FRANTIŠEK BĚHOUNEK

Na sever

od Zambezi

ALBATROS

PRAHA 1970

Předmluva

Zapomíná-li velký národ na své vynikající členy, lze na jeho omluvu uvést, že jich má mnoho. Národ malý svým počtem má mnohem větší povinnost uchovat v živé paměti jména těch, kteří jej proslavili za hranicemi.

Českých cestovatelů, jejichž díla byla přeložena do světových jazyků, je přeskrovná hrstka. Jedním z nich je doktor Emil Holub, muž jenž probádal s nepatrnými prostředky jižní Afriku a pronikl až tam, kam si netroufaly početné, dobře organizované a nic nepostrádající výpravy. Jeho cestopisy, v nichž líčí svůj sedmiletý pobyt v jižní Africe a pozdější velkou výpravu na Zambezi, do země divokých Mašukulumbů, jimž se každý cestovatel do té doby vyhýbal, vyšly před osmdesáti lety. Od té doby upadly u nás v zapomenutí stejně tak, jako jejich autor sám. Jen přírodní sbírky Holubovy, přivezené z jižní Afriky a roztroušené po muzeích a školách celého světa, připomínají ještě jeho jméno.

Málokterý cestovatel sháněl tak těžce prostředky ke své výpravě jako Holub, málo jich také zasvětilo tak obětavě celý svůj život vytčenému cíli a ještě méně bylo těch, kteří na svých cestách zažili tak podivuhodné a pohnuté příhody. Veden neochvějnou vírou ve své poslání, uskutečnil s malými prostředky velké věci. Proniknut duchem velkých badatelů, razil cestu civilizaci a zanedbával přitom naprosto svůj vlastní prospěch.

Žádný jiný cestovatel nedokázal shromáždit za podobných poměrů tak rozsáhlou přírodopisnou kořist jako on. Neponechal si z ní nic, rozdal ji, a dokonce hradil i všechny výlohy spojené s dopravou, ačkoliv nikdy neměl peněz nazbyt. Zemřel chudý a jeho žena, která jej doprovázela na velké cestě na Zambezi, žila z penze z milosti.

Velké dílo přežívá vždy svého tvůrce.

Pokusil jsem se v této knize zachytit z pohnutého života Holubova a z jeho afrických cest to nejpodstatnější. Není ani stručným přepisem velkých cestopisů Holubových, ani úvodem k nim. Jejím úkolem je seznámit dnešního čtenáře s dílem největšího českého cestovatele, jímž Holub bezesporu byl. A jestliže potom čtenář zatouží po poznání vlastních cestopisů Holubových, budu považovat její poslání za bohatě naplněné.

                                    F. B.

Část prvá

PO STOPÁCH LIVINGSTONOVÝCH

SNY MLÁDÍ

Ve Šťáhlavech na Plzeňsku žije rod Holubů a ještě před válkou provozoval truhlářskou živnost, kterou tam založil jejich předek Štěpán Holub kolem roku 1714. Byl to rod kdysi bohatě rozvětvený jako všechny naše rody, ale později začaly jeho větve odumírat.

Truhlářský mistr Štěpán měl 10 pravnuků a nejstarší z nich, František, opustil řemeslo svých předků. Vystudoval medicínu, a jak se dovídáme ze zápisů matriky holického farního úřadu, byl „lékařem a magistrem porodnictví“. Po studiích v Praze se tento František Holub oženil s Annou Ebertovou, dcerou pražského měšťana. V Praze dlouho nezůstal. Dostal později místo městského lékaře v Holicích u Pardubic s bytem v radnici.

A zde se jim narodil – dosti pozdě, neboť Holub byl již čtyřicátníkem syn. Bylo to 7. října onoho dusného předrevolučního roku 1847, kdy to v celé Evropě kvasilo.

Pokřtili dítě, jež mělo zůstat jediným, na jméno Emilián Karel Jan a první léta se třásli ustavičně obavou, že zůstanou zase sami. Dítě bylo slabé a neduživé a lékařská věda té doby nedokonalá a nemohoucí. Ale Emil – jak si zvykli chlapci říkat místo zapsaného „Emilián“ – přestál šťastně všechny rané nemoci a vyvinul se z něho zdravý a statný kluk.

Holická česká trojtřídka nekladla na něho žádné zvláštní požadavky. Byl jedním z nejlepších žáků a měl přitom ještě plno času na divoké hry s kamarády a na četbu. Nebyl žádným příliš horlivým čtenářem, ale když se mu dostal do ruky cestopis, proseděl nad ním všechen svůj čas. Českých knih bylo tehdy málo a českých cestopisů ještě méně, není proto divu, že si Emil krasopisně opsal „Putováni do Mriky aneb Oběť lásky dětinské“, knížku, kterou mu kdosi půjčil a která na něho zapůsobila zcela mimořádným dojmem. Temná Mrika, probádaná sotva na svých okrajích, byla tehdy zaslíbenou zemí všech cestovatelů. Tajemná pevnina s ještě tajemnějšími říšemi černých králů vzněcovala obraznost malého hocha a s lety tento dojem neutuchl, naopak ještě sílil a rostl.

