plamen táboráku. Olaf přihodil na oheň novou náruč dříví. Zasyčelo a na chvíli utlumilo plameny. Nastalo ticho, rušené jen vzdáleným křikem ptáků, a poručík Horgen začal. „Bylo to 28. července, tedy 10. srpna podle našeho kalendáře, roku 1912, když z petrohradského přístavu vyplul statný škuner o tisíci tunách, „Svatá Anna“. Měl namířeno do polárních vod u sibiřských břehů a jeho úkolem bylo prozkoumat, kde jsou nejpříznivější poměry jak pro plavbu lodi, tak i pro lov tuleňů. Výpravu vystrojil bohatý statkář a generál jménem Brusilov.“

„Nebyl to ten, který jeden čas byl vrchním velitelem celé ruské fronty za světové války?“ ptal se Leif a Horgen přisvědčil.

„Právě ten. Výpravy se sice nezúčastnil, ale postavil jí v čelo svého synovce, poručíka Jiřího Lvoviče Brusilova. Měli zásob na dva roky a bylo jich čtyřiadvacet, mezi nimi jedna žena.“

„Podívejme se, ženská!“ divil se Leif. „A kde se tam vzala?“

„V poslední chvíli jim odřekl lékař, prostě nepřišel na loď, a místo něho zaskočila medička Hermína Alexandrovna Ždanková.“

„To jistě nedělalo dobrotu, kdepak ženská na polární výpravě!“ řekl pohrdavě staroch a Horgen přisvědčil.

„Patrně v tom byla příčina pozdějších svárů mezi velitelem a kormidelníkem lodi Albanovem. Ale nezapomínejme, že o žádnou polární výpravu nešlo! Bylo to míněno jako lovecká výprava, která neměla nikdy ztratit z dohledu sibiřské břehy. Vzali s sebou dost málo uhlí, jen dvě stě tun, počítali, že se někde zásobí na břehu. Byla to krutá hra osudu, že loď zamrzla už v polovici října, ale nejen to, že se navíc ještě dostala do onoho tajemného mořského proudu, který hnal osmnáct let před tím Nansenovu loď »Fram« k severní točně.“

„Jenže Nansen ten proud hledal, kdežto oni asi byli moc nešťastní, když zjistili, že namísto plavby kolem sibiřských břehů jsou hnáni stále na sever, že ano?“ přerušil Horgena harpuník.

„Zpočátku ne. Doufali, že se na jaře 1913 loď uvolní, ale když se to nestalo a museli strávit druhou zimu v zamrzlém polárním moři, začalo jim být úzko. Proud je hnal stále na sever a na Nový rok už byli skoro na 83. rovnoběžce. To už jim docházelo palivo a musili vybourat a spálit zbytečné dřevěné části lodi, jen aby se ohřáli.

Onemocněli také kurdějemi, ačkoli měli dost čerstvého medvědího masa, byli nervózní, podráždění a hádky mezi Brusilovem a Albanovem byly tak prudké, že nakonec kormidelník prosil velitele, aby ho zbavil důstojnické funkce, což se také stalo.“ Leif starostlivě pokyvoval hlavou a z jeho lulky tryskaly mohutné mraky kouře, doklad, s jakou účastí sledoval poručíkovo vyprávění. Také oba hoši viseli očima na rtech vyprávějícího a čekali s napětím na pokračování. „Na jaře roku 1914 se s příchodem slunce všichni pozdravili, ale loď se z ledu neuvolnila. V tu dobu byli už severně od země Františka Josefa a kormidelník Albanov starostlivě počítal, že jim za půl roku dojdou zásoby a že se loď z ledu nikdy nevyprostí.“

„Ale musil přece vědět, že se Nansenův »Fram« dostal někde na 84. rovnoběžce do jižního proudu, který jej zanesl ke Špicberkům, kde se uvolnil z ledu,“ podotkl udiveně Leif.

„To sice věděl, ale on počítal, že se dostanou k tomu místu, kde »Fram« později přešel do volné vody, v zimě místo v létě, a že led bude pevný a nepustí je. Proto se rozhodl, že požádá velitele, aby směl odejít na zemi Františka Josefa s těmi lidmi, kteří budou chtít jít s ním. Věděl, že tady u Flóřina mysu je Jacksonův tábor a že se zde sej de s nějakými lovci tuleňů.“

„Příliš vzorný podvelitel to nebyl, když takhle ochotně utíkal,“ bručel Leif.

„Nu, jeho velitel neměl námitek. Bylo to i pro ostatní dobré, protože ti, co odcházeli, nemohli vézt s sebou mnoho zásob a dalo se čekat, že jich půjde většina. Pro ty, kteří zbyli na lodi, zůstalo pak zásob dost až do zimy 1915.“

„A kolik jich šlo?“ ptal se s napětím Leif.

„Zpočátku chtěli jít s Albanovem všichni kromě Ždankové.“ Leif si opovržlivě odplivl. „Moc slušná posádka, jen co je pravda!

Nechat velitele s jedinou ženskou na palubě!“

„Nu, nedopadlo to tak. Brusilov jim sice nic neporoučel, ale promluvil jim do duše, a osm se jich rozhodlo zůstat na lodi. Z těch třinácti, kteří šli s Albanovem, se pak ještě tři vrátili zpět po několikadenním pochodu, ačli ovšem dostihli loď. Albanov tvrdí, že ano. Tak jich nakonec odešlo jen jedenáct. Zhotovili si saně a z plachtoviny kajaky, protože na škuneru neměli žádnou polární výzbroj, a vyrazili se šesti metráky zásob. Rozloučení bylo dost srdečné a poručík Brusilov prohlásil, jestliže se loď v létě neuvolní, že se sám pokusí dostihnout s ostatními země Františka Josefa. Ale nikdy ho už nikdo nespatřil, ani nikoho z těch, kteří zůstali s ním. Ba i loď »Svatá Anna« zmizela beze stopy.“

Horgen se odmlčel a kolem vysoko plápolajícího ohně zavládlo ticho. Všichni mysleli s pohnutím na osud oněch třinácti, kteří zůstali sami uprostřed věčného ledu. „A jak to dopadlo s ostatními, pane Horgene? Jak to, že se zachránili jen dva z jedenácti?“ přerušil po chvíli Jan všeobecné mlčení.

„Jejich zdraví bylo přece jen podlomeno kurdějemi. a sám velitel čety, Albanov, se o své lidi dost nestaral. Jeden člověk mu zmizel při pochodu po zamrzlém moři. Čekali na něj tři dny, pak šli dále. Cesta byla strašná, kry kladly nes četné překážky, saně byly špatné a těžké, ale naštěstí pohyb ledu jim byl příznivý a zanesl je k Alexandřině zemi, kam pluje náš škuner. Přešli ji pěšky, ale dva zahynuli na kurděje a zbytek Albanov rozdělil.“

„A to byla veliká chyba,“ mínil Leif, „na výpravě se nikdy nemá mužstvo dělit, protože to vždycky někdo odnese.“

„Tak jest,“ přisvědčil Horgen, „ale zdá se, že Albanov neměl valnou péči o své lidi - snad za to ani tak mnoho nemohl, jeho zdraví bylo také nahlodáno kurdějemi. Část jeho čety jela na dvou kajacích po moři, zbytek šel pěšky. Později viděl, že je moře mezi tímto a Bellovým ostrovem bez ledu, a že tedy pěší skupina čtyř lidí, kteří neměli kajak, je nemůže překročit, ale nestaral se o ně a hleděl se jen dostat do Jacksonova tábora se svým průvodcem Kondratem. Polehčuje mu to, že předtím prodělali náhlý orkán, který je s kajakem zanesl na moře, takže si mysleli, že už nikdy zemi neuvidí. V tom orkánu zmizel druhý kajak s dvěma lidmi navždy beze stopy. Později jel sám Kondrat, který se zdál být srdečným a hodným chlapíkem, pátrat po těch čtyřech pěších, ale nenašel nic. Několik dní nato přijel »Svatý Foka« a také zajel zpět až k místu, kde se výprava rozdělila, ale také nenašel po těch čtyřech ani stopy.“

„Nepochybně se dostali na mořský led, když vypukl orkán, led jim praskl pod nohama a oni se utopili,“ soudil Leif.

„Tak to asi bylo,“ souhlasil Horgen. „Těm dvěma zde ovšem už bylo dobře, našli spoustu konzerv ještě nedotčených z výprav Zieglerových, zařídili se pohodlně v tomhle domečku a brzy se zotavili.

A jak jste viděli, za 16 dní je »Svatý Foka« vzal na palubu a odvezl do vlasti.“

„Vida, konzervy!“ zvolal Finn. „A my jsme zapomněli na ty dvě plechovky, co vykopal Olaf!“ „Zdá se, že myslíš jen na jídlo, Finne, neměli jste dost oběda?“ káral ho Horgen.

„Měl jsem dost,“ hájil se hoch uraženě, „ale zajímalo by mě, jestli by se daly ještě po tak dlouhé době jíst. Vždyť už jsou třiadvacet let staré!“

„Proč by se nedaly jíst?“ řekl Horgen. „Nedávno otevřeli v Anglii plechovku s konzervou z Parryho polární výpravy, která byla sto let stará, a přesto se dala docela dobře jíst.“ Později se ukázalo, že Horgenova domněnka byla správná. Když uvařili obě konzervy na „Isbjörnu“, zjistili, že je v nich velmi chutné vepřové maso. Jan se vytrhl ze svého zamyšlení:

„Povězte nám ještě, pane Horgene, jestli později někdo hledal »Svatou Annu ?«“

„Byly vyslány dvě výpravy, ale obě jen k jižním ostrovům země Františka Josefa. Tam nahoru na sever, kde byla »Svatá Anna«, když ji Albanov se svými lidmi opustil, nepronikne ani ledoborec a nikdo ji v oněch místech nemohl hledat. Zmizela navždy - ačkoli kdo ví? Vzduchoplavec Andrée se ztratil také se svými druhy v polárních krajinách a po třiatřiceti letech našel lovec tuleňů jejich mrtvoly na malém, nepřístupném ostrůvku u Špicberk.“ „Ale teď uděláme lépe, když půjdeme,“ prohlásil Leif, vstávaje.

„Počasí se nám znamenitě zhoršilo.“ Skutečně se nebe pokrylo hustým šedým mrakem, který sahal až k obzoru, a v dálce se stávaly už obrysy skal nezřetelnými v lehkém závoji mlhy, který očividně houstl. Jako na potvrzenou Leifových slov, že je čas vyrazit, se ozvala z lodi siréna, vybízející k návratu.

Olaf zvedl kajku a plechovky s konzervami a všichni se kvapně přichystali k odchodu. „To je škoda, že už musíme jít,“ litoval Finn, „chtěl jsem vyrýt ještě v chatě naše jména, aby lidé věděli, že jsme tu byli.“

„Nu, snad se svět bez toho obejde, mínil Leif, který poodešel zajistit dveře chaty. „Horší je, že to tam ani nemůžeme trochu uklidit, ale snad se tady ještě jednou zastavíme.“

Dali se rychle na zpáteční pochod, ale než ušli necelý kilometr, který je dělil od lodi, zhoustla mlha tak, že by nebyli „Isbjörna“ našli, nebýt ostrého hlasu sirény, která zněla ustavičně v krátkých přestávkách.

12 V ZÁLIVU TEPLÉ VODY

„Isbjörn“ vyrazil z Jacksonovy zátoky ještě včas, než mu led hnaný větrem uzavřel východ, ale pak nastala svízelná plavba. Moře v blízkosti ostrovů země Františka Josefa bylo přeplněno ledem a loď musila zajet tak daleko od pevné země, že se jevila pouhému oku jen jako úzký šedý pruh na východním obzoru. Ani potom nebyla plavba rychlejší, a škuner si razil jen pomalu a namáhavě cestu mezi nekonečnými ledovými krami. Byly dny, kdy ujel také jen pouhých dvacet mil, ačkoli hlídka na stěžni neúnavně pátrala po těch místech moře, kde by bylo méně ledu. Koncem týdne se objevila na obzoru Alexandřina země, ale „Isbjörn“ byl od ní oddělen ohromným pásmem souvislého ledu, který byl nejméně padesát mil široký. Kapitán s Horgenem srovnávali na palubě mapu s tím, co viděli, a shodli se, že mají před sebou západní břeh Alexandřiny země. Horgen spatřil v dalekohledu oslnivě bílý štít Worcesterského ledovce a usoudil, že ono domnělé místo volného moře nemůže být daleko. Skutečně, jestli bylo správné vyprávění onoho námořníka, který se zúčastnil v roce 1928 záchranných výprav, pak musilo být volné moře přímo po pravém boku lodi ve vzdálenosti, kterou by urazili za několik hodin, kdyby jim v tom nebránil led.

„A proč ten led neroztrháme dynamitem, tatínku?“ ptal se Finn a kapitán se usmál.

„Je příliš silný, skoro tři metry,“ poučil ho, „ale to snad by ani tak nevadilo, jako to, že loď nemá vůbec místo k manévrování. Vidíš, jak se led na nás tlačí ze všech stran!“ To bylo pravda a občas byl tlak ledu tak silný, že trámy a lodní výztuhy nebezpečně praskaly. Západní vítr tlačil led dohromady a zvyšoval ještě jeho nápor.

„Nehneme se, dokud nepřeskočí vítr na východ,“ tvrdil Leif a později se ukázalo, že měl pravdu. Za této nucené nečinnosti bylo na lodi jen málo práce a Jan se držel Horgena, jak jen mohl. Důstojník si oblíbil tichého hocha, který konal bez odmluvy každou práci a vždy byl ochoten se něčemu naučit. Pokud měj čas, rád mu vykládal, co si přál vědět, a půjčil mu také několik těch polárních cestopisů, které měl mezi svými knihami.

Polární příroda, která je obklopovala ze všech stran, hocha neodolatelně přitahovala. Oslnivý led, ostrý, řezavě chladný vzduch, velebné ticho, svědčící zdánlivě o mrtvém kraji, ačkoli život se tajil všude pod silným ledem i pod bezednými závějemi na zemi, to všechno na něj působilo zvláštním kouzlem. Měl vždycky uctivý obdiv k polárním cestovatelům a kladl je na roveň všem hrdinům válek moderních i středověkých, ale když se rozhlížel kolem sebe, nabyl dojmu, že ve svých cestopisech trochu přeháněli všechny ty útrapy polárních výprav. Jednou to nesměle řekl Horgenovi a byl překvapen, když se na něj důstojník, obvykle tak vlídný, skoro rozhněval.

„Nevíš co mluvíš, chlapče!“ řekl přísně. „Zdá se ti to všechno snadné, když máš pod nohama palubu dobré lodi, jsi t řádně živen a oblečen v teplých šatech, ale mluvil bys jinak, kdybys měl pochodovat po tom ledě sám a sám, bez pomoci a v cárech, jak to ti cestovatelé často musili učinit. Kolik myslíš, že bys denně ušel na takových krách, jaké jsou kolem nás?“ Jan se pátravě rozhlédl. Zdálo se, že kry jsou většinou rovné a ploché a jen zkušené oko postřehlo lehké zvlnění jejich mocné sněhové pokrývky, prozrazující, že pod ní je plocha nerovná, s ostrými hroty.

„Kdybych šel s lehkým nákladem, tak asi třicet kilometrů za den,“ odhadoval hoch a Horgen se dal do smíchu. „To bys byl chlapík!

Nansen, člověk výjimečné odolnosti a skvělého výcviku, který přešel sám celý grónský ledovec na lyžích, urazil na tomhle ledě nanejvýš deset kilometrů za den, a většinou jen tři. Ovšem, měl s sebou saně, ale také psí spřežení, které mu ty saně táhlo.“ Přes všechnu úctu k Horgenovým vědomostem měl Benda v duchu pochyby, ale nahlas neřekl nic.

Stáli třetí den v ledovém poli, které je zvolna unášelo zpět k jihu, když vítr přeskočil do touženého směru. Průběhem noci vzrostla jeho rychlost na řádnou vichřici a všude kolem lodi se rozléhalo ohlušující praskání a sténání ledu, přerušované chvílemi vzdáleným hromovým rachotem, jak se srážely u pobřeží větší kry, odštěpené od ledovce.

Loď byla unášena s ledem, a to tak značnou rychlostí, že Worcesterský ledovec už nebyl vidět ani dalekohledem. Kapitán Nielsen byl tím zneklidněn, ale k poledni se počal led kolem škuneru rozpadávat a brzy se v něm objevily široké klikaté trhliny volného moře. Mocné ledové kry neodolaly ohromnému tlaku větru a rozpadly se. Kapitán dal ihned uvést stroj do chodu a loď zamířila k severovýchodu. Plavba byla dosti obtížná, protože musili jet klikatě, ale později byly kry větrem ještě více uvolněny, a mohli plout rychleji. K večeru byla země Alexandřina již nedaleko, ale od břehu je dělil stále ještě pás ledu několik mil široký.

„Jeďme podle něho k severu, pokud to jen půjde!“ radil Leif a kapitán zkušeného muže poslechl. Na palubě zavládlo všeobecné rozčilení a stráž ve vraním hnízdě pilně pátrala kukátkem podle pobřeží. Proniknou ke břehu nebo ne? To byla otázka, kterou si všichni kladli. Mělo se jim dostat brzy odpovědi.

Škuner neplul ještě ani hodinu podle ledu, mezi rozptýlenými krami, když zaznělo shora kýžené volání: „Volné moře na návětrné straně lodi!“ Návětrná strana byla právě ta, kterou škuner obracel k zemi, a proto bylo námořníkovo volání pozdraveno všeobecným jásotem.

Skutečně, za malou chvíli spatřili, že okraj pevného ledového pole uhýbá k zemi, a zamířili podle něho. Břeh se jim blížil stále více a více a bylo vidět, že to jsou smutné černé čedičové skály, jejichž příkré boky bez sněhu se ponuře odrážely od bělostné sněžné pokrývky na vrcholech skal. V pozadí zářil výběžek ledovce, a když se přiblížili ku břehu na pouhou polovinu míle, spatřili, že mohutný ledový jazyk zabíhá z ledovce až k moři. Pod ním se prostíral pevný mořský led do vzdálenosti asi půl míle. Na okraji byl však led velmi uvolněn a malý kus dále už našli pouhou ledovou tříšť. Škuner neujel ani sto metrů na sever od nejzazšího výběžku ledovce, když se všem zatajil překvapením dech, před nimi se prostíralo ohromné jezero volné mořské vody, sahající až k balvanitému břehu, a na něm neplul jediný kousek ledu!

Posádka vyrazila hřímavé „Hurá!“ Kapitán dal obezřetně zastavit loď a radil se s Horgenem a Leifem, co podniknou. Asi dva kilometry směrem k severu začínal zase souvislý pás ledu, přimykající se pevně k zemi, a několik mil na západ bylo už moře plné ledu. Ale onen kus vodní hladiny se táhl až ke břehu a zařezával se do něho dlouhým obloukem. Pokud viděli kukátkem, byl břeh v těchto místech prost sněhu a tvořil svah mírně se zvedající a ohraničený z obou stran nízkými pahorky do podoby trojúhelníku. Středem tohoto trojúhelníku bublala bystřina, jejíž břehy byly pokryty zeleným mechem, k velikému údivu posádky „Isbjörna“. Jak daleko tento potůček sahá dovnitř země, nemohli posoudit, protože kus dále mizelo údolí pod jemným závojem mlhy. Ony pahorky byly zřejmě jen předním stupněm k ledovci, který čněl nad mlhu vpravo a vlevo do údolí.

„Je to velmi podivuhodné,“ řekl zamyšleně Leif, „ale neradil bych jet dále, moře tu může být dost mělké. Aspoň ta ledová pole dělají dojem, že leží přímo na mořském dnu.“

Kapitán přikývl. „Vypadá to tak! Dám spustit člun a vy se podíváte, jak je tu hluboko, Horgene. Dejte, Leife, zatím vyhodit ledovou kotvu na kru, aby nás moře neneslo zpět.“ Horgen s Leifem odešli provést jeho rozkazy, za malou chvíli byl škuner připoután k ledové kře a člun dosedl na vodu. Na snažnou prosbu Finnovu dovolil kapitán jemu a Janovi, aby jeli s sebou. Do člunu zasedli dva námořníci k veslům, Horgen se postavil do špičky s olovnicí a potom pomalu odrazili od škuneru. Jeli podle okraje kry ke břehu a Horgen se brzy přesvědčil, že měl Leif pravdu. Už padesát metrů od škuneru naměřili jen půlčtvrta metru a kus dále byla hloubka jen dva metry. Nedorazili ještě ku břehu, když vesla zaskřípala na dně.

Jan vstrčil náhodou ruku do vody a vykřikl užasle: „Voda je teplá!“

„Nedělej si legraci,“ řekl Finn a pospíšil si následovat jeho příkladu. „Jeje, opravdu je teplá!“ řekl udiveně.

„Koupat by ses v ní asi nechtěl,“ smál se důstojník, ponořiv ruku do vody. „Ale na zdejší poměry je to skutečně teplá voda. Bude mít asi deset stupňů nad nulou a nám se zdá ještě mnohem teplejší, protože teplota vzduchu je značně nižší. Teploměr ukazoval tři stupně mrazu:“ Horgen sotva domluvil, když se ozval vzrušený hlas jednoho veslaře: „Moros, moros! (norsky mrož)“ „Kde, kde?“ volali rozčileně ostatní jeden přes druhého. Lodník vztáhl ruku k pobřeží, které leželo asi sto metrů daleko, a ukazoval k bystřině. Závan větru nadzdvihl clonu mlhy a na břehu bystřiny se objevilo množství podivných žlutých balvanů.

„Mroži, opravdu,“ užasl Horgen, „a tolik jich v životě neviděl pohromadě ani Leif, hoši!“ Mlha zase klesla a ukryla jejich udiveným zrakům ohromné mroží stádo.

„Pojedeme zpátky!“ rozhodl Horgen a lodníci začali pomalu obracet těžký člun.

„Ty žluté balvany, to byli mroži?“ ptal se nedůvěřivě. Finn a Horgen přisvědčil.

„Ale co tam dělali, pane Horgene?“ zajímal se Jan. „Četl jsem v jedné vaší knize, že vylézají na břeh nebo na kru, jen když se chtějí slunit, a dnes je pod mrakem.“

„Svatá pravda, pořádně pod mrakem, může začít každou chvíli sněžit,“ bručel jeden z veslařů.

„Myslím, že vím, co tam dělali,“ pronesl zamyšleně Horgen. „Hřáli se u vody! Ten potůček je patrně odtokem nějakého horkého pramene.

„A kde by se tu vzal horký pramen uprostřed sněhu a ledu?“ divil se Finn.

„Nebylo by to nic divného, milý Finne,“ odpověděl Horgen, „na Špicberkách našli před lety naši badatelé pan Hoel a pan Isaachsen také teplé prameny, a je to stejně vysoko na severu, také v polární oblasti. Prameny byly 28 stupňů teplé a blízko nich byla láva a kráter vyhaslé sopky. Příroda se nestará o to, jestli je led nebo tropický prales tam, kde nechá vyvěrat z nitra země oheň či teplou vodu. V jižním polárním moři jsou mezi ohromnými ledovci dvě vysoké sopky, které dosud chrlí oheň a lávu.“ Za této řeči přirazili k boku škuneru, kde jejich zpráva o mrožích vzbudila veliké nadšení. Kapitán rozhodl, že uspořádají ihned lov, ale že nejdříve popojedou s lodí podle okraje ledu co nejblíže ke břehu.

To také hned učinili, a připoutali pak „Isbjörna“ k pevné ledové kře dvěma kotvami, ve vzdálenosti tří set metrů od břehu.

13 LOV NA MROŽE A VÝZKUM POBŘEŽÍ

Ledová kra, u které ležel „Isbjörn“, sahala až k pobřeží a byla výjimečně zcela rovná. Kapitán proto rozhodl, že se všechny potřeby budou dopravovat po ní saněmi, ježto nebylo jisto, jestli najdou někde u břehu dostatečnou hloubku pro lodní čluny. Na kru byly sneseny dvoje velké pevné saně a také Finn se přihlásil se svými sáňkami.

Byly zhotoveny docela přesně podle vzoru slavných Nansenových saní, které tento badatel vymyslil pro svou polární výpravu. Sanice měly poměrně široké, dno sedělo značně nízko a vzadu čnělo vysoké držadlo k tlačení saní. Jeho výška byla volena tak, aby je mohl tlačit hoch Finnova věku, pro dospělého muže bylo trochu nízké. „Naučím Daga tahat!“ prohlásil Finn, shledávaje různé provazy.

„Ty to dovedeš vždycky tak zařídit, aby jiní dělali práci za tebe!“ škádlil ho Leif, který pořádal různé věci pro lov mrožů. „A s těmi provazy moc nepořídíš, na to je potřeba pořádný postroj. Budu-li mít čas, udělám ti ho z mroží kůže,“ sliboval starý harpuník, rozradostněný nad nastávajícím bohatým lovem.

Finnův obličej, zakaboněný nad Leifovou narážkou na jeho lenost, se rázem rozjasnil. „O, to budete hodný, pane Leife, a uděláte mi to hodně brzy, že ano?“ naléhal dychtivě.

„Počkej, ne tak rychle,“ bránil se Leif, „nejdřív musíme vůbec nějakého mrože chytit!“

„A jak je budeme lovit?“ ptal se zvědavě Jan, který mu pomáhal v chystání jeho potřeb.

„Uvidíš brzy,“ odpověděl harpuník, „pan Horgen se byl právě na to podívat a soudí, že je budeme moci zahnat mezi teplou říčku a skalní terasu, ze které voda stéká. Tak je uzavřeme a chytíme jich, kolik budeme potřebovat.“ Hoch bezděky zesmutněl při vzpomínce na ubohá zvířata, která se vyhřívala u teplé vody, netušíce svůj osud.

Řekl to nahlas Leifovi a staroch se okamžitě zastavil ve své práci.

„Co chceš Jene, takový je zákon přírody, a chce-li člověk žít, musí se něčím živit. Proto zabíjíme zvířata, jako ona zase zabíjejí menší tvory pro svou potravu. Ostatně kapitán Nielsen je velmi rozumný a jistě dá lovit jen starší samce. Samice s mláďaty a mladší samci budou ušetřeni k zachování rodu. Proti takovému lovu nemůže nikdo rozumný nic namítat. Kdyby si byli takhle počínali všichni lovci, pak by se ještě dnes hemžilo severní moře velrybami.“ Po této nezvykle dlouhé řeči pokračoval Leif v práci a zanedlouho byly oboje saně plně naloženy. Vezly se na nich střelné zbraně, železné kyje, lana a podivné kusy pestré látky, které vzbudily zvědavost obou hochů. Do každých saní se zapřáhli tři námořníci a táhli je ku břehu, který zde naštěstí klesal k moři jen velmi mírně, takže bylo možno vytáhnout saně bez potíží na pevnou zemi. Lodníci se pak s nimi vrátili znovu ke škuneru pro různé potřeby nezbytné k vyváření tuku a pro věci nutné k táboření. Kapitán rozhodl, že po dobu práce s tukem budou bydlit na pobřeží, a hoši to uvítali s jásotem. Netrvalo dlouho a Nielsen seřadil na břehu své mužstvo. K nastávajícímu velkému lovu nastoupili všichni kromě dvou námořníků, ponechaných na škuneru jako hlídka pro nepředvídané události. I s kapitánem jich bylo čtrnáct a Nielsen je rozdělil na dvě čety. První tvořilo šest mužů, kteří měli uzavřít mrožům cestu k moři, v druhé jich bylo osm - mezi nimi Leif a kapitán - a ti měli za úkol vlastní lov. Byli ozbrojeni železnými kyji a těžkými revolvery. Uzavírací četa byla opatřena silným lanem, dlouhým asi sto metrů, na něž byly navěšeny v pravidelných vzdálenostech kusy rudé látky. Muži se chopili lana a rozvinuli je do délky. Drželi je všichni a jeden od druhého byl asi dvacet metrů daleko. Měli také revolvery, ale dostali rozkaz střílet jen k zastrašení zvířat, která by se snažila prorazit lanovou závorou.

„Zpravidla se ta zvířata látky bojí a utekou před ní,“ vysvětloval Leif hochům, „ale někdy se nějaký rozzuřený chlapík přece jen pokusí prorazit. Pak mu hoši vystřelí u ucha a zaženou ho zpátky lovcům do rány.“ Všechny přípravy se děly v úplném tichu, aby odpočívající zvířata nic nezaslechla. Spatřit lovce nemohla, protože je kryla clona mlhy, vznikající z vodních par, které stoupaly z teplé bystřiny a ihned se srážely v chladném vzduchu. Kapitán Nielsen starostlivě přehlédl své mužstvo, je-li vše v pořádku, dal oběma četám znovu přesné pokyny a pak se obrátil k hochům. Finn právě otvíral ústa k žádosti, aby směli jít s loveckou četou, ale kapitán ho předčasně zarazil. „Vy dva zůstanete hezky vzadu a nebudete se do ničeho plést,“ řekl přísně.

„Ať tě ani nenapadne vystřelit, Finne, i kdyby kolem tebe utíkalo celé stádo mrožů!“ Hoch mu to neochotně slíbil a pak se dali všichni opatrně na pochod. Břeh zvolna stoupal a byl po jejich levé ruce poset balvany žulovými a čedičovými nejrůznější velikosti. Některé z nich vypadaly jako sloupy nebo sedadla a kapitánovo mužstvo mělo mezi nimi dobrý kryt. Tak vnikli do mlhové clony. Hoši se chvěli rozčilením, ale musili krotit svůj zápal pro lov. Leif šel moudře s nimi docela vzadu, a aby si je lépe pojistil, držel každého z nich za ruku, zavěsiv si harpunu na záda.

Vyhledal jim úkryt mezi několika mohutnými čedičovými balvany a řekl spokojeně, když je pouštěl: „Tak, miláčkové, tady zůstanete a budete hezky tiše!“ Hoši v prvé chvíli ani nepomýšleli na protest.

Tajil se jim dech nad tím, co viděli. Mlha byla v těchto místech jen řídká, takže mohli dohlédnout až k bystřině, z níž vystupovaly husté páry. Její břeh byl pokryt žulovými oblázky a nebylo zde větších balvanů, jen mohutná, žlutá těla mrožů. Těch však bylo tolik, že se Jan vzdal svého původního úmyslu spočítat je. Na okamžik ho přepadla bázeň, když se díval na ohromná žlutošedá těla s hladkou, zvrásněnou koží, pokrytou jizvami po četných bojích. Neviděl dosud nikdy mrože a při pohledu na ně se rozpomněl na netvory z pohádek. Prohlížel si jejich kulaté hlavy, znetvořené boulemi v horní čelisti, o kterých mu Leif pošeptal, že to jsou vyčnívající ložiska zubů. Mohutné ohnuté kly, vybíhající z tlamy zvířete dolů, připomínaly slona a Jan si povšiml, že jsou i mroži samotnému na závadu. Nemohl sklonit hlavu dolů a točil ji na stranu, aby si odpočinul. Silný, štětinovitý plnovous, který je pro zvíře jakýmsi sítem k třídění potravy, vzbudil u hochů úsměv, ale veselost je přešla, když nejbližší mrož zdvihl k nim hlavu a pátravě začenichal ve vzduchu. V jeho krví podlitých malých očkách, s víčky jako lidské oko, se tajila taková sveřepost, spojená se záměrnou myšlenkou, že to na hochy učinilo dojem zlé lidské bytosti.

„Je čas!“ řekl tiše kapitán a pronikavě zahvízdal. Nato vyrazila druhá četa s lanem a rozvinula se mezi skálami a břehem bystřiny, zatímco první mužstvo se vrhlo na překvapená zvířata a počalo je pobíjet.

Do celého stáda vjel ohromný ruch. Až dosud seděli mroži se zadními končetinami složenými pod tělo, ale nyní se rázem postavili na své ploutvovité nohy a samci začali vztekle řvát.

„A-vuk, A-vuk!“ vyráželi chraptivě a v jejich štěkavém hlase bylo něco tak nenávistného, že šel hochům mráz po zádech. Ani zdaleka je nenapadlo přestoupit kapitánův zákaz a zúčastnit se lovu. Bezděky cítili, že tohle je „lov pro dospělé lidi“, jak prohlásil později Finn. Než se zvířata dala do pohybu, leželo jich nejméně dva tucty mrtvých na skalnaté půdě.

Námořníci je usmrcovali ranami kyjem přes čenich nebo do lebky a zmatek mezi přepadeným stádem byl tak veliký, že se zvířata zpočátku ani nestavěla na odpor, ani se nepokoušela o útěk. Jan zjistil, že námořníci ubíjejí jen největší mrože a nevšímají si samic, které vzaly mláďata na záda a vyrazily proti lanu s pestrými vlajícími kusy látky. Námořníci, držící lana, začali střílet do vzduchu a samice se. vracely polekaně zpět, zvyšujíce zmatek, který vládl mezi ostatním stádem. Padlých kusů přibývalo, ale obraz boje se změnil. Hluk vzrostl takovou měrou, že nebylo slyšet vlastního slova. Podráždění samci řvali a jejich hlas připomínal bučení vzteklého býka i řehot koně, bodaného ostruhou. Stavěli se teď na odpor mužům, kteří je ubíjeli, a ti byli přinuceni použít střelných zbranÍ. Rána samce polekala, takže v prvé chvíli se rychle odkolébal na svých nemotorných nohou, které kladl při chůzi křížem. Ale zvířat bylo tolik, že zastrašený mrož narazil ihned na některého druha, který po něm vztekle sekl mohutnými kly a hnal jej znovu do boje.

Hoši pozorovali s obavou, že z útočníků se stali napadení. Skutečně. také nebylo nyní jediného muže z útočné čety, aby nebyl tísněn některým rozdrážděným mrožem. Na okamžik zmizeli mezi mohutnými těly a Finn se dal do úzkostlivého křiku, když spatřil svého otce, napadeného dvěma lítými samci najednou. Kapitán mu konejšivě kynul rukou, ale měl plno práce, aby se jim ubránil. Kly jednoho z nich mu rozervaly koženou kazajku, ale přesto se mu podařilo skolit jej výstřelem za ucho. Za to druhý ho napadl z boku, a když Nielsen stiskl spoušť, cvakl kohoutek koltu naprázdno. Zbraň byla vystřílena a nápor ohromného těla srazil kapitána na kolena. Finn křičel hrůzou a oba hoši chtěli opustit svůj kryt, ale než se vypletli z malého bludiště balvanů, zakročil již někdo jiný. Olaf, který držel lano na jednom konci a byl od kapitána sotva dvacet kroků daleko, zpozoroval včas, v jaké tísni je jeho velitel. Nedbaje rozkazu pustil lano a hnal se mu na pomoc, mávaje těžkým kyjem nad hlavou. Jeho pádná rána roztříštila lebku rozdrážděného samce právě v posledním okamžiku, když se chystal zarýt své mohutné kly do kapitánových prsou. Klesl na Nielsena, který ležel bezmocně pod ním, a bylo zapotřebí spojené síly tří námořníků, aby kapitána vyprostili. Byl naštěstí jen lehce pohmožděn a první jeho myšlenka byla, že hnal hochy zpět do jejich krytu. Pak se obrátil k svému zachránci a stiskl mu pevně ruku. „Děkuji ti, Olafe, bylo by to špatně se mnou dopadlo, nebýt tebe. Nezapomenu ti to!“ Námořník se rozpačitě začervenal a bručel nesouvisle, že dělal jen svou povinnost. „To je právě to, dělat svou povinnost!“ řekl kapitán s úsměvem a seřadil pak znova své mužstvo. Zatímco Olaf nedržel konec lana, uniklo mnoho zvířat mezerou, ale nyní byla provazová uzávěra obnovena. Boj se pak přenesl k říčce, kde se zvířata natěsnala, strkajíce do sebe a porážejíce se navzájem. Mnozí samci zápasili teď mezi sebou a nevšímali si lidí, ale žádný se nechtěl pustit do teplé vody, a námořníci měli proto snadnou práci. Ubíjení mrožů se chýlilo ke konci a pomalu zbývala již jen zvířata, která chtěl kapitán ušetřit. Pod místem, kde byli skryti oba hoši, přebíhalo jen několik mrožů, a ti se přes všechnu svou touhu uniknout do moře neodvážili prorazit čárou podivných rudých věcí, které jim naháněly strach. Jedno ze zvířat se octlo pod vysokým balvanem, na němž leželi Jan s Finnem.

„Teď si střelím!“ řekl dychtivě Finn, jenž až dosud potlačoval svoji loveckou vášeň.

„Radši ne,“ radil rozvážnější Benda, „nevíš, že to tvůj otec zakázal?“

„Ale co se může stát?“ namítal hoch, „jsme tady dost vysoko, a i když ho nezabiju, nemůže nám nic udělat.“ Janovi se zdálo, že má pravdu, a přestal mu bránit. Skutečně také balvan, na kterém měli své stanoviště, byl jistě přes tři metry vysoký a svažoval se směrem k mrožovi, který se k němu zatoulal, hodně příkře. Vypadalo to, jako by byli v nedobytné pevnosti.

„Miř mu tedy za ucho, kde má slabou lebku, do oka mu střelit nemůžeš,“ radil Jan, vzpomínaje si, co mu o mrožích vyprávěl Horgen během cesty.

Finn zamířil velmi pečlivě, položiv hlaveň své kulovnice na vyčnívající okraj kamene. Mrož stál jednu chvíli skoro nehnutě a byl od střelce sotva dvacet kroků daleko. Zdálo se, že není možno minout se cíle, ale v okamžiku, kdy Finn stiskl spoušť, pohnulo zvíře hlavou a kulka se svezla po jeho lehce. Finn mrzutě vykřikl a nabíjel znova, ale vypadalo to, jako by rána byla přece jen zvíře zasáhla. Mrož zdvihl udiveně hlavu a pak vyrazil zuřivý ryk. V příštím okamžiku se vrhl proti balvanu a vztyčil své nemotorné tělo na zadních ploutvích.

Vypadal velmi hrozivě a Jan pocítil strach, ačkoli si říkal, že se k nim mrož nemůže dostat. Brzy se přesvědčil, že se mýlil. Zvíře opřelo své kly o hrbol na balvanu a ohromnou silou vysoukalo tělo o stopu výše.

Bylo slyšet, jak jeho ohnuté kly skřípají na kameni a sjíždějí po něm, chvíli se zdálo, že se mrož neudrží, ale pak se kly zachytily o novou nerovnost na skalní ploše a opět povylezl o něco výše. Byl tak ovládnut svou pomstychtivou touhou dostihnout tvora, který jej zranil, že přestal řvát a upínal všechno své úsilí k tomu, aby se dostal na balvan.

Právě to ticho, které provázelo jeho zarputilou snahu po zničení nepřítele, působilo na hochy více než předchozí řev. Stačil jim jediný pohled do krvavých očí rozlíceného zvířete, aby pochopili, že to myslí se svou touhou po odvetě velmi vážně. Puška ve Finnově ruce se začala třást.

„Prchněme!“ hlesl hoch celý bledý, ale Jan si podržel rozvahu přes všechen svůj strach. Viděl, že uzavírací četa už poodešla k říčce a že tu není nikdo, kdo by jim mohl přispět na pomoc. Hlavou mu také šlehla Horgenova slova, že prchající lovec nemá žádnou naději na záchranu před mrožem, který ho pronásleduje, když je vzdálenost krátká a nelze kličkovat.

„Půjč mi pušku,“ řekl chraptivě, ale Finn se díval na mrože jako hypnotizován, očima rozšířenýma hrůzou, a přeslechl jeho výzvu.

Jan mu vykroutil zbraň z ruky, zlomil ji a přesvědčil se, že patrona sedí dobře v hlavni. Nasadil pak kulovnici pevně ke tváři a opřel její konec o kámen. Střílel skoro svisle dolů a věděl, že to bude velmi obtížná rána, ale nemohl si pomoci. Hlava mrože byla sotva půl metru od ústí pušky, ale zvíře nastavovalo ráně čelo a Jan byl v pochybnostech, jestli je kulka malé ráže z Finnovy pušky prorazí. Náhle dostal nápad. Vyrazil ostrý výkřik, který se jasně nesl až k říčce. Námořníci na okamžik ustali v práci a zadívali se k balvanům, ale vzdálenost byla taková, že jejich pomoc naprosto nemohla přijít včas. Jan také s ní nepočítal a svým výkřikem chtěl jen upoutat mrožovu pozornost. To se mu také podařilo. Mrož k němu pozdvihl svá krvavá očka, sice jen na okamžik, ale hochovi to postačilo. Vystřelil do oka, a poněvadž neměl kdy znovu nabíjet, vzal pušku obráceně do ruky a plnou silou udeřil zvíře přes jeho citlivý čenich. Byl by při tom málem ztratil rovnováhu a Finn ho v poslední chvíli zachytil za kabát. Mrož vztekle zařval a řítil se dolů. Nebyl hned mrtev, ale přesto už nebyl s to útočit.

Žlutošedé tělo se natáhlo pod balvanem, přední ploutve bily ještě chvíli kolem sebe a z hrdla zvířete se dral chraptivý řev, ale pohyby i hlas rychle slábly, a než přiběhl Leif s kapitánem, ležel již mrož nehnutě. Byl mrtev a Jan si teprve nyní uvědomil náležitě nebezpečí, kterému unikli. Odložil pušku a cítil se tak slabý, že se musil posadit.

„Jsi statečný hoch, Jene!“ chválil ho kapitán. „Nikdy si neodpustím, že jsem vás vzal s sebou! Jak jen jsem mohl zapomenout, že ta zvířata dovedou vylézt někdy hodně vysoko?“

„Hm, to je nějaké divné,“ bručel Leif. „Já jsem nezapomněl, že mrož leze, ale vím, že to dělá, jen když se jde slunit na břeh, anebo když utíká. Půjdu se na něj podívat!“ Slezl dolů a Jan mlčel, nechtěl vyprávět o Finnově střelbě.

„Vida, ty jsi na něj střelil dvakrát!“ řekl harpuník, který si povšiml ihned krvavé rýhy na mrožově lebce. „Ale co ti to napadlo? A udělal jsi to, když byl ještě dole, je to vidět podle směru rány. Pak se arci nedivím, že si to ten starý chlapík nechtěl dát líbit a šel se na vás podívat nahoru!“

Kapitán svraštil čelo. „Jak to? Ty jsi střílel přes můj zákaz?“ ptal se přísně. Hoch mlčel, ale Finn přiznal zajíkavě, jak to doopravdy bylo. „Děláš mi jen starosti,“ řekl otec smutně a odvrátil se od něho.

Jeho slova se zařízla lehkomyslnému hochovi do duše. „Opravdu už nikdy nic takového neudělám,“ sliboval v pláči a prosil tak dlouho, až mu otec odpustil. Ostatně kapitán byl tak potěšen tím, že se hochům nic nestalo i rozradován bohatým lovem, že se nedovedl dlouho zlobit.

Když spočítali kořist, zjistili, že ulovili na sto padesát zvířat, vesměs statných, z nichž mnohá byla skoro pět metrů dlouhá a vážila na patnáct metrických centů.

„Ten jediný lov nám stačí, hoši!“ prohlásil Nielsen k rozjařené posádce, „i s velrybou budeme mít nejméně sto tun dobrého oleje a naložíme starého »Isbjörna« až po čáru ponoru. Tentokrát se dostaneme tak brzo domů jako dosud nikdy, a můžeme vyjet ještě jednou!“

Ale bylo souzeno, že se stane něco docela jiného. Naštěstí nikdo neviděl do nejbližší budoucnosti a nic tedy nezkalilo radost námořníků, kteří vyrazili po kapitánově řeči bouřlivé „hurá!“. Lov byl namáhavý a lidé padali únavou. Kapitán proto rozhodl, že si půjdou všichni lehnout tentokrát ještě na škuner, ale od zítřka že se bude již tábořit na zemi. To se také stalo. Druhého dne vztyčili nedaleko bystřiny veliký stan z dvojité plachty, kde mohlo pohodlně spát deset lidí, a mužstvo bylo rozděleno na dvě směny, z nichž jedna měla pracovat ve dne a druhá v noci. Nebyla to ovšem skutečná noc, protože slunce tam v té době vůbec nezapadlo, ale řídili se přesto rozdělením dne na „den“ a „noc“, jak byli z domova zvyklí.

Dosti daleko od stanu byly postaveny veliké kotle na vyváření tuku a plavci se odebrali na:vzdálenější místa pobřeží shánět dřevo. Skutečně také přivezli dlouhé pně, odřené tak, že z nich byla všechna kůra sloupnuta. Doprava dala dost:práce, protože na těch místech břehu, která byla blízko bystřiny, neležel žádný sníh a námořníci musili vléci dřevo po ostrém štěrku.

„Ale kde se tu dřevo vzalo?“ ptal se Jan Horgena. „Vždyť tu nikde žádné stromy nerostou!“

„Připlavilo je moře až ze Sibiře, podívej se, jak je všechna kůra odřena ostrými hranami ledových ker,“ vykládal důstojník.

„Ale je to podivné, že se to dřevo sem dostalo, když je na moři celý rok tolik ledu!“ divil se Jan a důstojník s ním souhlasil.

Přestože postavili kotle dosti daleko od stanu, páchlo celé úzké pobřeží nesnesitelně tukem a hochům se přestalo líbit. Uvítali proto s jásotem Horgenův návrh, že by mohli jít s ním na výzkumnou cestu proti toku bystřiny, jestli jim to kapitán dovolí. Nielsen neměl proti tomu námitek, věděl, že svědomitý důstojník dá na ně pozor a že se dále od břehu nemohou setkat s žádným nebezpečným zvířetem. Skutečně také mrož i lední medvěd milují vodu a pobřeží a nepouštějí se do vnitrozemí.

„To je skvělé,“ řekl Finn, „a Dag potáhne saně!“

„Počkej, divochu!“ zvolal kapitán, „po čem je má táhnout? Nevidíš, že u břehů říčky není sníh?“ Finn byl zklamán.

„Půjdeme jen nalehko, Finne, jako turisti,“ upozornil ho Horgen a hoši se začali ihned zajímat o přípravy na cestu. Protože s vyvářením tuku nebylo spojeno tolik práce, svolil kapitán, aby šel s nimi také námořník Olaf, žádal však, aby se vrátili nejpozději za tři dny, aby nemusil mít starost o syna, jehož lehkovážnosti se obával. „Nebudeme brát s sebou stan, vyspíme se ve spacím pytli, stačí jeden menší pro hochy a větší pro Olafa a mne,“ rozhodl Horgen. Vzali s sebou zásobu jídla na tři dny v podobě mrožích a velrybích řízků, ovocných konzerva čaje, benzínový vařič, dva litry benzínu, zápalky a různé maličkosti.

„A co bude jíst Dag?“ staral se Finn a Horgen se mu smál.

„Neměj obav, ten se dovede o sebe postarat. Neviděl jsi ho, jak chytá sněhule a ty malé šedé ptáky, kteří se podobají našim strnadům a běhají tady skoro člověku pod nohama?“ Finn se uklidnil a věnoval svou pozornost výzbroji. Najmenoval otci tolik zbraní, které chtěl vzít na výpravu, že vzbudil jeho hlasitý smích. „To je celý arzenál, Finne, komupak jsi vyhlásil válku, ledovcům? Měj rozum, vždyť s tím byste neušli ani kilometr za den!“ Shodli se pak na tom, že oba muži vezmou jen kolty a že hoši budou ozbrojeni Finnovou kulovnicí. Kapitán zachytil toužebný pohled Janův na synkovu zbraň a neříkaje nic, odešel na loď. Vrátil se za chvíli a nesl krátkou, lehkou karabinu s komorou na vojenský zásobník o pěti ranách.

„Vezmi si ji, Jene, je tvoje!“ řekl, podávaje ji hochovi, který se zajíkl radostí a nemohl v prvé chvíli ani uvěřit, že je to pravda. Nesáhl po zbrani a kapitán se usmál. „Jen si ji vezmi, myslím to doopravdy!

Nosit zbraň je právo muže, a ty už jsi dokázal dvakrát, že se dovedeš chovat jako muž!“ Teprve potom přijal hoch karabinu a děkoval Nielsenovi se srdcem přeplněným radostí. Kapitán ho pohladil po tváři a odešel k pracujícím lidem.

„Ta je krásná!“ obdivoval Finn kamarádovu zbraň bez závisti a vybídl ho, aby ji šli hned zkusit, ale Horgen je zadržel.

„Chcete pořádat závody ve střelbě, nebo jít na výzkumnou výpravu, hoši?“ ptal se. Oba přátelé mu musili volky nevolky vyhovět a pomáhat při chystání potřeb, které měli nést s sebou.

Vyrazili časně zrána. Napřed šel Horgen, který nesl v tlum oku potraviny. Měl kompas a malý úhloměr a cestou zhruba zakresloval mapu krajiny. Za ním kráčeli oba hoši, z nichž každý nesl svoji zbraň a lehký tlumok se střelivem a trochou táborových potřeb, lehké hliníkové nádobí, velkou krabici zápalek a vařič. Nebylo toho mnoho a Finn, který byl slabší, nesl méně než Jan, ale přesto s jejich puškami to bylo nepříjemné břemeno, na které si musili teprve zvykat. Průvod uzavíral statný Olaf, na jehož širokých zádech byly naloženy oba spací pytle a skládací gumový člun pro dvě osoby s hustilkou k nafukování. Kolem pobíhal Dag, který přijal cestu s očividným uspokojením a hned utíkal daleko napřed, hned zase zůstával někde vzadu, slídě po kořisti.

Všichni popřáli malé výpravě šťastnou cestu a kapitán šel s nimi kus cesty, používaje této příležitosti k tomu, aby připomenul svému synkovi všechny jeho sliby a dobré úmysly. Hoch měl otce upřímně rád, ale kapitán mu domlouval tak důtklivě, že si tentokrát oddechl, když se s ním rozloučil. Vykročil rázněji kupředu a za okamžik byl po boku Horgenově. „Kudy půjdeme, pane Horgene?“ tázal se důstojníka, který se právě díval na kompas.

„To je jednoduché, Finne,“ odpověděl, „budeme se držet stále potůčku. Myslím, že údolí bude čím dál tím užší a že podle téhle teplé bystřiny vede nejschůdnější cesta.“ Bylo tomu skutečně tak, jak říkal, a cesta zpočátku nepůsobila potíží. Břeh potoka kryly hladké oblázky a místy mezi nimi vyrážel hustý mech. Půda se zdvihala dosti příkře, a nešli ještě ani půl hodiny, když zaslechli vzdálené hučení.

„Tady jsem byl už prvý den, když jsem prohlížel loviště,“ poznamenal Horgen. „To hučí vodopád, který tvoří bystřina o kus dále. Uvidíte to za chvíli, teď nám brání v rozhledu pára.“ Ponořil do vody teploměr. Hoši se divili, když na něm četli patnáct stupňů nad nulou. „Čím je voda blíže k svému prameni, tím je teplejší, u ústí jsem naměřil jen dvanáct stupňů,“ poznamenal Horgen. Za čtvrt hodiny došli k příkré skalní terase, která se před nimi tyčila do výše třiceti metrů. Bystřina z ní spadala, šumíc a hučíc jako stříbrný proud, který dole bil do kamenů, plnících její koryto, a ohlazoval jejich hrany.

„Jakpak se dostaneme nahoru?“ staral se Finn. Horgen složil s ramen svůj tlumok a odešel na prohlídku terénu podle terasy. Stáli na levém břehu bystřiny, kde bylo údolí schůdnější, a důstojník doufal, že najde nějaké místo, které jim umožní dostat se nahoru. Skutečně také na ně přišel ve vzdálenosti asi padesáti metrů od břehu říčky. Na úbočí terasy se nejasně rýsovala dosti povlovná stezka, jako vytesaná do skály. Nešla až nahoru, asi v jedné třetině od hřebene skalní plošiny, se které bystřina spadala, byla přervána shlukem velkých kamenů, nakupených v neladu přes sebe. Horgen se na ně díval zamyšleně a přemýšlel, jak vznikly.

„Vida, tady nám někdo udělal cestu!“ liboval si Finn.

„A někdo ji taky zkazil a naházel na ni kameny,“ poznamenal Olaf.

„To musil být pořádný silák, Olafe,“ řekl Jan, „podívejte se na ty balvany, ty byste asi sám nezdvihl!“

„Pravda, jsou pořádně veliké,“ uznal Olaf s obdivem.

„Víte, kdo udělal tu stezku a kdo ji zase zkazil?“ ptal se Horgen.

„Voda si ji prorazila ve skále a pak přišel nějaký velmi náhlý převrat, snad zemětřesení, a pobořil ji. Teplý potok si potom vyhledal novou cestu, tu, kudy teče dnes.“

„Zemětřesení, to musí být pěkná věc,“ řekl dychtivě Finn, „chtěl bych to jednou vidět!“

„Raději si to nepřej,“ odvětil důstojník, „a chceš-li to za každou cenu zkusit, stoupni si na kus plachty a požádej Jana, ať ti s ní pořádně zaškubá pod nohama. A teď se musíme dostat nahoru.“ Stezka neskýtala valných potíží, ačkoli byla téměř bez sněhu a omletá vodou tak, že noha sklouzala po hladkém kamení, zato balvany tvořily jistou překážku. Zlezl je nejdříve Horgen, který vzal s sebou lano, k němuž pak přivázal oba hochy. Tak jim pomohl nahoru a vytáhl potom po provaze i všechny zásoby.

„A Daga tam necháme?“ polekal se náhle Finn, když zaslechl dole dychtivé psí štěkání. Dag se předtím potuloval někde u říčky a přiběhl v posledním okamžiku, když už se chystal nahoru i Olaf.

Málem by byli na něj zapomněli.

„Neboj se, Finne, vezmu si ho na záda!“ volal námořník a opravdu to udělal. Posadil psa do jednoho spacího pytle a ten si pak připoutal pevně na záda. Nebylo to lehké břemeno, mohutný pes vážil nejméně padesát kilo, ale statnému námořníku to nedělalo potíží. Za chvíli stanul trochu udýchán vedle ostatních a Dag byl velmi rád, když se zase octl na všech čtyřech.

Stáli na skalní plošině, kde se říčka rozlévala do značné šířky a tekla dosti pomalu, protože půda zde jen velmi volně stoupala. Nebylo tu par v ovzduší, a měli proto dosti dobrý výhled. Viděli, že jsou na zcela holé skále bez sněhu, ale také bez jakéhokoli rostlinstva. Plošina byla sotva půl kilometru široká a skály, pokryté sněhem a ledem, se úžily směrem k jejímu druhému konci, takže měla tvar nepravidelného trojúhelníku.

„Nevím, projdeme-li,“ řekl Horgen, zakresluje na papír podobu krajiny.

„Dag tam zmizel, podívejte se!“ zvolal rozčileně Jan. Ukazoval k tmavým skálám, které se tísnily k sobě nedaleko nich. Průchod tu byl, to shledali brzy nato. Tvořily jej dva ohromné, černé sloupy čediče, vzdálené od sebe necelé dva metry, a tekla jím bystřina, které se až dosud drželi. Nebyla hluboká a průchod jejím korytem jim nezpůsobil potíží. Když prošli krátkou skalní soutěskou, zastavili se v údivu. Vstříc jim zaznělo na sta ptačích hlasů, ale nebyly to libozvučné trylky našich zpěváků, jen drsné skřeky polárních alek, racků, potápek, kachen, kajek a hus i různých jiných okřídlených tvorů, které ani Horgen nedovedl pojmenovat. Křik byl tak ohlušující, že poutníci musili na sebe volat, aby se slyšeli. Neméně podivný byl i pohled, který se naskýtal jejich užaslým zrakům. Skály se před nimi náhle rozestupovaly a obklopovaly širokou kotlinu, která byla téměř celá vyplněna velikým jezerem s nazelenalou, průzračnou vodou. Za malou chvíli stanuli na jeho břehu v nepatrné vzdálenosti od soutěsky. Dovedla je k němu bystřina teplé vody, vytékající z jezera. Vzduch nad vodou byl průzračný a nebránil jim dohlédnout až k protějšímu břehu.

Horgen odhadoval šířku jezera na dva kilometry a upozornil hochy na některá místa u břehů, vpravo i vlevo, odkud stoupala bělavá pára, zahalujíc je neproniknutelnou clonou.

„Tam vyvěrají na dně jezera teplé prameny,“ poznamenal Horgen.

„A jak se dostaneme přes jezero?“ ptal se Jan a důstojník pokrčil rameny.

„Nevím ještě, kraje nejsou vidět pro tu páru, snad se dá obejít.“

„Je tu ale vedro!“ řekl Olaf, shazuje své břemeno na břeh, pokrytý našedlým prachem a podivnými, sklovitými oblázky. Otřel si zpocené čelo a ostatní si teprve nyní uvědomili, že je jim pořádně horko. Horgen vyňal teploměr a po malé chvíli se lesklý sloupeček rtuti ustálil na deseti stupních nad nulou.

„Ale kde se tu vzalo to teplo, dole v našem táboře je pořád vzduch pod nulou?“ ptal se Finn.

„Jednak z jezera,“ odpověděl Horgen, a přivázav teploměr na šňůrku, ponořil jej do průzračné vody. „A pak možná i ze země. Všimněte si, že to tady vypadá jako ohromná mísa, do níž je nalita voda. Myslím, že se nemýlím, když řeknu, že jsme v kráteru sopky.“ Hoši vyráželi výkřiky údivu a rozhlíželi se kolem. Bylo to takové, jak to popisoval Horgen. Černé čedičové skály obkličovaly jezero jako kraje mísy a na jejich příkrých nepřístupných úbočích neležel žádný sníh. Okolí by bylo vypadalo dosti smutně, nebýt jezera s jeho jasnou vodou a zeleného pásu bujného rostlinstva, který se k němu přimykal na mnoha místech. Také ptáci, přeplňující vzduch nad jezerem i nad jeho břehy, přispívali k oživení pochmurného rázu krajiny.

„A je to vyhaslá sopka?“ tázal se Jan a Horgen potřásl hlavou.

„O sopkách se to nikdy nedá říci! O Vesuvu si také myslili staří Římané, že je vyhaslý, a náhle začal soptit a zničil v několika hodinách tři kvetoucí města.“

„Kdyby tak ta sopka vybuchla zrovna teď!“ staral se polekaný Finn, ale Horgen ho uklidnil.

„To je málo pravděpodobné, Finne!“ Sebral se země jeden z oněch skelných oblázků a pozorně jej prohlížel. „Vidíte, hoši, takovéhle věci sopka ze sebe vyhazuje, když se dá do chrlení ohně. Jsou to lapilli, písek, který se účinkem ohromného žáru slil do podoby skla. Tyhlety kamínky jsou již porušeny vlivem povětrnosti, a to je důkazem, že zde leží už mnoho let.“ Toto prohlášení Finna uspokojilo. Teploměr vytažený z jezera ukázal patnáct stupňů jako teplotu vody a malá výprava se dala pak podle pravého břehu směrem k místu, kde byl pás zeleně, široký několik metrů.

„Nebude už čas k obědu?“ staral se Finn, který byl cestou trvající několik hodin dosti unaven.

„Můžeme si odpočinout,“ souhlasil Horgen, „a hlad máme už všichni.

„Škoda že tu nemáme brokovnici, kterou nám půjčil tatínek u Flóřina mysu,“ litoval Finn. „Tady je tolik ptáků, to by byl dobrý oběd,“ dodal mlsně a ostatní se mu smáli.

„Nebyl bys ji asi chtěl nést, Finne, je řádně těžká. Ale proč se nevěnuješ rybolovu, podívej se, co je tu ryb!“ vybízel jej Horgen a ukazoval na temné stíny, které se rychle míhaly pod hladinou jezera.

„Kdybych měl udici!“ řekl Finn toužebně.

Ukázalo se, že důstojník vzal předvídavě udici s sebou, jen prut chyběl. Na břehu jezera rostlo však dosti vysoké rákosí, z něhož si hoši zrobili prut. Na udici pověsili kus mrožího masa jako návnadu. Zpočátku se skoro pohádali o to, kdo bude udici držet, ale za chvíli ji neposedný Finn dobrovolně přenechal Janovi a začal pobíhat po břehu.

„Ať mi nikam nechodíš, Finne!“ napomínal ho přísně Horgen a hoch to slavně slíbil. Pomáhal chvíli Olafovi v chystání vařiče a nádobí a pak se dal do sbírání četných drobných kvítků, které rostly kolem.

Většinou byly bílé nebo bledě žluté a Horgen v nich poznal tytéž druhy, které rostou i v Evropě, jenže zde byly zakrnělejší a bledší.

„Jsou málo pestré,“ stěžoval si Finn, „chtěl bych nějaké hezčí na kytici pro tatínka!“

„Chybí jim slunce, Finne,“ odpověděl Horgen, „mají ho trošku málo a nehřeje tolik jako u nás. Podívej se na tento květ,“ ukazoval na žlutý kalíšek s dosti velikými lístky.

„To je vlčí mák!“

„Jé, ten je bledý, u nás je krásně rudý!“ divil se Finn. Stejně byla bledá i chrpa a jiné luční květy, které nasbíral.

„Tohle je velmi důležitá rostlina,“ řekl Horgen. Držel v ruce malý, bílý kvítek, s korunkou podoby lžíce. „Roste i na polárních březích, kde není teplá voda, jeho odvar znali už plavci před několika sty lety jako výborný lék proti kurdějím.“ Jan vzhlédl od svého prutu, prohlížeje si bělavý květ, ale vzápětí radostně zvolal: „Ryba a veliká, podívejte se, jak se ohnul prut!“ Skutečně, rákos byl ohnut do oblouku a zdálo se, že povolí v místech, kde byly jeho kusy svázány dohromady. Horgen pomohl hochovi vytáhnout kořist a v příštím okamžiku se už zmítala na trávě ohromná ryba, kterou Olaf zručně zabil, bodnuv ji nožem do páteře těsně za hlavou. Byl to krásný úlovek vážící nejméně tři kila a všichni si jej se zájmem prohlíželi. Ryba se podobala kambale svým zploštělým tělem, ale lišila se od ní temnými, hnědými skvrnami na šedém hřbetu i na stříbřitém břichu. Velmi podivné byly její veliké oči, vystupující z těla po obou stranách zploštělé hlavy.

Horgen se sice vyznal dobře v rybách sladkovodních i mořských, ale byl na rozpacích, kam má Janovu kořist zařadit.

„Nepodobá se to žádné žijící rybě, hoši,“ řekl zamyšleně.

„Pravděpodobně je to ryba, jejíž rod tvarem přečkal dlouhá období a je asi stejná jako byla v době třetihorní, kdy ještě člověk nežil.“

„Ale kde by se tu vzala, myslil jsem vždycky, že v polárních krajinách takoví tvorové nikdy nežili, když je tam jen sníh a led,“ divil se námořník Olaf.

„Polární končiny byly kdysi plné rostlin, stromů i zvěře, Olafe,“ vysvětloval Horgen. „Jak to bylo možné, s tím si lámou učenci hlavu, ale jistě tomu tak bylo. Vždyť se našlo na Špicberkách i na zemi Františka Josefa uhlí, a to jsou vlastně zkamenělé lesy.“ Jan zatím vytáhl jinou rybu, podobnou prvé, ale menší, a Horgen usoudil, že už mají dost. Olaf se chystal, že uvaří z ryb pořádnou polévku, měl však obavu, nejsou-li snad jedovaté. Horgen ho uklidnil prohlášením, že z ryb žijících na zeměkouli nezná ani jednu, která by se nedala požívat, a sháněl se pak po Finnovi.

„Byl tu ještě, když jsme prohlíželi první rybu,“ tvrdil polekaný Jan.

„Ani Dag tu není,“ upozorňoval Olaf a Horgen zneklidněl.

„Slyším štěkání, tam, tam!“ vzkřikl náhle hoch, ukazuje směrem ke skálám, kde se valila z jezera bělavá pára. Důstojník se dal do běhu a Jan utíkal za ním. Byli od onoho bílého mraku sotva sto metrů daleko, když štěkot zesílil a stal se přímo zuřivým.

Vzápětí se z bílé páry vyřítil Finn s obličejem zbledlým hrůzou a zoufale křičel: „Pomoc, pomoc, strašidlo!“ Za ním se tyčilo z mlhy něco podivného, podobného stromu, a v příštím okamžiku se objevilo mohutné zvíře s ohromnými lopatkovitými parohy, které se hnalo za hochem. Kolem něho skákal Dag a útočil na jeho nohy, ale netvor si toho nevšímal.

„Utíkej, Finne, už jdeme!“ křičel úzkostlivě Jan, ale Horgen pochopil nebezpečí v celém rozsahu a srdce se mu na okamžik zastavilo smrtelným strachem o hocha. Střelit nemohl, protože Finn byl v čáře výstřelu a břeh byl úzký. Nemohl však váhat, zvíře už Finna dohánělo a sklánělo zuřivě své ohromné parohy proti zádům utíkajícího hocha.

V této nejvyšší tísni padl důstojníkův pohled na široký nůž Janův, dárek kuchaře Jensena, který si hoch vzal s sebou na výpravu. Beze slova jej vytrhl hochovi z pochvy a několika šílenými skoky přeběhl vzdálenost, která ho ještě dělila od Finna. Strhl ho stranou, uskočil, právě když se zvíře pokusilo srazit ho parohy k zemi, a jediným mohutným rozmachem vrazil mu nůž do plecí až po jílec. Tvor chraptivě zařičel, poklesl na přední nohy a pak se zvolna zhroutil celý. Z rány vytékala krev širokým proudem a Dag zuřivě dorážel na nehybné tělo, dokud ho Horgen neodtáhl zpátky.

Finn se posadil na zem, v obličeji bledý jako sníh, a třásl se hrůzou.

„Chtěl jsem se jen podívat k tomu místu, co se tam kouřilo z jezera, jestli je tam cesta,“ vyrážel ze sebe zkroušeně. „A Dag tam začal štěkat a pak jsem viděl, jak na mne letí z mlhy nějaký strom a dal jsem se na útěk.“

„Ten strom byly parohy losa, kterého Dag podráždil,“ vysvětloval důstojník. Byl šťasten, že hocha zachránil v poslední chvíli. „Ale nedivím se ti, že jsi je považoval za strom, podívej se na ně!“ Hoši obdivovali mohutné paroží, na koncích lopatkovitě rozšířené.

„Byl by mne jimi provrtal,“ řekl zděšeně Finn.

„A udupal k tomu,“ poznamenal Horgen, „je to ohromné zvíře, kdyby se postavilo, bylo by skoro dva metry vysoké. V Kanadě se někdy vyskytnou takové zvláště velké kusy, ale na polárních ostrovech ještě nikdo losa nenašel. Dost možné, že i on je přežitkem ze staré doby a že se zde udržel jen díky zvláště teplému okolí jezera. Potravy by tu měl dost. Jen nechápu, kde by se pásl, břehy jezera jsou úzké.“

„Možná že za touhle kotlinou je ještě jiná,“ prohodil Olaf, který mezitím došel k nim, a začal ihned s Janovou pomocí losa zručně stahovat.

„Možná,“ souhlasil Horgen a vyzval pak Finna, aby šel s ním na slovíčko stranou. Nechtěl ho plísnit před ostatními, ale domluvil mu patrně neobyčejně důkladně, protože se Finn vrátil velmi zkrotlý. Skutečně pak už po zbytek cesty se choval vzorně a nedal Horgenovi žádné příčiny ke stížnosti.

Olaf vyřezal z ohromného těla losa nejlepší kusy masa a upekl z nich řízky, které byly neobyčejně chutné. Měli výborný oběd, a protože čerstvého masa bylo dost, dostal Dag většinu mrožích a velrybích řízků a ještě důkladný podíl z losa. „Necháme losa tady a při zpáteční cestě si ještě vezmeme z jeho masa, co bude potřebí,“ rozhodl důstojník a poslal Olafa zabalit maso do losí kůže, aby je nerozchvátili ptáci.

„Škoda že nemůžeme vzít s sebou parohy, jsou krásné,“ litoval Olaf, když se vrátil.

„Byly by moc těžké,“ mínil důstojník.

„Ale byla to krásná rána, jak jste ho zabil pouhým nožem!“ obdivoval se Jan.

„Nůž je často spolehlivější než puška, protože můžeš ránu umístit jak chceš, ale je k tomu potřebí síly,“ řekl Horgen. „Staří lovci na amerických prériích dávali často noži přednost před puškou a útočili s ním i na ohromného šedého medvěda grizzlyho. To si ovšem mohli dovolit jen lidé nejodvážnějších srdcí, a nevím, zdali by se k tomu ještě dnes někdo odhodlal.“ Jan si v duchu myslil, že Horgen by to jistě udělal, a díval se na něj s pobožnou úctou jako na hrdinu z povídek.

„A teď vyrazíme!“ rozhodl důstojník, když si řádně odpočinuli.

„Je už pět a rád bych do večera obešel s vámi jezero.“ Počasí bylo jasné, ačkoli slunce nesvítilo, oblohu zastíral lehký bílý mrak. Naložili si pláště na záda k tlumokům, ježto bylo velmi teplo, a dali se na cestu.

Volili směr „losí stezkou“, jak prohlásil Finn a zanedlouho se octli v bílé páře, stoupající z jezera. Mizelo úplně pod jejím neprůhledným závojem, ale z jeho hladiny bylo slyšet syčení a bublání. „Zde asi vyvěrá nějaký gejzír horké vody na dně jezera,“ prohlásil důstojník a spustil pod hladinu teploměr uvázaný na šňůře od udice. Ukazoval dvacet stupňů, když jej zase vytáhli, o pět stupňů více, než měla voda na kraji jezera u skalní soutěsky.

„To by byla teplá lázeň,“ usoudil Finn a Horgen jim slíbil, že se ráno vykoupají. Břeh jezera se zanedlouho zúžil na pouhou stezku, místy zahrazenou balvany, které musili zlézat. Tím se pochod velmi zpomalil a Horgen už nahlížel, že do večera nedorazí na opačný břeh.

Bylo asi osm, když se jim postavila do cesty nepřekročitelná překážka, čedičová skála vybíhala ostrohem až do jezera a byla tak strmá, že se nedalo pomýšlet na její zlezení.

„Pro dnešek dost!“ rozhodl Horgen a určil, že přenocují na samém úpatí skály, která je chránila ze dvou stran, zatímco třetí stranu jejich tábora krylo jezero. Přístup do ležení byl jen stezkou, kudy přišli, a tu bude hlídat Dag. Byli tedy v bezpečí a mohli klidně přenocovat. Natáhli spací pytle na stezku, která byla v těchto místech poněkud širší a Olaf rychle upekl kus losího masa. Hoši byli tak unaveni, že dřímali nad večeří, a sotva si vlezli do spacího pytle a přehrnuli jeho okraj přes hlavu, usnuli tvrdým spánkem.

14 DALŠÍ VÝZKUMY A NÁVRAT

Janovi se zdálo, že spal teprve malou chvíli, když ho budil veselý hlas Horgenův. „Vstávat, lenoši, slunce je už na obloze!“

„Ó jé,“ kňoural Finn, „to už je tam dva měsíce, to bychom byli dlouho vzhůru, kdybychom se řídili podle něho! A vůbec se mi zdá, že jsem teprve před minutkou usnul!“

„Pořádná minutka, Finne,“ smál se Horgen. „Usnul jsi v devět večer a teď je sedm, to máš plných deset hodin!“ Mezi řečí se svlékal a hoši se nedali pobízet k lázni. Vklouzli rychle do vody a libovali si, jak je teplá. „Nevzdalujte se od břehu!“ napomenul je Horgen a sám se pustil dále, obeplout skalní ostroh. Jezero bylo u skály velmi hluboké, a ačkoli se Horgen ponořil, jak nejvíce mohl, přece nedosáhl dna.

Když obeplul skalní výběžek, zjistil, že je za ním dosti dlouhý záliv, z protějšího břehu, od skalní soutěsky, nebyl vidět, protože jej skála zakrývala. Byl velmi zklamán, když mu podrobná prohlídka břehů ukázala, že tam není žádná cesta. Skály spadaly příkře k jezeru a byly zcela neschůdné. Plaval ještě kus dál a pak začal šlapat vodu, aby se trochu rozhlédl. Vztyčil se nad vodu, jak nejvíce mohl, a spatřil v dáli úzký pruh plochého břehu jezera. Skály tam vytvořily podivné kamenné stavby a čedičové sloupy připomínaly dílo lidských rukou. Vypadalo to jako chrámové pilíře a Horgen nepochyboval, že mezi tímto skalním bludištěm je někde cesta do širších prostorů, odkud přišel los.

Vrátil se rychle k táboru a našel hochy již na břehu. Byli oblečeni a naléhali na Olafa, aby si pospíšil se snídaní, že mají hrozný hlad.

Dokázali to pak na losím mase, kterého snědli tolik, že měl Olaf obavy, co bude k obědu. Vracet se pro losí maso nebudeme,“ rozhodl Horgen, „něco se snad uloví, a ne-li, je v jezeře ryb dost.“

„Ale to není žádné maso!“ namítal Finn a Horgen se opravdu pohněval.

„Mluvíš, jako bys nebyl z Norska! Tisícům tvých krajanů je čerstvá ryba v létě a sušená v zimě jediným masem, které poznali ve svém životě!“ řekl přísně. Finn se začervenal a zatvářil se zkroušeně, ale za chvíli mu zase otrnulo a na všechno zapomněl. Později si na Horgenova slova vzpomněl a trpce litoval, že jednou pohrdl rybami jako jídlem.

„Uděláme to takhle,“ rozhodl Horgen: „Přeplavíme se přes jezerní záliv ve skládacím člunu. Všichni se tam ovšem nevejdeme, a proto pojedeme několikrát.“ Člun měl na okrajích dvojité stěny a mezi ně se dal napumpovat hustilkou vzduch. Mimoto byl okraj v pravidelných vzdálenostech sešit a utěsněn, takže po naplnění vzduchem vzniklo několik vzdušných komor. Bylo to bezpečnostní opatření pro případ, že by se okraj člunu na některém místě prorazil, pak by vnikla voda jen do jednoho oddělení a ostatní by stačila udržet člun ještě nad hladinou.

První vypluli Horgen s Janem. Protože hoch tolik nevážil jako dospělý muž, vzali s sebou zbraně a spací pytle. Horgen pádloval a nemotorný člun pomalu plul přes jezero, které se zdálo Janovi nekonečné jako moře. Voda byla sice velmi průzračná, ale jezero bylo tak hluboké, že nedohlédl dna, ačkoli slunce jasně svítilo. Jeli jen pomalu, protože Horgen musil každou chvíli vyrovnávat směr. Člun byl skoro stejně dlouhý jako široký a nedovedl udržet směr plavby, otáčel se ustavičně kolem osy. „Nechtěl bych s tím jet na dlouhou vzdálenost,“ prohlásil Horgen. „Je to mnohem únavnější než pohánět velrybářský člun. Nechceš to zkusit?“ Jan vzal od něho pádlo a sedl si do směru jízdy. První zabrání vneslo do gumové loďky několik litrů vody a Jana to velmi zamrzelo. Horgen se smál a dodával mu chuti. „Pádlování není tak lehké, jak se zdá být! Z trochu vody si nic nedělej, naštěstí je naše plavidlo tak široké, že je nemůžeš převrátit, i když budeš špatně veslovat.“ Další tempa byla již lepší, a když se přiblížili k břehu, pádloval už Jan dosti slušně. Horgen se ve svém očekávání nemýlil, skály zde skutečně ustupovaly od jezera, takže vzniklo pobřeží několik desítek metrů široké. Bylo však holé a bez rostlin a pokrýval je jen černý, ostrý štěrk. Nedaleko místa, kde vystupovali na břeh, vtékala do jezera neširoká říčka a důstojník usoudil, že je to nepochybně táž, kterou už znají. „Její vody asi vyplnily sopečný kráter a přebytek teče pak dále k moři,“ vysvětloval Janovi. „Půjdeme-li pak podle ní, dostaneme se jistě k prameni!“ Vrátil se s člunem a převezl Finna a zbytek jejich výstroje, načež odjel zpět. Tentokrát přijel Olaf s Dagem a námořník se posléze vrátil pro Horgena. Ačkoli cesta člunem nebyla jistě delší než kilometr, trvala přece jen složitá přeprava všech plné dvě hodiny. „Zpátky půjdeme opačnou stranou, tam je jistě cesta,“ rozhodl Horgen a na Janovu otázku, z čeho tak soudí, řekl, že los se musil nějak dostat na místo, kde se setkal s Finnem, a poněvadž nerad dlouho plave, nepochybně šel po nějaké stezce.

„Tady to vypadá strašidelně;“ poznamenal Finn, když se pohroužili mezi spleť balvanů a nízkých skalisek. Skutečně také temný čedič působil smutným dojmem, ačkoli nejrůznější tvary, které měl, poskytovaly zajímavý pohled. Místy to byly zcela pravidelné sloupy, stoly, sedadla, ba i jakási kazatelna a drobné chýše. Jednu chvíli vykřikl Finn údivem a tvrdil, že vidí sedící postavu nějakého černocha. Když přišli blíže, zjistili, že je to zase jen mámivá podoba, kterou na sebe vzala čedičová skála, a místo černocha našli jen kámen, smutný a holý jako všechny ostatní. Cesta byla poseta menšími kameny a místy byla tak úzká, že musili jít řečištěm, které bylo naštěstí mělké, takže jim voda šla jen ke kolenům. Z obou stran se skály k sobě tísnily tak, že mezi nimi vládlo hluboké šero, ačkoli slunce jasně zářilo dosti vysoko na nebi. I Dagovi se tato cesta málo líbila a chvílemi neklidně vrčel.

Náhle vyrazil s hlasitým štěkáním kupředu, a když pospíšili za ním, octli se po několika krocích na konci rokle. Zastavili se neschopni úžasem vydechnout. Před nimi se prostíralo široké a nedohledně dlouhé údolí, které bylo jediným zeleným kobercem.

„Tady je krásně!“ řekl Jan tiše a ostatní s ním souhlasili. Nebýt pohledu na ledovce, korunující vrcholky skal po obou stranách údolí, mohli si myslit, že jsou někde daleko na jihu, v kraji mírného podnebí, na kvetoucí louce. Údolí mělo oválný tvar a jeho středem se vinula bystřina, která zde tekla jen mírnou rychlostí, jako stříbrná stuha.

Všude rostla bujná tráva, v níž Dag mizel až po břicho, a v dálce bylo vidět dokonce lesíky zakrslých bříz a nízkých smrčků.

„Tohle je nejpodivnější věc, jakou kdo viděl v polárních krajích,“ řekl zamyšleně Horgen.

„Ale kde se to tu vzalo?“ ptal se Olaf, který se dosud nevzpamatoval z údivu. „Člověk by si mohl myslit, že je v našem milém Norsku.“

„Všechno to dělá asi podzemní oheň,“ prohlásil Horgen. „Dnes ráno jsem měřil u jezera teplotu půdy a zjistil jsem osm stupňů nad nulou.

Země je zahřívána zespodu a je to jakýsi ohromný skleník, v němž si příroda topí sama.“

„Podívejte se, co to Dag honí!“ vykřikl Finn a všichni se zadívali směrem, kam ukazoval. Dag se tam hnal po stopách jakéhosi většího zvířete s šedou srstí a jemnými parohy.

„Je to sobí samice,“ řekl Horgen, dívaje se za psem kukátkem.

„Na Daga je ale trochu rychlá a ostatně tihle eskymáčtí psi se nehodí k štvanici, jsou na to příliš těžcí.“ Jeho předpověď se splnila a za chvíli se rozmrzelý Dag vrátil, oddechuje únavou.

„Tamhle je celé stádo sobů,“ zvolal Jan, ukazuje k březovému lesíku, kde byl veliký palouk, pokrytý smaragdově zelenou trávou. Na ní se páslo stádo asi dvaceti kusů těchto tenkonohých zvířat, která nahrazují Laponci krávu i koně.