Emilovi nebylo ještě ani celých deset let, když se stěhovali do Pátku u Loun, kde jeho otec dostal místo panského lékaře. Emil se tu dlouho nezdržel. Hned po prázdninách odešel do Prahy, na reálné gymnasium, kde však pobyl jen rok. Jeho prospěch v primě byl chabý – neuměl pořádně německy –, a proto raději v Žatci třídu opakoval. Zde také vystudoval celé gymnasium, ale mezi premianty nepatřil nikdy a na prospěchovém žebříku se pohyboval raději v bezpečné dolní polovině než na nejvyšších příčkách nejznamenitějších žáků.

Jako většina studentů propadl i Holub „sbírkaření“, ale u něho to nebyla jen přechodná zábava, měl sbírání v krvi a časem se mu stalo skutečnou vášni. Otec ho v tom zpočátku podporoval, ale později byl překvapen a zneklidněn. Oktaván Holub měl docela úctyhodnou sbírku 100 nerostů, 2.500 zkamenělin a 3.000 brouků! Matka byla nad tím nešťastná, nebylo tomu konce, všude narážela na Emilovy brouky a kameny.

Kam to uklidit?

„Měl bys mu domluvit!“ nabádala manžela. Otec Holub to uznával.

Ani jemu se takové vášnivé sbíráni nezamlouvalo. Bál se, že to odvrátí mysl synovu z cesty, na kterou ho chtěl přivést. Přál si mít z něho lékaře, ne ovšem panského lékaře, jenž je pouhým sluhou vrchnosti, pana direktora a všech nejvyšších úředníků panských, ale známého lékaře s bohatou praxí, usazeného ve velkém městě. Anebo snad i universitního profesora, poloboha, k němuž vzhlížel otec Holub z hlubin své duše vrchnostenského lékaře s nejvyšší úctou. Kdož ví?! otcové mívají své sny.

Konečně se odhodlal k otázce, kterou měl již dlouho na jazyku.

„Co budeš studovat, až uděláš maturitu?“ Syn k němu vzhlédl od motýla, jemuž dovedně narovnával křídlo.

„Studovat? No přece přírodopis, mineralogii, geologii, zeměpis a jazyky!“ Otcova tvář zestarala. „A nač to všechno budeš potřebovat?“

„Půjdu zkoumat Mriku! Budu pokračovat tam, kde přestal Livingstone!“ Otec se zarazil. Už se mu chvělo na rtech přísné:

„Nic takového dělat nebudeš, vystuduješ medicínu jako já a dosti,“ ale včas se zarazil. Jen ne nutit chlapce do něčeho, co se pak stane člověku robotou, železným jhem, jež hledí setřást při nejbližší příležitosti.

„To je hezké,“ pravil rozvážně. „Ale četl jsi snad, že Livingstone neměl při těch svých cestách na růžích ustláno. Ba, tak se mi zdá, že mu černí králové působili často hodně potíží, když na nich chtěl svolení, aby ho pustili svou říší.“

„Ale přece se mu to nakonec podařilo!“ zvolal vítězně Holub mladší.

„Podařilo,“ souhlasil otec. „Ale hlavně proto, že byl misionářem a že získal na ty primitivní lidi určitý vliv. Chtěl bys jim také kázat bibli?“ Emil připustil, že k tomu necítí pravou chuť.

„A nenapadlo tě nikdy,“ zapřádal chytrý otec záměrný hovor, „že takový evropský lékař by si musil získat velký obdiv všech těch ubohých divochů? Dejme tomu, že by vykurýroval nějakého černošského krále, o němž domorodý lékař prohlásil, že mu není pomoci. Ti lidé by se na to musili dívat jako na zázrak! Nečetl jsi, že i Livingstonovi hodně prospěly jeho lékařské vědomosti?“ Holub mladší se zamyslil a neodpovídal. Otec na něho nenaléhal, byl toho názoru, že každá věc potřebuje čas k svému uzrání.

„Kam jdeš?“ ptal se nedbale, když hoch po chvíli zavřel nedokončeného motýla do zásuvky u stolu a chystal se odejít.

„Střílet havrany!“

„A co ti udělali?“ divil se otec.