„Vida, Finne, ty jsi měl starost o oběd. Nu, tady se můžeš pokusit opatřit nám něco dobrého k jídlu!“ řekl s úsměvem Horgen a hoch se zarděl. Měl v podstatě dobrou povahu a toužil napravit to, že důstojníka pohněval.

„Ba ne, pane Horgene, já nechám Jendu, aby si zalovil, má novou karabinu a ještě z ní nevystřelil!“ prohlásil.

„To jsi hodný, Finne,“ řekl Jan horlivě, „příště zase budeš střílet ty!“ Strhl pušku s ramene a chystal se vyrazit, ale Horgen ho chytil za rameno.

„Počkej okamžik, zvířata ti neutekou. Co chceš dělat?“ „Nu, pane Horgene, jsou trochu daleko a chci jít blíž, abych měl jistější ránu,“ odpověděl Jan rozpačitě. Olaf zatím chytil Daga za obojek a Finn mu držel čenich, aby nemohl štěkat a nepoplašil stádo.

„To je sice správné,“ řekl Horgen, „ale vždycky, když se plížíš k zvěři, musíš dbát, abys měl vítr proti sobě. Fouká teď napříč údolím a musíš tedy udělat oblouk, aby ses dostal proti němu. Ostatně nebude škodit, když obejdeš lesík a schováš se za krajními stromy, aspoň tě sob nezahlédne, ačkoli myslím, že by ho to ani nevylekalo, sotva asi někdy spatřil člověka, a neví proto, že je to nejhorší nepřítel každého zvířete !“

Ostatní zůstali stát na místě, asi pět set metrů od stáda, a Jan se plížil sehnut vysokou trávou směrem, který mu Horgen ukázal.

Údolí bylo v těchto místech rovné a hoch se dostal bez nesnází ke krajním stromkům březového háje. Zvířata se tak mírumilovně pásla, že mu jich na okamžik bylo líto. Sklonil váhavě hlaveň karabiny, kterou již přikládal k líci, ale vzpomněl si na Leifovu řeč, když šlo o lov mrožů, a přemohl své city. Okamžik mířil a pak stiskl spoušť. Statný sob s rozvětvenými parohy se vzepjal na zadní nohy a potom klesl k zemi, zatímco vyplašené stádo se dalo na útěk. Když Jan poklekl vedle skoleného soba, poznal, že je už mrtvý. Rána byla přesná a usmrtila jej v okamžiku.

„Trefil jsi ho právě na komoru,“ chválil Horgen, když k němu došli. „Tak to má být. Špatný lovec, který musí dobíjet zvěř nožem! A teď myslím, že nám už Finn neumře hladem!“ Rozhodl, že se utáboří na palouku a že budou obědvat dříve než obvykle. Zato vyrazí pak časněji a budou mít více času k prozkoumání údolí, které se zdálo být dosti dlouhé. Hoši nalámali březových větví a rozdělali táborák, zatímco Olaf s důstojníkem stahovali soba. Oběd si zasloužil pochvaly všech.

Měli silnou sobí polévku, do níž Olaf nakrájel hustě masa, a křehké řízky z kýt, upečené nad ohněm, které byly snědeny do posledního.

Dag se u svých přátel vydatně přiživoval, ale vedle toho lovil i na svou pěst. Zdálo se, že nemá o kořist nouzi, aspoň to dokazoval poslední úlovek, do něhož se mu již asi nechtělo, protože jej přinesl zakousnutý svému mladému veliteli. „Fuj, cos to chytil?“ řekl Finn s ošklivostí, když před něj pes položil malého tvora připomínajícího hraboše.

„To je lumík, patří mezi hlodavce a je hojně rozšířen v Grónsku i na jiných polárních ostrovech,“ řekl důstojník, prohlédnuv si Dagovu kořist. Pes byl udiven, že jeho pán jeví tak malé nadšení nad přineseným darem. „To je divné, že se ti to nelíbí, mně to chutnalo a přišel jsem se s tebou rozdělit,“ zdál se říkat jeho pohled. Když viděl, že se jeho příspěvkem pohrdlo, vzal mrtvé zvířátko do zubů a odběhl s ním k jednomu stromu, kde je začal po způsobu všech psů zahrabávat do země na pozdější dobu.

Malá družina se dala na pochod brzy po obědě. Sledovali tok potoka, který byl zpočátku dosti přímý a teprve po několika metrech se začal vinout mírně zvlněným terénem. Šli širokým údolím, pokrytým jen vysokou trávou, která jim v cestě dosti vadila. Lesíky zde ustupovaly ke skálám, kde patrně byly více chráněny proti ostrým zimním severákům. Údolí bylo dosti mělké a skály, které je obklopovaly, nebyly příliš vysoké. Přesto však Horgen na nich hledal marně schůdná místa, kde by bylo možno vystoupit nahoru a přehlédnout celé údolí najednou. Musil se tedy řídit kompasem a odhadem vzdáleností při kreslení své mapy. Místy splývaly s ledovce hlučící bystřiny do údolí a spojovaly se s říčkou teplé vody. Horgen věděl, že jejich voda je ledová, a usoudil z toho, že pramen říčky musí být velmi horký, když je říčka po tomto ochlazení ještě tak teplá. Tušil již, co najdou, ale nechtěl to zatím hochům prozradit, aby jim nezkazil překvapení.

Cestou vyplašili několikrát stáda sobů a malé hloučky losů, ale zdálo se, že v údolí není dravé zvěře a nenašli ani žádné stopy po vlcích, kteří jsou jinak v severních krajích dosti rozšířeni. Janovi to bylo divné, že v údolí není zvěře mnohem více, když tam nemá žádných nepřátel. Horgen uznal, že je to správný postřeh, ale poznamenal, že příroda dovede neobyčejně dobře a účelně vše zařídit podle místních poměrů. Patrně se v tomto údolí zvěř množí daleko méně než jinde, kde má dostatečný prostor k obživě a hojně přirozených nepřátel. Za hovoru šli dále květnatou stepí, kde poletovalo na sta motýlů temných barev. Po čtyřhodinovém pochodu byli hoši již unaveni a chtěli si právě odpočinout, když zaslechli v dálce slabé hučení.

„To je asi nějaký vodopád, pojďme se tam podívat!“ řekl zvědavý Finn, zapomenuv rázem na svoji únavu. Dno údolí bylo v těchto místech mírně zvlněno pahorky, které sice nebyly vysoké, ale přesto zabraňovaly rozhledu. Vyrazili bystře kupředu, ale jako vždy, tak i zde se ukázalo, že zvuk klame. Každou chvíli myslili hoši, že jsou už blízko onomu vodopádu a stále nebylo nic vidět. Šli už další hodinu a prošli právě malým lesíkem zakrslých smrků, který rostl na nevysokém, táhlém pahorku, když pod nimi zazněl onen zvuk daleko silněji.

Přidali do kroku a sestoupili do údolí, kde se jim naskytl pohled netušené krásy, přímo před nimi, ve vzdálenosti asi půl kilometru, se tyčily divoce rozeklané čedičové skály, protrhané žilami světlejšího porfyru a pod skálami bouřily čtyři mohutné gejzíry, chrlící své vody do výšky padesáti metrů. Voda syčela a hučela, vystřikovala nepravidelně, brzy slabším proudem, brzy zase mohutnou silou, která metala do výše celé záplavy, a ve slunečních paprscích hrály její krůpěje, roztříštěné na jemnou vodní mlhu, všemi barvami duhy.

Byl to obraz nepopsatelné krásy a trvalo chvíli, než se naši cestovatelé vzpamatovali a začali dávat svůj obdiv najevo hlasitými výkřiky.

„Podívejte se, jak je to krásné dole!“ ukazoval nadšený Finn. Kolem gejzírů, které vyvěraly v malých vzdálenostech od sebe, se táhla stupňovitá terasa jako umělá zeď, vystavená z nádherného, narůžovělého kamene. Poskytovala kypící vodě ohromnou nádržku, která přetékala na jednom místě širokým vodopádem, který se rozléval do údolí a úžil se později v říčku, jejíž tok sledovali po celou svou cestu.

„To je pramen naší řeky,“ pronesl Horgen. „A onen krásný kámen, který tu utvořil ohromnou, přirozenou nádržku, jsou vápenité soli, usazené z horkých vod. Jmenuje se travertin a používá se ho jako ozdobného kamene k obkládání vnějšku budov. U nás v Norsku se nevyskytuje, ale v některých místech střední Evropy je ho dost, například na Slovensku.“

„To je krása!“ vydechl zasněně Jan, který se nemohl nabažit pohledu na gejzíry.

„A přirozeně teplá voda na polévku, nemusím ji ani hřát!“ podotkl praktický Olaf a Horgen se dal do smíchu.

„Možná že z ní nebude polévka dobrá, Olafe,“ řekl. „Nejdřív ji musíme ochutnat a ostatně ti radím, abys vařil radši hned, není vyloučeno, že ti za chvíli voda zmizí!“ Jako by čekaly na tato slova, začaly se vodotrysky horké vody nížit a jejich proud slábl. Než došli k okraji nádržky, tryskaly ze země už jen nepatrné pramínky, ale Olaf prohlásil, že je v nádržce teplé vody tolik, že by stačila na polévku pro celou armádu.

„To je škoda, že už je konec,“ řekl smutně Finn, když se hluk gejzírů ztišil a prameny opadly.

„Nic si z toho nedělej, Finne!“ těšil ho Horgen. „Za nějaký čas to začne znova a možná že tě to probudí ze spaní. Každý gejzír nabývá největší síly vždy po určité době. Někdy uplyne mezi dvěma výbuchy několik hodin, jindy zase několik dní. Teď se napijeme vody!“ Učinili tak a shledali, že má chuť příjemně kyselou, což ostatně Horgen očekával. Říčka sytila jezero a v sirné vodě by ryby nežily.

„Ta je horká!“ bědoval Finn, který ve své nedočkavosti začal pít hned po naplnění koflíku a spálil si jazyk. Horgen naměřil šedesát stupňů Celsia, ale byl si jist, že gejzír sám je značně teplejší, protože voda se na studeném vzduchu okamžitě ochlazovala a pozbyla už část svého tepla, než ji zachytili do'kotlíku.

Mezitím co Olaf chystal večeři ze sobího masa, které vzal obezřetně s sebou, musil Horgen hochům vyprávět o gejzírech, které jsou v přírodním parku Spojených států ve Wyomingu a na islandském ostrově.

Hoši provázeli jeho vyprávění četnými poznámkami a v nich se jevila jejich navzájem tak odlišná povaha. Finn, tíhnoucí vždy k dobrodružství a k výstřelkům, hlasitě litoval, že tu není takový „satanský gejzír,“ jako ve Wyomingu, který vrhá do výše oblaka černého smrdutého bahna, zatímco Jan, jehož povaha byla daleko vyrovnanější, by si byl raději přál vidět nádherné alabastrové a opálové terasy, které podle Horgenova vyprávění některé gejzíry kolem sebe ukládají.

Horgen byl se svým vyprávěním hotov ve stejnou dobu jako Olaf s večeří. Založili tábor asi sto metrů od gejzírů, aby nebyli tolik rušeni jejich hlukem, na měkké trávě, do níž se Finn s rozkoší natáhl vedle Daga. Po večeři, která byla přesně stejná jako oběd, ale proto vyhladovělým poutníkům nechutnala o nic méně, se nechtělo nikomu spát.

Slunce mile hřálo a hoši zahrnovali Horgena tolika otázkami o gejzírech, sopkách a zemětřeseních, že jim nestačil odpovídat. Byl právě v nejlepším, když se země otřásla přímo pod nimi a vzápětí se ozval hromový rachot. Hoši vyskočili rovnýma nohama, polekaně se rozhlíželi a Dag začal zuřivě štěkat. Horgen seděl klidně dál. „Podívejte se na gejzíry, teď je chvíle jejich největší činnosti!“ vybízel ostatní.

Skutečně také vody tryskaly ještě výše než zvečera a bílá oblaka páry, sražené v chladnějším vzduchu, zahalovala vrcholy ohromných vodotrysků. Trvalo to celou hodinu a hřmot byl tak velký, že se Horgen rozhodl přenést ležení na pahorek k březovému hájku.

Když se usadili na novém místě, řekl hochům: „Víte, že jsme na něco zapomněli, co má udělat každý pořádný badatel v neznámých krajinách?“

„A co to je, pane Horgene? Postavit stráž na noc. To bychom se málo vyspali!“ staral se pohodlí milovný Finn.

„To zde ani není potřebí, protože tu nežijí ani lidé, ani dravá zvířata, a ostatně hlídá Dag,“ řekl Horgen, „ale pojmenovat nově objevené části krajiny!“

„Ó, to je znamenitá věc!“ zvolal s nadšením Finn, „to musíme udělat a budeme vymýšlet hodně divoká jména!“

„To nejde, Finne,“ bránil se Horgen. „Předně bys je zapomněl, než bys došel dolů k moři a za druhé by se nám vážní zeměpisci vysmáli, až bychom jim to předložili.“

„Tak jak tedy to pojmenujeme?“ ptal se zklamaný hoch.

„Snad podle nějakých významných osob nebo měst,“ navrhoval Jan.

„To už by bylo lepší, ale těžko bychom vybírali, a pak, podle vynikajících mužů bývá zpravidla pojmenováno mnoho míst a lidé si je pletou,“ mínil Horgen. „Nejlepší bude, když se přidržíme v pojmenování místních okolností,“ navrhoval, a to se hochům líbilo.

„Snad bychom mohli začít zálivem, kde kotví »Isbjörn«, a pojmenovat jej »zálivem Teplé vody«,“ prohodil skromně Olaf a všichni to schválili.

„A jezero bude »jezero Losů«,“ pospíšil si honem Finn a Horgen ho škádlil, že by bylo lepší pojmenovat je „jezerem Strachu“, protože se tam bál losích parohů.

„Údolí by se mohlo pojmenovat buď podle gejzírů nebo podle sobů,“ přihlásil se Jan a po kratší debatě bylo rozhodnuto zvolit první jméno.

„Gejzír je přece jen něco mnohem zajímavějšího než takový sob, kterého člověk může vidět u Laponců, kdy chce,“ prohlásil Finn.

Horgen zapisoval nová jména do mapy, kterou nakreslil cestou.

„Ale něco jste zapomněli pojmenovat, hoši,“ řekl.

„Ledovec?“ ptal se Finn.

„Ledovec ne, ten už má jméno »Worcesterský« na všech mapách světa. Ale říčku, podle níž jsme pořád šli!“

„Myslím, že bychom ji mohli pojmenovat podle toho, jak nás dobře vedla,“ mínil dobromyslný Olaf.

„Výborně!“ chválil Horgen. „Dáme jí jméno »říčka Správného cíle«, a dostaneme tak protějšek ke jménu, jež dal nešťastný polární plavec Franklin před sto lety jednomu mysu na severním pobřeží Kanady, který nazval »Turn again«, »Vrať se zpět«.“ Hoši počali mořit Horgena, aby jim vyprávělo Franklinovi, ale důstojník to odložil na zítřek a vyzval je ke spaní. „Je už deset a zítra máme před sebou namáhavý pochod. Chci urazit zpáteční cestu za jediný den, slíbil jsem kapitánovi, že nebudeme vzdáleni déle než tři dny.“

„Ó jé, to je škoda, to už jdeme zpátky? A tady je tak krásně!“ litoval Finn.

„A co tvůj tatínek, Finne, potom se ti nestýská? Jemu po tobě jistě ano!“ řekl vyčítavě Horgen a Finn rázem přestal litovat, že tak brzo odejdou.

Noc prospali hoši, unavení chůzí, dobře a neprobudili se ani při výbuších gejzírů, které bylo slyšet i v jejich vzdáleném táboře. Cestou zpět dokreslil Horgen mapu údolí a zjistil, že je asi deset kilometrů dlouhé a že ve své nejširší části měří pět kilometrů. Než došli ke skalní rokli, vyplaŠili několik stád sobů a losů a Finn toužil po výstřelu, ale Horgen mu to nedovolil. „Máme dost masa ze soba i z losa, Finne, nač tedy hubit zbytečně zvěř, když to nikomu neprospěje?“ řekl. „Takoví lovci jako ty vyvraždili statisícová stáda bizonů na Dalekém západě a nechali jejich maso bez užitku shnít v prérii. Indián, který lovil rozumně jen tolik, kolik potřeboval k jídlu, ztratil tak rázem svoji obživu a celé kmeny vymřely hladem. A běloši se pak ještě divili, že je Indiáni nenávidí a kde mohou, je ubíjejí!“ Nebylo ještě poledne, když prošli dlouhou roklí uzavírající cestu do údolí Gejzírů, a proto se rozhodli, že obejdou ještě před obědem jezero.

Pustili se tentokrát po pravém břehu a skutečně zde našli všude schůdnou a dosti širokou cestu, jak Horgen předpokládal. Tábořili pak ve stejném místě jako dříve, tam, kde Jan lovil ryby, a Olaf zašel k tělu usmrceného losa pro maso. Finn si pro útěchu aspoň zalovil na udici a podařilo se mu chytit tři menší rybky téhož druhu, jako byly ty, které ulovili dříve. Zdálo se, že jiný druh větších ryb ani v jezeře nežije. Při obědě si Finn vzpomněl na nějaký dobrodružný román o zapomenutém a nepřístupném údolí v Jižní Americe, kde se dochovala předpotopní zvířata nestvůrné velikosti. Projevil svůj podiv nad tím, že tady nic takového nenašli, ačkoli Horgen prohlásil losa za nepochybný pozůstatek z dávné dřívější doby.

„Nemůže tu nic takového být, Finne, prostě proto, že to není možné! Takové věci se vyskytují jen v románech anebo v reklamě podnikavých Skotů, kteří udělali z velikého tuleně předpotopního netvora v jezeře Loch Ness, aby si tam přilákali důvěřivé turisty:“ „Ale proč to není možné, pane Horgene?“ naléhal nedůvěřivý Finn.

„Prostě proto, že příroda má své moudré zákony, jimiž se řídí, bez ohledu na naše přání a bez ohledu na to, jestli jí rozumíme či ne,“ pokračoval Horgen. „Každý tvor prodělal svůj určitý vývoj, který mu ustálil jeho formu do takové podoby, že se přizpůsobila novým poměrům a může existovat dále, jako je tomu například u člověka a dnešních domácích i divokých zvířat, nebo prostě onoho tvora nechat vymřít, když by jeho další rozmnožování bylo ohrozilo rozumný vývoj všeho ostatního živočišstva. Tak v době jurské žili ohromní býložravci a velicí dravci masožraví, vyzbrojení strašným chrupem a neobyčejnou silou. Nuže, ti první by byli spásli všechno rostlinstvo na zemi, kdyby se byli náležitě rozmnožili, a člověk by pak nebyl mohl krmit svá domácí zvířata. Ty tvory samotné si ochočit nemohl pro jejich ohromnou velikost. Pokud jde o masožravce, ti zas měli takovou výzbroj, že byl člověk proti nim bezbranný. Teprve když je příroda vyhladila, mohl člověk a jiní menší tvorové žít. Také nikdy se nenajdou ve vykopávkách kosti těchto tvorů pohromadě s kostmi lidskými. Člověk tehdy ještě neexistoval a z toho vidíte všechnu zákonitost vývoje přírody! A teď, hoši, naložit tlumoky a jde se dále, do večeře musíme být na pobřeží!“ Skutečně také tam do večera dorazili a bylo veliké vítání. Hoši byli opáleni sluncem do bronzova a vyprávěli toho tolik, že je kapitán musil napomenout, aby méně mluvili a více jedli. Horgen sice o Finnově kousku s losem nic neřekl, ale hoch se s tím svěřil otci sám a kapitán mu na přímluvu Horgenovu odpustil za to, že se přiznal bez donucení.

15 SAMI DVA

„A my jsme taky nezaháleli,“ řekl ráno Leif, ukazuje s pýchou na sta sudů oleje, připravených na břehu k odvezení na loď. Byly zde dále bečky s nasoleným mrožím masem, jehož nejchutnějších částí se mělo použít pro jídlo posádky, zatímco horší kusy byly určeny k prodeji do továren na výrobu krmiva pro zvířata. Na jiném místě byly nakupeny mroží kůže a Finn byl na vrcholu štěstí, když mu dal Leif vkusný postroj pro Daga. Zkusil psa hned zapřáhnout, což se mu po různých potížích podařilo, ale Dag začal hned hlodat do řemení, které ho nepříjemně svíralo, a teprve řádný výprask mu v tom zabránil. Nato si umínil stávkovat a lehl si vedle saní. Ani domluvy ani rány nepomohly, a teprve když mu Finn přidržel u čenichu pořádný kus mrožího špeku, vymrštil se na všechny čtyři a skočil po lákavém soustu. Finn se smíchem ucukl a vábil Daga chutným špekem tak dlouho, až si dal říci a klusal za ním, chtivě kňuče a nedbaje, že vleče sáňky za sebou.

Jan ponechal Finna jeho trénování Daga a pomáhal Leifovi v třídění zažloutlých mrožích klů. Byly mezi nimi kusy, které vážily několik kilo, a Leif odhadl, že všechno dohromady vynese slušnou sumu.

„Není to tak dobrá kost jako pravá slonovina,“ řekl, „ale od té doby, co je slonů pořád míň, stouply i mroží kly v ceně.“ Kapitán s Horgenem se pokusili vystoupit na výběžek ledovce, který sahal až k moři a spadal k němu srázně nedaleko škuneru. Podařilo se jim to po určitých obtížích a našli v něm četné trhliny. Usoudili však, že to není ještě nebezpečné a že odtržení kusu ledovce, které se pravidelně děje, když jej teplé počasí více nahlodá, nastane až mnohem později, kdy už bude „Isbjörn“ dávno pryč. „Leda by se vyskytl nějaký veliký otřes,“ řekl zamyšleně Horgen, ale Nielsen považoval něco takového za vyloučené.

Práce s převezením všech zásob tuku, masa a kostí trvala plné tři dny a schylovala se již ke konci. Bylo odvezeno i všechno nářadí s velikými kotli k vyváření tuku a oboje saně stály právě vedle škuneru, kde byl jejich obsah vykládán na palubu. Kapitán s Horgenem byli na lodi a celá posádka byla zaměstnána u saní. Na břehu zůstali jen oba hoši s Dagem a balili si právě svoji výzbroj, když se to stalo.

„Bože, Jene, pomoc, nemohu stát!“ vykřikl zoufale Finn a smrtelně zbledl. Jan chtěl pokročit k němu, ale půda se mu rozhoupala pod nohama tak, že vrávoral a nebyl schopen učinit krok. Pod zemí znělo temné dunění a uděšení hoši spatřili, jak se vrcholek ledové hory nad zálivem naklonil, okamžik kolísal a pak s hromovým rachotem dopadl na kru, u které kotvil „Isbjörn“. Ledová hora prorazila kru a hned se zase vynořila nad vodu. Zavalila celou loď, která pod ní úplně zmizela.

Jako by čekal právě na tento okamžik, vypukl mohutný orkán, který zahalil vše do oblak divoce rozvířeného sněhu. Podzemní dunění neustávalo, na pobřeží se nadzvedávaly celé skály a s ohlušujícím hřmotem se řítily.

Janovi se podařilo doplížit se k Finnovi po rozkolísané půdě. Tápal rukama, až nahmatal jeho bezvládné tělo a stiskl je do náruče, oslepen sněhem, který divoce bičoval jeho tvář. Srdce se mu zastavovalo zděšením nad rozpoutanými živly, ale říkal si ze všech sil, že nesmí podlehnout a ztratit vědomí, že musí vytrvat děj se co děj. Naštěstí po několika minutách ustalo zemětřesení, které mu působilo největší hrůzu, ale sněhová vichřice trvala dále a vzduch byl přeplněn jejím řevem. Jan se skrčil u balvanu, který stál nedaleko stanu, k němuž si netroufal hledat cestu. Byl rád, že jeho kamarád je v bezvědomí a je ušetřen pohledu na řádění živlu. Veliký kámen je sice trochu kryl, ale nedokonale, a vzduch byl tak ledový, že Janovi začaly tuhnout údy.

Byl oblečen dosti lehce, protože dosud měli krásné počasí, a hrozilo mu nebezpečí, že zmrzne. Byl by rád dělal nějaký pohyb, aby se zahřál, ale byl by musil položit Finna na zem, a to nechtěl za nic na světě učinit.

Finn se nehýbal a Jan nevěděl, není-li náhodou zraněn. V okamžiku katastrofy stálo kus dále a ztratil ho na krátkou chvíli z dohledu.

Mohl být také zasažen létajícími kameny, které dopadaly všude kolem nich. V úzkosti začal přejíždět rukou jeho hlavu a údy a oddechl si ulehčeně, když nezjistil žádné poraněnÍ. Poslouchal dech, nachýliv ucho k jeho ústům, a ucítil jej, byl velmi slabý, ale pravidelný a Jan usoudil, že Finn je jen v mdlobách. Sněhová vichřice neustávala a vzduch byl stále plný nejrůznějších zvuků, provázejících její běsnění. Hoch ztrácel pozvolna vládu v údech a čas mu připadal nekonečně dlouhý. Později si vypočetl, že zemětřesení nemohlo trvat déle než několik minut a orkán sám necelou půlhodinu, ale nyní. se mu zdálo, že od prvního záchvěvu půdy uplynula již velmi dlouhá doba. Země byla naštěstí už klidná, ale sněhovou clonou, prudce poháněnou větrem, nebylo vidět ani na metr. Janovi se zdálo, že slyší někde v dáli slabé štěkánÍ. Snad to byl Dag, ale hoch si nemohl vzpomenout, kde ho naposled viděl. Zdálo se, že zvuk přichází od moře, a jestliže byl pes u lodi v okamžiku, kdy se zřítila na ni část ledovce, a zachránil se, pak byla naděje, že se zachránil i někdo z posádky škuneru. To Jana povzbudilo, myšlenka, že by zůstal sám a sám jen se svým mladým přítelem v této hrozné ledové poušti, mu byla nesnesitelná.

Sníh už je napolo zasypal, když se vánice trochu ztišila, ale vítr vál stále ještě prudce a hustá mlha byla naprosto neprůhledná. Jan povstal a v prvé chvíli se zapotácel, jak mu zdřevěněly nohy. Držel kamaráda stále v náručí a musil napnout všechny síly, aby ho nepustil. Pokusil se nalézt stan, ačli jej vichr neodnesl. Vzpomněl si na směr, kde byl, než vypuklo řádění živlů, a vlekl tam Finna hlubokými závějemi sněhu. Po několika krocích spatřil nejasně před sebou jakousi bílou vyvýšeninu a poznal, že je to stan, zavátý sněhem. Zhroutil se sice pod náporem větru, ale odolal, a Jan měl radost, že našel útulek, kam může Finna uložit. Stanová tyč byla nachýlena až k zemi, ale pro dva hochy bylo uvnitř místa dost. Vtáhl dovnitř Finna, zabalil ho do přikrývky, kterou našel u vchodu, a začal mu pak třít spánky sněhem.

Oddechl si, když spatřil, že se bledé tváře hochovy začínají zase barvit červeně, jak se do zkřehlých údů pomalu vracela krev. Víčka Finnova sebou zaškubala a hoch pootevřel oči.

„Už je ráno...,“ řekl chabě a pak se jeho modré oči otevřely úplně.

Okamžik se dívaly strnule na starostlivou tvář, která se nad nimi skláněla, ale vzápětí se v nich objevil záblesk poznání a hochova tvář se stáhla hrůzou. Prudce se posadil a zvolal pronikavým hlasem:

„Tatínek, kde je tatínek?“ Jan mlčel, oči se mu zalévaly slzami. Zdálo se, že Finn pochopil. Zabořil hlavu do dlaní a začal srdceryvně štkát:

„Je mrtvý, už ho nikdy neuvidím, už mu nikdy nebudu moci říci, jak jsem ho měl rád, i když jsem ho zlobil!“ Jan měl srdce přeplněné bolestí a po tváři mu stékaly slzy v proudech. Pokusil se Finna těšit.

„Neplač, Finne, vždyť je možné, že se zachránili, slyšel jsem před chvílí štěkat Daga, a ten byl někde tam u lodi.“ Nebyl si tím sice jist, ale namlouval to sobě i kamarádovi jako jedinou útěchu. „Až přestane ten vítr a odejde mlha, půjdeme se tam spolu podívat.“ Ale Finn vrtěl jen hlavou a opakoval bezútěšně:

„Je mrtev, všichni j sou mrtvi, i pan Horgen a Leif, já to vím, neříkej mi, že to není pravda!“ Jan pocítil na okamžik pověrečnou hrůzu. Snad je to opravdu tak a kapitánův duch mluví teď k svému synkovi? Finn to říkal tak přesvědčivě, že hoch tomu na okamžik uvěřil a měl dojem, jako by mu ledová ruka stiskla hrdlo. Otřásl se hrůzou, ale pak se násilím vzchopil.

„Nemluv nesmysly, Finne!“ řekl přísně. „Jak to můžeš tvrdit, dokud nemáš nějaký důkaz?“ Odhrnul látku zastírající vchod do stanu a vyhlédl ven. Cosi studeného se dotklo jeho ruky a poděsilo ho. Stáhl ruku rychle zpátky, ale pak se vzmužil a vyhlédl ven. Před vchodem ležel Dag a slabě kňučel. Byl tak vysílen, že nemohl ani štěkat, a krvácel z tržné rány na pleci. „Jsem to strašpytel!“ káral se hoch nahlas a vtáhl psa za tlapy dovnitř, kde ho položil vedle Finna, který zaryl svůj plačící obličej do jeho srsti. Pes vystrčil malátně jazyk a lízal mu ruku. Takhle to rozhodně nejde, řekl Jan sám k sobě. Potřebujeme něco teplého sníst, všichni, lidé i pes. Začal hledat v rohu stanu, mezi četnými záhyby zřícené plachty. „Sláva, vařič je tu a tady je nějaká zapomenutá konzerva!“ řekl radostně, když ucítil pod rukou benzínový vařič, který měli s sebou na výpravě k jezeru a do údolí Sobů. Při vzpomínce na kvetoucí údolí, které našli uprostřed nehostinných polárních ledovců, zachvátil Jana znovu smutek. Co se s ním stalo?

Tušil, že je zemětřesení zničilo úplně a zahubilo tam nelítostně všechen život. To byla jen zvěř, která při tom zahynula, ale co se stalo s lidmi z „Isbjörna“? Byli všichni k němu hodní a kapitána, Horgena a Leifa měl zvláště rád! Ruce mu poklesly při těchto smutných myšlenkách, ale hned si uvědomil, že se jim musí stůj co stůj ubránit. Dal se pilně do hledání benzínu. Venku byly možná ještě nějaké plechovky s benzínem, kterého používali k rozdělání ohně pod kotli s tukem. Ale to všechno bylo hluboce zaváto a nebylo pomyšlení nyní to hledat.

Prohledávání těžké a tuhé látky mu dalo práci, a jak lezl do jejích záhybů, byl skoro udušen. Teď něco nahmatal, sláva, byla to láhev, jen je-li něco v ní? Vytáhl ji na světlo a radostně vykřikl, když ji otevřel, ucítil benzín a v láhvi ho bylo nejméně ještě litr. Za okamžik vařič příjemně hučel, zatímco Jan otvíral svým námořnickým nožem konzervu. Bylo to právě to, co potřebovali, veliká plechovka s masitou polévkou, ve které byly hustě rozkrájeny kusy hovězího masa. Jan ji postavil na vařič a za chvíli z ní začala stoupat tak příjemná vůně, že Dag zdvihl hlavu a začenichal. Jeho pohyb vrátil Finna k životu.

Už nenaříkal, jen se strnule díval před sebe. Jan byl polekán jeho duševním stavem a cítil, že ho musí povzbudit stůj co stůj.

„Podívej se, Finne,“ začal, „Dag krvácí. Nezavázal bys ho, zatímco shledám nějaké nádobí pro nás a pro něj?“ Finu vzal od něho kapesník a začal se zabývat Dagovou ránou.

Nebyla hluboká, psa asi přitlačily ledové kry a natrhly mu kůži.

Jeho vyčerpanost pocházela nepochybně z úporného zápasu, který svedl s živly o svůj život. Finn mu starostlivě ohmatával žebra, ale žádné z nich nebylo zlomeno. „Dagu, Dagu, kdybys uměl mluvit a mohl mi říct, co se stalo s tatínkem. Viděls ho, kapitána, slyšíš?“ Zdálo se, že pes rozumí slovu kapitán, poněvadž při něm slabě štěkl a Finn podivuhodně oživl.

„Slyšíš, Jendo,“ zvolal hlasem plným naděje, „snad tatínek přece jen žije! Moje chůva říkávala, že když se mluví před psem o někom, kdo právě zemřel, že pes vyje!“

„To bych řekl, že žije,“ utvrzoval Jan Finna v jeho naději, čerpané z pověry, k níž měl hoch po své irské matce velkou náchylnost. „Ostatně jakmile se vyčasí, přesvědčíš se o tom sám!“

„A jak? Kdyby byli živi, byli by už dávno šli na pobřeží podívat se po nás,“ namítl Finn zase malomyslně.

„Nemůže se stát také něco jiného?“ tvrdil rozhodně Jan. „Co když je orkán někam zahnal s lodí, byl neobyčejně prudký, a co když ji přitom porouchal? Pak jim to bude trvat možná několik dní, než se sem dostanou. Rozhodně ale poznáme, jestli zahynuli v zátoce, nebo ne. Moře je tu tak mělké, že by bylo něco z trosek škuneru vidět, ha i vlny by vyplavily mrtvoly na břeh!“

„To je pravda,“ řekl Finn, oživen novou nadějí. „Pojďme tam hned teď!“ Vstal a chtěl vyjít ze stanu, ačkoli se potácel slabostí.

„Počkej,“ zastavil ho Jan, „nejdříve musíme něco sníst a v tomhle počasí stejně nic nepořídíme, je taková mlha, že není vidět ani na deset metrů!“ Polívka voněla příjemně po celém stanu a hoši teprve nyní pocítili, jaký mají hlad. Vrhli se na jídlo, kterým podělili i Daga, a za chvilku byla veliká plechovka prázdná. Velmi se jídlem osvěžili a i jejich nálada se zlepšila. Jan vylezl ven ze stanu, aby vytřel talíře sněhem.

Když se vrátil, oznamoval, že se vítr již hodně ztišil a že také mlha prořídla. „Můžeme se pokusit jít k moři a na kry, podívat se po »Isbjörnu«,“ rozhodl a Finn vylezl rychle ven, následován Janem i psem, který byl zase při silách.

Dívali se upřeně k moři a naskytl se jim podivný pohled. V zátoce nebylo ani kousku volného moře, zato ji přeplňovaly malé špičaté ledové kry, natěsnané jedna na druhou. Po rovné kře, u které kotvil škuner, nebylo ani památky. Jan našel pod sněhem špičák a kus lana a přivázal se k Finnovi. Zabodávaje ostrý hrot špičáku do ledu, odvážil se na kry. Nebyly naštěstí vysoké a po jisté námaze se jim podařilo přelézt z jedné na druhou. Jan se díval na ledovec, jehož vrchol byl nad pobřežím podivně zkomolen po odtrženém kusu a určoval místo, kde loď ležela. Dostali se k němu dosti snadno, ale nikde nebylo ani stopy po nějaké trosce.

„Neříkal jsem ti to, že škuner nebyl rozdrcen ledem v zátoce?“ obrátil se Jan vítězně k Finnovi.

„Ano, je to pravda, možná že je někde na moři a vrátí se pro nás a já zas uvidím tatínka,“ řekl hoch se šťastným úsměvem. „Dagu, kde je kapitán, slyšíš, kapitán?“ ptal se psa, popadnuv jeho hlavu do svých rukou. Pes se mu vyškubl, poodběhl na okraj rovného kusu ledu, na němž stáli, obrátil hlavu k moři a začal jasně štěkat. „Je tam, někde na moři, Dag ho cítí!“ volal Finn radostně a sám Jan tomu začal věřit.

„Tak vidíš a teď musíme dát hlavu vzhůru a postarat se pořádně o sebe, aby nás kapitán nevyhuboval, až se vrátí, že jsme se chovali jako dva malí kluci! Vrátíme se na břeh a dáme všechno do pořádku!“ rázně prohlásil.

Sníh zatím přestal padat úplně a hoši začali z jeho závějí vyhrabávat nejrůznější věci, které ještě zůstaly na břehu a nebyly odneseny na loď. „Sestavíme z toho později přesný seznam,“ rozhodl Jan, „ale teď se porozhlédneme trochu po pobřeží!“

„Jéje, řeka zmizela!“ zvolal náhle Finn s hlubokým údivem. Jan si teprve nyní uvědomil, že tu řeka není. Zato bylo okolí tábora přeplněno čedičovými balvany různé velikosti, pod nimiž zmizela i část jejich věcí. Jan se zachvěl, když si uvědomil, že je mohl některý balvan zasáhnout a na místě usmrtit anebo těžce zranit, což se v těchto končinách rovnalo smrti.

Celé jejich okolí se podivně změnilo a nebylo to způsobeno jen zmizením řeky. Pobřeží se velmi zúžilo a vypadalo, jako by byly skály postoupily k moři. Při bližší prohlídce se ukázalo, že to jsou ohromné kusy skal, které se zřítily na pobřeží a nakupily se v pozadí, tvoříce zdánlivé pokračování skalního hřbetu. Vzduch se ochladil nejen mrazivým orkánem a hustou pokrývkou sněhu, který na vše napadal, ale i tím, že zmizela teplá voda, která jej dříve ohřívala. To bylo také příčinou, že v zátoce už nebylo volné moře, jen roztříštěný led, zahnaný tam vichřicí. „Už to není zátoka Teplé vody!“ řekl smutně Jan. Den se chýlil ke konci a oba hoši byli tak unaveni dojmy i prací, spojenou s vyhrabáváním věcí ze sněhu, že se rozhodli jít spát.

„Kdyby se tatínek v noci vrátil, Dag ho uslyší a vzbudí nás!“ řekl důvěřivě Finn, když lezl do spacího pytle vedle Jana. Za chvíli oba tvrdě spali a zátoka ztichla.

16 NA DALEKOU CESTU

Celá tíha jejich situace dolehla na Jana v těch několika příštích dnech, kdy toužebně vyčkávali návrat „Isbjörna“. Bylo to zcela jiné dobrodružství, než jak si je představoval doma i v onu noc, kdy tajně prchal z Narviku. Na matku a sestru si nyní často vzpomínal a byly chvíle, kdy mu stesk po nich přímo svíral srdce. Ačkoli jeho povaha podivuhodně vyzrála pod tíhou okolností, byl přece jen šestnáctiletým hochem se všemi city svého stáří. Že je nedal najevo, bylo způsobeno jen ohledy na jeho přítele. Finn byl sice jen o necelý rok mladší, ale povahově daleko blíže dětství než Jan. Působila to výchova i jeho původ z dvou rodičů tak různých povah. Finn měl mnoho citového ze své irské matky a především její nezkrotný temperament. Chyběla mu klidná rozvaha Jana Bendy a jeho citlivá mysl ho hnala z jedné výstřednosti do druhé.

První dva dny byl pln naděje, kterou čerpal z chování Dagova, ale když nadarmo vyhlížel stožáry škuneru na obzoru, upadl do úplné skleslosti, hraničící se zoufalstvím, v jeho věku naprosto neobvyklým.

„Nevím, proč tak snadno ztrácíš všechnu naději,“ říkával mu v takových okamžicích Jan. „Škuner přece mohl mít poruchu stroje nebo kormidla nebo nějakou jinou, a pak mu to může trvat hezky dlouho, než se k nám dostane. Také jej třeba zadržely ledy, viděl jsi, co jsme jich měli na cestě, a ten orkán jistě uvedl všechno zase do pohybu.

Přece o nás vědí a jistě se pro nás vrátí. Koneckonců můžeme tu i přezimovat, mrožího masa máme dost a z kamenů a kůží si postavíme velmi hezkou zimní chýši!“ Vyhlídka na stavění zimního příbytku Finna trochu rozveselila, ale ukázalo se velmi brzy, že na přezimování na Alexandřině zemi není ani pomyšlení. Bylo to čtvrtý den od zmizení „Isbjörna“, když se zemětřesení opakovalo, a to ještě ve větší síle než poprvé. Trvalo plných deset minut, ale hochům, kteří se tiskli úzkostlivě k sobě ve stanu, se to zdálo být celou věčností, naplněnou nevídanou hrůzou.