„Vlastně nic,“ přiznal Emil váhavě. „Ale musím se přece naučit pořádně střílet, když chci jít do Mriky!“ Otec se již dál nevyptával a Emil odešel za svým střeleckým cvičením. Ale toho dne byla jeho kořist malá. Otcova slova mu ležela v hlavě. Nikdy se dlouho nerozhodoval a jeho otec nebyl nijak zvlášť překvapen, když mu již příštího dne přišel o své újmě říci, že se rozhodl pro studium medicíny.

Po prázdninách odešel Emil do Prahy na universitu. Přednášky a cvičení zabíraly tolik času a tak nešťastně se střetávaly s přednáškami přírodopisnými, které chtěl poslouchat také, že mu na jeho soukromé záliby zbýval čas jen v neděli. Obětoval jej na ně i později, když se seznámil s krásnou Bertičkou Novákovou. Podivným způsobem trávili zamilovaní lidé své schůzky. Emil pořádal při nich své sbírky, psal přírodopisně zeměpisný deník, kreslil k němu – a velmi obratně – obrázky zvířat a kraje, dokonce se i pokoušel s nevelikým zdarem o anglickou a francouzskou mluvnici. To všechno podstupovala mladá Bertička trpělivě s ním. Neodradily ji ani Livingstonovy deníky, přesné, ale suchopárné tak, že by dnes stěží našly čtenáře.

Mrika byla na konci všech rozhovorů mladých lidí. Tehdy se začalo mluvit o kimberleyských démantových polích. Dobrá, Emil by koneckonců také koupil nějaké to démantové pole, ale cíl svého života v tom neviděl. Chtěl jít za Livingstonem. Najít ho – Livingstone se právě tehdy ztratil a dlouho už nebylo o něm zpráv – jaký by to byl slavný úkol! Dech se mu tajil, když o tom hovořili. Livingstone ho poutal mimořádným způsobem, okouzloval, vnukal mu úctu hraničící se zbožněním. Tento chudý Skot přišel roku 1840 mezi Bečuány jižní Mriky kázat slovo boží. Byl to muž laskavý a vlídný, pravý misionář s lidským názorem na všechny boží tvory. I černoch mu byl člověkem a slavný Stanley si později trpce stěžoval, že mu nikdy nechtěl dovolit střílet mezi černochy, kteří se tlačili v nebezpečné blízkosti jejich ležení. Jen tak mimochodem, konaje své nevděčné povolání, přešel Livingstone obávanou jihoafrickou poušť Kalahari. Od té doby propadl nenávratně cestovatelské vášni. Už záměrně vyrazil z portugalské Loandy, od břehů Atlantského oceánu, na východ a provedl slavný pochod napříč Mrikou. První běloch, jemuž se to podařilo! Putoval přes Zambezi a objevil mohutné vodopády Viktoriiny, prošel mezi užaslými kmeny, které dosud nikdy nespatřily bílou tvář, až posléze stanul na březích Indického oceánu. „Byl první, kdo prošel Mrikou od západu k východu,“ končil vždy s obdivem Emil hovor o Livingstonovi.

„Ale Mrika není v těch místech právě široká,“ namítl kdosi.

Opravdu není. Hlavou mladého muže probleskla myšlenka, jaký podnik by to byl, projít celou Mriku od severu k jihu, od nilské delty k bouřlivému mysu Dobré naděje. Neřekl o tom nikomu, později na to pozapomněl, ale kdesi, utajena v míjeném koutku paměti, číhala ta myšlenka stále a čas od času se hlásila.

Tajemná Mrika s mapou plnou bílých skvrn míst dosud neprobádaných, kam ještě nevstoupila bělochova noha! Co tu bylo problémů! Kudy protéká mohutné Kongo? Jak je to dlouho, co bylo zjištěno ústi Nigeru?

A kde jsou vlastně prameny posvátného Nilu, na jehož březích vznikala kultura tisíce let před zrozením Krista? James Brucel se domníval, že je našel, ale není to pravda. Už Necho II., faraón ze šestadvacáté dynastie, jenž kraloval 600 let před východem betlémské hvězdy, muž jenž dal obeplout celou Mriku a spojil průplavem Rudé moře se Středozemním 2.500 let před Lessepsem, poslal výpravu k pramenům Nilu. Vrátila se s nepořízenou z kraje plného bažin a smrtelných nemoci. O sedm set let později se o to znovu pokusil římský císař Nero, krutý blázen s chvilkami jasného rozumu. Spíše legenda než historie vypráví o dvou jeho centurionech, kteří pronikli se svým průvodem až k řece Ghazal, do močálů suddských, zamořených zimnicí. Tisíc kilometrů od rovníku se obrátili a vraceli se zpět, aniž našli prameny božské řeky. Snad někteří lidé z jejich průvodu byli smělejší a pustili se ještě dále k jihu, kdož ví? Holub sám se setkal osmnáct set let po výpravě Neronových setníků hluboko pod rovníkem s černochy, jejichž obličej měl klasické tahy římských senátorů.

Byli to potomci členů Neronovy výpravy?“ Najít prameny Nilu. Jaký by to byl úkol! Starověk si nad tím zoufal a učinil z něho úsloví: „Caput Nili quaerere!“ – „Hledati prameny Nilu!“, to se říkalo o nemožném a neproveditelném podniku. Po centurionech přišli další. Léta míjela, řadila se v staletí a v tisíciletí a člověk postupoval jen po metrech. Devatenácté století dorazilo jen o 500 kilometrů dále než Neronova výprava. (Holub byl již dva roky mrtev, když se počátkem našeho století zeměpisci definitivně vypořádali s problémem pramenů Nilu. Označili za jeho počátek malou řeku Karage, přítok velikého jezera Ukereve – Viktoriina, jehož břehy jsou ohromnou líhní mouchy tse-tse, přenášejících spavou nemoc). Sny se spřádají v dlouhé pásmo určitých tvarů. Do Afriky půjde zcela jistě, umiňuje si mladý muž. Mládí je neseno sebedůvěrou. Nezná nezdarů. Jiní mohou ztroskotat, jemu se to stát nemůže. V Africe skončilo již tolik výprav špatně, i takových výprav, které měly největší myslitelnou pomoc hmotnou i lidskou. Nedošli k cíli ani Spake, ani Grant, ačkoliv veleli četným mužům. Ale to nic neznamená. Nedojde jeden, nedojdou jich desítky, ale proč by se to nemohlo podařit právě jemu? Nemoci, peřeje, bažiny a pralesy s kanibaly nejsou nepřekonatelnými překážkami. Holub je přehlíží v důvěře ve vlastní sílu, ničím nenahlodanou. Sní o svých plánech při operní hudbě, při které se mu tak dobře přemýšlí. Mrika se rýsuje na konci všech těch snů.

V divadle však není Holub častým hostem, mnohem více navštěvuje muzeum, chrám sběratelů. Jeho stará záliba ho sem pudí. České Národní muzeum je v té době ještě hodně chudé na přírodní sbírky. Doplnil bych je africkou kořistí, uvažuje Holub. Do poloprázdných prostorných místností by se toho hodně vešlo. Tehdy měl ještě skromná měřítka a netušil, že celá muzejní budova jednou nepostačí pro ty všechny poklady, které přiveze z černého světadílu, a že jich bude tolik, že každý polekaně couvne před jeho návrhem umístit je někde jako nedílný celek. V muzeu se seznámil s kustodem sbírek, znamenitým českým archeologem Františkem Josefem Benešem. Padesátiletý badatel – podle tehdejších názorů „starý muž“ – si mladého medika velmi oblíbil. Věnoval mu mnoho ze svého volného času, budil jeho zájem o archeologii a národopis a získal si jeho náklonnost do té míry, že ho později Holub uvedl v předmluvě ke svému deníku vděčně na prvém místě. To psal o archeologickém výzkumu Českého středohoří, jemuž věnoval volný čas prázdnin. Duševní obzor mladého muže se šířil, navázal styk s Vojtou Náprstkem, nadšeným vlastencem, jenž mu zachoval neochvějné přátelství až do konce svého života. „Co srdce pojí, moře nerozdvojí“ vyznával tento podivuhodný člověk. Nerozdvojilo ho s Holubem ani všechno štvaní, jehož cílem se stal africký cestovatel, když se uchýlil o pomoc do Vídně. Ruka Vojty Náprstka se vůči němu nikdy neuzavřela, bohatý vinopalník, majitel domu „U Halánků“ a zakladatel muzea, které nese jeho jméno, podporoval Holuba, jako podporoval později i jiné české cestovatele, jejichž jména se řadí v slušný seznam.

Peníze! Prokletý prostředek, jímž začíná a končí každý podnik, ale Holub v něm neviděl žádnou nepřekonatelnou překážku. V Náprstkově domě prostudoval důkladně a mnohokrát všechno, co tam v knihovně našel o Mrice. Taková výprava je drahá, to uznával, ale peníze lze koneckonců vydělat, zejména je-li člověk lékařem. Byl právě v třetím roku medicíny, když se svět začal znepokojovat o osud Livingstonův.