Balvany z řítících se skal lítaly tentokrát až k samému pobřeží, a byl to veliký div, že nezasáhly stan. Když se potom hoši odvážili ven, spatřili, že se skalní stěna nebezpečně posunula k pobřeží. Byla od něho vzdálena sotva padesát metrů a dalo se očekávat, že při příštím otřesu půdy zmizí pobřeží vůbec. Zemětřesení natropilo tentokrát daleko větší spoušť než poprvé. V zemi se otevřela trhlina dva metry široká, sahající od skal až k moři a velmi hluboká. Probíhala ve vzdálenosti několika desítek metrů od stanu, a co Jana rmoutilo nejvíce, byla ztráta sudů s mrožím masem, které v ní zmizely všechny, až na jediný.

„Já tady nezůstanu Jendo, pojďme pryč, hned teď!“ volal ustrašeně Finn, když zhlédli všechnu tu spoušť. „Neměj strach, teď bude jistě několik dní pokoj a zatím už budeme daleko!“ konejšil ho Benda.

„Dáme se hned do příprav na cestu, ale nejdříve si musíme rozmyslet, kam půjdeme?“

„Pojďme zpátky na mys Flóřin,“ radil Finn, ale Jan s ním nesouhlasil. Rozvinul před sebou mapu, kterou mu dal Horgen. Bylo v ní zakresleno celé souostroví Františka Josefa a hoch ji vzal po příjezdu do zátoky s ostatními svými věcmi na břeh.

„Podívej se, my jsme tady, až na severním břehu Alexandřiny země,“ ukazoval Finnovi. „Na ostrov Northbrook, kde je Flóřin mys, je moc dlouhá cesta a pak nikdo tam není, a kdoví jestli se tam letos zastaví nějaký lovec tuleňů? Chýše je tam v nepořádku a pochybuju, že bychom ji spravili tak, aby se dala přes zimu obývat. Ale můžeme udělat něco jiného. Pan Horgen mi říkal, že na Hookerově ostrově je v Tiché zátoce stálá sovětská meteorologická stanice. Mají tam také rádio a mohli by o nás i o »Isbjörnu« dát snadno zprávu domů.

K Hookerovu ostrovu máme daleko blíž než k Northbrookovu. Budeme-li se držet stále břehů Alexandřiny země a potom břehů země prince Jiřího, dostaneme se k Britskému průplavu. Přejdeme jej po ledě, nebo se přes něj přeplavíme a na jeho druhé straně je už Hookerův ostrov. Dohromady to bude cesta dlouhá asi dvě stě kilometrů a přitom jistě o polovinu kratší, než kdybychom šli k Flóřinu mysu!“ Finn s tímto plánem souhlasil, a tak se dali neprodleně do příprav na cestu. Bylo veliké štěstí, že celá výzbroj z jejich cesty do údolí Gejzírů zůstala na břehu a nebyla zničena dvojím zemětřesením. Měli tedy skládací člun, který je unesl oba i Daga, a mimoto zůstaly u stanu i Finnovy saně, které mohly prokázat velmi platnou službu.

Jan počítal, že většinu pochodu vykonají po ledu, a byl rád, že Finn naučil Daga tahat sáňky. Nemohl je sice utáhnout sám, budou-li zatíženy plným nákladem, ale když mu oba hoši pomohou, dalo se čekat, že to půjde. Praktický Jan sepsal všechny zásoby a výzbroj, kterou chtěli vzít s sebou. Dostal tento seznam.

Ze zhraní tu byla Finnova malá kulovnice jednohlavňová se stem nábojů, dále Janova karabina s desíti zásobníky po pěti patronách, jeho lodnický nůž, dárek kuchaře na „Isbjörnu“, a sekerka, kterou měl Olaf na výzkumné cestě. Měli také svůj spací pytel, ale stan pro osm osob byl příliš veliký a těžký, než aby jej mohli vzít s sebou. Jan se proto rozhodl, že z jeho dvojité plachtoviny ušije malý stan pro dva, a to se mu také po jistých potížích zdařilo. Byl teď rád, že mu dával Lei hodiny v šití na palubě škuneru. Ostatní jejich výzbroj sestávala z benzínového vařiče, plechovky, ve které bylo nejméně deset litrů benzínu a Leifovy kabely, kterou stařec zapomněl na břehu. Byly v ní nejrůznější drobné a velmi užitečné nástroje, od spájecího nářadí, kladívka a kleští, až k jehlám a klubkům silného motouzu.

„To je pravá kabela pro trosečníky!“ chválil si Jan, když šil stan s pomocí jehly a silné režné niti, kterou našel v kabele.

Mimo tyto hlavní věci byly tu ještě různé drobnosti, neméně užitečné, jako plechová krabice se zápalkami, Janův kompas, který mu daroval Leif, hodinky, na nichž měl stále čas z Norska, Horgenova mapa a různé maličkosti. Z potravin chtěli vzít s sebou celý soudek nasoleného mrožího masa, který zůstal neporušen, ale pro Finnovy sáňky byl příliš těžký, a tak Jan, ač nerad, z něho oddělil asi třicet kilo masa a stěsnal je do dvou plechovek od benzínu. Naložili saně až nahoru, nejtěžší věci, jako maso a benzín dospod, spací pytel, stan a vařič s malou zásobou benzínu v láhvi nahoru. Také zbraně dali navrch do skládacího člunu, aby byly po ruce.

Celkem to všechno i se saněmi vážilo na sto kilo a Jan měl obavy, zda to uvezou. „A na to hlavní jsme zapomněli,“ řekl mrzutě, uhodiv se do čela. Skončili právě uvazování nákladu silným provazem a saně byly naloženy až k držadlu.

„A na co?“ ptal se Finn.

„Jak to dostaneme přes vodu, samo to přece nepoplave a do skládacího člunu se to vůbec nevejde, ten tak stačí pro nás dva a pro Daga,“ odpověděl starostlivě Jan. Udělal zamyšleně několik kroků a jeho obličej se náhle rozjasnil. „Vida, to by šlo,“ zvolal radostně. „Tady je hromada prázdných plechovek od benzínu, sletujeme jejich víka, aby nemohla dovnitř voda, a uděláme z nich prám, na který naložíme saně, až poplaveme přes vodu.“ Dal se neprodleně do práce s Leifovým spájecím náčiním a za dvě hodiny se mu podařilo sletovat neprodyšně osm plechovek. Svázal je pevně dohromady drátem, který k nim na mnoha místech přiletoval, a dostal tak lehký vor, sotva deset kilo těžký. Hoši rozebrali celý náklad saní a přivázali pak pevně silným provazem plechovkový vor přímo na jejich dno. Sanicím nemohlo uškodit, když se namočí, a saně s celým nákladem se takto mohly kdykoli proměnit, v plavidlo. Na plechové krabice teprve přivázali velmi pevně všechny své zásoby. Jan by byl rád zkusil, jak saně poplavou, ale u břehu nebyl ani sáh volného moře, a musil tedy vyčkat, až na nějaké přijdou. Sedmý den po zmizení škuneru byli se vším hotovi a Jan naléhal na odchod.

Počasí bylo nyní příznivé, většinu dne svítilo slunce a vál jen slabý vítr od západu. Připravili si oběd z pečených mrožích řízků a ze zbytku ovesných oplatek a po něm chtěli vyrazit. „Ale uděláme ještě jednu věc,“ prohlásil Jan. „Necháme tu zprávu o naší výpravě, kdyby se přece jen »Isbjörn« vrátil, anebo sem náhodou někdo přijel!“ Sepsali své hlášení norsky a anglicky a Jan zrobil z plechu krabičku, do níž list uložili. Pečlivě ji zaletoval a rozhodl se pak, že ji dají pod hromadu kamení, kterou sestaví někde na viditelném místě břehu do tvaru pyramidy. To také udělali a do vrcholu malé pyramidy zatkli norskou vlajku, která zdobila dříve jejich velký stan.

„Tak, Dagu, a teď se dáme do práce!“ řekl Finn. Pes se trochu zdráhal, ale nakonec se přece jen nechal do saní zapřáhnout. Jan přivázal k přední příčce saní silný provaz za oba jeho konce, smyčku si navlékl na krk a protáhl ji pod pažemi. Potáhne saně spolu s Dagem, zatímco Finn bude vzadu strkat.

„Vesele k domovu, hurá!“ zvolali oba hoši a opřeli se do saní. Také Dag napjal svaly a saně začaly pomalu klouzat po ztvrdlém sněhu, pokrývajícím pobřeží.

17 PO LEDOVÝCH KRÁCH

Po břehu, kde sníh tvořil dosti rovnou a tvrdou pokrývku, šlo to poměrně lehce, ale potíž nastala, hned jak vjeli na první kru na moři.

Byla sotva sto sáhů dlouhá, a když ji přejeli, dostali se k jiné, která čněla dosti vysoko nad ní. Jan hledal nadarmo schůdnější místo, nakonec nezbylo, než vytáhnout saně po lanech vzhůru. Hoši se s tím pachtili celou hodinu, zapřáhli i Daga do tažného lana, ale vše bylo marné. Saně byly příliš těžké a povrch ledové kry nerovný, ačkoli se Jan snažil usekat sekyrou všechny hrboly. „Nedá se nic dělat, musíme náklad složit a přenést jej po částech,“ řekl, stíraje si pot s čela. Finn zatím hasil svou žízeň sněhem, ale stěžoval si hned, že má po něm v hrdle ještě větší palčivost. „Sníh není dobrý, tvrdil Leif,“ poznamenal Jan, rozhlížeje se kolem. „Tamhle je starý led, ten už nemá v sobě sůl!“ řekl, ukazuje na malou, šedozelenou kru, vzdálenou sotva deset kroků. Odsekali z ní kousky ledu, které si dali do úst a pustili se pak do přenášení nákladu. Trvalo jim to plné dvě hodiny, než měli saně zase připraveny na cestu. Naštěstí druhá kra byla větší než první a dosti rovná, a když došli na její konec, našli kolem jen nízké ledové balvany a přes ně po větších potížích přetáhli saně s plným nákladem. Byli už úplně vyčerpáni, když Jan rozhodl, že je toho pro dnešek dost.

Ačkoli byli na pochodu celých pět hodin,viděli stále norskou vlajku, třepetající se na břehu zátoky. Jan usoudil, že urazili necelou námořní míli. Teď byli sice už na moři, ale daleko široko, kam až zrak sahal, viděli jen samý led, složený z menších ker, natěsnaných dohromady. Někde byly mezi ním prohlubně, které daly tušit trhliny s vodou, pokrytou jen tenkým ledem a sněhem, a Jan si v duchu umínil, že bude dávat cestou dobrý pozor, aby náhodou na některou nevjeli. Po jejich pravé ruce se tyčily pobřežní skály s ledovcem ve vzdálenosti asi půl míle, ale nezdálo se, že by u nich bylo rovné pobřeží, ačkoli se Jan velmi pečlivě rozhlížel. Nezbývalo tedy, než zůstat na zmrzlém moři a držet se blízko břehů, aby neztratili cestu.

Stan byl postaven v malé chvíli. Hoši zatloukli kolíky s provazy do sněhu, dali do stanu svůj spací pytel a vlezli tam potom sami. Dag měl zůstat venku a hlídat. Byl to eskymácký pes, který si nic nedělal ze spánku ve sněhu a teď jen toužebně čekal na jídlo. Jan mu dal s těžkým srdcem kus mrožího masa a zažehl pak vařič pod rendlíkem, aby upekl řízky masa k večeři.

„Jak dlouho asi půjdeme?“ ptal se ospale Finn, dívaje se toužebně do rendlíku, kde se škvařilo maso na mrožím tuku.

„Půjde-li to jako dnes, tak hezky dlouho,“ povzdechl si Jan.

„Ale to nám dojde potrava!“ staral se Finn.

„Musíme šetřit, ale bez jídla to nejde, nemohli bychom táhnout saně, kdybychom pozbyli síly,“ poznamenal Jan. „A snad také něco ulovíme, škoda že nemáme brokovnici, ptáků je tu dost,“ dodal.

„Můžeme to zkusit i s kulkou,“ navrhoval Finn, ale Jan s tím nesouhlasil, poukazoval na to, že mají málo střeliva.

„Leda z tvé kulovnice, do té je ještě patron dost, ale až bude opravdu potřeba a budeme jisti, že trefíme,“ svolil nakonec. Vzali si k masu po kousku ovesné oplatky, které chtěli ušetřit, a zapili svou večeři vodou z kousků ledu, rozpuštěných nad ohněm. Finn hned pak vlezl do spacího pytle, ale Jan ještě šel ven, rozhlédnout se po okolí. Dag ležel vedle naložených saní a přátelsky na něj zaštěkl. Jinak byl všude klid, jen od pobřeží zněl ustavičný křik racků. Jan vlezl zase do stanu a za malou chvíli klidně usnul vedle Finna, který již tvrdě spal.

Ráno vyrazili už v sedm hodin po skrovné snídani, ačkoli si Finn stěžoval, že se málo vyspal a že je po včerejšku celý rozlámaný. Led kolem nich se nezměnil a po menším hledání našli na východní straně kry místo, kde poměrně snadno přepravili saně přes špičaté ledové hradby na další kru. Ta byla dosti rovná a dlouhá a Jan se s chutí opřel do svých postraňků, ba i Dag vyrazil vesele kupředu.

„Víš, co je dobré na tom našem břemenu, Finne?“ volal Jan vesele přes rameno na kamaráda, zakrytého vysoko nakupeným nákladem tak, že ho skoro ani nebylo vidět.

„To bych rád věděl,“ bručel mrzutě Finn, opírající se do držadla saní.

„Že bude čím dál tím lehčí o maso, které sníme, a o benzín, který spálíme,“ odpověděl Jan a Finn mu dal za pravdu. Když došli ke konci této rovné kry, stala se jim nemilá nehoda. Finn šel hledat cestu a spadl přitom do trhliny s vodou. Byl sice hned zase venku, ale přesto do ní zapadl až po pás a promočil si kalhoty. Nebylo sice příliš zima, ale Jan věděl, že je nutno promočený oděv hned usušit, a tak se rozhodl přes kamarádovy námitky, že zastaví. Postavili rychle stan, Finn musil vlézt do spacího pytle a Jan zatím sušil jeho vysoké boty a kalhoty nad vařičem. Za hodinu všechno uschlo, a protože bylo ještě příliš brzy na oběd, rozhodli se, že pojedou dále. Na konci kry je však čekalo nepříjemné překvapení. Pevný led se náhle proměnil v jakousi kaši, v níž jen sem tam plavaly zcela malé kry.

„Co teď?“ ptal se Finn.

„V člunu do toho nemůžeme,“ rozhodl Jan, „vždyť je to dokonalá bažina ze sněhu a ledu! Musíme dále na moře, snad tam najdeme pevný led nebo úplně volnou hladinu.“ To také udělali, ale musili se lopotit až do večeře, než přišli na pevný led. Vzdálili se přitom od pobřeží na dvě míle a všechna ta práce byla vlastně neužitečná, protože se na své cestě k Hookerovu ostrovu nedostali ani o sto metrů kupředu. Když ten den uléhali, usoudil Jan, že urazili z celé své cesty dvou set kilometrů za půldruhého dne sotva padesátinu, a byl tím velmi sklíčen.

Počítal, jak dlouho by šli tímto tempem, a byl zděšen, když mu vyšlo přes dva měsíce.

„To nám dávno dojdou potraviny,“ hrozil se v duchu a umínil si, že bude hledět každý den něco zastřelit. Ale to se jim nepodařilo tak snadno, protože ptáci zůstávali u pobřeží a těch několik, kteří během příštích dnů přiletěli k táboru, hoši chybili. Nebyli zvyklí střílet kulkou na tak malý a pohyblivý cíl a Jan byl mrzutý, když shledal, že vyplýtvali nadarmo tucet nábojů do Finnovy kulovnice.

Třetí den vstával Finn s ještě menší chutí než den předchozí a byli na pochodu sotva hodinu, když je potkala nehoda. Postupovali podle okraje kry, ohraničené širokou trhlinou, naplněnou drobnými krami, mezi nimiž byl temný sníh, prozrazující vodní hladinu. Jan se držel od ní dosti daleko, ale chvílemi musil zajet blíže, ježto uprostřed kry byly hluboké závěje. Dag, který až dosud táhl celkem poslušně, začal pojednou zuřivě štěkat na něco, co bylo na sousední kře, za trhlinou. Finn pustil z ruky držadlo saní a zadíval se tam. „Liška, bílá liška!“ vykřikl, ale Jan neměl čas starat se o lišku. Saně, uvolněné na jednom konci, neodolaly Dagově zuřivé touze po pronásledování zvěře. Ačkoli se Jan namáhal ze všech sil a vykřikl hned na Finna, aby mu pomohl, byl psův nápor tak silný, že Janovi sklouzla noha ve sněhu a vzápětí ležel v hluboké závěji, vyklouznuv ze svého postraňku. Dag, nikým nedržen, táhl s podivuhodnou čilostí saně k trhlině, a než se Jan vzpamatoval, byly už saně na ní. Nemohly se sice potopit, protože prázdné plechovky, přivázané k jejich dnu, utvořily jakýsi plovák, ale pes je strhl k jedné straně a téměř polovina saní zmizela pod vodou!

„Puška, naše pušky!“ křičel Jan, běžel k saním, kde se Dag zuřivě zmítal ve svém postroji, který ho napolo uškrtil. Pohled na psa byl tak směšný, že se Finn svíjel smíchy a také Jan se neubránil úsměvu přes všechnu vážnost situace. Vyprostil nejdříve Daga z jeho nemilé polohy a pak se opřelo led a ze všech sil táhl saně na pevnou kru.

Podařilo se to teprve společnou námahou všech, i psa, kterého připřáhli na druhý konec saní. Potom pátral Jan po zbraních a zásobách. Náklad byl naštěstí velmi důkladně připoután a neztratilo se z něho nic kromě Janovy karabiny. Ale i tu nalezli po delším hledání v trhlině, kde se zachytila řemenem o ledový balvan. Z ostatních věcí to odnesly jen jejich zimní šaty, které byly promočeny skrznaskrz, stejně jako skládací člun. Jan rozhodl, že to všechno okamžitě usuší, protože by jinak voda hned zmrzla a tím by jim přibylo značně na váze, nehledě ani k tomu, že kaučukovému člunu nebylo zmrznutí nijak k prospěchu.

Předmět psovy tužby, bílá liška, byl zatím ovšem už dávno pryč a Finn litoval, že si na ni nemohl vystřelit. „Škoda rány,“ řekl Jan, „maso bys stejně nejedl, páchne divočinou, a kožešinu nemůžeme vézt, máme už nákladu dost. Ale ten tvůj hanebný pes by zasloužil, abychom mu za trest nedali oběd!“ Finn s tím sice souhlasil, ale když se začalo péci mroží maso, díval se Dag tak toužebně do rendlíku, že Jan neodolal a dal mu jeho porci syrového masa jako obvykle.

Jako odměnou za tuto nezaviněnou nehodu potkalo je odpoledne štěstÍ. Když došli k západnímu kraji kry, vzdalujíce se stále od břehu Alexandřiny země, spatřili před sebou volné moře. Táhlo se dobrých několik mil na východ, ve směru jejich cesty.

„Sláva!“ zvolal Finn a rázem se rozveselil. „Teď se přestaneme dřít a pojedeme jako páni!“ Také Jan měl radost a začal dělat hned přípravy k plavbě. Zavezli především saně na nízký okraj kry, odkud se daly snadno sesunout do vody, a nafoukli pak hustilkou člun vzduchem. Jan jej přivázal ke stanovému kolíku, zaraženému do sněhu, a k jiným dvěma kolíkům připoutal oba konce saní. Nebyl si jist, jestli správně poplují, a nechtěl riskovat jejich ztrátu. Zbraně se střelivem vzali k sobě do člunu.

Nato začali pomalu tlačit saně špičkou k vodě na místě, kde byla kra nejnižší, velmi dychtiví, jak to dopadne. Přední část saní vjela už do vody a na okamžik se hluboko ponořila. Jan se již začal obávat, že plováky saně neunesou, a s tlukoucím srdcem se chystal vytáhnout je rychle z vody ven. Ale v příštím okamžiku se saně zase z vody vyhouply a vyrovnaly se. Hoši je pak zatlačili úplně na vodu a vyrazili hlasité „hurá!“, když zjistili, že saně plavou docela dobře a kloní se jen nepatrně k jedné straně. To se dalo snadno vyrovnat malým přemístěním nákladu. Udělali to hned a měli radost, když shledali, že se plováky noří ještě do třetiny z vody ven, takže náklad byl úplně v suchu. Moře před nimi bylo dokonale klidné a nemusili mít obavy, že jim vlny promočí jejich zásoby. Přivázali pak saně ke kroužkům na okraji člunu a Finn s Dagem do něho vskočili. Jan odpoutal lano od kolíku, který vyprostil ze sněhu, a skočil do člunu za nimi. Chopil se pádla a podivná plavidla pomalu vyjela. Jelo se dosti dobře, mírný proud směřoval od moře ke břehu, a nebylo obav, že by se octli na širém moři. Jan by ostatně přesvědčen, že volná hladina daleko nesahá a že vznikla patrně jen okamžitým přeskupením ledu následkem přílivu.

Pádloval celou hodinu a urazili už značný kus cesty, když se přihlásil Finn k práci. Až dosud si liboval cestu, ale když pracoval půl hodiny s pádlem, byl jak náleží unaven.

„Ukaž, dej mi je!“ vyzval ho Jan, „budu zase veslovat!“ Finn mu právě podával pádlo, když se dal pes do zuřivého štěkání. Jan neviděl, na co štěká, ale Finn, obrácený dozadu, zbledl jako sníh.

„Mrož, Jendo, mrož jde na nás!“ křičel podivně přiškrceným hlasem. Jan popadl okamžitě karabinu a otočil se k saním, které se začaly právě zuřivě zmítat. Veliké zvíře rozvlnilo vodu kolem sebe a vystrkovalo z ní ven svou ohyzdnou hlavu i přední ploutve. Vymrštilo se přední polovinou těla nad hladinu a prohlíželo si hochy očkama zalitýma krví. Jan váhal s výstřelem, protože se mu zdálo, že mrož jeví spíše zvědavost než chuť k útoku. Zvíře také skutečně neštěkalo, jak to činí, když je podrážděno, a kroužilo chvíli kolem člunu a saní, zatímco Dag zuřivě štěkal a stěží se dal Finnem udržet.

„Snad bude lepší nestřílet,“ řekl Jan s pochybami, „nemám jistou ránu, a kdybych ho jen zranil, rozmáčkne náš člun jako skořápku,“ ale sotva dopověděl, rychle zalícil. Mrož se totiž nabažil plavby kolem podivných věcí a pokoušel se zachytit se předními okončetinami okraje saní. Saně se nebezpečně naklonily a hrozilo, že se v příštím okamžiku pod vahou ohromného mrožího těla potopí. Ztráta zásob znamenala velké nebezpečí, to si Jan okamžitě uvědomil. Stiskl proto spoušť ještě dříve, než začal Finn zoufale křičet:

„Tak střel, střel přece!“ Kohoutek cvakl, ale rána nevyšla a později se ukázalo, že to zavinil olej. Jan příliš namastil hlaveň, když čistil pušku po její dopolední koupeli. Chopil se pádla, přirazil s člunem těsně k mrožovi a zasadil mu pažbou tak silnou ránu přes čenich, že téměř vypadl z člunu, jak se mocně rozmáchl. Mrož zuřivě zařval a okamžitě se potopil. „Pozor, jde na nás zespoda!“ křičel Finn s úzkostí a Jan pádloval ze všech sil, aby se dostal z místa, kde mrož provozoval své rejdy pod hladinou. Podařilo se mu to na okamžik, a když mrož vynořil hlavu, byl asi dva metry od člunu. Jan bez váhání vystřelil z Finnovy kulovnice a zvíře se okamžitě potopilo, aby se již nevynořilo.

„Zasáhl jsem ho asi smrtelně, ale Leif říkával, že na moři se mrož vždycky potopí a už se nevynoří. Škoda toho masa!“ litoval Jan, ale Finn se nad tím nermoutil. Mroží řízky, které byly jejich ustavičnou stravou, se mu začínaly již přejídat. Mělo se jim dostat brzy daleko chutnější náhrady za ztraceného mrože. Přijížděli k druhému okraji volného moře, kde byl opět pevný led, když Jan zahlédl na sněhu černá těla tuleňů. Zmáčkl okamžitě Dagovi čenich, aby nemohl štěkat, a vybídl Finna, aby si vystřelil, ale s rozvahou. Volnou rukou tiše pádloval, až se dostali na malou vzdálenost od okraje ledového pole.

Finn vypálil a jedno ze zvířat se začalo zmítat na kře, zatímco ostatní hbitě sklouzla do moře a zmizela pod vodou. Jan rychle přitáhl saně ke člunu, vylovil rendlík z jejich kuchyňského nářadí a vyskočil pak na led s nožem v ruce. Finnova rána roztříštila tuleni přední ploutev a patrně se zaryla do páteře, kde ochromila míchu, poněvadž zvíře nebylo schopno většího pohybu. Jan je dobil ranou za hlavu a zachytil pak do rendlíku vytékající krev. „Dnes budeme mít dobré jídlo, Finne, lívance z tulení krve, to si pochutnáš!“ sliboval. Vytáhli pak saně i člun na led a Finn chystal stan, zatímco Jan stahoval tuleně. Všiml si, že je daleko menší, než byl čepcol, který útočil na Finna u Flóřina mysu. Byl necelé dva metry dlouhý, hlavu měl kulatou jako kočka a kolem oka světlý prsten na žlutošedé srsti, poseté hnědými skvrnami.

„Bude to asi tuleň obecný, podle toho, jak mi Leif tuleně popisoval,“ rozhodl Finn, který zatím postavil stan a přišel příteli pomáhat.

„Ale podívej se, Jendo, to je divné, že sníh pod nimi neroztál, jak tady odpočívali na kře.“ Ukazoval na mělké prohlubně, které jedině zbyly po tuleních v hlubokém sněhu.

„Pan Horgen říkal, že mají kůži docela studenou, protože je pod ní vrstva tuku, která nepropustí vnitřní teplo tuleně ven,“ vysvětloval Jan. „Podívej se, tenhle náš má tuku na dva prsty, a to bude něco docela jiného než mroží špek, který se hodí ještě tak na pálení, ale příliš chutný není.“ Vyřezal větší část tuku a nejlepší kusy masa. Ten večer měli hoši skvělou hostinu z pečených tuleních jater, ledvin a svíčkové, ale nejlepším jídlem byly lívance z krve, smíšené s drobnými kousky ovesných oplatek.

„Nikdy jsem nic lepšího nejedl,“ tvrdil Finn plnými ústy. Na pochodu chutnalo jim oběma daleko více než na lodi, a Jan se díval s obavou na mizející zásoby mrožího masa. S jejich dnešní kořistí jim bylo zase na čas pomoženo. Jan počítal, že jim tulení maso vydrží nejméně týden, i když z něho Dag dostane svou pořádnou část. Spokojeně uléhali pod svým malým stanem, ale v noci se Jan náhle vzbudil, před stanem tlumeně vrčel Dag a hoch vylezl rychle ze spacího pytle a nadzvedl plachtu, zastírající vchod do stanu. Slunce svítilo plnou silou a v jeho paprscích zahlédl veliké žluté zvíře, které stálo v malé vzdálenosti od stanu. Byl to lední medvěd, čenichající směrem k psovi, který se rozštěkal naplno, když viděl, že jeden z jeho pánů je vzhůru. Hochovi se zatajil dech a na chvíli strnul v úžasu nad ohromným zvířetem, které viděl poprvé ve svém životě na svobodě. Medvěd vypadal nerozhodně a kýval směšně hlavou ze strany na stranu. V jeho vzezření nebylo nic, co by budilo obavu, a Jan se rychle vzpamatoval. Sáhl po své karabině, kterou před spaním zbavil nadbytečného tuku v hlavni, a vyklouzl rychle ze stanu ven. Poklekl na jedno koleno, aby mohl lépe mířit, ale medvěd nečekal. Dagovo štěkání jej nepochybně velmi polekalo a zřejmě neměl chuť se měřit se zvířetem, které vydávalo tak podivné zvuky. Hbitě se obrátil a rychle odklusal na zmrzlé moře, takže Jan neměl čas po něm vypálit.

„Dobře hlídáš, Dagu,“ chválil psa, hladě jej po hlavě. Byl přesvědčen, že medvěda přilákal jeho bystrý čich, který mu dal zprávu o tuleni, jehož zbytky ležely blízko stanu. Nebylo vyloučeno, že se huňáčova návštěva bude ještě během noci opakovat. Hoch si nechal proto karabinu na dosah ruky, a vlezl pak opět do vaku k Finnovi, který se neprobudil ani na minutu. Za chvíli spal i Jan pevným spánkem a nic už je nevyrušilo, dokud si nezačal Dag vymáhat důrazným štěkáním snídani.

To byl budíček obou hochů, a jak zjistili, neobyčejně přesný, každého rána je budil o sedmé hodině a nemusili se starat, že zaspí. Dag měl vůbec velmi dobrý postřeh pro čas. Zdálo se, že má nejraději oběd ve dvanáct a večeři o sedmé, hoši si všimli, že táhne s mnohem menší ochot tou, když byli někdy náhodou nuceni čas k jídlu trochu opozdit.

„Jaké to jsou veliké šlépěje, nebyli tu nějací lidé?“ divil se ráno Finn, když obcházel ležení.

„Lidé s drápy a v těžkém kožichu,“ smál se Jan, „cožpak jsi nikdy neviděl stopu jezevce, Finne? Tohle byl jeho příbuzný, ale mnohem větší pán, než je jezevec!“

„Medvěd?“ žasl Finn a litoval, že ho přítel nevzbudil, aby se mohl na medvěda podívat.

„Nebyl na to čas,“ vysvětloval Jan, „než jsem pořádně namířil, byl medvěd pryč, bál se Daga!“

„Cožpak Dag, to je chlapík, pustil by se jistě i do medvěda,“ chválil Finn svého oblíbence a měl pravdu, eskymácký pes si z ledního medvěda nic nedělá a je ochoten kdykoli se s ním porvat.

18 ZLÉ DNY

Ke konci prvého týdne jejich pochodu usoudil Jan podle mapy, že obešli celý severní břeh Alexandřiny země a že urazili asi dvacet námořních mil, přibližně pětinu jejich cesty. V posledních několika dnech byl pochod dosti snadný, ježto postupovali po rovných krách, přimrzlých ke břehu. Na obzoru viděli před sebou dva nové ostrovy, z nichž prvý, vyšší z obou označovala Janova mapa jako zemi prince Jiřího, kdežto nižší, levý se jmenoval Armitage. Jan měl v úmyslu projít mezi oběma ostrovy a obejít pak severozápadní břeh země prince Jiřího.

Tak by se byli dostali do Britského průlivu a už na dohled Hookerova ostrova. Pozoroval s obavou, že se počasí horší. Několikrát je přepadla mlha, ale naštěstí netrvala nikdy dlouho, a obloha byla dosud většinou jasná; i zima byla velmi snesitelná a teplota se držela jen málo pod nulou. Nyní se počalo nebe kalit, slunce z něho zmizelo skoro na celý den, ale přesto byla teplota stále ještě poměrně značná, nejméně kolem bodu mrazu, a hoši vezli své těžké kožišinové kazajky na saních. Tou měrou, jak se blížili úžině mezi ostrovem Armitage a zemí prince Jiřího, horšil se led vůčihledě. Dalo jim čím dále tím více práce nalézt kry aspoň trochu rovné. Jejich pochod byl stále obtížnější a některý den musili náklad až pětkrát po sobě rozebírat a přenášet po částech přes neschůdné kry. Nemohli přes ně jet saněmi, ačkoli napínali síly do krajnosti a Dag se opíral do postraňků, až mu vylézala všechna žebra pod kůží.

Horší bylo, že jim začala docházet potrava a že byli přinuceni s ní šetřit. Nastaly dny, kdy uléhali s polovičním hladem a Dag nespokojeně vrčel. Tuleni zmizeli, protože led byl příliš silný, a i ptáků zde bylo daleko méně než na té části pobřeží, kterou opustili. Nikdy nepřiletěl žádný z nich na dostřel, a Jan se již rozmýšlel, jestli by neměl odejít k pobřeží, aby něco ulovil. Byli od břehu asi na míli daleko, protože led blízko něho byl naprosto neschůdný. Skládal se z malých ker, rozeklaných a špičatých, které vítr a mořský proud natlačily hustě k sobě. Jan nakonec od svého úmyslu jít na hon upustil, měl obavy, aby ho nějaká náhlá změna počasí navždy neoddělila od Finna. Snížili tedy dávky potravy ještě více, a pokračovali v cestě s napětím všech sil. Začali hubnout, a Jan se díval s obavou na svého přítele, jehož tváře v krátké době pozbyly své plnosti i zdravé barvy. Snažil se mu podstrčit část své porce jídla, ale to se mu podařilo jen málokdy. Finn to zarputile odmítal a jen někdy, když nedával pozor, přestěhovalo se trochu mrožího masa z Janova talíře do jeho. Nakládal toho Finnovi co nejméně, když stěhovali po částech svůj majetek z jedné malé kry na druhou, ale přišel okamžik, kdy se Finn zhroutil pod velmi lehkým břemenem, které by byl dříve nesl bez námahy dlouhou dobu.

„Co je ti, Finne?“ ptal se Jan, přiběhnuv k němu pln starosti.

Hoch zatínal zuby bolestí. „To zas přejde,“ řekl chabě, „bolí mě strašně kolena a nohy mě neudržely. Najednou řekly »ne«, a posadily mě na zem!“ pokoušel se o žert. Jak se smál, všiml si Jan, že má naběhlé dásně, a vyzval ho, aby otevřel ústa.

„To ti mohu udělat k vůli,“ smál se hoch, „žvýkací svaly mi pracují ještě dobře, jen ty na rukou a na nohou jsou líné.“ Otevřel ústa a Jan viděl, že otok na dásních má fialovou barvu a že místy krvácÍ. Dotkl se jednoho Finnova zubu a ucítil, že se pohybuje. „Dej pozor, Jendo, nebo mi ho vytáhneš celý!“ varoval ho Finn a Jan zbledl.

„Viklaly se ti někdy zuby, Finne?“ ptal se hlasem, který se chvěl přes všechno jeho úsilí tomu zabránit. Finn si toho naštěstí nevšiml.

„Jakživo ne,“ smál se, „tatínek říkával, že moje zuby jsou lepší než louskáček a taky jsem skutečně vždycky všechny ořechy rozkousl.“ Není pochyby, myslil si Jan, Finn má kurděje! A hrůza mu sevřela srdce. Horgen mu toho vyprávěl dosti o této strašné polární nemoci a o tom, kolik zdravých a statných mužů na ni zašlo. Jan teď zoufale shledával v paměti, co všechno mu řeklo jejím léčení. Odpočinek a tělesné cvičení na svěžím vzduchu, to bylo to jediné, co mohli dělat.

Hlavní lék, nějaké čerstvé rostliny neměli. Jan se střežil říci Finnovi, co zjistil a jaké má obavy do budoucnosti.

„To je z té stravy a z toho, že se zbytečně moc dřeme, starý brachu,“ řekl nedbale. „Ale je to skoro zbytečné, vždyť nám ten Hookerův ostrov neuteče, ani Rusové, kteří tam bydlí. Jsme už právě na prahu úžiny mezi ostrovem Armitage a zemí prince Jiřího a můžeme si několik dní odpočinout!“

„To je správný nápad,“ pochvaloval si Finn, a když byl stan postaven, vlezl na Janovo vyzvání bez odporu do spacího pytle.

„Teď se budu mít dobře, Jendo! Budu dělat nemocného a ty mě budeš ošetřovat. A až budeš zas ty unaven, tak ti to oplatím!“ Sotva dořekl, usnul, a Jan vyšel pln starostí ze stanu. Díval se ke břehům, jako by čekal od nich spásu. Země i ostrov ležely asi stejně daleko od jejich tábora. Odhadoval to přibližně na tři míle a přemýšlel, jestli by na březích něco nalezl, čím by se Finnova nemoc vyléčila. Červen sice již hodně pokročil, ale přesto pevnina vyhlížela, jako by ji stále ještě kryla hluboká vrstva sněhu.

„Kdoví jestli tam už něco roste,“ řekl si Jan tiše, „a pak, co kdybych Finna nenašel, až se budu vracet? A kdo by ho chránil, co budu pryč?“ Samé potíže, byl nad tím celý zoufalý. Sám se cítil ještě zdráv, ačkoli ho občas pobolívala kolena. Čelil tomu vždy dvěma tucty dřepů, kterým se Finn velmi smál, ale Jan si nyní umínil, že ho k tomuto cvičení přinutí také. Zkusil to hned druhý den, ale Finn mu řekl, že se cítí ještě tak unaven, že ani nevyleze ze spacího pytle.

„Nech mě ještě trochu odpočinout, Jeníčku,“ prosil slabým hlasem, „pak ti udělám tolik dřepů, kolik budeš chtít!“ Jan přestal naléhat a staral se o to, aby Finn dostal jídlo, které by mohl pozřít bez kousání.

Jeho zuby byly už tak vyviklány, že nemohl ukousnout řízek zatuhlého masa. Jan je rozkrájel na drobty a uvařil z nich polévku, která Finnovi velmi chutnala. „To je dobře, že se to nemusí kousat,“ řekl veselejším hlasem, „vždyť to kousání je stejně zbytečná věc!“ Odpočívali na témže místě už třetí den a Finn se ani neptal, proč nejdou dále. Přijal to jako samozřejmou věc a přestal se poznenáhlu o všechno zajímat. Prospal většinu dne a někdy ho Jan jen s potíží vzbudil k jídlu. Čtvrtý den jejich zastávky prohlížel Jan zásoby a našel jen asi dvě kila masa. Ovesný chléb snědli už dávno a těch pár kousků zčernalého, tuhého mrožího masa bylo vše, co jim zbývalo.

„Musíme se postit, Dagu, nejdřív se musí najíst nemocný,“ řekl Jan k psovi, který přihlížel vážně k jeho prohlídce zásob. „A až se tohle sní, pak asi, hrachu, dojde na tebe,“ dodal Jan položertem a pes od něho uskočil, jako by rozuměl tomu, co povídá.

Hoch se toužebně zahleděl ke břehům, ale nespatřil je, ležela na nich bělavá mlha a náhle se začala plazit k nim v podobě ohromných, bílých jazyků. Jan se na to díval jako očarován. Mlha přímo letěla, už zmizela vysoká kra, která ležela mezi ostrovem a táborem asi v poloviční vzdálenosti, a v několika minutách obklopila bílá záplava i jejich tábor. Nebylo vidět ani na několik kroků, a mlha tkvěla na kůži jako podivná neviditelná přikrývka, nasáklá vlhkostí. Pes nespokojeně zaštěkal. Vítr zadul ostřeji a Jan chvatně přitáhl saně těsně ke stanu a položil je na přečnívající kusy plachty, aby stan zatížil. Za chvíli se přesvědčil, že to bylo velmi moudré. Vítr zesílil a proměnil se v úplnou vichřici, která otřásala celým stanem. Teplota současně klesla a Jan se třásl zimou. Vlezl dovnitř, aby se zahřál a zatížil více podlahu stanu, a s neklidem vyčkával, až nápor větru utichne. Nic však nenasvědčovalo, že by se to mělo stát brzo. Vítr vál s nezmenšenou silou celý příští den i den potom, kdy Jan krájel pro Finna poslední kousky mrožího masa a hladově se díval, jak hoch hltavě pojídá svou polévku.

Finn se dal snadno přesvědčit, že Jan už jedl, a jen se divil, proč Dag tak vyje. „okřikni ho, Jendo,“ žádal, „nemohu při tom spát!“ Jan věděl, že ubohý pes vyje hlady, ale neřekl to Finnovi, a vylezl ze stanu Daga utišit. Mlha ležela stále kolem nich a nebylo vidět ani na deset kroků. Hochovi zavál do tváře ostrý vítr, který přicházel sice z jihu, jak si zjistil na kompasu, ale nebyl proto o nic teplejší než severák.

Byli třetí den v bouři, která občas nanesla na stan záplavu sněhu, když Finn dostal horečku a začal blouznit. Podivné bylo, že mluvil o své matce, na kterou se jen málo pamatoval, poněvadž zemřela, když mu bylo necelých pět let. Jan byl rád, že Finn není při vědomí a že se neshání po jídle, čekal s obavami na ten okamžik, kdy mu bude musit říci, že už nemají ani kousek potravy.

Sám měl prvý den svého hladovění hrozný hlad a bylo mu nesnesitelně, když se díval, jak Finn jí poslední zbytky masa. Druhý den už to bylo lepší, jen cítil, že je stále slabší a dalo mu potíže zdvihnout ruku nebo sehnout se pro něco k zemi. K ránu třetího dne, co trvala bouře, se Finn ztišil a zdálo se, že se mu vědomí vrátilo. Zavolal slabě na Jana a hoch k němu schýlil hlavu. „Zdálo se mi o mamince,“ řekl Finn se šťastným úsměvem. Mluvil tak tiše, že ho Jan stěží slyšel.

„Seděla u mne a hladila mi čelo. Měla takové modré oči, mnohem modřejší než já, a ty se na mne smály. Byl jsem tak rád, vždycky jsem si přál, aby se mi o ní zdálo, ale nikdy se mi to nesplnilo, až dnes!“ Janovi tekly slzy po tvářích, ale Finn je neviděl. Zavřel zase oči a usnul.

Jan se vyplížil tiše ze stanu. Dag byl kupodivu klidný a v hochovi vzniklo trapné tušení. Běžná prohlídka saní ukázala, že se nemýlil. Dag sežral z hladu svůj postroj z mroží kůže! Díval se provinile na Jana, ale hoch cítil, že nemá smyslu ho kárat. Zahyneme tu stejně všichni v té bouři, řekl si v duchu, aspoň ses měl chudáku chvíli dobře!

K večeru se začal hlad znovu hlásit, tentokrát tak neodbytně a nesnesitelně, že Jan popadl svůj námořnický nůž a vyplížil se ze stanu s pevným úmyslem. „Pojď sem, Dagu!“ řekl lichotivě chraptivým hlasem, ale pes ho neposlouchal. Větřil někam směrem za stan, a když se Jan namáhavě vztyčil, zahlédl v mlze matný, obrovský stín.

„Medvěd!“ řekl tiše a rázem z něho spadla všechna slabost. Jedním dlouhým skokem se octl u psa a položil mu ruku na čenich. „Nesmíš štěkat, Dagu!“ šeptal mu důrazně do ucha a vlekl ho za tlamu ke stanu.

Netroufal si ho pustit ani na okamžik, aby pes nezačal štěkat, a tak tápal jen jednou rukou po své karabině, až ji šťastně nahmatal a vytáhl ven. Byla stále nabita, a to bylo jeho štěstí. Věděl, že nesmí psa tak dlouho pustit, dokud nebude mít medvěda dobře na ráně. Seděli teď přikrčení vedle sebe, oba oddechujíce hlasitě, Jan rozčilením a pes proto, že ho Janova pěst dusila. Byl však mírný a nesnažil se vyprostit svou tlamu z nepříjemného sevření.

Medvěd obcházel v kruzích kolem stanu, ale byl pořád příliš daleko.

Jan se třásl jako v zimnici a násilně se nutil do klidu. Všechno záviselo od tohoto medvěda, jeho skolení bylo otázkou jejich života a smrti.

Holá ruka mu křehla od studeného zámku pušky a už se zdálo, že je po všem, když se náhle objevila protáhlá hlava zvířete přímo před ním. Pustil Dagův čenich, bleskurychle zamířil pod černou skvrnu na čenichu a vypálil všech pět ran. Medvěd se zapotácel, ale pak se obrátil a zmizel v mlze. Dag se vrhl za ním, a Jan ztrativ všechnu rozvahu, klopýtal mlhou přes špičaté kry za psem, opíraje se o pušku. Dagovo štěkání mu bylo vodítkem a srdce mu poskočilo radostí, když po několika minutách spatřil mrtvého medvěda, kterého Dag už začal ohryzávat.

Jan ho odehnal: „Dočkáš se, měj strpení!“ Vytáhl nůž a rozřízl zvířeti kůži na břiše. Medvěd padl naštěstí na záda, Jan sám by nebyl měl tolik síly, aby ho převrátil. Jak zde ležel medvěd roztažen se svou špinavě žlutou kožešinou, měřil nejméně dva metry od tlamy k ocasu.

„Tolik masa,“ řekl Jan, a nezdržel se. Vyřízl kus masa ještě teplého a snědl je syrové. Dag toužebně kňučel, a hoch vykrájel pořádný kus masa i pro něho. Syrové maso by byl Jan za jiných poměrů pozřel jen s odporem, ale nyní mu báječně chutnalo a cítil se okamžitě posílen. Měl tolik moudrosti, že přestal na těch několika soustech a odložil další jídlo na pozdější dobu.

Vyvrhl medvěda a litoval krásných bílých jater, která jsou jedovatá a nedají se jíst. Bylo zajímavé, že si jich nevšiml ani Dag, ačkoli se ihned a bez dovolení pustil do ostatních vnitřností, jakmile se octly na sněhu. Jan mu v tom nebránil. „Nemusil ses tak hned dávat do postrojů,“ řekl mu vyčítavě, „teď máme masa dost a postroje žádné.

Ale tahání neujdeš, to si nemysli, já už pro tebe něco sestavím!“ Za té řeči vyřízl notný kus masa z medvědí kýty a odnesl jej do stanu. Vařič byl naplněn ledem a za chvíli bublala v kotlíku krvavá medvědí polévka. Dag, kterého Jan pro jistotu přivázal k saním, aby nehospodařil o své újmě na medvědím mase, dostal také svůj podíl z oběda, ale Finn přijal zprávu o skolení medvěda docela apaticky.

Poslušně snědl svou polévku a hned nato zase usnul.

Řádný oběd vrátil Janovi většinu jeho sil, a co bylo ještě lepší, hoch jej snesl bez pohromy. Hned po něm se sebral a odešel s Dagem k medvědovi počítaje přesně vzdálenost podle kroků. Ukázalo se, že mohutné zvíře kleslo asi padesát kroků od stanu. Když Jan prohlížel srdce, dříve než je Dag shltl, našel dva průstřely přímo v pravé komoře.

Takové dvě rány by byly člověka srazily okamžitě na místě, ale ohromný huňáč měl ještě sílu odběhnout a padl až o hodný kus dále.

Na stažení kůže najednou nebylo ani pomyšlení, na to síly jediného hocha nestačily. Jan si proto umínil, že ji stáhne po kusech, a dal se hned do práce. Vykrájel také hned ty kusy masa, z nichž stáhl kůži a za chvíli měl vedle sebe pořádnou hromadu medvědích kýt a kotlet, na kterou se pes žádostivě díval...

„Kam ty to dáváš, Dagu, to bych rád věděl!“ divil se upřímně Jan.

„Dostal jsi toho pětkrát tolik co já, a ještě nemáš dost!“ Hodil mu kus masa, ale pes se po něm jen olízl. „Už ti nedám nic!“ rozhodl Jan, „počkáš až na večeři!“ Bylo mu nyní mnohem veseleji než ráno a hovořil s Dagem jako by mu pes rozuměl. Jen vzpomínka na Finna ho skličovala a nakonec na něho tak doléhala, že nechal práce, zabalil většinu masa do kusu kůže, a naloživ si ji na záda, odcházel ke stanu, kam ho Dag mlhou bezpečně zavedl.

Finn byl při vědomí a zdálo se, že nemá horečku. „Kde jsi byl, Jendo?“ ptal se slabým hlasem. „Volal jsem tě, ale tys mě neslyšel!“ Jan mu znovu vyprávěl příhodu s medvědem. „Teď máme masa dost, Finne, a jistě se zachráníme,“ končil, ale nemocný zavrtěl hlavou.

„Ty se zachráníš, Jeníčku,“ řekl tiše, „Dag taky, ale já tu zůstanu, cítím to dobře!“ Žal zaplavil Janovi srdce, ale snažil se ze všech sil jej potlačit.

„To je mi pěkná řeč,“ huboval vesele, „to vím, stonat, to by se ti tak chtělo! Ale to nepůjde, kamaráde, teď budeme pořádně jíst, síly se ti vrátí a uvidíš, jak se nám rychle půjde do Tiché zátoky!“ Objímal jednou rukou útlá ramena Finnova, která nemoc zbavila všeho masa, a díval se mu úzkostlivě do tváře, vyhublé až na kost a zbarvené nezdravou červení horečky. Finn mu položil na rameno svoji ubohou ruku s klouby strašně oteklými a pokusil se o úsměv.

„Já vím, že to myslíš dobře,“ šeptal, „ale bojím se, že to je se mnou špatné. A sejdeš-li se někdy ještě s tatínkem, řekni mu, že jsem se choval statečně a že se mi po něm tolik stýskalo.“ Poslední slova už jen šeptala přemožen únavou, položil hlavu na Janovo rameno.

Jana zachvátil strach, že kamarád umírá. Přiložil ucho k jeho ústům, ale Finův dech byl tak slabý, že jej stěží ucítil. Byl zoufalý žalem i vědomím své bezmocnosti. Neměl naprosto žádný lék proti této zákeřné nemoci a neměl ani trochu potravy, ve které by byly obsaženy ony podivuhodné látky zvané vitamíny,které jsou jediným účinným prostředkem proti kurdějím.

Podložil Finnovi hlavu svou kožešinovou kazajkou a se srdcem přeplněným smutkem se dal do přípravy večeře. Podařilo se mu přimět Finna, aby vypil trochu polévky, ale hoch hned zase usnul, sotva mu vzal šálek od úst, a Jan pocítil krutý strach, že snad již z tohoto spánku neprocitne.

Nalil zbytek teplé polévky do termosky a umínil si, že přinutí Finna, aby ji vypil, jakmile se vzbudí. Spát se mu nechtělo a hodlal celou noc bdít vedle přítele. Vylezl na chvíli ven, rozhlédnout se po ,okolí, ale neviděl nic. Mlha, mléčná a neproniknutelná, halila vše do svého hustého pláště a jen vítr se trochu ztišil. Janovi se zdálo, že změnil směr, a kompas mu skutečně potvrdil, že se stočil k východu. Uvědomil si, že pravděpodobně jejich kra nezůstala při ustavičném větru na svém místě a k jeho veliké starosti o Finna přibyla další, kam asi je bouře zahnala? Pohladil Daga, který ležel spokojeně vedle saní, a vrátil se do stanu. Usedl u spacího vaku vedle Finna a myslil na matku a na sestru. Uvidí je ještě někdy, a přijde domů sám, nebo s Finnem? Jeho myšlenky zabloudily i k posádce škuneru a znovu jej rozesmutnily.

Kdovíkde na mořském dnu leží statečné mužstvo „Isbjörna“! Pověrečný nápad mu projel hlavou, že snad mrtvý kapitán volá k sobě svého synka, a otřásl se hrůzou. Zaplašil však tuto myšlenku, o níž si sám řekl, že je hloupá. Čas utíkal pomalu v tichém stanu, jehož tyč se chvílemi otřásla pod náporem větru. Finn spal stále, jeho puls bil velmi slabě a dech nebylo ani slyšet. Zvenčí zalehlo do stanu tlumené vrčení Dagovo. „Buď tiše, Dagu!“ okřikl ho Jan, ale pes vrčel stále.

Jan vzal karabinu a chystal se vylézt ze stanu, když ucítil pod nohama temný rachot a skřípání, které mu projelo až do kostí. „Kra se láme!“ šlehlo mu hlavou a zmocnil se ho šílený strach. Protlačil se vchodem ven a vyskočil, ale v témže okamžiku se zapotácel a klesl na kolena.

Stan se kymácel, jako by kra plovala na volném moři, a všude kolem zněl rachot a třesk lámajícího se ledu. Čekal, až se v příští chvíli kra pod jeho nohama rozestoupí, ale nestalo se to. Zato se ozval v těsném sousedství stanu hromový rachot, a hned nato zmizely saně pod velkými kusy ledu, které zaplavily celý jejich tábor. Také stan byl jimi postižen, ale silná lodní plachta náraz vydržela, a Jan se dal ihned do odklizování ledových balvanů, Ulehčilo se mu, když shledal, že ta strana stanu, kde ležel Finn, nebyla ledem zasažena. V několika minutách odvalil největší kusy ledu pryč a navršil je o něco dále jako ochranný val. Pak se staralo saně, které to odnesly mnohem hůře.

Některé kusy ledu byly tak veliké, že je odstranil jen s největší námahou. Ačkoli pracoval tak horlivě, že mu tekl pot po čele za límec kazajky, trvalo to přece nejméně půl hodiny, než vyčistil saně a nejbližší okolí stanu. Prohlížel pak náklad a oddechl si, když zjistil, že škoda není tak zlá. Některé plechovky, které tvořily vor saní, byly promáčknuty, jiné led ostrými hranami prorazil a také plechovka s benzínem byla zle pošramocena, ale drahocenné tekuté palivo z ní naštěstí nevyteklo. I gumový člun byl nepoškozen a jen opěradlo saní z toho vyšlo velmi zřízeno, ale to se dalo několika hřebíky snadno spravit.

Praskání ledu kolem stanu mezitím ustalo a jen v dáli bylo ještě slyšet ojedinělé zvuky padajících ker, které však za chvíli také zmlkly.

Zbytek medvěda bude asi ztracen, pomyslil si Jan a byl rád, že přenesl minulý den večer tolik masa ke stanu. Uložil je moudře do dvou prázdných plechovek z ohavy před Dagovým apetitem a našel obě nádoby hluboce zaryté do sněhu, ale jinak nepoškozené. Masa měli nejméně na týden a Jan doufal, že zatím se počasí zlepší a naskytne se příležitost k lovu.

Pocítil velkou únavu z probdělé noci a po namáhavé práci a vlezl do stanu, pohladiv Daga, který se již uklidnil. Naklonil se k Finnovi a byl šťasten, když shledal, že kamarád stále spí a že dýchá pravidelně.

Zdálo se mu, že vše musí dohře dopadnout, když unikli již potřetí z hrozného nebezpečí, které je ještě před malou chvílí ohrožovalo, a s touto myšlenkou pevně usnul.

19 NEZNÁMÝ OSTROV

Podivné zvuky vzbudily ráno Jana a v prvém okamžiku si nemohl uvědomit, co to je. Trvalo chvíli, než se probral úplně ze spaní a poznal, že to, co slyší, je chechtavý křik racků. Býval mu dříve protivný, ale v posledních dnech jej neslyšel po celou tu dobu, co trval bouřlivý vítr, a uvítal jej nyní radostně jako příjemnou hudbu. Vzal Finna za ruku a prohmatal mu puls. „Sláva, bije pořád pravidelně,“ řekl si potěšen a vyplazil se pak ze stanu ven. Zarazil se a v prvé chvíli nevěřil svým očím. Už ve stanu sel mu zdálo, že je velmi jasno, a nyní viděl, že mlha úplně zmizela a že se mu nad hlavou klene modrá obloha, ze které slunce příjemně září na všechno kolem dokola. Sníh a led se leskly, až hoch přivíral oči. To však nebylo hlavní překvapení, když se rozhlédl kolem sebe, spatřil v malé vzdálenosti od stanu šedou skalní stěnu, čnějící vysoko k obloze. Kryly ji jen úzké pruhy sněhu, který zůstal ležet v jejích úžlabinách. Na jednom místě stékala po příkrém svahu bystřina s šumící vodou a ztrácela se někde pod skálou, v místě, které Jan nemohl vidět pro vysoko nakupené kry. Hoch překvapeně vydechl. Byli u země, ale kde? Rozhlížel se a vystoupil na kru několik metrů vysokou, která trčela z ledu nedaleko saní.

Kam pohled sahal, byl jen led nejrůznějšího tvaru, ale žádná země. Ta skála, kterou spatřil prve, byla jedinou pevninou daleko široko.

Nemohl to tedy být ani ostrov Armitage, ani země prince Jiřího, protože obojí leželo tak blízko sebe, že od jedné pevniny musilo být vidět k druhé.

Jan se domyslil, že je bouřlivý vichr někam zahnal a že to noční praskání a lámání ledu vzniklo, jak kry najely na mělké mořské dno u břehů neznámého ostrova. Myšlenka na Finna ho přiměla k rychlému jednání. „Kde je země, tam mohou být i rostliny,“ řekl si, a neváhal s provedením svého nápadu ani okamžik. Půjde ihned na břeh, který nemohl být daleko. Daga chtěl nechat u stanu, aby hlídal Finna, a staral se, jak označit tábor, aby jej při návratu našel. Měli s sebou několik holí, o něž se opírali při cestě hlubokým sněhem, a tři z nich svázal rychle dohromady tak, že vznikl stožár dlouhý asi tři metry. Přivázal k jeho konci temně hnědý kus plachty a zarazil jej pak do sněhu na kře, které použil jako rozhledny. Aby se neskácel, uvázal jej ještě třemi provazy k okolním krám a byl jist, že vydrží do jeho návratu, který měl ostatně být tak rychlý, jak jen bylo možno.

„Ty, Dagu, zde zůstaneš a budeš hlídat!“ nakazoval Jan důrazně psovi, přehodiv si karabinu křížem přes záda, aby ji neztratil při zlézání ker. Pes tomu nechtěl rozumět a poskakoval za ním, ale když ho Jan přísně napomenul, šel zpátky a položil se mrzutě před vchodem do stanu.

Blízkost břehu přivedla Jana do veselé nálady. Zlézali neúnavně ledové pahorky, nedbaje toho, že ani nesnídal. Skála se zdála být velmi blízko, ale cestou Jan zjistil, že ho zrak oklamal. Byla dobrou míli vzdálena a trvalo to plnou hodinu, než se hoch dostal na nízké pobřeží, které běželo úzkým pruhem podle skály. Po cestě se pilně rozhlížel po kře, kde nechal ležet zbytek medvěda, ale jak předem čekal, nenašel ji.

Byl zato potěšen, když viděl, že kolem skály poletuje na sta ptáků, mezi nimiž poznal racky a alky s jejich vřetenovitým tělem, tučné kajky a černou polární kachnu s červeným zobanem, jejíž peří se lesklo kovově zeleně. Ptačí havěť vydávala ohlušující skřeky a zřejmě si z přítomnosti člověka nic nedělala.

Jan se rozhlížel, kde je bystřina, kterou zahlédl z jejich kry, ale nenašel ji. Usoudil, že je to tím, že přišel na jiné místo břehu, než kam se díval, a pokoušel se určit, kam má jít. Vlajku u stanu bylo v dáli dobře vidět jako malou hnědou tečku, a Jan se rozhodl, že se dá po břehu vpravo. Když obešel skalní výběžek, poznal, že volil správný směr. Břeh se za skálou rozšiřoval ve velikou, mírně stoupající planinu a o sto metrů dále bublala bystřina mezi balvany. Její protější břeh byl zcela plochý a zelenal se na něm mech, posetý bílými a žlutými kvítky. Jan zarazil svou hůl do koryta říčky a shledal, že je dosti mělké a že se dá přebrodit. Pustil se bez váhání přes vodu, která zde byla asi deset metrů široká, utáhnuv předtím pevně řemínky svých nepromokavých bot. Voda mu šla jen po kolena a dno bystřiny bylo kamenité, takže se po něm šlo dobře. Za malou chvíli byl na druhém břehu a dychtivě poklekl do zeleného mechu, tam, kde bylo květin nejvíc. Hledal kolem sebe a srdce mu zabušilo radostí, když našel celou skupinu drobných bílých kvítků se lžícovitým květem. „Zaplať pánbůh, lžičník, který Finna uzdraví,“ řekl si hlasitě a vzápětí se mu zarazil dech leknutím. Zaslechl takřka u svého ucha třepetání těžkých perutí a spatřil tlustou kajku, která vyrazila z hnízda, skrytého v hustém mechu.

„Tys mne polekala,“ řekl upřímně, ale hned ho napadlo, že by v hnízdě mohla být vejce. Přesvědčil se okamžitě, že jeho myšlenka byla správná, v mělkém hnízdě ležela tři vejce, do kterých se ihned pustil. Třebaže byla syrová, chutnala mu výborně. Nevěděl, která část lžičníku je léčivá, ale usoudil, že nebude škodit, když jej uvaří celý, a trhal proto opatrně něžné kvítky i s kořínky. Za chvíli jich měl plnou kapsu a chystal se k návratu. Sestupoval již podle říčky ke krám na moři, když ho napadlo, že by nemohlo škodit přinést nějaká kajčí vejce Finnovi. Chvíli váhal, má-li prodlužovat svoji nepřítomnost, ale pak si řekl, že o nějakou minutu navíc snad nebude zle. Vrátil se k zelenému koberci mechu a lišejníku u potoka, a v malé chvíli našel tucet hnízd, z nichž větší část obsahovala po třech vejcích. Odvázal šátek s krku, vyložil jej mechem a dal do něho tolik vajec, kolik se tam vešlo. Napadlo ho, že kajky se asi nevrátí k prázdným hnízdům, a sešel proto ke břehu pro nějaké oblázky, které chtěl podstrčit důvěřivým ptákům místo vajec. Našel jich dost a po paměti je rozdělil do hnízd. Byl právě se svou prací hotov, když se jedna kajka vracela. Chvíli kroužila nad říčkou a pak se bez váhání snesla a usedla na jedno hnízdo, kde byla kamenná „vejce“. „Sláva, povedlo se to a hloupá kajka to nepoznala,“ řekl Jan a chtěl už odejít, ale v poslední chvíli ho napadlo, že by maso kajky a zejména polévka z jejích drůbků byly pro Finna daleko vhodnější než polévka medvědí.

Plížil se tiše k hnízdu a vypálil ze vzdálenosti necelých dvaceti kroků na hlavu velkého ptáka, který seděl zcela nehybně a nevšímal si ho.

Kulka z karabiny doslova kajce urazila hlavu. Jan svázal tučného ptáka za nohy a přehodil si smyčku provázku přes hlavu. Šátek s vejci nesl raději v jedné ruce a šel opatrně, aby neupadl a vejce nerozbil. Umínil si, že půjde odtud přímo ke stanu a s nemalou námahou vyšplhal na kry, které se vršily kolem břehu jako ohrada do výše až pěti metrů. Za malou chvíli našel vlajku u stanu, a když se rozhlédl, velmi se potěšil při pohledu na rovnou kru, která se táhla jako dlouhý jazyk mezi ledovými pahorky od úpatí ohrady z ker, na níž stál, až daleko do moře, plula ve vzdálenosti jen několika desítek metrů od stanu. Pustil se bez váhání na ni a po rovné ploše se mu šlo daleko rychleji než po břehu, ačkoli sněhu bylo na kře místy až nad kolena.

Vlajka mu sice zmizela z obzoru, poněvadž rovné ledové pole bylo ohraničeno z obou stran vysokými hradbami nakupených ker, ale neměl obavy, že stan mine. Skutečně také když šel asi tři čtvrti hodiny, zaslechl z pravé strany Dagovo štěkání, a když se vyšplhal na ledovou hradbu, viděl stan vzdálený necelých sto metrů. Za čtvrt hodiny k němu dorazil a Dag ho vítal radostným štěkáním, skákaje mu až na krk.

„Buď tiše, nebo mě porazíš a rozbijeme vejce!“ huboval ho vesele Jan. Šel se hned podívat na Finna, měl ohavy, co s ním je, protože k svému překvapení zjistil, že byl pryč čtyři hodiny. V zevnějšku nemocného hocha se nic nezměnilo, jen dech se zdál být slabší. Jan se dal hned do práce, stáhl a vykuchal kajku, krk, vnitřnosti a nohy hodil do kotlíku na polévku, a když byla uvařena, dal na oheň plechový koflík s vodou, do které rozkrájel lžičník se vším všudy. Podivný nápoj byl svařen za malou chvíli a Jan ho okusil, chutnal hořce, ale když jej smíchal s polévkou, byla hořká chuť jen málo znát. Sám pro sebe se Jan spokojil žvýkáním květin, nevěda, že je to vlastně nejlepší způsob, jak jich užít proti kurdějím, ježto vařením se vždy část vitamínů v rostlině obsažených zničí. Dalo mu velikou práci Finna přimět, aby otevřel ústa a polykal. Hoch to činil v polovičním spánku, který se velmi podobal mdlobě. Naštěstí mohl ještě polykat, a Janovi se podařilo vpravit do něho téměř půl koflíku odvaru květů, smíchaného s polévkou. Účinek nápoje byl přímo zázračný. Žluté tváře Finnovy mírně zčervenaly a na okamžik otevřel oči.

„Je mi najednou teplo,“ šeptal.

„To je po léku, Finne,“ řekl Jan radostně, „teď už mám něco pro tebe a za chvilku budeš zdráv. Jsme u ostrova, bouře nás tam přihnala.“

„U ostrova?“ řekl slabě Finn a v jeho tváři se ukázal určitý zájem, ale řeč ho vysílila tak, že hned po těchto slovech zase zavřel oči a usnul. Jan nechal pro něj v termosce zbytek polévky s vnitřnostmi, rozkrájenými nadrobno, a dal se pak do úpravy oběda pro sebe. Byl by rád kajku upekl, ale na vařiči, kde byly plameny uspořádány do kruhu, se nedalo použít rožně. Tučný pták by se byl sice dal upéci na vlastním sádle v rendlíku, ale Janovy kuchařské vědomosti nebyly tak veliké, aby si to uvědomil, a proto nakonec kajku rozkrájel a vařil. Chutnala mu i tak, a schoval jí polovinu na později. O zbytek se poctivě rozdělil s Dagem, který se labužnicky olizoval a s povděkem přijal ještě kus syrového medvědího masa.

Po obědě si Jan chvíli odpočinul a pak se dal hned do práce. Umínil si, že převeze Finna a všechen jejich majetek na břeh, jak nejdříve bude možno. Vzpomínal stále na hrozné chvíle, které prožil, když se kra minulé noci začala bortit, a toužil po tom, aby měl zase pevnou půdu pod nohama. Našel brzy místo, kde vedla poměrně dobrá cesta k ledové hradbě, ohraničující. jednu stranu rovné kry, a hledal pak nějaký průchod hradbou. Zjistil, že kry, které ji tvoří, jsou místy jen volně seskupeny, a našel dvě z nich, mezi nimiž byla mezera, kudy se saně mohly provléknout. Šlo jen o to, upravit dráhu k mezeře a za ní, na délce asi dvaceti metrů. Dalo se to provést, když někde odtesá hrboly ledu sekerou a jinde zase vyplní prohlubně sněhem a drobnými kusy ledu. Pracoval, až ho bolela záda, a než nastal čas k večeři, měl upravenu cestu před hradbou. Během práce odběhl několikrát do stanu, podívat se, jak se daří Finnovi. Byl radostně překvapen, když shledal, že puls je silnější a dech také. Hoch stále spal a neprobudil se, ani když ho Jan bral za ruku. Po práci byl Jan celý schvácený a nemohl se ani pořádně narovnat, jak ho bolelo v kříži. Byl rád, že se nemusí dělat s večeří a že jen stačí ohřát půlku kajky, která zbyla od oběda.

Pes ho předběhl a Jan byl udiven, když shledal, že zmizel ve stanu.

Odhrnul plátno a překvapeně se díval na Finna, který seděl ve spacím pytli a hladil Daga.

„Podívejme se, pán se už vyspal?“ zvolal radostně.

„Jendo, já mám hrozný hlad,“ hlásil mu Finn. Jan byl šťasten, že ho zase slyší mluvit, sice slabě, ale přece jen zřetelně. Zdálo se, že mu lžičník okamžitě vrátil část ztracených sil, a Jan už neměl žádných pochybností, že se uzdraví úplně. „Je-li hlad, je proti tomu nejlepší prostředek se najíst, a to se může stát okamžitě,“ prohlásil vesele a v malé chvíli přinesl kamarádovi jeho polévku. Chtěl ho nakrmit, ale Finn tvrdil, že lžíci udrží sám, a skutečně se najedl bez jeho pomoci. Polévka v něm zmizela se závratnou rychlostí.

„Maso bylo moc dobré, ačkoli jsem je nemohl kousat, ale polévka byla trochu hořká,“ řekl Finn a sháněl se ještě po něčem.

„Ba ne, pro dnešek dost!“ bránil mu Jan, „zítra toho dostaneš víc.

A že to bylo hořké, tomu se nediv, dal jsem do toho medicínu.“

„Ale jdi,“ usmíval se nedůvěřivě Finn, „a kde jsi ji vzal? To jsi šel pro ni někam za roh do lékárny?“

„Tak nějak jsem to udělal,“ smál se Jan, který si zatím pekl k večeři kus medvědího masa na medvědím tuku. Rozhodl se, že nechá celou zbylou polovinu kajky Finnovi, pro jehož zesláblý žaludek bylo medvědí maso ještě příliš těžké. „Ale počkej, něco ti přece ještě dám, abys neřekl, že jsem zlý doktor, ale musíš to sníst syrové!“

„To jsem zvědav, co to bude?“ řekl dychtivě Finn, a byl velmi překvapen, když mu Jan přinesl krásné kajčí vejce. Chutnalo mu neobyčejně a Jan mu pověděl všechno, co se stalo za posledních několik dnů. Finn jevil o jeho vyprávění veliký zájem a těšil se, až budou už na ostrově. „Jen je mi líto, že ti nemohu pomáhat,“ řekl smutně.

„Z toho si nic nedělej, žádná práce to nebude,“ těšil ho Jan. „Našel jsem krásnou rovnou kru, na které pojedou saně samy, a až budeme na ostrově, bude nám jako v ráji.“ Hovořili ještě chvilku o tom, jak se zařídí na pevné zemi, kde zůstanou tak dlouho, než bude z Finna zase statný chlapík, a pak usnuli stuleni k sobě. Spali spokojeně, jako by nebyla kolem nich hrozná polární pustina, kde již zahynulo tolik statečných a silných mužů, a Dag hlídal jejich spánek.

20 NA OSTROVĚ

Když se Jan ráno probudil, uvítalo ho krásné počasí. Slunce hřálo tak, že bylo přímo teplo, a vítr se ztišil docela. Na šedočerné pobřežní skále ostrova bylo vidět v polárním jasném vzduchu každou podrobnost.

Kolem stanu přeletěl co chvíli racek, vracející se od moře, kde lovil rybky a drobné ráčky v trhlinách mezi ledy. Jan si umínil, že vyvede Finna ven z dusného stanu na čerstvý vzduch, a jakmile se hoch probudil, přikročil k provedení svého úmyslu. Nešlo to tak snadno, ačkoli Finnovi bylo již o hodně lépe než minulý den. Jan ho vyvlekl ven za ramena a pak vystěhoval také spací pytel, který musil nejdříve sbalit, protože by. nebyl prošel úzkým vchodem stanu.

„Tady je to o moc lepší,“ prohlásil Finn, vdechuje s chutí čerstvý vzduch, „ale také zde má člověk mnohem větší hlad!“ Tomu se dalo snadno odpomoci, ježto od minulého dne zbyla pro něho celá polovina kajky. Jan mu z ní rozkrájel velký kus nadrobno a přidal k tomu dvě kajčí vejce, uvařená naměkko. Ostatní zahrabal do sněhu a přikryl, je obezřele plechovkou, na kterou dal větší kusy ledu, aby je uchránil před Dagovou žravostí. Bylo neuvěřitelné, jak velkou měl pes chuť k jídlu a Jan byl přesvědčen, že nemá nikdy dost. Mizely v něm veliké kusy medvědího masa jako jahoda a byl ochoten vyhovět pozvání k jídlu v kteroukoli dobu denní nebo noční. „Ubohý Jendo, ty nás neuživíš, a až budeme mít velký hlad, vrhneme se s Dagem na tebe a sníme tě!“ žertoval Finn.

Jan se smál. „Nemám, strach, že byste to udělali, ale s Dagem to bylo jednu chvíli hodně zlé a málem by byl skončil v mém žaludku,“ řekl a vyprávěl pak Finnovi příhodu s medvědem. Finn poslouchal s velikým zájmem a litoval, že nebyl při tom. „Já to štěstí nemám, abych zastřelil medvěda,“ stěžoval si a Jan ho těšil, že ještě může užít tolik setkání s medvědem, až ho to bude mrzet. Dal se pak do úpravy zbývající části cesty, která vedla na rovnou kru, a byl s tím do večera hotov. Finn se zatím zotavoval na čerstvém vzduchu a popíjel pilně odvar ze lžičníku, jehož Jan přinesl dostatečnou zásobu. Nápoj ho velmi osvěžoval, a když se Jan večer vrátil ke stanu, byl překvapen, že otekliny Finnových kloubů z velké části zmizely a že také otok dásní se o hodně zmenšil. Finnovi bylo mnohem lépe a prohlásil hrdě, že zítra půjde sám na ostrov, ale jen stěží vlezl bez přítelovy pomoci do stanu.

„Ba ne, ještě to nejde,“ řekl Jan. „Zítra se hezky povezeš, a až tam jednou budeme, máš času dost na zotavení!“ Také to tak druhý den udělal. Rozhodl se, že převeze nejdřív Finna a nechá ho s Dagem a se zbraní na ostrově. Hoch byl již do té míry zotaven, že udržel svou lehkou kulovnici, a v případě potřeby se mohl sám bránit, přičemž by mu Dag jistě vydatně pomáhal. Jan dal na prázdné saně spací pytel, pomohl do něho Finnovi a sám se s Dagem připřáhl k saním. Za postroje z mroží kůže, které Dag sežral, zhotovil náhradu z provazů a kusů plachty. Finn dlouhou nemocí velmi zhubl, a tak jejich břemeno nebylo příliš těžké, ačkoli vezli na saních i pušky se střelivem. Počátek cesty byl dosti svízelný pro nerovný led, ale když se dostali na velikou kru, šlo to rychle kupředu, pokud sníh nebyl příliš hluboký. Takových míst bylo naštěstí dosti málo a po dvouhodinovém pochodu dorazili k pobřeží.

„Tady to je hezké, skoro jako v zálivu Teplé vody,“ prohlásil Finn, prohlížeje si pobřeží a zelený pás mechu a květů u potoka.

„Jenže ta voda není teplá, ale pořádně studená,“ řekl Jan. „Přesto se rád z říčky napiju, protože jsem se cestou řádně vypotil.“ Plochá kra se táhla až ku břehu, ale se saněmi se na něj přímo vyjet nedalo.

Stoupal dosti příkře a nebyl na něm vůbec žádný sníh. „Myslíš, že dojdeš, když tě budu podpírat, anebo tě mám vzít na záda?“ ptal se Benda starostlivě kamaráda.

„To víš, dám se vozit a pak ještě nosit, to by tak hrálo,“ tvářil se Finn uraženě a statečně s jeho pomocí zlezl krátký svah. Udýchán a unaven posadil se pak na zem, kam mu přítel prostřel spací pytel.

„Nerad tě tu nechávám, ale chci ještě dnes přivézt aspoň stan, maso a nádobí s vařičem, a proto raději hned půjdu,“ prohlásil Jan, když se občerstvil vodou z bystřiny a kusem kajky. Nechal Finnovi jeho kulovnici s patronami a termosku plnou kajčího masa, rozkrájeného na drobné kousky, a rozhodně odmítl vzít si s sebou Daga, aby mu pomohl tahat saně. „Za tři hodiny jsem tady, hleď, abys neusnul, aby ses nevzbudil v medvědím žaludku!“ napomínal přítele a políbil ho na obě tváře. Hoch se mu vrhl kolem krku a přitiskl svoji tvář k jeho.

„Jsi tak hodný, Jeníčku,“ řekl dojatě, „staral ses o mne tolik, že by ani můj tatínek nemohl udělat víc. Jsem ti za to tolik vděčný a nevím ani, jak bych ti za všechno poděkoval!“

„Tak to raději nedělej, anebo to nech na později, až toho bude víc,“ smál se Jan v rozpacích a vyvinuv se z jeho náručí, rychle odcházel.

Mával mu z kry tak dlouho, dokud ho viděl, a pak se dal spěšně na pochod a saně táhl za sebou. Šlo to daleko lépe než tam, ježto mohl použít cesty, kterou saně vyryly ve sněhu. Byl už nejméně čtvrt míle od břehu, když uslyšel za sebou štěkání, a hned nato přibíhal Dag dlouhými skoky. V prvé chvíli byl Jan polekán a myslil, že se Finnovi něco stalo, ale pes byl ve veselé náladě, a Jan z toho usoudil, že ho Finn sám poslal za ním, aby mu pomohl tahat. Pokoušel se sice poslat Daga zpátky, ale to se mu nepodařilo, pes zřejmě poslouchal Finna více než jeho. „Tak si tě tady nechám a zpátky tě zapřáhnu,“ řekl nakonec.

Měl naštěstí s sebou provaz, kterým Daga připřáhl náhradou za sežraný postroj. Psovi nebyl provaz příjemný, protože se mu zařezával do kůže, ačkoli jej Jan podložil kusy plachty, ale zatím se nedalo nic dělat, Dag musil počkat, až se uloví nějaké zvíře, z jehož kůže se dá pořídit nový postroj.

Našli stan nedotčený, jak jej opustili, a Jan se dal nejdříve do přípravy jídla. Od rána pořádně nejedl a měl notný hlad. Co s vejci? řekl si, přece je nebudu vozit zpátky! Zbývalo jich ještě deset a hoch si umínil, že připraví pro sebe a Daga skvělou hostinu. Rozkrájel do rendlíku kusy medvědího masa a špeku a rozbil pak do něho všechna vejce. Pekoucí se směs vydávala tak příjemnou vůni, že Dag žádostivě kňučel. Dostal pořádný díl a chutnalo mu stejně jako Janovi. Škoda že tu není Finn, ten by si pochutnal, litoval hoch, pojídaje svůj znamenitý výrobek. Ale až bude moci kousat, udělám mu stejně dobré jídlo, umiňoval si, medvědího masa je tu ještě dost. Celá jedna plechovka byla ještě plná a jistě vážila aspoň deset kilo. „A když tě tu mám, odvezeme všechno najednou, abych se už nemusil vracet,“ hovořil hoch k psovi a dal se rychle do práce. Rozebral nejdříve vlajkovou tyč a z jejích holí spravil držadlo saní za pomoci několika hřebíků, které našel v Leifově kabele. Nato strhl stan, naložil všechen jejich majetek na saně a důkladně jej přivázal. Dag se trochu ošíval, když mu Jan navlékl nouzový postroj, ale nakonec si dal říci a vklouzl do svého chomoutu. Jan se opřel do držadla, hvízdl na Daga a vyjeli. Šlo to sice pomaleji, než když vezli pouze Finna se zbraněmi, ale přece jen za dvě hodiny už spatřil Jan z dálky místo, kde zanechal Finna. Když přijel blíže, viděl, že kamarád na něho vesele kývá. Oddechl si spokojeně, byl dosti zneklidněn myšlenkou, co se zatím děje na pobřeží, protože mu přes všechno úsilí trvala cesta déle, než zamýšlel. Bylo už skoro osm hodin večer, když přirazil se saněmi ke břehu a začal vynášet jejich náklad.

„Nazdar, Finne,“ volal od břehu, „jak ses tu měl? Nebyli jsme moc dlouho pryč? A proč sis tu nenechal Daga?“ Bylo to několik otázek najednou, ale Finn neodpověděl na žádnou z nich.

„Podívej se, co jsem zatím ulovil!“ křičel pyšně a Jan s radostí poslouchal jeho hlas, který zněl již docela jinak než onu noc, kdy byl Finn tak blízek smrti.

„Rád bych se podíval, ale nic nevidím,“ smál se.