V pařížském Grand-Hotelu došlo 17. října 1869 k zajímavému rozhovoru mezi Jamesem Gordonem Benettem, ředitelem velikého amerického časopisu „New York Herald“, jehož majitelem byl otec Jamese Gordona, a reportérem Henry Stanleym. James Gordon vycítil svým novinářským instinktem, že by z hledáni Livingstona mohla vzniknout prvotřídní senzační reportáž, která by znamenitě zvýšila náklad jejich listu. Stanley se k takové výpravě hodil nejlépe z jeho spolupracovníků, jeho oborem byly všechny mimořádné události, při nichž člověk nesmí hledět na trochu nebezpečí. Vrátil se právě ze Španělska, kde skončila občanská válka, a výzvu svého šéfa, aby šel najít Livingstona do nejtemnější a nejneznámější Mriky, přijal jako samozřejmou věc. Mezi oběma muži došlo onoho dne k stručnému rozhovoru, který je nejvýš poučný pro cestovatele všech věků a všech cílů, nechť již směřují do horké Mriky anebo na severní pól.

„Najdu Livingstona,“ řekl mladý muž s velkou sebedůvěrou – a skutečně ho také později našel v samém srdci Afriky, u jezera Tanganjiky „ale přijde to draho!“

„Co na tom?“ namítl šéf. „Uděláme to takhle: vyzvednete si prvních tisíc liber šterlinků, až je spotřebujete, druhých tisíc liber a tak dále, kolik budete chtít, ale Livingstona mi najdete!“

Stanley se podle této rady zachoval. Jeho výprava za Livingstonem přišla na 10000 liber šterlinků, což bylo přesně 102 150 tehdejších zlatých.

To Holub nevěděl, ale i kdyby to byl věděl, nebylo by to bývalo v ničem změnilo jeho životní plán. Všechny universitní zkoušky vykonal s velmi dobrým prospěchem, bylo mu čtyřiadvacet, dostal lékařský diplom a jeho malá cestovní hotovost nabývala krajních dosažitelných hodnot. Podstatnou její část tvořily půjčky, vrchnostenská služba otcova vynášela tak málo, že jen jakžtakž vydržovali z jejich přebytků Emila v Praze na studiích. A opět podstatnou část půjček tvořilo 300 zlatých, zapůjčených záložnou rodných Holic. Lékaři půjčil každý rád, ale požadovalo se za to, aby se rozumně zařídil někde ve své domovině, což bylo zárukou, že se mu povede dobře a že dluh brzy splatí. Jestliže městská rada holická odhlasovala půjčku mladému muži, který se chtěl vydat na dobrodružnou pouť do neznámé Mriky, pak ji to slouží ke cti a není zbytečné se o tom zmínit.

V krásný den prvního máje šel mladý doktor s Bertičkou do kostela svatého Mikuláše na Malé Straně, tajně se tam zasnoubili – tehdy bylo ještě zvykem činit tak v kostele – a pan farář Razák jim požehnal s přáním, aby jim brzy mohl svázat ruce štólou navěky.

„Vrátím se jistě do dvou let, čekej na mne!“ řekl Emil své snoubence, když ho vyprovázela 18. května 1872 na nádraží.

„Budu čekat, jen na mne nezapomeň!“ odpověděla v slzách. Jak by mohl zapomenout? Což jí to neslíbil v jedné z mnoha básní, které napsal jen pro ni?

Po celý Život tobě jen

až k smrti věrným budu,

tebe jen stále milovat

ve štěstí jako v trudu.

A tak česká Solveiga, čekala, léta míjela a Emil se nevracel.

DÉMANTOVÁ POLE

Když si nakoupil chirurgické nástroje, zbraně a nějaký ten oblek a zaplatil přeplavbu v druhé třídě ze Southhamptonu do Port Elisabethu, přístavu v nejjižnější Mrice, zbylo Holubovi z anglických peněz, za něž vyměnil své zlatky, pár liber šterlinků, ale cestou se tato nepatrná hotovost ještě více seschla. Byla to zlá cesta po moři z jedné polokoule na druhou, a Holub si již myslel, že ji nepřežije. Šestatřicet dní trvala, z toho třicet dní řádila bouře a po celou tu dobu ležel mladý cestovatel ve své kabině.

Byl k smrti nemocný na úplavici – nemoc, která ho v dalších letech jeho života pronásledovala úporně mnohokrát – a ve svých zavazadlech neměl proti ní léků. Lodní lékař mu nemohl pomoci, věnoval se léčeni sebe sama pomoci alkoholu a činil to s takovým úspěchem, že ho zachvátilo delirium tremens, šílenství alkoholiků.

Mládí je lepší než všechny léky světa, a tak konečně přece jen nadešel den, kdy si Holub mohl vyjít z kajuty. Nemocí byl oslaben jako dítě a stěží se držel na nohou na palubě „Britonu“, zmítaného vlnami. Ale požitek čerstvého vzduchu byl příliš lákavý, a tak se posléze dostal po krůčkách a s vynaložením všech sil až k přednímu stevenu, zachytil se slabou rukou zábradlí a dýchal z plných plic.