„Nemám to tady,“ zlobil se žertem Finn, „nemohu ještě chodit a leží to kousek dál, jen se rozhlédni!“ Jan se podíval směrem k potoku, kam mu Finn ukazoval, a spatřil asi o padesát kroků dále na zemi mrtvou kajku a o něco vpravo dvě potápky.

„Ale jdi, snad nechceš říci, že jsi to zastřelil? Nezemřeli ti ptáci náhle na nějakou nemoc?“ dobíral si Finna.

„Pojď blíž, já ti pošeptám, co se jim stalo!“ zval ho tajemně Finn, a když se Jan k němu naklonil, zatahal ho s veselým smíchem za ucho.

Aby mu udělal radost, šel Jan jeho úlovek hned sebrat.

„Ale trefil jsi je znamenitě!“ řekl s obdivem, prohlížeje si kajku i potápky. Všichni tři ptáci měli průstřely uprostřed těla a malá kulka z Finovy pušky je poškodila jen nepatrně. „Ani s broky by to nešlo lépe,“ řekl uznale Jan. „Ale pověz mi, kolik nábojů jsi na to vyplýtval?“

„Právě dva!“ řekl Finn hrdě a Jan se zatvářil velmi nedůvěřivě.

„Děláš si ze mne legraci,“ vytýkal kamarádovi, ale ten ho vyzval, aby si spočítal střelivo.

„Měli jsme osmdesát nábojů a je jich tam osmasedmdesát, můžeš si to přepočítat!“

„Pak jsi ale hotový čarostřelec,“ kroutil hlavou Jan a Finn se smál.

„Povím ti, jak jsem to dokázal, když uděláš honem dobrou večeři, mám hrozný hlad!“ prohlásil. Jan se zatvářil udiveně.

„Snad nechceš říci, že jsi snědl všechno, co bylo v termosce?“ ptal se s úžasem a Finn vesele přikývl.

„Když jsi odešel, byla mi hrozně dlouhá chvíle. Daga jsem ti poslal a neměl jsem se s kým bavit. Tak jsem se dal pomalu do jídla, a než jsem se nadál, byla láhev prázdná!“

„Jen když ti chutnalo,“ řekl Jan spokojeně a rozhodl se, že mu udělá k večeři něco silnějšího. Na břehu, nedaleko místa, kde přirazili se saněmi, spatřil kusy naplaveného dřeva, které byly docela suché, poněvadž tam nebyl sníh. Přinesl jich rychle náruč a Finn se zatím bez jeho vědomí pustil do stahování a kuchání kajky. Jan ho sice vyhuboval, ale hoch tvrdil, že má už v rukou zase síly dost, jen nohy že nechtějí ještě poslouchat. Také zuby se mu již zpevnily v dásních a troufal si kajku ukousnout, bude-li maso dost měkké. Za chvíli plápolal veliký táborák, jehož teplo hoši přijali s povděkem, poněvadž se zatím slunce ukrylo za skálami a jejich tábor ležel ve stínu. I Dag se přišel ohřát a sledoval s velkým zájmem přípravy k večeři. Jan zřídil z kusů rovného dřeva vidlice pro rožeň a Finn ujišťoval, že má dost síly na otáčení rožněm, aby si zatím postavil stan. Jan k tomu vybral místo, které leželo o dvacet kroků výše a bylo pokryto jemným pískem, docela suchým. Zatímco se pekla kajka, přenesl všechno ze saní ke stanu a pak vytáhl i saně na břeh a na zádech je odnesl do tábora. Když si pak sedl vedle Finna, byl tak unaven, že se mu ani nechtělo jíst, ale do zlatova upečený tučný pták, který tolik připomínal českou husičku, mu vrátil zase chuť k jídlu. Zakousl se do velikého stehna a řekl: „Teď ale vypravuj, jak jsi provedl svůj čarostřelecký kousek!“ Finn opatrně žvýkal nejměkčí části masa a začal.

„Kdyby ses pořádně podíval, přišel bys na to sám.“ Jan ho poslechl, ale nebylo nic moudřejší. „Neměl jsem co dělat a kolem lítalo tolik vykrmených kajek a potápky v celých hejnech,“ pokračoval Finn.

„Všiml jsem si, že poletují blízko země, a na tom jsem založil svůj plán. Stěží bych je asi trefil, i kdybych byl zdráva mohl pevně zalícit, víš, že jsem ukvapený a střílím moc rychle. Tak jsem si udělal z kamení, co leželo kolem, takovou malou oporu, a na tu jsem položil kulovnici jako dělo na lafetu.“ Ukazoval na několik kamenů sestavených tak, že tvořily jakýsi žlábek pro pušku na ohrádce asi čtvrt metru vysoké.

„Pak jsem musil ovšem čekat, až mi něco přijde zrovna před pušku, a to trvalo hodně dlouho,“ vyprávěl dále Finn. „Ale času jsem měl dost, a aspoň mi takhle rychleji ubíhal. Trvalo to asi hodinu, než si usmyslela jedna kajka, že poletí zrovna, jak jsem to potřeboval.

Letěla tak blízko a pomalu, že jsem nepotřeboval ani předsazovat.

Zmáčkl jsem kohoutek, když jí kulovnice mířila na hlavu a trefil jsem právě doprostřed těla. Pak mi nechtělo dlouho nic přijít na ránu, až krátce předtím, než jsi se vrátil, letělo kolem celé hejno potápek.

Střelil jsem mezi ně a měl jsem štěstí, že jedna rána srazila dvě najednou. To je všechno, ale je to chytré, že jo?“ chválil sám sebe a Jan mu dal za pravdu.

Uvařili ještě z ptačích drobečků polévku a dali ji do termosky na ráno k snídani, pak spokojeně ulehli do stanu a spali až do příštího poledne.

Jan si umínil, že zůstanou na ostrově tak dlouho, dokud Finn náležitě nezesílí, aby snesl namáhavý pochod k sovětské stanici. Mohlo to trvat ještě řadu dní, a proto dbal, aby byli co možná pohodlně zařízeni.

Kolem stanu zbudoval ohradu z kamení na ochranu proti větru, ačkoli je skály z větší části kryly a pobřeží se otvíralo proti jihu, odkud jen zřídkakdy vítr přicházel. Takový jižní orkán, jako byl ten, který je přihnal k ostrovu, byl v těchto dobách v polární končině vzácností.

Jan si vzpomněl na Horgenovo vyprávění, že nešťastný švédský vzduchoplavec Andrée musil čekat řadu týdnů na příznivý jižní vítr, který měl zanést jeho balón k severní točně. Vystavěl nicméně kamennou ohradu kolem stanu až do výšky půldruha metru a ponechal mezi ní a stanem mezeru asi dva metry širokou. Vcházelo se úzkým otvorem z východní strany, kde byly skály nejblíže. Jan neměl ovšem žádnou maltu a nemohl kameny mezi sebou spojovat. Volil proto způsob, jímž se stavělo před mnoha tisíci lety a který užívají dosud primitivní lidé, položil do nejspodnější řady největší kameny a na ně kladl kameny stále užší. Celá zeď držela pohromadě jen svou váhou, a její úzký vchod se na noc uzavíral dvěma velkými kameny. Nemusili se zde sice bát útoku zlých lidí, protože všechny ostrovy země Františka Josefa jsou naprosto neobydleny, ale nebylo vyloučeno, že se v noci zatoulá ke stanu hladový medvěd, a pak skýtala kamenná zeď výbornou ochranu.

Při této stavitelské práci nezanedbal Jan ani lov. Měli ještě dosti nábojů do Finnovy kulovnice a Jan byl rozvážný střelec, obětující střelivo jen na jistou ránu. Podařilo se mu srazit půl tuctu kajek, které je zásobily potravou na celý týden, takže se mohli vzdát medvědího masa ve prospěch Dagův. Občas si vystřelil i Finn, který vůčihledě sílil a nemusil již opírat svou pušku o kameny, když chtěl mít jistou ránu. Sestřelil také několik kajek a jednu kachnu s krásným peřím, z níž měl obzvláštní radost. Když ji pak jedli, ukázalo se, že je stará a tuhá a že její maso zapáchá nepříjemně rybinou. Ale Finn si nedal vzít, že je to nejlepší kořist, kterou učinili od té doby, co jsou v polárních krajích. Kajčí vejce vysbíral Jan v dalekém okruhu a vždy je úspěšně nahradil kamením. Měli teď vajec velkou zásobu a jedli je na nejrůznější způsob, vařená naměkko nebo natvrdo i upečená na kajčím sádle. Jan byl rád, že našel na pobřeží hojnost naplaveného dřeva, takže mohl schovat benzín na cestu. Neměli ho už mnoho, asi sedm nebo osm litrů, a to stačilo nejvýš na tři týdny.

Při jedné pochůzce kolem potoka si Jan všiml, že v řečišti leží pestré kameny, zbarvené žlutě a hnědě, s jasnějšími skvrnami. Vytáhl jeden takový kámen z vody a prohlížel si jej. Byl podivně kropenatý a mezi zelenými až temně černými zrny a většími kousky byl stříbrošedý kov, který je pojil dohromady.

„Je pořádně těžký,“ prohlásil Finn, když mu jej přinesl.

„To bude asi tím, že má v sobě hodně toho kovu,“ usoudil Jan.

„A co to je?“ přemítal Finn.

„Patrně železo,“ prohlásil Jan, ale Finn s ním nesouhlasil.

„Leželo to ve vodě a železo by zrezavělo, snad je to olovo,“ řekl moudře. „A co s tím? Jíst se to nedá a nabít do pušky taky ne!“

„Víš co s tím udělám? Vařič se mi už několikrát zvrhl, když jsme byli na pochodu, protože je trochu vysoký a má lehké dno. Zatížím jej tím kamenem a vezmu kámen s sebou i na cestu, je malý a zabere málo místa.“ Při tom zůstalo a onen neznámý kámen nastoupil svou úlohu závaží u benzínového vařiče. „Viděl jsem ještě jinou věc,“ vyprávěl Jan. „Blízko ústí říčky do moře je led dost tenký a voda se tam ztrácí v trhlinkách. Kousek dál jsou tulení díry. Vypadají jako mísa a je v nich velmi tenký led. Pamatuješ se, že nám o nich Leif vyprávěl, jak si je tuleň vykouše zespoda do ledu a pak je udržuje otevřené, aby se tamtudy mohl dostat nad vodu nadýchat se čerstvého vzduchu?“

„Pamatuji,“ přisvědčil Finn, „ale povídáš, že ty tvoje jsou zavřené ledem a tak je asi tuleni už opustili.“

„To nic neznamená,“ odporoval Jan, „led může být dost slabý a tuleň si jej snadno prorazí. Dám si na to místo pozor a uvidíme.“

„Ale slib mi, že mě vezmeš s sebou,“ žadonil Finn. Jan se rozmýšlel. Vzpomněl si na Finnovo utkání se starým tuleněm u Flóřina mysu a na to, jak ho Leif v poslední chvíli zachránil před těžkým zraněním. Mimoto Finn nebyl ještě docela zdráv, chodil jen o holi a i krátká chůze ho velmi unavovala. V případě potřeby nemohl utíkat, a to bylo na pováženou. Ale Finn dovedl prosit, a Jan se nakonec rozhodl.

„Víš co,“ řekl, „nejdřív si dám pozor, jestli tam vůbec nějací tuleni chodí na led, a když ano, tak vypátrám v kterou dobu, a půjdeme na číhanou!“ S tím byl Finn srozuměn a otázka tuleňů byla odložena na pozdější dobu. Měli zatím masa dost a mohli čekat.

Už v prvých dnech jejich táboření na ostrově prohlédl si Jan všechno nejbližší okolí. V mnohém směru připomínalo břeh u zátoky Teplé vody, až na to, že tu nebyl ledovec a že v pozadí ustupovaly skály dosti daleko, takže pobřeží tvořilo velikou kotlinu. Byla na jedné straně otevřena k moři a měla v nejdelším směru rozlohu asi jedné námořní míle. Potok tekl poblíže šedočerné skály, ohraničující kotlinu na západě, kterou Jan spatřil nejdříve z kry. Sledoval jeho tok pokud dohlédl a zjistil, že potok nepramení na této skále, ale na jiné, mnohem vzdálenější, která se pnula nad severní stranou kotliny a měla podivnou, temně zelenou barvu, protkanou místy hnědočernými žilami. Temeno skály kryl sníh a led, a jejich táním byl potok nepochybně sycen vodou. Zelená skála, jak ji v duchu nazval, Jana velmi zajímala a byl by ji rád zlezl, ale leželo na ní ještě tolik sněhu i v nižších polohách, že se toho nemohl odvážit. Zato se mu podařilo vystoupit dosti snadno na nejzápadnější výběžek šedočerných skal, ačkoli si přitom rozedřel ruce do krve. Skály měly ostré výstupky a hrany, které sice výstupu napomáhaly, ale přitom bolestně zraňovaly ruce, když se jich Jan chytal.

Po výstupu měl rozhled na všechny strany. Poznal, že skála není příliš vysoká, a odhadl její výšku asi na sto metrů. Pozorována z ledu, zdála se být mnohem vyšší, protože vystupovala rovnou z moře.

Kolem hocha šuměla nes četná ptačí křídla a do uší mu zněl drsný křik racků. Skalní štěrbiny byly přeplněny jejich hnízdy a Jan si všiml, že v mnohých byla vejce, ale to ho nyní nezajímalo. Jeho pozornost se upínala k moři a k rozluštění otázky, kterou si tajně lámal hlavu po celé ty poslední dny, kde jsou, kam je bouřlivý vítr zahnal? Hnal je většinou směrem na sever, ale jak daleko, to se nedalo určit. Věděl, že severně od ostrova Armitagu jsou ještě dva větší ostrovy, Arturův a Harmsworthův, a že veliké ostrovy země Františka Josefa leží většinou na východ a tvoří takřka souvislé pásmo, táhnoucí se od severu k jihu v rozloze přes dvě stě kilometrů. Ale marně se rozhlížel na všechny světové strany, všude byl jen led, místy přerušený velikými vodními plochami volného moře. Jeden takový ohromný průliv se táhl na jih od ostrova a začínal asi ve vzdálenosti tří mil jihojihovýchodně od jejich pobřeží. Jan usoudil, že by se po něm mohli plavit, protože jejich cesta musí vést nyní k jihu, ať již jsou kdekoli. Prohlédl si také ostrova načrtl si zhruba jeho tvar do svého malého zápisníku. Přehlédl jej ze své skály kolem dokola, ačkoli větší část vnitrozemí neviděl pro vysoký řetěz pahorků, které uzavíraly jejich pobřeží proti severu a táhly se dále do ostrova. Byly pokryty ledovci, které neviděli z tábora, protože je onen. krajní řetěz pahorků zakrýval. Ledovců byla celá řada, ale jeden z nich, posunutý k východnímu pobřeží ostrova, byl z nich nejvyšší a zářil oslnivě v slunečních paprscích. Jan si poznamenal jeho polohu na své mapce a věnoval se potom podrobnější prohlídce břehů. Zjistil, že jim byl osud velmi nakloněn, když zahnal jejich kru právě k jižním břehům ostrova. Všude jinde spadaly skály až k moři, a pokud tam nějaký břeh existoval, byl jen úzký a pokrývaly jej mohutné, šedočerné balvany. Jan neměl sice žádné velké znalosti nerostopisné, ale podle některých vzorků, které mu ukazoval Horgen na palubě „Isbjörna“, usoudil, že ostrov je převážně složen z ruly, zvláštního druhu břidlice, která vykrystalizovala z roztavených nerostů, když se v pradávných dobách vylily ze žhavého nitra zeměkoule na její povrch. V celku měl ostrov velmi přibližně podobu hrušky, které chybí stopka, mírnou prohlubeň v místě, kde bývá uschlé okvětí plodu, tvořila mělká zátoka, kde vystoupili na břeh. V nejdelším směru neměřil jistě více než deset mil.

Jan skončil své pozorování a sestoupil opatrně dolů. Za chvíli byl u Finna a vyprávěl mu o svých objevech. Prohlížel přitom pilně mapu, kterou dostal od Horgena, ale při nejlepší vůli nemohl na ní nalézt něco, co by se podobalo jejich ostrovu.

„Tatínek říkával, že tady je ještě mnoho neznámých menších ostrovů a že jen těch známých a zakreslených je dobře na šedesát,“ poznamenal Finn. „Ale to je znamenité, že je to neznámý ostrov, aspoň jej můžeme pojmenovat podle toho, jak se nám bude líbit,“ radoval se a Jan se musil usmát přes všechny své starosti.

„Být tebou, ještě bych s tím počkal, Finne,“ řekl. „Pokusím se určit naši zeměpisnou polohu, a možná že se ukáže, že náš ostrov už někdo objevil před námi!“

„Ale jdi,“ zvolal nedůvěřivě Finn, „jak můžeš určit naši polohu, když nemáš vůbec žádný sextant a tabulky?“

„A přece to udělám,“ usmíval se Jan, „to se ví, že to moc přesné nebude, ale pro naši potřebu to musí stačit. Nám jde v prvé řadě o to, kterým směrem zhruba leží Hookerův ostrova jak je asi daleko!“

„A jak to uděláš?“ naléhal Finn, ale Jan ho odkázal na pozdější dobu, až bude mít všechno potřebné pohromadě. Musil především najít nějaké rovné místo, ale marně po něm pátral. Všude kolem byl mírný svah, a když konečně našel kus rovné půdy, vyčnívaly z ní skalní hrboly a k Janovu účelu se nehodila. Jak se tak procházel podle pobřeží, padl jeho zrak náhodou na rovnou kru, po které přijeli a kde bylo také několik tuleních děr. Už dříve si všiml, že sníh na jejím povrchu taje, a nyní na ní spatřil celé malé jezírko.

„Jsem to hlupák,“ uhodil se do čela, „tady je to, co hledám! Co může být rovnější než vodní hladina?“ Podíval se do svého malého zápisníku a zjistil, že příští den bude právě vhodné datum, zaškrtával. svědomitě všechny dny, které uplynuly od zmizení „Isbjörna“.

Vrátil se k Finnovi a oznámil mu, že zítra zjistí jejich zeměpisnou polohu.

„To jsem náramně zvědav, jak to uděláš,“ prohlásil hoch a sledoval se zájmem jeho přípravy. Jan si především vybral nejrovnější hůl s okovaným bodcem a zarazil nahoru k jejímu okraji hřebík. Pak uvázal na provázek nábojnici, obrácenou hrotem kulky dolů, a vyrobil si tak olovničku k stanovení svislého směru. Konec provázku přivázal na hřebík hole. Svým velkým nožem naštípal potom asi tucet dlouhých třísek, které na konci zašpičatil, a našel si pak ještě kus tenkého provázku v nevyčerpatelné kabele Leifově. Tím byly jeho přípravy skončeny a Finn marně na něj naléhal, aby mu řekl, k čemu to je.

„Já vím, ty protivo, ty si chceš zítra hrát na učeného!“ řekl položertem a polorozzloben a šťouchl Jana přátelsky do žeber.

Druhý den sešli k oné kaluži na kře. Kde slunce přibližně stojí v poledne, Jan již věděl, a volil k svému pozorování dobu asi o hodinu časnější, tedy jedenáct hodin místního času. Podle jeho hodinek bylo však ještě míň, ukazovaly teprve osm. Ve svých nepromokavých botách mohli se do kaluže odvážit, voda sahala Finnovi jen po kolena a Janovi, který bylo něco větší, sotva do poloviny lýtek. Jan zabodl hůl pevně do sněhu na dně kaluže a pomocí olovnice ji postavil přesně do svislého směru. Vrhala ostrý stín na vodní hladinu a Jan k ní ještě přivázal provázek těsně nad hladinou. Dal potom své hodinky Finnovi zároveň se zápisníkem a tužkou. „Dej pozor,“ řekl, „až zavolám »stop«, poznamenáš si přesný čas v tom okamžiku, hodinu, minutu a vteřinu, a napíšeš vedle pořadové číslo, jedna, dvě, tři a tak dále, jak to půjde za sebou. Dokážeš to?“

„Abych nedokázal!“ durdil se Finn, „myslíš si, že jsi jediný člověk na tomhle ostrově, který zná hodiny?“

„Tak dobře, ale nespleť to!“ smál se Jan. „Nejlepší je, když si budeš pořád říkat minuty, a až na tebe zavolám, jen si určíš vteřinu. Tak pozor!“ Sklonil se ke stínu hole, který se pomalu šinul po vodě, a za okamžik zavolal. Současně zabodl jednu třísku právě na místo, kde stín končil. Potom napjal provázek od hole k třísce a udělal na něm uzlík přesně na místě, kde se dotýkal třísky. Posunul pak uzlík o několik centimetrů vpravo od třísky, udržuje provázek stále napjatý, a tam kde se dotýkal hladiny, zabodl druhou třísku. Posunul zase uzlík s provázkem o kousek dále a opět zabodl na ono místo třísku, a tak to učinil ještě několikrát po sobě, až sestrojil z třísek, vzdálených od sebe vždy několik centimetrů, jakýsi oblouk, který tvořil část kruhu, opsaného kolem hole jako středu.

Stín hole se mezitím zkracoval a Jan znovu vymezil jeho konec novou třískou, přičemž Finn zase poznamenal čas. Potom si Jan udělal na provázku nový uzlík a opět utvořil oblouk z třísek, které byly vesměs vzdáleny stejně od hole jako ta tříska, která vyznačovala konec zkráceného stínu. Oblouk byl blíže k holi než oblouk prvý a ještě blíže k ní byl oblouk třetí, který Jan sestrojil z třísek, když se stín ještě více zkrátil. Všechny tři časy si Finn pečlivě poznamenal, ale upřímně přitom prohlásil, že neví, k čemu je to dobré. „Hned ti to vysvětlím,“ sliboval Jan, který se skrčil a pozorně sledoval putování stínu hole. Stín se ještě o něco zkrátil a ustoupil od vnitřního kruhu, ale pak se zase začal prodlužovat, a v okamžiku, kdy se opět vnitřního kruhu dotkl, dal Jan zapsat čas. Totéž udělal ještě dvakrát, když se stín dále prodlužoval a dotkl se nejdříve středního a pak vnějšího kruhu z třísek.

„Tak se podívej,“ začal Jan, „jistě sis všiml, že stín každého předmětu je ráno dlouhý, pak se zkracuje, v poledne je nejkratší a pak se zase prodlužuje, až večer je opět tak dlouhý jako ráno, ne?“

„Všiml, ale nevím, k čemu je to dobré!“

„Je to dobré k tomu, že mi to poví, v kolik hodin podle mých hodinek tu je poledne. A poněvadž mám hodinky nařízeny podle středoevropského času, ukazují dvanáct, když je poledne na patnáctém poledníku, to jest, když slunce prochází právě tím poledníkem. Když je poledne u nás na ostrově, prochází slunce naším poledníkem zde, a časový rozdíl proti poledni na mých hodinkách mi dá zeměpisnou délku ostrova - rozumíš tomu?“

„Tak trochu,“ řekl poctivě Finn, „ale jak si určíš okamžik, kdy je tady poledne? Musí to být přesné, jinak se na tom moc proměří, říkával tatínek.“

„To je pravda,“ přisvědčil Jan, „a proto jsme dělali několik pozorování. To snad víš, že dvakrát denně má stín každého předmětu přesně stejnou délku, a to v tutéž dobu před polednem jako po poledni.

Když například změříš stín téhle hole v jedenáct dopoledne, podle místního času, a v jednu odpoledne, tedy hodinu před a hodinu po poledni, naměříš přesně totéž. My jsme to obrátili. Stanovili jsme si na zemi těmi oblouky z třísek tři různé délky stínu a zjistili jsme, v kolik hodin se stín každého oblouku dotkl. Pro každý oblouk jsi dostal dva časy, a když z nich uděláš střed, vyjde ti přesný čas pro místní poledne podle mých hodinek. Je ti to jasné?“

„Ne příliš,“ doznal Finn poctivě a Jan vzal od něho zápisník.

„Podívej se, první čas jsi zapsal, když byl konec stínu u vnějšího oblouku na začátku našeho měření, a to bylo podle mých hodinek přesně v půl deváté, že? A poslední čas, šestý co do pořadu, jsi zaznamenal, když se konec stínu k tomu oblouku opět vrátil a moje hodinky ukazovaly v tom okamžiku půl jedenácté. Když rozdíl mezi oběma časy, to jest dvě hodiny, rozpůlím a přičtu k prvému času, dostanu čas, kdy zde bylo poledne. To znamená, že podle mých hodinek bylo u nás poledne v půl desáté. Protože chci mít co možno správný výsledek, dělal jsem to třikrát a dostal jsem ještě dva další páry času, ony okamžiky, kdy se stín dotýkal středního a pak vnitřního oblouku. Zase ty rozdíly mezi příslušnými časy rozpůlím, přičtu k menšímu času a dostanu čas, kdy bylo poledne. Když to udělám, vyjde mi pro střední oblouk poledne v devět hodin dvacet devět minut a pro vnitřní oblouk, holi nejbližší, v devět hodin dvacet pět minut. Správná hodnota časová pro místní poledne bude někde mezi těmi třemi čísly a nejvíce se jí přiblížím, když všechna tři čísla sečtu a dělím třemi, to jest utvořím z nich střední hodnotu. Pak mi vyjde devět hodin dvacet osm minut a to je nejpravděpodobnější hodnota časová pro místní poledne podle středoevropského času. Jsme tedy na východ od patnáctého poledníku, protože když je u nás v táboře poledne, dvanáct podle slunce, je na patnáctém poledníku teprve devět hodin dvacet osm minut, jak ukazují moje hodinky, nařízené v Norsku.

Slunci to tedy bude trvat stodvaapadesát minut, než se přestěhuje z našeho poledníku na patnáctý. Protože urazí na obloze za čtyři minuty jeden obloukový stupeň, vykoná za stodvaapadesát minut dráhu třiceti osmi stupňů a tím dostáváme naši zeměpisnou délku, jsme o třicet osm stupňů na východ od patnáctého poledníku, tj. jsme na padesátém třetím stupni východní délky. Je ti to jasné?“

„Dokonale,“ tvrdil Finn a doložil s obdivem: „Ale to je báječná věc, že se dá určit zeměpisná poloha beze všeho a že ty to umíš.“ Jan se smál. „Tak docela beze všeho to nejde, je k tomu potřebí správně jdoucích hodinek. Moje se zpožďovaly denně o půl minuty, chytal jsem na »Isbjörnu« vždy časový signál ze Stavangeru a podle něho jsem si je řídil. Naposled jsem to udělal den před zemětřesením, a to bylo právě před dvaadvaceti dny. Proto jsem si před naším měřením postrčil ručičky o jedenáct minut napřed, abych měl správný čas. Nejsem si jist, že je to tak docela přesné, protože se mi za pochodu mohly hodinky pozdit proti správnému času jinak než v zátoce Teplé vody, ale protože jsem je měl pořád ve vnitřní kapse a hodinky měly stále stejnou teplotu, nebude asi rozdíl tak veliký. Jiná chyba je způsobena tím, že se nedala délka stínu měřit docela přesně, ale když obě ty chyby vezmu dohromady, to jest nesprávný čas mých hodinek i nesprávné určení délky stínu, myslím, že ten střední čas, jak jsem jej vypočítal pro místní poledne, se neliší od správné hodnoty o víc než čtyři minuty. To znamená, že naše zeměpisná délka je určena s chybou jednoho stupně a že jsme tedy někde mezi padesátým druhým a padesátým čtvrtým stupněm východní délky. Protože v těchhle místech jsou délkové stupně dlouhé jen asi deset kilometrů, není chyba v určení naší polohy větší než deset kilometrů.“ Poslední úvahu pronášel Jan už u stanu, a když skončil, rozvinul mapu země Františka Josefa a našel třiapadesátý poledník. „Podívej se, jsme někde přímo na sever od Hookerova ostrova,“ ukazoval Finnovi.

„To je moc hezké, ale ještě potřebujeme zeměpisnou šířku, takhle víme sice, že jsme na třiapadesátém poledníku, ale můžeme být bůhví. kde na severu,“ prohlásil Finn.

„Tu šířku si stanovíme zítra,“ sliboval Jan. Druhý den dal zase Finnovi hodinky a požádal ho, aby na něho zavolal právě v okamžiku, až budou ukazovat devět hodin dvacet osm minut, to jest čas jejich poledne, když slunce bude stát nejvýše na obloze. Měl připravenu třísku, a když mu Finn onen čas ohlásil, zabodl ji co nejpřesněji na konec stínu. Pak si odměřil provázkem vzdálenost mezi třískou a holí a vyznačil ji na něm dvěma uzlíky. Nato si změřil stejným způsobem výšku hole od hladiny až na konec hřebíku s olovnicí, jehož stín bral za konec stínu hole.

„Teď to bude mnohem těžší,“ prohlásil zamyšleně, „musím přemýšlet, jak to udělám co nejpřesněji.“

„Ale vysvětli mi, podle čeho budeš zeměpisnou šířku počítat, když nemáš žádné tabulky!“ naléhal Finn a Jan to udělal.

„Dnes je třiadvacátého června a slunce svítí kolmo na obratník Raka, to jest na dvacátý třetí stupeň a dvacátou sedmou minutu severní zeměpisné šířky,“ řekl. „Kdybychom byli tam, měli bychom slunce přímo nad hlavou. My jsme ale hodně na sever od obratníku, a proto jsou v naše poledne sluneční paprsky od kolmice odchýleny a dopadají na nás šikmo. Odchylka paprsků od kolmice je právě tak veliká, o kolik stupňů na sever jsme od obratníku Raka. Tím, že jsem stanovil délku tyče a délku jejího nejkratšího stínu, který má právě v době místního poledne, mohu tu odchylku v obloukové míře určit, ale udělat to přesně je moc těžká věc, když nemám žádné pomůcky.“ Po delší úvaze se Jan rozhodl a dal se hned do práce. Nejdříve si hladce přiřízl kousek dřeva a použil ho jako měřítka k zjištění délky hole a stínu, jak si je poznamenal uzlíky na provázkách.

„Ale nač to děláš?“ divil se Finn, „vždyť to máš už změřeno těmi provazy.“

„To je pravda, ale nemohu to namalovat v přirozené velikosti, protože by to bylo moc veliké a musím to ve výkresu zmenšit,“ vysvětloval Jan. „Musím zmenšit stejně obě délky, hůl i stín.“ Velkou potíž působilo nalézt dosti velkou plochu, na kterou by se dal nakreslit obrázek. Konečně to Jan rozluštil pomocí jedné plechovky, která měla rovnou stěnu. Přidržel ji nad plamenem, do něhož hodil trochu kajčího sádla. Plamen hodně čadil a mastné saze ulpěly na plechu.

„To je můj papír,“ řekl Jan, „a teď si ještě udělám tužku a kružidlo!“ Tužka byla záhy hotova z kousku dřeva, do něhož zarazil hřebík, takže hrotem vyčníval ven. I kružidlo nedalo moc práce, spojil dva kusy dřeva hřebíkem a jejich konce opatřil rovněž hřebíky, takže dostal hroty kružidla. Obě dřeva se dala otáčet kolem hřebu, který je spojoval. „Tak a teď se dívej!“ řekl Jan spokojeně a přiložil kus rovné hole k začazenému plechu. Táhl podle něho rovnou čáru hřebíkem a na plechu se objevila ostrá lesklá přímka, v místech, kde hrot hřebíku odstranil saze. Jan na ní vyznačil dva body a z nich pak opsal kružidlem obloučky po obou stranách přímky. Vždy dva a dva se proťaly, a když spojil průsečíky jedinou čárou, dostal kolmici k prvé přímce. Naměřil na kolmici určitou délku a od její paty na vodorovnou přímku jinou délku, značně větší. Body, které mu tak vyšly, spojil a dostal trojúhelník. „Ta svislá strana trojúhelníku je hůl a ta vodorovná její stín,“ prohlásil k Finnovi. „Obě jsou obrazem toho, co představují, ve zmenšeném měřítku. Teď musím určit úhel mezi svislou stranou a přeponou trojúhelníku, a tím dostanu odchylku slunečních paprsků od hole.“ Určení onoho úhlu dalo největší práci.

Aby se ve výkresu lépe vyznal, Jan označil vrcholy trojúhelníku písmenami A, B a C, a řekl Finnovi, že A označuje konec stínu, B místo, kde se hůl vynořovala z hladiny, a C její horní konec. Vzal do kružidla délku hole, jak se jevila na obrázku, a opsal z vrcholu C kružnici, která procházela druhým vrcholem B, a protínala přeponu v místě, které Jan označil D. „Podívej se,“ řekl Finnovi, „to, co hledám, je délka oblouku mezi B a D ve stupních. Když ji zjistím, dostanu hledanou odchylku slunečních paprsků od hole.“

„A jak to uděláš, když nemáš úhloměr?“ ptal se zvědavě Finn.

Jan měl kružidlo stále rozevřeno tak, jako když opisoval kružnici.

Zasadil jeden hrot do vrcholu B a přeťal druhým hrotem kružnici.

Průsečík označil E. „Vzdálenost mezi Ba E činí přesně šedesát stupňů.

Vidíš, že bod D není od bodu E příliš daleko a že tedy naše hledaná odchylka je skoro šedesát stupňů. Vzdálenost obou bodů D a E si určím tak, že budu pořád půlit úhly. Nejdřív si rozpůlím ten šedesátistupňový mezi B a D.“ U dělal to tak, že opsal z B a D dva obloučky stejným poloměrem a jejich průsečík spojil s vrcholem C. Tím rozdělil šedesátistupňový úhel na dvě přesné poloviny po třiceti stupních, a tu, ve které ležel bod D, pak půlil dále, takže dostal dvě poloviny po patnácti stupních. Jednu z nich zase rozpůlil a vzniklou polovinu znovu. Konečně byl s prací hotova dostal pro hledaný úhel hodnotu padesát osm stupňů. „Jsme padesát osm stupňů na sever od obratníku Raka, to jest asi na osmdesátém prvém stupni a třiceti minutách severní zeměpisné šířky,“ prohlásil spokojeně a Finn se dal do smíchu.

„Čemu se směješ?“ divil se Jan a Finn mu obrátil plechovku, na které maloval, tak, aby se viděl v její čisté stěně.

„Vypadáš jako kominík!“ smál se vesele a Jan se chtě nechtě rozesmál s ním. Při práci setřel saze rukama který byl teď celý umouněný.

„Umyji se v kaluži, musím tam stejně pro hůl,“ umiňoval si, a požádal Finna, aby se podíval do mapy, kde jsou. Za malou chvíli označil Finn tužkou přesně bod, kde ležel jejich ostrov. V tom místě nebyla nakreslena žádná pevná země a Finn byl výsledkem velmi spokojen.

„Objevili jsme nový ostrov a pojmenujeme si jej podle naší chuti,“ prohlásil pyšně.

Jan se díval na mapu a viděl, že jsou někde uprostřed mezi Harmsworthovým ostrovem a ostrovem Leigha Smithe, asi šedesát mil na sever od Tiché zátoky ostrova Hookerova. „Bouře nás tedy celkem o nic nepřipravila“ řekl spokojeně, „ale nemohu ti za to, Finne ručit, že jsme právě tam, jak jsem to vypočítal!“

„A proč ne,“ divil se Finn.

„Řekl jsem ti už, že určení naší zeměpisné délky bylo spojeno s chybou asi deseti kilometrů na obě strany,“ vysvětloval Jan. „A stanovení šířky je ještě nepřesnější, mohl jsem se se svými nedokonalými prostředky zmýlit nejméně o půl stupně, ačkoli jsem to maloval tak velké, jak jen bylo možno. Avšak půl stupně šířkového je mnohem víc než délkového, dělá to celých třicet mil!“

„To nevadí,“ prohlásil Finn, prohlížeje si podrobně mapu. „Stejně tu daleko široko nic nakresleno není a jistě jsme našli neznámý ostrov.

A já bych navrhoval, aby se jmenoval Nové Norsko!“ Jan se zarazil a na okamžik pocítil rozmrzelost. Ostrov přece objevil on, v době, kdy Finn ležel bezmocně ve stanu, a prvý stanul na jeho půdě! Měl by tedy on právo ostrov pojmenovat a Finn mu měl dát přednost! Jeho rozmrzelost neměla však dlouhého trvání. Zadíval se do přítelovy tváře, která byla sice stále ještě vyhublá po zlé nemoci, ale nyní planula radostí, a pocítil k němu soucit i hlubokou náklonnost.

„Výborně, Finne,“ souhlasil srdečně, „ale já si taky něco pojmenuji po své vlasti, nemáš nic proti tomu?“ Finn se zarazil a pak ho vzal kolem krku. „Vezmi si celý ostrov, Jendo,“ šeptal zahanbeně, „vždyť je tvůj a nebýt tebe, tak jsem se na něj nedostal. Já to nemyslil doopravdy s tím Novým Norskem!“

„A proč ne? Jeto docela hezké jméno a zůstaneme při něm, vždyť Norsko je mou druhou vlastí,“ řekl Jan upřímně. „Ale tady tu zátoku, kde jsme dorazili ke břehu, pojmenujeme Český záliv a ten nejvyšší ledovec Praha.“ Finn ještě chvíli naléhal, aby si Jan dal také jméno ostrovu, ale nakonec se na těch třech jménech shodli a usnesli se také, že ostatní místa nazvou podle svých přátel. Tak byla západní skála, chránící Českou zátoku z jedné strany, nazvána mysem Nielsenovým, skála východní mysem Horgenovým, řetěz nejbližších pahorků na severu dostal pyšné jméno horstvo Leifovo. Zbývalo ještě pojmenovat severní mys, tam, kde se celý ostrov zužoval do špičky k chybějící stopce, a po krátkém přemýšlení napsali hoši do Janovy mapky „mys Isbjörnův.“ Tím byla jejich zeměpisná práce skončena a Jan prohlásil, že se půjde na kru umýt. Finn se hned nabídl, že ho doprovodí a že si na zpáteční cestě natrhá nějaký lžičník. Jan vzal z opatrnosti svou karabinu s sebou, a když se dal do své očistné práce, požádal Finna, aby mu ji podržel. Dag šel zpočátku s nimi, ale na kru se mu nechtělo, a zůstal raději na břehu. Zaběhl ke skálám na severu a brzy zmizel hochům z dohledu. Kolem jezírka na kře bylo ticho, jen voda šplouchala, jak si Jan přičinlivě drhl obličej i ruce. Do těchto zvuků zaznělo náhle praskání ledu a Jan se polekal, že se kra tříštÍ. Byla již značně nahlodaná slunečním teplem a dalo se to očekávat, kus dále bylo již volné moře, které Jan spatřil ze skály. Hoch se poděšeně vzpřímil a ohlédl se po Finnovi. Stál nedaleko něho a díval se upřeně směrem, odkud se ozývalo praskání ledu.

„Tuleni!“ šeptal Finn vzrušeně a Jan si teprve nyní vzpomněl, že blízko nich j sou tři tulení díry. „Jak se ukáže, tak na něj střelím,“ hlásil Finn rozčileně, ale Jan ho chytil za ruku.

„To rozhodně nedělej, protože se ti okamžitě potopí, i když ho usmrtíš, a už ho neuvidíš! Mám nápad, jak ho přilákat na led. Schovej se za mne a klekni si na jedno koleno, abys mohl lépe mířit.“ Finn poslechl a mezitím zvuk zesílil a hned nato se objevily nad ledem tři kulaté černé hlavy. Tuleni se opatrně rozhlíželi a Jan si začal tiše pískat písničku. Pohyboval přitom tak směšně rukama a všelijak se kroutil, že by se byl Finn jistě hlasitě rozesmál, kdyby nebyla celá jeho pozornost upjata k tuleňům. Zvířata se hezkou chvíli rozmýšlela, a Jan musil začít pískat novou písničku. Zdálo se, že ta se jim více líbí. Vyhoupli se polovinou těla nad otvory a pak položili přední ploutve na led a pomalu se vyplazili z otvorů docela. Začali lézt k Janovi, a když byli od otvorů asi tři metry, zahájil Finn palbu. Prvního tuleně zasáhl dobře, zvíře se okamžitě zhroutilo a zůstalo nehybně ležet. Zato druhý tuleň patrně nebyl postřelen vůbec, protože udělal dva ohromné skoky a zmizel v díře. Třetí se položil u samého otvoru, ale ještě žil. Když k němu Jan přiběhl, cenil zlobně zuby a chňapal po jeho ruce, ozbrojené nožem. Hoch mu zasadil pevnou rukou ránu do týlu a zvíře bylo okamžitě mrtvo. Když ho prohlíželi, zjistili, že mu Finnův výstřel roztříštil obě přední ploutve.