Byla to jen náhoda, že první dobrodružství neučinilo hned tečku za jeho nedlouhým životem. Ohromná vlna ho smetla přes palubu, a jak padal podle lodní stěny do hlubin, zachytil se se zoufalstvím tonoucího ramene lodní kotvy, která se mu stala opravdovou kotvou spásy. Oslaben nemocí, nebyl by se na ni dlouho udržel, ale naštěstí si lodní hlídka všimla jeho nedobrovolné pouti a zalarmovala pomocné družstvo. Vytáhli ho v poslední chvíli, když se už pouštěl, a pro zbytek cesty dal Holub přece jen přednost těsné a nevětrané kajutě.

Psal se 7. červenec 1872, když se octl u svého prvního cíle, jihoafrického přístavu Port Elisabeth. Bylo mu právě 24 let a 8 měsíců, před ním ležela jihoafrická pevnina – tajemná pevnina jeho snů – a v jeho kapse zůstalo po zaplacení cla ze střelných zbraní, které vezl s sebou, celých 10 šilinků.

To bylo o málo víc než rakouská pětka, to jest peníz, který stačil skromnému člověku v nepříliš drahé zemi týden na živobytí.

Jihoafrická kolonie byla tehdy ve stadiu prvního prudkého rozvoje.

Druhé její největší město, Port Elisabeth, mělo sotva pětinu svého dnešního obyvatelstva. Démantová pole u Kimberley, otevřená před krátkým časem, hltala pracovní síly jako Moloch oběti, a kdo něco uměl a chtěl pracovat, ten se neztratil. Rakouský konzul pomohl vlídně Holubovi z prvních finančních potíží a po čtrnáctidenním pobytu v městě měl již mladý muž tolik známostí, že mu nabízeli stálé místo lékaře s platem 600 liber šterlinků a samozřejmě ještě s právem konat soukromou praxi.

Znamenalo to, že by si byl za nějakých deset patnáct let vydělal tolik peněz, že mohl potom zahálet až do konce života.

To nebylo nic pro Holuba. Nejel přece do Mriky hromadit peníze, chtěl si vydělat jen tolik, kolik potřeboval na svou výpravu. A co by také dělal v Port Elisabethu – „Eliščině Portu“, jak toto město ve svých dopisech nazývá – v civilizovaném přístavu na nejjižnějším africkém pobřeží? Musí dále, na sever, do vnitrozemí, blíž k Africe černých lidí podivuhodných zvyků, blíž k neprozkoumaným oblastem, jejichž mapu načrtl jen nedokonale lovec nebo bílý obchodník na cáry papíru, do stepi a pralesů, kde příroda plýtvá svou tvůrčí silou na nejrůznějších tvarech rostlin i živočichů. A tak přijal Holub půjčku, kterou mu nabídl přívětivý obchodník Hermann Michaelis, a vydal se na sever.

V té době nebylo ještě po nějaké železniční síti v jižní Mrice ani potuchy. Jediná železniční trať, vedoucí z Kapského Města, byla teprve ve stavbě a sotva sto mil dlouhá. Cestovalo se dostavníkem, ale jakým!

Prkno půl metru široké a metr dlouhé na dvou kolech, kočí a dva cestující, cesty nebylo – jen vyježděné koleje udávaly směr – a ledový déšť zaléval vůz bez střechy, Holub cestoval v červenci a červenec je prosincem jižní polokoule. Někdy pošta nedojela – zmizela náhle v rozvodněných bystřinách i s koňmi, vozkou a cestujícími.

Několik set kilometrů trati Kapskou kolonií vedlo krajem bohatým na zvěř. Dostavník míjel stáda slonů, čítající až třicet kusů. Kapská vláda chránila tyto ohromné tlustokožce, někdy ke škodě lidí, jak se Holub přesvědčil, když narazili na tělo domorodce, rozdupané zdivočelými zvířaty. Stopy v půdě vyprávěly jasně, že nezkřížil jejich cestu, sloni jej zvětřili a odbočili ze svého směru, aby ho napadli. O tisíc kilometrů dále na sever učinilo pronásledování ze slona jednoho z nejbázlivějších tvorů, stačilo poplašit jej výstřelem a běžel padesát kilometrů, než se zastavil.