„To je znamenitý úlovek, Finne,“ pochvaloval Jan, „teď máme dost masa na celou cestu!“

„Ale jak je uchováme?“ staral se Finn. „Slunce teď pořád hřeje a za pár dní se nám maso zkazí!“ To byla správná poznámka a Jan se nad ní zamyslil.

„Víš co,“ řekl po chvíli a jeho tvář se rozjasnila, „máme dost dříví a můžeme si maso vyudit. Tak je uchováme hodně dlouho v dobrém stavu...“

„To je znamenité,“ radoval se mlsný Finn, „budeme mít tulení šunky! Ale kde najdeš komín, maso se přece udí v komíně!“ „Uděláme si jej,“ prohlásil Jan přesvědčivě. Byl by se nejraději hned pustil do stavby udírny, ale nejdříve musili zvířata vyvrhnout a stáhnout. Jan rozhodl, že to udělají na břehu, a po menším úsilí se mu podařilo přivolat Daga, který přiběhl velmi ochotně, jakmile ucítil mrtvá zvířata. Byl by se rád do nich pustil, ale v tom mu energicky zabránili.

„To nejde, můj milý!“ odmítl jej Finn a hlídal tuleně před Dagovou žravostí, zatímco Jan běžel pro provaz. Vrátil se s ním v malé chvíli a udělal smyčku, kterou utáhl kolem ocasní ploutve zvířete. Za pomoci Dagovy vytáhl tuleně nejdříve na břeh a pak ho odvlékl ke stanu.

Stejně naložil i s jeho druhem a pak zvířata vyvrhli a stáhli. Finn se ujal kuchyně a dal na rendlík tulení špek, rozkrájený na kousky, a vnitřnosti. Pekl to na primitivním ohništi, zrobeném z několika kamenů a z kusu plechu. Topili pod ním dřevem, kterého Jan už v prvých dnech snesl ke stanu velikou zásobu.

Zatímco pekoucí se večeře šířila příjemnou vůni po celém okolí, sháněl Jan kameny, vhodné pro stavbu udírny. Netrvalo to dlouho a měl jich slušnou zásobu, ale dalo mu práci vymyslit, jak je spojit dohromady, protože pec musila mít dosti vysoký komín. „Co kdybych to zkusil s blátem?“ napadlo ho a Finn tu myšlenku schválil. Jan došel pro vodu do bystřiny, narýpal z jejího koryta hromadu bahna a přenesl je ke stanu v prázdné plechovce.

Se stavbou udírny začali hned po obědě. Z největších kamenů udělali dole jakousi komoru, z jedné strany otevřenou, aby se!mohlo na oheň přikládat. Na tyto kameny kladli menší a nad ně ještě menší. Komín se nahoru zužoval a měl podobu komolého kužele, vysokého půldruhého metru, s půlmetrovým průměrem v nejširší dolní části. Všechny skuliny i štěrbiny mezi kameny byly vyplněny blátem, jímž Jan nešetřil. „Není to hezké,“ usoudil znalecky, když byli hotovi, „ale snad to vydrží pohromadě a maso se v tom vyudí. A víc od toho nežádáme!“ Dříví měli dost a rozdělali hned ve své udírně oheň. Kouř stoupal komínem hustým proudem, takže byli spokojeni. Maso rozdělili na menší část, kterou chtěli spotřebovat ještě na ostrově, větší zbytek s nejlepšími kusy byl určen k vyuzení.

„Tak se mi zdá, že se má maso před uzením důkladně nasolit,“ prohlásil starostlivě Finn.

„To může být pravda,“ souhlasil Jan, „ale kde vzít sůl? Máme jí sotva pár deka a šetříme s ní beztak jako se zlatem!“

„Víc než se zlatem,“ smál se Finn, „za zlato bychom si tady nic nekoupili a nedalo by se nabít do našich pušek, ale jíst maso bez soli, to bych opravdu nechtěl, brrr!“ otřásl se ošklivostí.

„Jen se neodříkej!“ káral ho Jan, „protáhne-li se náš pochod, budeš je jíst bez soli, a jak rád! Ale snad bychom mohli získat nějakou sůl z mořské vody, sluníčko hřeje utěšeně, a když dáme vodu do mělké nádoby, jistě nám ji odpaří a zbude nám sůl.“ Mělkou nádobu dostali velmi snadno z víka plechovek, které Jan stejně musil rozletovat, aby napravil jejich stěny, zprohýbané pod nárazy ledu, když byla jejich kra hnána k ostrovu. Vzal několik vík a nalil na ně vodu, kterou dostal rozpuštěním ledu nad ohněm. Volil k tomu led s nejmodřejší barvou, který byl nejslanější, a po celodenním odpařování dostali dvě pořádné hrsti soli. „Není moc dobrá,“ uškleboval se Finn, když ji ochutnal, ale Jan přesto část z ní oddělil a schoval ji na pochod. Bude dobrá, až jim dojde sůl, kterou měli s sebou ještě ze zátoky Teplé vody. Nasolili maso důkladně a pověsili je pak do komína na dřevěné tyčky, položené napříč přes jeho okraj.

Na oheň přiložil Jan pokropené dřevo, které vydávalo hustý bělavý dým, a uzení začalo. „A jak dlouho se to má udit?“ zajímal se Finn, ale na to mu Jan nedovedl odpovědět. U snesli se na tom, že občas uzení přeruší a odkrojí kousek masa na zkoušku, je-li už dost.

Použili také mimořádně teplého počasí k důkladné očistě svých těl i k vyprání prádla. Neměli ho mnoho, jen to, co nesl každý na sobě.

Mytí i praní provedli v oné velké kaluži na kře, kde určovali délku poledního stínu. Finn jí dal jméno „Astronomická louže“, a teplé počasí ji zvětšovalo den ze den. Rovná kra už nebyla schůdná, kaluže ji pokrývaly z největší části, a Jan viděl, jak moudře udělali, že se přestěhovali hned na ostrov. Kra držela stále pohromadě, přestože už hodně roztála a bylo patrno, že je přimrzlá k mořskému dnu důkladně, když ji neuvolnily ani přílivy a odlivy, v těchto krajinách velmi silné.

U zení masa se nad očekávání povedlo, a Finn byl nadšen, když uvařili na zkoušku menší kousek a dostali také dobrou polévku. „Znamenitá věc,“ pochvaloval si, žvýkaje statečně veliká sousta uzeného, ale Jan ho upozornil, že to možná budou musit jíst také nevařené a že i tak je to dobré. Skutečně také jejich zásoba benzínu byla už dosti malá a Jan počítal, že i při největším šetření jim nevystačí na víc než třicet dávek. To znamenalo na čtrnáct dní pochodu, když se ráno zřeknou teplé snídaně.

„Proč ne,“ souhlasil ochotně Finn a zkusil kousek syrového uzeného. „Tahle tulení šunka je moc dobrá i nevařená,“ prohlásil po svém pokusu, „ovšem, když má člověk zuby v pořádku, a ty moje už sedí zase docela pevně v dásních!“ Tato poznámka připomněla Janovi, že bude záhodno pořídit si na cestu zásobu lžičníku, aby se nedostavil zase onen zlý host, kurděje. Učinil tak v nejbližších dnech a nutil Finna pít dál odvar z bylinek a sám jej pil s ním. Usušil na slunci značné množství této blahodárné květinky, které moudrá příroda dala vyrůst i v nehostinných krajích polárních, a ušil na ni z kousku plachty důkladný sáček, který uzavřel do prázdné plechovky, v níž přechovával různé drobnosti a mapu. Při hledání lžičníku padl na drobné, úzké zelené lístky, které se chutí velmi podobaly našemu šťovíku, a přinesl jich větší zásobu do stanu. Finnovi také zachutnaly a Jan byl rád, že mají aspoň něco rostlinného ke své jednotvárné stravě, sestávající jen z masa. Věděl z Horgenova vyprávění, že jako jediný pokrm není zdravá. Za těchto drobných zaměstnání jim čas rychle utíkal. Jan byl překvapen, když jednou nahlédl do svého kalendáříku a zjistil, že jsou na ostrově už plných čtrnáct dní. Během této doby se Finn uzdravil úplně a jeho tváře zase nabyly své obvyklé plnosti a zdravé barvy. Začal naléhat na odchod, ostrov ho již omrzel, ale Jan nespěchal. Nesetkali se sice již po zastřelení tuleňů se žádným větším zvířetem, ale přesto ostrov skýtal nadále přebytek potravy.

Ptactva zde bylo velmi mnoho, a poněvadž je málo hubili, nestalo se nijak zvlášť plachým. Ovšem, kdyby jim došlo střelivo, bylo by jejich postavení značně horší, ale Jan spoléhal, že by si snadno pořídili luky a šípy a s nimi by vždy zastřelili tolik ptactva, kolik ho k své a k Dagově obživě potřebovali. Dag se ostatně dovedl sám o sebe postarat a naučil se lovit velmi lstivě těžkopádné kajky a hloupé potápky. Číhal nehybně u hnízda, s hlavou skrytou mezi tlapami, a když si důvěřivý pták sedl na vejce, vrhl se na něj jediným ohromným skokem, který se jen zřídka minul cíle. Jan počítal také s nepřebernou zásobou vajec a vzpomínal, co jich jen viděl, když zlézal skálu Nielsenova mysu, aby se rozhlédl po ostrově. To všechno byly důvody, které je nutily všechno náležitě uvážit, než se dají na nejistý a nebezpečný pochod. Kromě toho byl i stav ledu těsně kolem ostrova neobyčejně špatný. Na druhé straně je poháněla veliká touha vrátit se zase mezi lidi, dozvědět se něco o osudu „Isbjörna“ a spatřit opět své drahé.

Přesto činili horlivé přípravy k odchodu a Jan se zejména staral o zásoby jídla. Měli asi půl metráku uzeného tuleního masa a hoch měl obavy, že to neuvezou. I když snížil ostatní náklad na nejmenší možnou míru, byly by saně zatíženy více než metrickým centem, a to na špatném ledu nemohli utáhnout ani za pomoci Daga, který se na ostrově vykrmil a utěšeně ztloustl. Jan počítal, kolik asi spotřebují denně masa při největším šetření, a došel k číslu tří kilogramů, po kilu pro každého. To znamenalo, že mají zásob asi na sedmnáct dní pochodu, když to všechno vezmou s sebou. Ale dojdou za tu dobu k cíli? Hocha velmi trápilo, že jeho stanovení zeměpisné šířky je tak málo přesné, ale nemohl to se svými nedokonalými prostředky dokázat lépe. Jsou-li od Hookerova ostrova jen šedesát mil daleko, mohli doufat, že tam za tři týdny dojdou, ale co když jsou od něho dále, anebo když je nepředvídaná okolnost na cestě zdrží? Co potom? Na lov se nedalo spoléhat a příšera hladu, která je již jednou ohrožovala, vyvstala znovu v Janově mysli. Byly to těžké starosti, které na něj doléhaly, těžké i pro zkušeného dospělého muže a tím tíživější pro hocha, jemuž bylo sotva šestnáct let. Jan se s nimi před Finnem tajil, aby mu nezkazil náladu, ale v noci se často vzbudil a pak nespal a přemýšlel celé dlouhé hodiny.

21 BOJ O ŽIVOT

Byli již dvacátý den na ostrově a nastával červenec, když se počasí náhle změnilo. Až dosud měli tři týdny krásného polárního léta, kdy slunce nepřetržitě hřálo celých čtyřiadvacet hodin a opálilo kůži obou hochů až do červena. Vítr býval velmi slabý a vál většinou od západu, nyní však se náhle stočil na sever a v několika minutách pokryl oblohu těžkými černými mraky.

„Chystá se bouře,“ řekl Jan a oba chvatně zabezpečovali svůj majetek. Zatížili okraje stanu velkými kameny, saně se vším všudy ukryli pod nepromokavou plachtou mezi stanem a kamennou ohradou a zbraně vnesli do stanu, kde je pečlivě zaobalili do kusu plátna. Jan ještě zabezpečil jejich zásobu dříví a rychle opekl jednu kajku k večeři.

Nechtěl obětovat drahocenný benzín a ve stanu nebylo možno rozdělat oheň z dříví. Byl s tím právě hotov, když vítr neobyčejně zesílil a vzduch se současně velmi ochladil. Vlezl rychle s jídlem do stanu a pečlivě zavázal jeho vchod tkanicí. „Právě včas,“ liboval si, když se venku vítr ještě“ více rozzuřil a naplnil vzduch svištivým zvukem.

Nebylo slyšet nic jiného než ječení vichřice, křik ptáků zcela umlkl a jen občas pronikl hlasem vichru chechtavý skřek buřňáka, oné odrůdy racka, jejímž živlem je bouře. Ve stanu bylo útulno a ukázalo se, že to byl dobrý nápad, vystavět kamennou ohradu. Převyšovala stan a chránila jej téměř úplně. Některé drobnější kameny vítr srazil, naštěstí však tak, že na stan nepadly. Bouře přinesla s sebou déšť se sněhem, ale plachta stanu byla pevná a nepropustila vlhkost. Hoši uléhali toho večera za hluku bouře, ale spalo se jim dobře a nic v noci jejich spánek nevyrušilo. Orkán potrval v neztenčené síle i druhý den dopoledne a teprve k večeru se ztišil tak dalece, že mohli vyjít ven. Déšť a sníh již ustaly, ale obloha byla stále ještě zatažená a hustá mlha zakrývala obzor. Půda kolem prosákla deštěm a bystřina vzrostla tak, že se její mělké ústí rozlévalo do šířky téměř sto metrů.

„A naše udírna se rozpadla!“ řekl Finn s politováním a ukazoval hromadu kamenů na místě, kde ještě den předtím stál vysoký komín.

Jen spodní komora, určená pro ohniště, vydržela nápor větru, všechno ostatní bylo rozmetáno do vzdálenosti několika desítek metrů, tak silný byl vichr.

„Už ji nebudeme potřebovat Finne,“ těšil Jan kamaráda. Prohlížel, jaké škody nadělala bouře v nejbližším okolí stanu. Byly nepatrné, kamenná ohrada, postavená z velikých kamenů, odolala téměř celá a také saně zůstaly bez pohromy. Spadlo na ně sice několik menších kusů kamene, ale nenadělaly žádné škody. Dag, který přestál bouři bezvadně, skryt mezi stanem a saněmi, kde pro něho Jan zřídil minulý den útulek, se již zase vesele proháněl, slídě po kořisti, a také ptačí svět se dal znovu do obvyklého křiku. Veliké však byly změny, které způsobil severní vítr v České zátoce. Rozlehlá plochá kra, po níž hoši přišli ze svého tábora na zamrzlém moři, zmizela skoro úplně. Na volné vodní hladině plavaly jen malé kusy ledu, sotva větší než jejich stan, a severní vítr je rychle hnal na širé moře. Jak daleko bylo moře prosto ledu, nedalo se rozhodnout, protože mlha snižovala viditelnost na pouhou čtvrt míle, ale Jan doufal, že se led uvolnil v rozsáhlé míře a umínil si, že toho využijí. „Jakmile se vítr ještě trochu ztiší a počasí se zlepší, dáme se na cestu a vyplujeme!“ prohlásil a Finn, který se dobrovolně podřizoval jeho vedení, to přijal s velkým nadšením.

„Kdybychom měli plachetní člun, tak jsme při tomhle severním větru v Tiché zátoce za tři dny,“ řekl s lítostí.

„Ale plachetní člun nemáme a na gumový člun se plachta připevnit nedá,“ odpověděl Jan, avšak Finnova poznámka mu uvízla v hlavě a začalo ní přemýšlet. Měli pořádný kus lodní plachty, které se dalo použít jako takové, ale na co ji připevnit? Stožár mohli pořídit z jejich lyžařských holí, které by malou plachtu docela dobře unesly, ale na skládací člun se zasadit bohužel nedal. Jan dostal nápad. „Co kdybychom připevnili stožár z holí k saním?“ nadhodil.

„Ale jak?“ tázal se Finn s pochybností.

„To by nebylo tak těžké,“ prohlásil Jan, „ale horší je, jak plachtu řídit! Někdo by musil jet na saních a kdoví, zdali by ho unesly, a pak, bylo by to nebezpečné. Budu o tom ještě přemýšlet.“ Přemýšlel o tom celý večer a nakonec přišel na něco, o čem byl přesvědčen, že to půjde.

„Podívej se,“ vykládal Finnovi, „nahoru na stožár upevníme kladku a přes ni potáhneme závěsné lano, které půjde do člunu. Tím budeme moci kdykoli plachtu spustit. U dělám třírohou plachtu, na kratší straně ji připevníme ke dřevu, to bude ráhno, a na jeho konce uvážeme provaz, který bude mít uprostřed závěsné lano. Mimoto dáme na každý konec ráhna ještě po jednom provazu, ty půjdou také do člunu a těmi budeme plachtou otáčet kolem stěžně. Špičku plachty jednoduše pevně uvážeme dole k patě stožáru. Co tomu říkáš?“ Finn, který se v plachetkách dosti vyznal, byl jeho nápadem nadšen. Oba se dali hned do práce.

Jan vzal kus plechu a ohýbacími kleštěmi jej stočil do trubky, do ní se měl zasadit stožár. Na jednom konci ji rozpiloval, kusy plechu přehnul a přibil pořádně několika hřebíky k střední příčce saní. Tak dostal ložisko pro stožár, který pořídil z jediné lyžařské hole, ježto dvě, dohromady spojené, by byly bývaly příliš ohebné. Hůl zasadil do ložiska a přibil ji k němu mnoha malými hřeby. Plachtu udělali širší, protože nebyla příliš dlouhá a musila mít dostatečnou plochu, počítali také s tím, že náklad bude dosti vysoký a že teprve nad ním budou moci upevnit dolní cíp plachty. Ráhno pořídili snadno z kusu rovného dřeva a také provazů měli dost, ale potíž byla s kladkou. Sami nic takového ve svém nákladu neměli a ani kouzelná kabela Leifova, o které Jan stále prohlašoval, že je to „pravá kabela pro robinzony,“ nic takového neobsahovala. Jan si nakonec pomohl tím způsobem, že vyřezal kladku svým lodnickým nožem z kusu vhodného dřeva.

Dalo to tolik práce jako všechno ostatní dohromady. Potom připevnili k saním důkladně provazem a drátem svůj plechovkový vor. Jan plechovky předtím mezi sebou spojil drátem, který k nim opět přiletoval, a sestavil je tak, aby dosti přečnívaly přes okraje saní. Počítal s tím, že s plachtou se zvýší těžiště saní a měl obavy, že by se mu ve vodě převrátily, kdyby byl nosný vor úzký.

Naložit saně dalo hodně práce. Nemohli to provádět na břehu, protože by je nebyli dostali na vodu. Břeh se příkře svažoval k moři a nebyl už na něm žádný sníh. Připevnili tedy na břehu jen plechovky, které měly saně udržet na vodě, a pak saně spustili na moře. Jan je připevnil dvěma lany k velkým balvanům na břehu a potom je teprve nakládal. Bylo to sice obtížné, ale mělo to jednu výhodu, že mohl dobře rozdělit váhu nákladu, aby saně plavaly rovně.

Všechno, co by se mohlo mořskou vodou zkazit, zabalili co nejpečlivěji do zbytku plachty, nepromokavého plátna a tulení kůže. Jan měl obavy, že se na volném moři budou saně hodně kymácet pod náporem vln, a chtěl zásoby dobře zabezpečit proti namočení. Zatímco nakládal saně, zabýval se Finn Dagem. Navlékl mu nový postroj, který zhotovili z tulení kůže, vyuzené v komíně, po předchozím nakrájení na dlouhé úzké pruhy. Jan vyrobil také chomout, použiv k tomu kusu řemene a lodní plachty, kterou vyplnil usušeným mechem. Řemeny spojil dohromady drátem a bylo potřebí vyzkoušet, jakou pevnost toto jeho dílo bude mít.

„Nedá se nic dělat, brachu,“ hovořil Finn k psovi, který se velmi ošíval, když mu navlékal chomout. „To vím, že se ti nechce pracovat, ztloustl jsi a zlenivěl zahálkou, ale dělat musí každý!“ končil Finn svoji řeč a uvázal na postroj pořádný kámen, který považoval za dost těžký. Pobídl psa pronikavým výkřikem a Dag se neochotně opřel do postraňků. Šlo to a řemeny držely pevně pohromadě, ačkoli Finn proháněl Daga nejméně půl hodiny kolem stanu. Pes se k tomu tvářil velmi mrzutě. Rád bych věděl, jaká hloupost je to zase napadla! říkal jeho pohled. Sníh tu přece není a saně také ne. Nač mám tahat ten hloupý kámen? Když se Finn někam obrátil, pokusil se Dag postraněk přehryzat, ale byl za to citelně potrestán řemenem. „A nedostaneš večeři!“ rozhodl rozzlobený Finn. „To by tak hrálo, abychom někde zůstali trčet pro tvou lenost! Kdo by to odnesl, byl bys ty, kamaráde, až bychom snědli všechno, udělali bychom si z tebe oběd!“ Nezdálo se, že by Dag tomu rozuměl, zato mnohem více na něj působilo, když čekal nadarmo před vesele planoucím ohněm na svůj kus tuleního masa.

Dlouho se však netrápil a odběhl si za nějakou kořistí. „Měl jsem ho přivázat, darebáka, takhle si z toho nebude nic dělat!“ bědoval Finn a Jan se smál. Byl velmi unaven, ale uléhal spokojen s jejich prací. Skály dostatečně chránily pobřeží a moře bylo v České zátoce klidné, ačkoli vítr vál ještě dosti ostře. Mohli tedy ponechat přes noc naložené saně venku bez obavy, že by se jim něco stalo. Jan měl v úmyslu vyrazit hned ráno, nebude-li počasí horší, a to také udělali. Když ráno vstali, byla obloha sice ještě dosti zamračená, ale chvílemi se ukázalo bledé slunce a zdálo se, že se během dne počasí ještě zlepší. Vítr polevil, ale přece jen stačil pro plavbu s plachtou.

Hned po snídani strhli stan a naložili jej na saně. Pak nafoukli gumový člun a připoutali jej za oba postranní kruhy k předním příčkám saní, které měly plout obráceně, to jest zadním držadlem napřed.

Než opustili ostrov, nechali pod kamením v ohradě, která chránívala stan, lístek se zápisem, že zabrali tento ostrov pod jménem Nového Norska pro norské království, a se stručným vylíčením svých příhod. „Jestli pak to tady někdo jednou najde?“ tázal se Jan, ohlížeje se s pohnutím k místu, které je dobře přijalo a chránilo tak dlouho.

„Proč by to nenašel?“ divil se Finn. „Přece se sem budou stěhovat kolonisté a zanedlouho tu vznikne celé město!“ tvrdil, dávaje se po svém způsobu unášeti fantazií.

„To asi sotva, Finne,“ smál se Jan, „na světě je ještě mnoho neobydlených míst mnohem příjemnějších, než je náš ostrov. Z čeho by tu byli lidé živi?“ Ale Finn si nedal svůj nápad vymluviti a ve své vynalézavosti našel pro příští osadníky různá zaměstnání, mezi nimiž ovšem hlavní byl lov mrožů a tuleňů. Nedbal Janových námitek, že okolní moře patrně nikdy není docela prosto ledu, aby se po něm mohly plavit obyčejné lodi. To už si povídali na moři. Jan s jistými obavami vytahoval plachtu na stožár jejich primitivního voru, ale zařízení se osvědčilo dobře, zejména když vypluli ze zátoky a dostali se na otevřené moře. Vítr tu byl značně silnější a vor se držel statně, ačkoli se dosti zmítal na vlnách, které chvílemi postříkly jeho náklad slanou vodou a kolébaly i člunem. Hoši už dříve zabalili pušky do kusu kůže a také střelivo pečlivě chránili před vlhkostí, takže jim vlny nevadily. Promočí-li se trochu uzené. maso, nemůže to škodit, řekli si, a nic tedy nerušilo jejich radost z rychlé jízdy. Vítr je hnal přesně na jih a rychlost plavby odhadl Jan podle toho, jak se za nimi zmenšoval jejich ostrov, asi na pět mil za hodinu. To bylo dvakrát víc, než by byli dokázali pádlováním, a byli s tím tedy jak náleží spokojeni.

„Takhle by to mělo jít až k Hookerovu ostrovu!“ toužil Finn a Jan s ním srdečně souhlasil. Sám se v duchu obával, že to dlouho nevydrží, a pilně se rozhlížel kolem. Neměli velký přehled, protože seděli vlastně těsně na hladině, člun měl rovné a tenké dno. Zatím nemohli dohlédnout konce volného moře v žádném směru. Pluly po něm jen menší kry, a to rychleji než oni, a musili na ně dávat pozor. Naštěstí vor uposlechl na každé natočení plachty změnou směru, a dal se tedy lehce řídit.

Byli na cestě již tři hodiny a Jan spokojeně odhadoval, že urazili již čtvrtinu vzdálenosti, která je dělí od Hookerova ostrova, jestliže jejich stanovení polohy „Nového Norska“ bylo správné, když si Finn vzpomněl, že má pořádný hlad. Tomu se dalo snadno odpomoci, protože část jídla měli s sebou v člunu, ale musili se spokojit studeným masem. Když dojedli, ukázalo se, že není čím oběd zapít. Na zásobu vody oba hoši zapomněli a nyní je to velmi mrzelo, měli po slaném obědě pořádnou žízeň.

„To je pěkné,“ řekl mrzutě Finn, „kolem nás je vody celé moře a napít se nemůžeme.

„Nic si z toho nedělej,“ těšil ho Jan“, až uvidíme nějakou větší kru, přirazíme k ní a nasekáme si trochu ledu.“ Zatím musili čekat, protože všude kolem byly jen malé kusy ledu, které uháněly rychleji než oni a v dosti velké vzdálenosti, ale asi za hodinu se začal plovoucí led množit a jeho velikost rostla. Brzy nato míjeli okraj velkého ledového pole, pokrytého různými menšími krami, z nichž některé byly dosti vysoké.

„Sláva, led a zrovna tamhle je kus staré kry!“ zvolal radostně Finn.

„Už jsem to nemoh žízní vydržet!“

„Já se z toho moc neraduji,“ řekl Jan, zamířiv s vorem k okraji ledového pole. „Ledu je tady čím dál tím více a za chvíli máme po plavbě!“ Spustil plachtu a vyskočil prvý na led. Finn mu hodil provaz s kolíkem, ale kolík se nedal nikam zarazit. Na kře bylo jen velmi málo sněhu a Jan se rozhodl, že podrží plavidlo za lano, zatímco Finn obstará led. Finn nasekal v krátké chvíli ledu plný kotlík na vaření a hned zase vypluli, když si každý z nich vstrčil do úst pořádný kus ledu, který Dag rovnou polykal.

„Nastydneš si žaludek, Dagu!“ smál se Finn a musil dát kotlík stranou, aby z něho pes nevytahal všechen led. Jan se starostlivě ohlížel po vodní hladině. Zmenšovala se vůčihledě a vládl zde poměrný klid, vlny byly téměř neznatelné. I vítr se značně ztišil a napínal už plachtu mnohem méně než dopoledne. Přesto pluli rychleji než veliké ledové pole, na němž se zásobili ledem. Míjeli stále ještě jeho pravý okraj a Jan by byl rád věděl, je-li před nimi ještě nějaké volné moře.

„Medvěd, medvěd a jak plave!“ vykřikl náhle Finn, a vzápětí sňal obal ze své kulovnice a přiložil ji k líci.

V Janově nitru se ozval jakýsi výstražný hlas, a ještě než spatřil plujícího medvěda, vykřikl: „Nestřílej, Finne!“ Bylo však již pozdě.

Rána suše praskla a hned nato se ozvalo žalostné kňučení. Jan se otočil a teprve teď viděl, že Finn střílel na medvědí mládě. Je zle! šlehlo mu hlavou. Uvědomil si, že někde nablízku bude jistě medvědice, která jim výstřel nepromine. Medvídě stále bědovalo a plavalo ze všech sil zpět ke kře, odkud nepochybně před chvíli, vyrazilo. Krvavý pruh, barvící vodu, rozčeřenou jeho pohyby, byl dokladem, že je Finn zasáhl, třebaže ne smrtelně. Jan jednal s největší rychlostí. Připevnil okamžitě obě natáčecí lana plachty a vybalil svou karabinu. Byl čas. Ohromný medvěd rozrážel vodu blízko nich dlouhým, táhlým tempem, a byl již v malé vzdálenosti od člunu. Jen malá část jeho hřbetu čněla z vody, zato byl zřetelně vidět i trojúhelník černých bodů, který tvořily jeho oči a čenich, a Jan zamířil pečlivě do jeho středu. Rána jeho karabiny se odrazila od ker mnohem silněji než výstřel Finnův a vzápětí se medvěd potopil.

„Sláva, střelen!“ jásal Finn, ale hned nato vyrazil poděšený výkřik, když mohutná medvědí tlapa rozmáčkla okraj člunu jako skořápku.

V několika vteřinách byl člun zaplaven vodou a oba hoši i s Dagem se octli ve vlnách. Jan pustil karabinu, která se okamžitě ponořila, a dělal zoufalá tempa, aby se udržel na vodě ve svých těžkých botách a šatech. Útok na člun ho překvapil, ale vysvětlení se mu dostalo záhy, když spatřil nedaleko sebe druhého medvěda, menšího než byl předchozí, ale ještě zuřivějšího. Napadl nás otec s matkou, řekl si v duchu a rozhlédl se, pátraje, jak by medvědici unikl. Potopením člunu se uvolnila plachetní lana a plachta klesla na saně, jejichž pohyb téměř úplně ustal. Odněkud stranou zněl Dagův štěkot, ale Finna vidět nebylo a Janovi se stáhlo hrdlo úzkostí. Vzápětí však bezprostřední nebezpečí zatlačilo veškeré myšlenky na kamaráda. Rozlícená medvědice, která už Jana doháněla. Slyšel její chraptivý dech za svou hlavou a dělal zoufalá tempa, aby jí unikl, ale hned si uvědomil, že mu to nic nepomůže, ani kdyby se dostal na led dříve než šelma. Zbraň neměl a utéci jí nemohl. Nebylo kam a kromě toho si vzpomněl na Horgenovo tvrzení, že rozzuřený medvěd dovede dohonit i koně. Podařilo se mu dostat se k saním a zachytil se jich jednou rukou, zatímco mu druhá unaveně klesla k boku. Přitom ucítil něco tvrdého a poznal, že je to jeho námořnický nůž. Byla to jeho jediná zbraň a výsledek jejího užití byl neobyčejně pochybný, ale hoch neměl na vybranou. Medvědice ho na okamžik ztratila z dohledu, protože ho kryl náklad saní, ale v příští chvíli již vyrazila za saněmi a spatřila ho opět. Jan si mezitím udělal bleskurychle plán. Potopil se úplně a s nožem v zubech vyrazil pod vodou proti šelmě. Několika tempy se k ní dostal, odrazil se nohou, aby se vynořil nad vodu, a objevil se v těsné blízkosti zvířete. Medvědice vyrazila podrážděný ryk, ale vzápětí se mihla Janova pravice a nůž vedený pevnou rukou se zabodl zvířeti mezi žebra až po střenku.

Jan jej okamžitě vytáhl z rány a ponořil se znovu, právě včas. Medvědice bila zuřivě tlapami kolem sebe, až voda vysoko stříkala, a v jejím řevu znělo podráždění i bolest. Jan se vynořil k smrti unaven a rozhlédl se. Zapás s medvědicí jej vzdálil od saní, které se kolébaly na vlnách asi deset metrů daleko. S vynaložením všech zbývajících sil k nim doplaval, a nestaraje se již o poraněnou šelmu, chopil se jich oběma rukama, drže nůž v zubech. Položil se na ně celou přední polovinou těla a tak odpočíval, nedbaje, že se zadní díl saní pod jeho váhou hluboko potopil. Teprve za chvíli nabral trochu dechu a zadíval se k místu, kde svedl svůj zápas. Zvíře ještě stále tepalo vodu předními tlapami, točíc se v kruhu na jednom místě, ale jeho pohyby slábly a za chvíli ustaly úplně. Mrtvé tělo bylo pomalu hnáno proudem, ale Jan se o ně nestaral. Pátral očima kolem sebe, hledaje zmizelého druha, a vykřikl radostí, když ho spatřil na kře i s Dagem. Finn mával rukama jako šílený a něco křičel, ale co to bylo, Jan nerozuměl, ježto kra byla dosti daleko.

Napadlo ho, že se musí dostat k Finnovi, a to i se saněmi, jinak jsou ztraceni oba. Jeho radost, že je Finn bez pohromy, byla veliká a ještě vzrostla, když zjistil, že plachta zůstala na saních a že se ani nosné lano nevyvléklo z kladky. Uchopil je jednou rukou a po menší námaze vytáhl plachtu nahoru, pak se opřel o náklad saní oběma lokty, a jsa až po pás ve vodě, zachytil druhou rukou natáčecí lano. Stočil plachtu podle větru a o malou chvíli později přirazil ke kře. Hodil závěsné lano Finnovi, který stál na ledu mokrý od hlavy až k patě.

„Sláva bohu!“ řekl zbožně Finn. Zachytil obratně hozené lano a pomáhal Janovi na led. „Už jsem myslil, že je po tobě, když se to divoké zvíře na tebe hnalo, a nemohl jsem ti pomoci, protože mi kulovnice vylítla z ruky, hned jak nám medvěd rozbil člun!“ Jan se zhroutil na kru a těžce oddechoval. Byl u konce se svými silami, a ačkoli nikdy nečinil Finnovi výčitek, tentokrát se nezdržel.

„A to všechno nemusilo být, nebýt tvého nerozvážného výstřelu!“ řekl hořce a Finn svěsil zahanbeně hlavu, neodpovídaje. Vanul nepříjemný severní vítr, který mrazil oba hochy až do kosti, a Jan si uvědomil, že si přivodí oba smrtelné nachlazení, jestliže se co nejdříve nepřevléknou do něčeho suchého. Zvedl se namáhavě a šel vykládat saně na kru, v čemž mu Finn pomáhal. Byl velmi šťasten, když zjistil, že jejich sobí kazajky a nepromokavé pláště, které před odjezdem z opatrnosti zavinul do kusu plachty, jsou poměrně suché. Vyložili náklad v několika minutách a pak vytáhli i saně na kru. Stáhli pak se sebe mokré šaty i prádlo a navlékli si kazajky a pláště. Ponechali si jen boty, do nichž voda nepronikla, ježto byly nahoře těsně staženy řemínky. S pomocí Finnovou obrátil Jan saně a na ně rozestřeli šaty a prádlo. „Neuschne nám to samo, slunce nesvítí,“ prohodil Jan a s těžkým srdcem se rozhodl zapálit pod mokrými šaty vařič. Postavili také stan a zatížili jeho okraje věcmi z nákladu, protože kra měla příliš málo sněhu, než aby v něm držely kolíky. Jejich kotlík na vaření uplaval s rozbitým člunem, ale Jan vyprázdnil jednu plechovku s uzeným masem, naplnil ji ledem a rozkrájel maso do ní. Za chvíli bublala voda a maso se vařilo, Jan slil polévku a oba ji vypili ještě vřelou.

Teplý nápoj je zahřál a zlepšil jejich náladu. Až dosud spolu nemluvili, Jan byl příliš unaven a Finn zase sklíčen svým nepředloženým činem a kamarádovou výtkou. Teprve dodatečně si celou věc rozmyslel a nyní trnul při myšlence, co by se s nimi bylo stalo, kdyby nebyl Jan zastřelil medvěda a kdyby se mu nebyl podařil jeho odvážný útok na medvědici. „Nemá smysl věšet hlavu, Finne,“ řekl dobrosrdečně Jan. Hněv ho již dávno přešel a nyní mu bylo kamaráda líto. „Víš, co říkají Angličané, že je zbytečné plakat nad rozlitým mlékem, protože je v něm už vody dost!“ Finn se usmál a podíval se na něho vděčně. „Já už za to nemohu,“ omlouval se, „nic si nerozmyslím a všechno udělám ihned, jak mě to napadne. Já vím, že to není správné a snažím se to nedělat, ale nějak se mi to nedaří. Nebýt tebe, byl bych asi už dávno tady někde zahynul, tak se, prosím tě, už na mne nezlob a já se opravdu vynasnažím být podruhé rozvážnější!“ „Ba, rozvahu teď budeme potřebovat,“ povzdechl si Jan, a ježto se oba cítili již dosti odpočatí a zahřátí, vylezli ze stanu, aby dali své věci do pořádku. Šaty sice ještě nebyly úplně suché, ale Jan přesto zhasil vařič, aby ušetřil benzín. Oblékli si zavlhlé šaty na sebe, aby je dosušili na těle. Potom Jan. udělal přehled jejich ztrát. Byly velmi těžké. Pozbyli obou střelných zbraní i střeliva, ale nejhorší ztrátou byl gumový člun. Nadále se už nemohli plavit, saně by je neunesly, jistě ne s Dagem a se vším nákladem. Každá širší trhlina v ledu, každý vodní průplav byl teď pro ně nepřekročitelnou překážkou. Ztrátu kotlíku na vaření, který byl ve člunu Se zásobou ledu, oželeli velmi snadno, obyčejná plechovka jej nahradila dokonale.

„Tady nemůžeme zůstat,“ řekl Jan starostlivě, prohlížeje si tenké kraje ledové kry. „Jsme na samém okraji kry, který se může každou chvíli utrhnout!“ Rozhodli se ihned, že přenesou všechny své věci na pevnější místo. Jan šel takové najít a vylezl na malý ledový pahorek, který se zdvihal nedaleko jejich stanoviště. Mohl z něho přehlédnout celou kru i část okolního moře. Kra měla nepravidelný tvar pětiúhelníku, zužujícího se ve směru jejího pohybu. Ve svém největším rozměru měřila asi tři sta metrů, kdežto nejužší část byla necelých sto metrů široká. Středem kry se táhla řada ledových pahorků, téměř úplně zbavených sněhu, z nichž některé byly jistě deset metrů vysoké. Hocha potěšilo, že spatřil několik ledových pahorků temně šedé barvy, svědčících o tom, že jsou několik let staré. Mohli doufat, že tak stará kra ještě nějakou dobu vydrží. Podle žlutého zabarvení na hranách ledu, které pocházelo nepochybně od hlíny, Jan soudil, že se celé ledové pole nedávno odtrhlo od nějakého břehu. Rozhodl se, že přenesou ležení do středu plujícího pole mezi pahorky, které je budou také chránit před větrem. Rozhlédl se ještě po moři. Před nimi bylo již skoro úplně zataraseno krami, které sice dosud pluly, ale jen velmi zvolna, brzy se patrně srazí dohromady a utvoří souvislý ledový pás.

Za nimi bylo moře ještě volné, ale po obou stranách ledového pole pluly četné kry nejrůznější velikosti. Ty z nich, které měly nepatrné rozměry, se otáčely kolem sebe, kdežto větší na sebe narážely se silným rachotem a spojovaly se v nesouvislou tříšť. Nebylo ani pomyšlení na to, dát se na pochod jakýmkoli směrem a nezbývalo než čekat. Hoch marně napínal zrak, snaže se odkrýt nějaký ostrov nebo. větší zemi.

Nikde nespatřil temnou barvu skal, ale nebylo vyloučeno, že někde na obzoru byla pevnina, avšak tak pokrytá ledovci, že se nedala rozeznat od ker na moři. Bylo to spíše velmi pravděpodobné, ježto musili už být v Britském průplavu, anebo někde blízko jeho vchodu.

Podle mapy však ležely pevniny na východě i na západě velmi daleko, nejméně dvacet mil, a zatím k nim nemohli jít.

Přestěhovali tábor dosti rychle, a protože už byl čas ke spaní, uložili se do spacího pytle. Nic nerušilo jejich spánek, a když ráno vstali a vylezli na nejbližší ledový pahorek, neshledali ve svém okolí žádnou změnu. Jan zjistil podle kompasu, že se vítr stočil trochu k západu a vál nyní směrem jihovýchodním. Posnídali uvařené uzené maso od minulého dne a Finn pak odešel ke kraji kry, aby se pokusil o rybolov pomocí ohnutého hřebíku a kousku masa. Projevil na svou povahu vzácnou trpělivost a proseděl u své primitivní udice plné dvě hodiny, ale nechytil ani rybičku. „Kdyby tu tak byly ryby z Losího jezera!“ povzdechl si k Janovi, když se vrátil s nepořízenou. Uzené maso tuleně se jim už přejídalo, ale Jan byl rád, že je mají, a s úzkostí myslil na to, co bude, až jim dojde! Na lov se bez střelných zbraní nedalo ani pomyslit a rybolov zklamal. Hoch prohlédl zásobu masa a zděsil se, jak je jí málo. Vzpomněl si, že část zmizela s člunem, a byl teď rád, že nevezli ve člunu všechno. Rozdělil maso na čtrnáct porcí, každá měla stačit na den. Bylo toho velmi málo a Jan udělal z denní porce tři stejné díly. Pes dostal spravedlivě tolik, co každý z nich, ale nestačilo mu to, a Jan před ním maso pečlivě ukryl do plechovky. Když uléhali, vrčel Dag hladem a odběhl najít si na kře něco k jídlu. Patrně asi nepořídil, protože se vrátil za malou chvíli a vrčel tak dlouho, dokud ho Finn důrazně neokřikl.

Spali sotva několik hodin, když Je vzbudil mocný rachot a zvuky praskajícího ledu. „Kra se láme!“ vykřikl Jan a v prvé chvíli nastala ve stanu panika. Netrvalo však dlouho a Jan si uvědomil, že nebezpečí jim zatím nehrozí. Kdyby se byla kra zlomila pod jejich stanem, byli by už dávno pod vodou! Uklidnil se a vylezl pomalu ven za Finnem, který byl úplně zděšen. Prodělával tento pocit poprvé při vědomí tehdy, když kry se lámaly nedaleko neznámého ostrova, byl v mdlobách a nevěděl o ničem. Hustá mlha halila celou kru a hoši marně napínali zrak. Nebylo vidět ani k nejbližšímu pahorku, jen z levé strany znělo v dálce slabé praskání. Mlha však pohlcovala všechny zvuky jako ohromná vrstva vaty, a nedalo se říci, jak daleko je místo, odkud přichází rachot lámajícího ledu.

„Není třeba se znepokojovat!“ konejšil Jan kamaráda. „Nepochybně ty okolní kry najely na břeh nebo na mělké mořské dno nedaleké země, tím se zastavily a o ně se teď zarážejí všechny ostatní kry, které pluly za nimi. Led se před překážkou kupí a drtí se, jak jedna kra naráží na druhou. Můžeme být jen rádi, jsme jistě už blízko nějaké země, a kdoví jestli to není právě náš cíl, Hookerův ostrov?“ Tato slova Finna velmi potěšila. Vrátil se klidně do stanu, kde zanedlouho pevně usnul. Jan však nebyl tak klidný, jak se stavěl, a probděl až do rána ve starostech. Tříštění ker se opakovalo ještě po několik hodin, ale jejich kra pod nimi samotnými držela pevně, a tak si konečně k ránu unavený hoch zdříml. Zdálo se mu, že spí několik minut, když ho probudilo volání.

„Země, Jendo, země!“ křičel Finn a Jan vylezl ze stanu, jak nejrychleji mohl. Mlha se již rozptýlila a před nimi po levé ruce a v neveliké vzdálenosti se vypínal ledový štít vysoko k zamračené obloze. Viděli jen jeho vrchol, svahy zakrývaly ledové kry, nakupené u břehu do značné výšky. „Co to je, Jendo, podívej se do mapy!“ vybízel Finn, ale v mapě marně hledali, který z nesčetných ostrovů země Františka Josefa by to mohl být. Na všech byly ledovce a mapa měla příliš malé měřítko, aby se dalo usuzovat podle ledovce, který viděli před sebou.

„Těžko říci,“ prohlásil nakonec Jan, „ale každým způsobem jsme někde v Britském průplavu, a jestli se chceme dostat k Hookerovu ostrovu, musíme se držet západního břehu téhle země.“

„Ale jak se k ní dostat?“ ptal se malomyslně Finn. Jan byl přesvědčen, že to nějak půjde, protože ledové kry nepochybně utvořily most až k zemi. Rychle posnídali a hned složili všechen svůj majetek na saně, do nichž se zase zapřáhl Jan s Dagem, zatímco Finn vzadu tlačil.

Jelo se poměrně dobře, protože na kře bylo málo sněhu a saně se nebořily. Ubylo jim také hodně na váze, o člun a o obě zbraně se střelivem.

Zanedlouho dorazili k okraji kry, ale tam se zastavili ve velikém zklamání. To, co před sebou viděli, se zdálo být naprosto neschůdné.

Jeden ledový balvan vedle druhého o velikosti jednoho i více metrů, nepřehledné množství ledu tak stěsnaného dohromady, že nebylo možno odkrýt mezi ním cestu. „Tady neprojdeme,“ prohlásil malomyslně Finn.

„Musí to jít,“ odpověděl tvrdošíjně Jan, „a když ne mezi krami, tak přes ně!“ Vzal si lyžařskou hůl a opatrně vstoupil mezi dva ohromné ledové balvany, ohledávaje nejdříve cestu holí. Byl to pevný led, třebaže nakloněný, a po velkých potížích saně mezi oběma balvany protáhli.

Dostali se mezi nové kry, sice menší, ale zato tak stísněné, že mezi nimi neprojeli. Vytáhli na provazech saně nahoru a na druhé straně je zase spustili dolů. Dag se provlékl někde štěrbinou a připojil se k nim. Následoval kousek rovnější kry, asi deset metrů dlouhý, a pak to začalo nanovo. Když se ten večer udřeni utábořili na jedné malé rovné kře, usoudil Jan, že urazili za celý den sotva tři sta metrů. Z toho ještě dobrá třetina připadala na jejich rovnou kru, na které tábořili minulého dne. Pobřežní svah ledovce byl ještě nejméně půl míle daleko a Jan si uvědomil, jaké je to štěstí, že vítr vane k zemi a nežene ledové pole pryč od břehů.

„Nedostaneme se tam nikdy,“ vzdychl malomyslně Finn, dívaje se toužebně na břeh.

„Dostaneme!“ tvrdil Jan a snažil se sám tomu uvěřit. Vzpomněl si na rozhovor, který vyslechl na palubě „Isbjörna“ mezi Leifem a Horgenem, několik dní po návštěvě Flóřina mysu.

„Je to zvláštní,“ řekl tehdy Horgen, „že mezi pochodujícími trosečníky ze »Svaté Anny« byl jen jediný důstojník, kormidelník Albanov, a ten se zachránil, kdežto z desíti námořníků, kteří šli s ním, se zachránil také jeden!“ „Byl asi z nich nejsilnější,“ mínil Leif, ale Horgen s tím nesouhlasil.

„V tom to nevězí,“ tvrdil. „Zachránil se proto, že z nich ze všech nejvíce na záchranu věřil!“ Každé slovo této rozmluvy se Janovi vybavilo v hlavě a opakoval ji nyní Finnovi. Musil mu ji připomínat ještě mnohokrát během příštích dnů, kdy bylo věru potřebí nezdolné víry ve zdar jejich namáhání, aby neztratili všechnu odvahu a neklesli na místě. Těch necelých tisíc metrů ke břehu jim trvalo plný týden za polovičního hladu, ježto denní dávky byly naprosto nedostatečné. Jan je přesto nechtěl zvýšit, nevěděl, kdy dojdou k cíli, a bude-li možno cestou si opatřit nějakou potravu. Bylo to osmý den po nastoupení cesty z kry, když stanuli vyhublí a k smrti vyčerpaní na úzkém břehu, pokrytém ledem. Nad nimi se tyčil srázně ledovec a z něho k nim vanul mrazivý chlad.

Měli potravy ještě na šest dní, a proto nechtěli na místě déle zůstat, ačkoli by byli potřebovali pořádný odpočinek. Naštěstí byli zdrávi, díky sušeným rostlinám, které vzali s sebou. Žvýkali je po jídle tak, jak byly. Benzín jim již došel a musili jíst uzené maso studené. Dag zhubl tak, že mu vpadly boky a žebra vylézala ven. U ledovce nebylo ani potuchy po nějakém životě, ve vzduchu se neozval křik jediného racka.

„Nic naplat, musíme dál, Finne,“ řekl Jan. „Mysli si, že jsme už na Hookerově ostrově a že nám do sovětské stanice zbývá už jen pochod nějakých desíti kilometrů. Tolik by to asi bylo, kdybychom byli u mysu Alberta Markhama na severním břehu ostrova. A až těch deset kilometrů budeme mít za sebou, čeká tě bohatě prostřený stůl s koláči, čajem, zavařeninou, bílým chlebem...“

„Přestaň raději,“ řekl mrzutě Finn, zacpávaje si uši, „vidím to všechno před sebou a mám ještě krutější hlad!“

„Tomu se dá odpomoci, je beztak čas k obědu!“ prohlásil Jan a rozdělil maso spravedlivě na tři díly. Byli s ním hotovi stejně rychle jako pes, a Finn se zadíval chtivě na zbývající zásobu v plechovce. „Ba ne, to je zas na příští dny!“ prohlásil Jan, zavíraje plechovku, k níž i Dag natahoval toužebně čenich.

Vyrazili po ledové ploše a zpočátku se jim šlo dost dobře. Netrvalo to však dlouho a začaly se objevovat ledové přehrady, odnože ledovce, sahající až do moře, a musili se zastavit. „Co teď?“ řekl zoufale Finn a skutečně, jejich postavení se zdálo být beznadějné. Kry u pobřeží byly tak rozbité, že připomínaly oka sítě, jejíž pletivo tvořily tenké stroužky vody. Nebylo možno vstoupit na tento led, byl by se okamžitě probořil pod jejich váhou. Na návrat nebylo ani pomyšlení, neměli dostatek potravy, a stěna ledovce byla tak příkrá, že se nedala zlézt. Jan se chvíli rozmýšlel a pak vzal sekerku a začal odsekávat led před sebou. Vysekával v ledovém srázu jakousi pěšinku a postupoval krok za krokem, ačkoli práce byla velmi únavná a led tak tvrdý, že se ostří sekerky brzy otupilo. Finn ho vystřídal, a tak pracovali až do večerních hodin. Po pětihodinové práci vysekali pěšinku asi dvacet metrů dlouhou, na jejímž konci už byl ledový svah méně příkrý, takže po něm mohli jít, třebaže s námahou a pomalu. Byli tak unaveni, že nepostavili ani stan a vlezli do spacího vaku rozestřeného jen tak na ledovci.

Ráno se nechtělo Finnovi vstávat, ale Jan nepovolil, a musili vyrazit hned, jak snědli několik soust masa k snídani. Ještě dvakrát si toho dne razili sekerkou cestu v ledovci, ale k večeru se dostali na rovný pruh pobřeží, pokrytý dosti hlubokým sněhem, kde stěny ledovce ustupovaly na sto metrů od moře.

„Chválabohu,“ děkoval nebi Finn, „už bych to nebyl vydržel. Mám takový hlad, že sotva udržím sekerku v ruce, a saně mě spíše táhnou, než abych je tlačil.“ Janovi ho bylo srdečně líto a už v poledne mu podstrčil větší kousek masa, než si vzal sám. U večeře to opakoval, ale přece jen větší díl masa musil schovat na další pochod.

Při největší šetrnosti ho měli stěží na tři dny. Vítr byl toho večera silnější, hoši postavili brzy stan, aby se před ním trochu ochránili. Jan usnul tvrdě, hned jak položil hlavu, ale záhy opět procitl. Měl pocit, že mu prší do obličeje. Rozespale se posadil a protíral si oči. Spatřil nad sebou Finna, jenž zoufale plakal a kropil jeho tvář slzami. Rychle se vysoukal ze spacího pytle a polekaně se ptal, co se děje. Ale Finn neodpovídal a pokračoval v srdceryvném nářku. Teprve když ho Jan důrazně vyzval už potřetí, aby řekl, co se mu stalo, promluvil.

„Zab mne, Jendo,“ vyrážel ze sebe přerývaným hlasem, „ale já jsem to už nemohl hlady vydržet! Když jsi usnul, vstal jsem a snědl jsem všechno maso, co nám ještě zbývalo!“

22 V TICHÉ ZÁTOCE

V nízkém, ale rozlehlém dřevěném srubu, zbudovaném pod ochranou vysokého ledovce, bylo příjemné teplo. V prostorné jizbě s malými okénky a ohromnými kamny, postavenými právě uprostřed, dleli tři muži. Jeden z nich, velmi mladý a hladce oholený, seděl na bobku před kamny a živil jejich jasný oheň ohromnými poleny bukového dřeva. Druhý, stejného asi věku, prohlížel na malém stolku klikaté čáry, zapsané na dělený papír meteorologickými přístroji. Třetí z mužů, značně starší než oba jeho společníci, s vlasy na skráních již silně prošedlými, seděl na nízké stoličce těsně u sálajících kamen a psal do tlustého sešitu, který držel na kolenou. Chvílemi ustával ve psaní a díval se zamyšleně oknem ven, kde divoce vířily sněhové vločky, poháněné ostrým vichrem.

„Pořádný nečas, Ivane Petroviči, co?“ obrátil se k muži, jenž přikládal do kamen. „U nás už všude sečou obilí, slunce praží a lidé chodí bez kabátu, s vyhrnutými rukávy košil, a tady taková psí zima a nepohoda.“ Než mohl Ivan Petrovič odpovědět na tento povzdech, otevřely se dveře a z předsíně šlehl ledový proud vzduchu do teplé jizby. Vstoupil menší zavalitý muž širokých ramenou, zasněžený od kápě, která kryla téměř celou jeho hlavu, až po špičky těžkých vysokých bot. Tuhými nepoddajnými prsty vytáhl zpod kabátu nějaké papíry a podával je staršímu mužovi.

„Psa by tam nevyhnal, Fedore Iljiči, a co mi to dalo za práci sundat ty čertovy papíry z bubnů,“ vykládal se širokým úsměvem, snímaje kápi a střásaje se sebe zbytky sněhu, jež se ihned měřily v špinavou louži. „Jen se podívejte na záznam teploty! Před hodinou klesla o dvacet stupňů a venku řádí takový blizard, jaký jsem nezažil, ani když jsem sloužil pod kapitánem Vilkickým blahé paměti!“ Fedor Iljič, velitel stanice, se usmál a začal si prohlížet záznamy.

Náhle zvedl hlavu a pozorně naslouchal.

„Přestaňte jednou s těmi poleny, Ivane Petroviči!“ řekl ostře.

Muž u kamen odložil poleno, jež právě držel v ruce. Jizba ztichla a hluk sněhové bouře, útočící na její pevné stěny, se znásobil. V jeku vichřice se ozval zvuk, který tam nepatřil. Byl vzdálený a nezřetelný, ale potom se přiblížil a všichni jej slyšeli.

„To štěká pes!“ zvolal udiveně mladý muž, sedící u stolku s registračními papíry. Štěkot přešel ve vytí, slabé a sotva prorážející hrozným hlasem bouře, ale tak úpěnlivé, že se mladý Ivan Petrovič až otřásl.

„Tak, psa by tam nevyhnal, a tady se jeden z našich psů potuluje venku!“ zlobil se velitel.

„Že ho ten lenoch Gríša nechal vyběhnout?“

„To není možné, veliteli!“ namítl rozhodně starý muž, který přišel zvenčí. „Když jsem šel od přístrojů, stavil jsem se u psů a byli všichni ve stáji. Ostatně, sibiřský pes je příliš chytrý, než aby se v takovém nečase potuloval venku, když má teplou stáj, to mi věřte, Fedore Iljiči!“

Místo odpovědi se velitel zvedl a pokročil rázně ke dveřím. Otevřel je a potom i dveře předsíně. Vichřice mu je vyrvala z ruky a vmetla sníh až do jizby. Dveřmi se mihl stín a mezi ohromené muže vpadl pes, zchvácený během a chraptivě štěkající. Jeho černá srst, posetá šedými skvrnami, byla slepena ledovými jehlicemi a zrak se mu podivně leskl. Postavil se na zadní tlapy a položil přední veliteli na prsa, ustavičně štěkaje. Fedor Iljič zbledl a polekaně couvl.

„Cizí pes a ještě k tomu vzteklý!“ zvolal. „Skočte honem někdo pro zbraň!“ Oba mladí mužové se vymrštili, ale staroch, jenž přinesl záznamy, zachoval klid.

„Není vzteklý, Fedore Iljiči, chce vám jen něco říci!“ pravil pokojně. Přistoupil k psovi a položil mu ruku na obojek.

„Kde jsi nechal svého pána, chuděro, pověz!“

Pes, jako by rozuměl, obrátil k němu hlavu a zaštěkal ještě silněji.

Velitel pokročil ke dveřím předsíně, aby je zavřel, ale pes ho rychle předběhl, postavil se mu v cestu, a uchopiv cíp jeho kazajky do zubů, táhl ho s žalostným kňučením ven. Fedor Iljič mu chlácholivě poklepal na hlavu.

„Máte pravdu, Alexeji,“ řekl přes rameno k starochovi. „Ten k nám přišel pro pomoc!“ Rozhodl se okamžitě. „Rychle, Ivane Petroviči, utíkejte vzburcovat Gríšu, ať zapřáhne saně. Vy a Sergej Michajlovič půjdete se mnou, pes nás povede!“ Meteorolog Sergej Michalovič se ochotně zvedl od svých záznamů, ale Ivan Petrovič, geolog stanice, nejevil žádné nadšení.

„V tomhle nečase, veliteli?“ protahoval povážlivě. Fedor Iljič natáhl bez řeči ruku ke dveřím a Ivan Petrovič vyrazil rychlostí střely.

„Já půjdu také s vámi, jen si vezmu ještě Anušku pro všechny případy,“ nabízel se ochotně Alexej Vasiljevič, starý námořník, který dovedl všechno a hodil se ke všemu, od spravení jemného fyzikálního přístroje až po uvaření znamenitého oběda. Anuška, dlouhý, ohavně vyhlížející kolt, stačící i na toho největšího ledního medvěda, byla jeho nerozlučnou společnicí na všech cestách. Kamarádi se mu smáli, že s ní i spí, ale smích je brzy přešel, když se hladoví huňáči začali zajímat o jejich meteorologické budky. Chodili tak neslyšně, jako by měli místo tlap sametové polštářky, a tak se stalo, že jednoho dne za husté mlhy položil lední medvěd důvěrně odzadu meteorologovi Sergejovi tlapu na rameno právě v okamžiku, kdy se snažil zkřehlou rukou vpravit nemrznoucí inkoust do drobného péra zapisovací páky. Polekal se k smrti, od níž ho dělila jen šířka vlasu, ale Alexej byl náhodou po ruce a jeho Anuška složila šelmu krásným zásahem přímo do ucha a jedinou ránou. Od té doby se' už nikdo neusmíval, když si starý polárník připínal kolt i na cestu dlouhou jen tucet kroků, které dělily obytnou budovu od budek s přístroji.

Pes, jako by pochopil, co se chystá, přestal štěkat a natáhl se unaveně na podlahu. Oddechoval prudce, až se mu vyhublé boky škubaly.

Vytrhl dychtivě Alexejovi z ruky nabízený suchar a pohltil ho naráz, ale přestal se okamžitě zajímat o jídlo, jakmile se ve světnici objevil zase Fedor Iljič, oblečený tentokrát do těžkého polárního úboru. To už stály venku saně, do nichž bylo zapřaženo jedenáct mrzutých sibiřských psů. Chňapali vztekle po sobě a psovod Gríša, zavalitý J akut s plochou tváří, měl co dělat, aby mezi nimi udržel. dlouhým bičem aspoň natolik pořádek, aby se jeden druhému nezapletli do postraňků.

Jakmile bojující smečka spatřila cizího psa, její svár ustal jako kouzlem. V družné shodě se vrhli proti němu i se saněmi, ale Gríša pohotově roztančil žílu po jejich hřbetech a bojovný zápal rázem pohasl.

Nebylo vidět ani na deset kroků, jak hustě padal sníh, poháněný ostrou vichřicí, když se malá výprava dala na pochod. Sledovala cizího psa, jenž se jí postavil v čelo a vedl ji bez zastávky kupředu směrem k Sedovovu mysu. Byl tak sláb, že se jen stěží prodíral čerstvě napadaným sněhem, ale přesto hněvivě zavrčel na Alexeje, když ho chtěl předejít a prošlapat mu cestu.

„Jen ho nechte, ať nás vede, stejně nevíte, kam jít,“ řekl velitel a staroch mlčky postoupil psovi jeho vůdčí místo. Šli proti oslepující vánici plnou hodinu, když se čtyřnohý vůdce zastavil a začal s žalostným kňučením odhrabávat sníh s nízkého vršíku. Alexej zarazil opatrně svou okovanou hůl do sněhu a pocítil odpor.

„Tady to je, dej bože, abychom přišli včas!“ pravil vážně. Pokřižoval se a začal rychle odhazovat sníh lopatou, kterou vzal ze saní. Druzí mu pomáhali a netrvalo dlouho, ukázala se hnědá plachta, mrazem ztvrdlá tak, že se nedala uvolnit. Velitel se dlouho nerozmýšlel, vytáhl nůž a rozřízl ji. Odhrnul oba kusy od sebe a nahlédl pod ně.

„Můj bože, jsou tu dva, a skoro ještě úplné děti!“ zvolal polekaně.

Obě postavy ležely bez pohnutí ve společném spacím pytli, ale jejich tváře neměly ještě bílé skvrny, které jsou neklamnou známkou omrzlin.

Plachta a sníh je chránily před mrazem, ale jejich vyzáblý obličej vypadal tak bídně, že Fedor Iljič pochyboval, že by ještě žili. Sotva odkryli plachtu, vrhl se pes k nehybným postavám, skučel radostí a začal jim lízat tvář.

„Počkej, příteli!“ pravil Alexej a odstrčil ho mírně stranou.

„S tímhle bys toho moc nepořídil, pusť k nim starého znalce!“ Náčelník zatím rozřízl spací pytel a snažil se nahmatat hochům tepnu, ale starý polárník měl svou vlastní metodu. Vytáhl z kapsy plochou kovovou láhev, odšrouboval víčko, nožem otevřel silnějšímu hochovi pevně semknuté zuby a nalil mu do úst pár kapek ostré lihoviny. Aby její účinek zvýšil, přidržel mu ještě otevřenou láhev pod nosem.

„Jak tu vodku spolkne, je vyhráno,“ bručel si. Z hochova hrdla se ozvalo slabé zachrčení a na jeho tváři se objevila prchavá červeň. „Tak vida, tenhle bude dobrý!“ pochvaloval si starý polárník.

„... copak ten druhý? Hned se podíváme!“ Opakoval svůj pokus, ale tentokrát s menším zdarem, ústa druhého hocha se jen nepatrně pootevřela slabým dechem.

„Tenhle je na tom hůř!“ prohlásil Alexej starostlivě. „Ale snad ho na stanici spravíme. Gríšo, želvo líná,“ obrátil se k psovodovi, „nezevluj na mne a hni sebou! Vytřepej sníh z pokrývek a pomoz mi do nich zabalit chlapce! Musíme rychle zpátky, veliteli, hoši potřebují okamžitou pomoc. Ten jejich majetek tu zatím necháme, však ho nikdo neukradne.“ Náčelník stanice, který měl ke zkušenému polárníkovi plnou důvěru, přikývl. Sám ale chtěl ještě zůstat se Sergejem na místě a hledat.

Nešlo mu na rozum, že by hoši byli sami, bez průvodu dospělého muže. Snad tu ještě někdo leží pod sněhem? Alexej Vasiljevič vrtěl hlavou.

„Tomu nevěřím, Fedore Iljiči, podívejte se na psa! Je už úplně klidný, kdyby tu někdo byl, ten by nám nedal pokoj! Chytrý pes to je, pánovi oddaný, jiný než ti naši sibiřští žrouti!“ Za řeči balil hochy do kožišinových přikrývek, které s sebou přivezli, a brzy nato vyrazily saně na zpáteční cestu.

Když Jan otevřel oči, domníval se, že ještě spí a že se mu právě zdál dlouhý a podivný sen. Ležel na čistých poduškách, zabalen do vlněné přikrývky, přes niž byla přehozena teplá kožišina z ledního medvěda.

Nad hlavou měl trámový strop a někde v jizbě, kam neviděl, praskal příjemně oheň. Pomalu sbíral myšlenky, rozptýlené spánkem. Vybavila se mu vzpomínka na „Isbjörna“ a na pochod polárním ledem, ale jaksi mizivě a nezřetelně, že se rozhodl zařadit ji do říše snů.

„Tak se mi to přece jen všechno zdálo,“ řekl zklamaně. „A nikdy jsem z Narviku neodešel, jsem tam pořád!“ Kdosi něco povídal za jeho zády a Jan namáhavě otočil hlavu po hlase. Spatřil starého muže s dlouhým vousem, prokvetlým stříbrnými nitkami, a s dobrodušnou tváří. Muž seděl na nízké stoličce a obratně cosi splétal z dlouhých stébel jasně žluté slámy. Opakoval svůj dotaz a Jan pozorně naslouchal.

„Kak ty vyspalsja? Golodnyj ty?“ Jan se prudce posadil. Tohle je přece ruština! Ten přívětivý staroch se ho ptá, jak se vyspal a má-li hlad! Konec jejich strašného pochodu se mu rázem vybavil v paměti. Od okamžiku, kdy se Finn přiznal, že snědl poslední zbytek masa, až do chvíle, kdy už nestačil podpírat slabšího kamaráda a zhroutil se i s ním do sněhu.

Staroch vstal a přistoupil k němu. Cosi povídal, ale Jan mu nerozuměl a ani se nesnažil rozumět. Díval se na něho široce otevřenýma očima a opakoval horečně: „Hooker Island, Calm Bay?“ Staroch s úsměvem přikývl a pohladil ho po vlasech.

„Tak tak, Hookerův ostrov, Tichá zátoka, sovětská polární stanice, dobře jste došli, sokolíci!“ Pletl anglická slova do ruských, ale Jan mu rozuměl. Se šťastným úsměvem se zvrátil nazad do podušek, vyčerpán spíše vzrušením než tělesnou slabostí. Dobrácký Rus poodešel a kutil cosi u kamen. Vrátil se se šálkem silné hovězí polévky. „Vypij to, holoubku, už můžeš, to ti udělá dobře!“ přidržel Janovi šálek u úst. Hoch pil hltavě a zdálo se mu, že mu každý doušek vlévá novou sílu do žil. Zadíval se dychtivě na prázdnou nádobku, ale starý muž s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne, sokole, zatím máš dost! Tvůj kamarád nemohl vypít ani tolik!“ Kamarád! Janovo svědomí se pohnulo palčivou výčitkou. Jak mohl jen zapomenout na ubohého Finna?

„Dobrý bude, zdravý jako ty, neměj strach!“ konejšil ho staroch.

„Náš velitel, Fedor Iljič, se o něho stará, a to je hlava nad všechny lékaře, všechno zná, sám uvidíš. A podívej, tu ho máme!“ Náčelník stiskl hochovu hubenou ruku s upřímnou radostí.

„Jsem rád, že jsi už zase v pořádku,“ pravil vlídně, sedaje si na pelest postele.

„Pověz mi, jak se jmenuješ, odkud jsi přišel, kde je vaše loď a co se stalo s její posádkou!“ Mluvil plynně anglicky a jen nepatrný měkký přízvuk prozrazoval, že to není jeho mateřština. Jan popadl jeho ruku do svých obou a tiskl ji, pokoušeje se nadarmo vynutit hlásku ze sevřeného hrdla.

„Nu, upokoj se, všechno je v pořádku, tvůj kamarád se už sbírá, za pár dní je z něho zase chlapík,“ konejšil ho Fedor Iljič.

„Já, já, já jsem tak rád, že jsme u vás, tak jsme se na vás těšili, vy jste byli naše jediná záchrana,“ koktal přerývaně Jan a oči mu vlhly.

„Nu, copak, to nic, nepovídej,“ odmítal v rozpacích velitel. „Všichni lidé dobré vůle jsou bratří a tady na severu dvojnásob. Ale pověz, kde jsou vaši námořníci a kde jste přišli o loď! Snad jim ještě můžeme pomoci! Tvůj kamarád je ještě příliš slabý, nemohl nám nic říci.

Čekal j sem na tebe, že nám dáš zprávy.“

„My nemáme žádnou loď, náš »Isbjörn« byl už asi dávno rozmačkán ledy někde na západ od Alexandřiny země. Jsme tu sami dva.

Já jsem Čech, Jan Benda, Finn je Nor, syn kapitána »Isbjörna«,“ sděloval Jan pomalu.

„Co to povídáš? Vy, sami dva hoši, jste sem došli od Alexandřiny země ?“ Nedůvěra, znějící ve velitelově hlase, vyburcovala hocha z jeho malátnosti. U sedl na lůžku, ačkoli mu v tom Fedor Iljič bránil, a jal se překotně vyprávět.

„Neuvěřitelné!“ vrtěl hlavou náčelník, když skončil a vyčerpán klesl opět na lůžko. „Co tomu říkáš, Alexeji Vasiljeviči?“ Alexej rozvážně kýval hlavou.

„Proč ne, veliteli? Tady na severu se sběhly už podivné věci.“ „Ale vždyť jsou oba ještě děti, pouhé děti!“ Fedor Iljič se stále ještě nedovedl rozhodnout, má-li hochovu vyprávění věřit.

„Mně už je patnáct,“ ohradil se uraženě Jan.

„Dobrá, tak to už nejsi dítě, jsi moloděc, kamaráde,“ smál se velitel, popleskávaje ho po tváři. „Až budeš zase na nohou, povíš nám toho více a my ti jistě budeme věřit!“ K tomuto vyprávění došlo o tři dny později v malé jídelně polární stanice, kde se sešla celá její pětičlenná posádka s oběma hochy i Dagem, jehož boky se už zase začaly plnit. Zpočátku kladli Rusové hochům otázky, ale potom vybídl náčelník Jana, aby jim vyprávěl podrobně celý jejich příběh, od okamžiku, kdy se vloudil v Narviku na palubu „Isbjörna“, až do chvíle, kdy už nemohli jít dál. Jan ochotně vyhověl, ale byl tak často přerušován nejrůznějšími dotazy, že to trvalo plné tři hodiny, než všechno vypověděl.

„Jsi statečný a důmyslný chlapík, Bendo,“ pravil uznale Fedor Iljič, když se hoch odmlčel. „Jestli pak by tě to bylo napadlo, Sergeji Michajloviči, určit si zeměpisnou polohu tak chytře jako tenhle mladý Čech?“ Sergej Michajlovič, fyzik výpravy, se usmál. „No, to s těmi hodinkami bylo samozřejmé, ale způsob, jakým si přesně určil délku stínu a jak potom stanovil úhel paprsků z výkresu na začazeném plechu, je opravdu vtipný!“ Geolog Ivan Petrovič si už chvíli s něčím pohrával, a když jeho druh skončil, otevřel dlaň. Jan se podivil, když na ní spatřil žlutozelený kámen se žilkami šedého kovu, kámen, jehož používali k zatížení vařiče.

„Kdepak jste našli, příteli, tenhle kamínek?“ tázal se geolog přívětivě.

Jan mu pověděl, že kámen vylovili z bystřiny a že je v Novém Norsku celá hora, která vypadá, jako by byla jen z takového kamene.

„Celá hora!“ vybuchl geolog. Obrátil se k svým druhům a chvatně jim cosi vykládal. Mluvil rusky a Jan rozuměl stěží sem tam nějakému slovu, ale podle výrazu úžasu na všech tvářích a z uctivé pozornosti, s jakou kámen putoval z ruky do ruky, usoudil, že jde o něco neobyčejného.

„Jestlipak máte tušení, hoši, co jste vlastně našli?“ obrátil se Ivan Petrovič k hochům opět anglicky.

„Já myslím, že je to nějaká olověná ruda,“ ozval se Finn, jenž trávil většinu večera nezřízeným jídlem, přenechávaje řeč Janovi.

„Olověná ruda, ha, ha, ha!“ rozesmál se Ivan Petrovič a ostatní Rusové mu přizvukovali. „Znamenitá olověná ruda to je, hochu!

Kdepak olovo! Našli jste chroinatit, chromovou rudu, srostlou s olivínem. Chróm sám už je dobrý kov, ale ty šedé žilky, co tady vidíte, jsou ještě lepší. Je to platina, čistá platina, a podle toho, co tvůj kamarád tvrdí, je na vašem ostrově celá platinová hora!“ Alexej Vasiljevič zatím přinesl velikou podrobnou mapu polární oblasti a Fedor Iljič ji pozorně prohlížel.

„Jaké souřadnice jsi říkal, že má váš ostrov?“ obrátil se k Janovi.

Hoch mu odpověděl a Rus přikývl. „Myslil jsem si to! Ostrov leží ještě v naší zájmové oblasti. Sovětům patří všechna polární území i s mořem, která leží mezi třicátým a sto sedmdesátým poledníkem východně od Greenwiche a mezi ruskými břehy,“ vysvětloval hochům.

Finnův obličej se zklamaně prodloužil.

„Tak tedy náš ostrov je váš!“ pravil zklamaně.

„Tak jest,“ odvětil náčelník, dívaje se bystře do hochovy tváře.

„A ta platinová hora taky!“

„Taky!“ kývl Rus.

„A Janovi z toho nic nedáte!“ pronesl vyčítavě Finn.

„A co by tvůj Jan s penězi dělal?“ uhnul mu Fedor Iljič otázkou a v očích mu zahrál prchavý úsměv.

Jan v rozpacích sklopil hlavu.

„Nu, pověz, dětino,“ vybízel ho starý Alexej, který pozorně sledoval celou rozmluvu.

„Já bych dal nejdřív peníze mamince,“ začal rozpačitě Jan, ale tou měrou, jakou mluvil, se rozehříval a jeho hlas zpevnil. „To proto, aby nemusila, sloužit cizím lidem a mohla se starat o mou malou sestru. A já sám bych šel do Bergenu a tam bych si zaplatil místo v internátu a potom bych chodil do kormidelnického kursu, a třeba i do kapitánského, kdyby těch peněz bylo hodně.“

„A co bys dělal potom?“ ptal se Fedor Iljič s úsměvem.

„Buď bych si koupil takový škuner, jako má Finnův otec, pan Nielsen, ovšem kdybych na něj měl, a jezdil bych na lovy.“ „Pytlačil bys zase u našich břehů, co?“ ozval se Ivan Petrovič s líčenou přísností.

„Nech být, Ivane, za tu odvahu ať si trochu zapytlačili, však nám ryb neubude, ani tuleňů,“ usmál se náčelník. Poznal z výrazu hochovy tváře, že má ještě něco na srdci.

„Tak tedy bys jezdil lovit tuleně a velryby...“

„Ano, ale ještě radši bych něco jiného,“ přerušil ho Jan.

„A to...?“ nadhodil velitel vybízivě.

Hoch chvilku váhal a potom zvedl hlavu a podíval se Rusovi upřímně do tváře. „Ještě radši bych šel sloužit na sovětský ledoborec, takový, jaký zachránil Nobileho výpravu a s ní mého krajana,“ pravil zvolna.

„Podívejme se!“ zvolal Fedor Iljič s úžasem. „A co by se ti na tom líbilo?“

„Jezdil bych mořem, které ještě nikdo nikdy nepoznal. A razil bych cestu jiným lodím a jiným lidem!“ zvolal Jan zaníceně. Nikdo se neusmál, ale hoch přesto hned zahanbeně zmlkl a celý zrudl.

„Razil bys cestu jiným lodím a jiným lidem,“ opakoval. náčelník zamyšleně. Nahnul se přes stůl a poklepal Janovi na rameno: „Budeš ji razit!“ pravil slavnostně. V jizbě zavládlo na okamžik ticho. Jan měl takovou radost, že nebyl s to vypravit ze sebe slovo, a ve své radosti zapomněl zcela sobecky i na Finna. Nezapomněl však na něho velitel.

„A ty bys z toho pokladu nechtěl nic?“

„Nechtěl,“ kroutil hlavou mladý Nor. „Co s penězi, tatínek jich má dost!“

„Ty nemáš vůbec žádné přání?“ podivoval se Fedor Iljič.

„Mám. Aby se mi tatínek vrátil a starý Leif a všichni ostatní,“ řekl Finn tiše. Brada se mu zatřásla, ale přemohl statečně své pohnutí.

Dveře se otevřely a Sergej, který odešel již na počátku hovoru, aby přijal pravidelné hlášení leningradského rádia, vstoupil s tlustým sešitem, do něhož zapisoval zprávy. Podíval se úkosem na hochy a s podivným výrazem ve tváři položil sešit před náčelníka. Fedor Iljič jej rozevřel, ale sotva přečetl několik řádek, vyrazil udivený výkřik.

„Cos to říkal?“ obrátil se k Finnovi. „Že si přeješ jen, aby se ti otec a jeho lidé vrátili?“ Finn přikývl.

„Tak poslouchej,“ vybídl ho velitel a jal se překládat. „Leningrad, osmnáct hodin východoevropského času. Ledoborec »Sedov« hlásí. Před týdnem, na cestě k Flóřinu mysu, zachytil SOS norského škuneru »Isbjörn«. Škuner blokován těžkým ledem padesát mil západojihozápadně od Alexandřiny země.

Přesné souřadnice udány. »Sedov« se probil k »Isbjörnu« a po třídenní práci ho vyprostil dynamitem. Škuner bez šroubu, ale schopen plavby. Na palubě vše zdrávo. Pohřešují se dva hoši, kteří zůstali na pobřeží Alexandřiny země. »Sedov« podnikl tři pokusy, aby k pobřeží pronikl. Musil se vzdát pro těžký led a poruchu kormidla. Je na zpáteční cestě do Archangelska. »Isbjörn« ve vleku. Bude-li led přízniv, zastaví obě lodi v Tiché zátoce na Hookerově ostrově. Zpráva »Sedova« opožděna pro atmosférické poruchy. Konec. Nu tak, přeješ si ještě něco?“ tázal se Fedor Iljič Finna, když skončil.

Finn, jen zavrtěl hlavou neschopen slova. Jeho srdce příliš přetékalo radostí, musil se o ni s někým rozdělit. Jan seděl trochu daleko od něho a na Rusy si netroufal, ačkoli ho pozorovali s dobrodušnými úsměvy a těšili se z jeho štěstí. Popadl Daga, který mu ležel u nohou, za obojek a objal jeho hrdlo oběma rukama.

„Slyšíš, Dagu, tatínek se vrací!“ zvolal jásavě. Sevřel krk svého čtyřnohého přítele tak silně, že ubohý Dag mohl dát jen temným zavrčením najevo, že mu porozuměl.

OBSAH

1. POSLEDNí CESTA

2. JAN ODCHÁzí

3. NA MOŘI

4. JAN SE učí NÁMOŘNíKEM

5. UČENí POKRAČUJE A K TOMU PRVNí LOV

6. MLUví SE JEN O VELRYBÁCH

7. FINN VIDí MOŘSKÉHO HADA

8. BOUŘE

9. JAK JE MOŽNO TREFIT NA MOŘI

10. U MYSU FLÓŘINA

11. OPUŠTĚNÝ TÁBOR

12. V ZÁLIVU TEPLÉ VODY

13. LOV NA MROŽE A VÝZKUM POBŘEŽí

14. DALŠí VÝZKUMY A NÁVRAT

15. SAMI DVA

16. NA DALEKOU CESTU

17. PO LEDOVÝCH KRÁCH

18. ZLÉ DNY

19. NEZNÁMÝ OSTROV

20. NA OSTROVĚ

21. BOJ O ŽIVOT

22. V TICHÉ ZÁTOCE