Ať je cesta jakkoli nepohodlná, Holub je spokojen, jeho přírodopisné záliby tu nacházejí rozsáhlé pole činnosti. Při každé zastávce studuje kraj, sbírá hmyz a rostliny a střílí ptáky, jejichž kůže stahuje a schovává k vycpání. Občas mu přijde do cesty i zajímavý obojživelník nebo had a putuje do jeho tlumoku k ostatní kořisti. Za takové činnosti ubíhá cesta rychle a dostavník přejíždí hranice Svobodného státu oranžského dříve, než se Holub naděje. Zde už nepotkávají stáda slonů, ale zato se ukazují divocí buvoli, paviáni, antilopy a tu a tam i levhart, zvyklý na střelnou zbraň, a tím drzejší. Ojedinělé kusy i malá stáda rychlonohých antilop se sotva kmitnou na obzoru a mizí dříve, než má cestovatel čas si je náležitě prohlédnout. Jejich plachost je však nedovede vždy uchránit. Burové, holandští usedlíci, je pronásledují na koních a jako nejlepší střelci světa je zasahují i na útěku a na neuvěřitelné vzdálenosti, Holub sám byl později svědkem bezvadných zásahů na 800 kroků.

Vláda oranžského státu neplýtvá nákladem na veřejné budovy. Okresní „město“ Filipopolis má jedinou vládní budovu, dřevěný barák 14 metrů dlouhý a 6 metrů široký, rozdělený přepážkou na úřadovnu a byt. O úřední místnost se dělí poštmistr s okresním hejtmanem a šerifem a kromě nich tu zasedá také občas soud a volební shromáždění okresu. Burským sedlákům to stačí – čím méně nádhery na veřejných stavbách, tím méně daní! I sebehorší pošta doveze nakonec člověka k cíli, a tak dorazil i Holub do Fauresmithu, města Svobodného státu oranžského, kde se chtěl přechodně usadit jako lékař. Se svými osmdesáti domky byl Fauresmith spíše zárodkem vesnice než městem, ale to by bylo Holubovi nevadilo, mohl vždy počítat s pacienty z širého okolí. Mnohem horší bylo, že Fauresmith už lékaře měl a že jím byl muž velmi energický, jenž ostře vystoupil proti nežádoucímu konkurentovi. Je příznačným rysem Holubovy povahy, že vždy pomíjel šetrným mlčením lidi, kteří mu nějak ublížili, a že se omezoval na nejnutnější obranu i tehdy, když byl dlouho drážděn a napadán. Projevilo se to později velmi význačně v případě turnovského rodáka Čeňka Paclta, projevilo se to i nyní v případě fauresmithském. Holub si nestěžuje na místního obchodníka, jenž ho vylákal do démantových polí nejkrásnějšími sliby a zde ho nechal na holičkách, bez pomoci a bez prostředků.

„Zklamání se tak často v životě vrací a je tak málo příjemné,“ píše, „že nutí člověka k sebrání všech sil a schopností, aby se nezhroutil. Tento nevítaný host mě navštěvoval tak často, že mne dnes už nemůže překvapiti.“ Tímto povzdechem se vypořádává s nadějemi, zklamanými Fauresmithem a vydává se dále na sever, s lehkou kapsou, ale s nezmenšenými nadějemi a s neochvějnou odvahou.

Démantová pole, jejichž středisko Kimberley se tehdy teprve tvořilo, prožívala v době Holubova příchodu první léta své slávy. Vyprávění o jejich vzniku se podobá bajce, ačkoliv je čirou pravdou. Byl jeden burský usedlík, jménem van Nikerk, a ten měl domorodého sluhu, Křováka Daniela Jacobse. Daniel Jacobs sbíral pro vlastní povyražení blýskavé kaménky, které nalézal na březích široké řeky Oranje, a schovával je do prázdné láhve. A pak se jednou zastavil na Burově farmě slavný lovec pštrosů, Irčan O’Reily – stalo se to roku 1867, pět let před Holubovým příchodem do jižní Afriky – a hostitel mu ukázal po večeři blýskavé kaménky svého sluhy. O’Reily byl poctivec a prozradil mu, že to jsou diamanty. Tentokrát byla ctnost skutečně odměněna – ačkoliv v životě se to stává mnohem řidčeji, než by se slušelo – a Bur dal lovci na památku největší oblázek, démant, vážil 21 karátů. Nato začal hledat démanty sám a jeho sousedé ho napodobili, ale měli smůlu a nenašli po celé dva roky nic, co by stálo za zmínku. Jejich hledáni nakazilo i Hotentoty, kteří si řekli, že musí jít o vzácnou věc, když se „baasové“ tak po ní pídí.

Jeden z nich konečně našel takový oblázek na březích Vaalu, přítoku Oranje, a byl přesvědčen, že udělal dobrý obchod, když mu mynheer van Nikerk za něj dal 4800 zlatých. Historie, bohužel, nezaznamenala, co si šťastný Hotentot za tuto královskou částku koupil, poněvadž se zajímala jen o van Nikerka a jeho diamant. Přičinlivý Bur si kámen samozřejmě neponechal a při první příležitosti jej prodal dále za 120 000 zlatých, tedy s velmi slušným křesťanským ziskem. Démant zná dnes celý svět pod jménem „Hvězda jižní Mriky“, po zbroušení se scvrkl na 46? karátu – takže zdaleka nepatří mezi největší démanty světa – a jeho majitelem je anglický hrabě Dudley.

Tento nález vyštval do jižní Afriky tisíce dobrodruhů, jako je kdysi objev zlata v Kalifornii a později na Aljašce hnal do Ameriky. Začalo se prospektovat ve velkém a záhy se ukázalo, že nejbohatší démantová pole leží mezi Vaalem a Modderou, neboli Bahnitou řekou, to jest na území, o něž se hádali tři nezávislí černi králové kmenů Grikvů a Batlapinů.

Černá Veličenstva se nedovedla dohodnout a došla, kupodivu k závěru zcela bělošskému: „Nemám-li to mít já, nebudeš to mít ani ty!“ A tak dva z nich nabídli svá území Burům ze Svobodného státu oranžského, a třetí, jenž toho měl vlastně nejvíc, Angličanům. Angličané, jak už to bývá, se zmocnili i toho, co mělo patřit Burům. Burové se sice zlobili, ale na tak silného souseda byli slabí a nakonec se spokojili se žebráckým odbytným. Dostali 90000 liber šterlinků jednou provždy – tedy asi cenu osmi takových démantů, jako je „Hvězda jižní Afriky“ – a kromě toho slib, že jim kapská vláda přispěje 15 000 librami šterlinků na stavbu železnice.

To se stalo dva roky před příchodem Holubovým. V okruhu třiceti anglických mil byla půda rozryta, jako by se byl na ni usadil ohromný krtek, a všude se hemžilo lidské mraveniště nejrůznějších národů bílých a černých. Domorodci, příslušníci všech možných černošských kmenů, co jich Mrika zná, byli ovšem vůči bělochům v drtivé převaze a některou chvíli jich pracovalo v démantových polích na 20000. Měnili se ustavičně, neboť jejich životní plán byl nezměnitelně týž. Dostávali 6? až 10 šilinků týdně, většinu z toho projedli a propili, zbytek uschovali. Za půl roku měli nastřádáno podle svého měřítka dost, nechali práce a šli domů, ale dřív než opustili démantová pole, nakupovali. Vždy to byl nějaký starý klobouk a evropská kazajka, puška – stará mušketa z napoleonských válek stála jen 3 šilinky, pořádná americká zadovka pětadvacetkrát tolik, olovo, kapsle a pokrývka. Doma si za zbytek peněz koupili ženu, což ovšem neznamená, že je černoch marnotratníkem, neboť nákup ženy je v Mrice užitečnou investici, získáním doživotní bezplatné pracovní síly.

Ještě něco si odnášeli tito černí dělníci s sebou přes všechnu bdělost bílých dozorců: démanty, které nakradli pro své náčelníky. Rentgenové paprsky tehdy ještě neexistovaly, a proto nejjistější skrýší byl černochův žaludek.

Do démantových poli přišel Holub s 5 šilinky v kapse. Kromě této hotovosti, s kterou byl záhy hotov, měl ještě zbraně, chirurgické nástroje, trochu léků a velkou bednu s hmyzem, brouky, hady a jinou havětí, kterou nasbíral na cestě 500 kilometrů dlouhé. Za bednu s jejím obsahem by mu ovšem nikdo nebyl dal ani penny. Je třeba se trochu vmyslit do jeho postavení. Přišel do démantových polí v době, kdy se sem tam ještě činily báječné nálezy a kdy démantový claim – důlní míra – nestála víc než 6 zlatých. K primitivní práci stačilo prajednoduché zařízení, rumpál a džber, koryto a síto na proséváni země. Na jedné straně stála vidina „Hvězdy jižní Mriky“ a na druhé straně ponurá vyhlídka na svízelnou lékařskou praxi, na začátek s holýma rukama. Kolik lidi by bylo propadlo démantové horečce, stejně silné jako horečka zlatá, a bylo by se pustilo do přehrabování modré hlíny, a kolik by se jich rozhodlo jako Holub?

Dutoitspan se jmenovalo městečko stanů a dřevěných baráčků se střechou z vlnitého plechu, kde Holub zatím skončil svou pouť. Kromě svých pěti šilinků v kapse měl jen doporučující dopis jednoho občana z Fauresmithu na místního usedlíka, v němž se onen příznivec přimlouval za půjčku pěti liber šterlinků pro svého chráněnce. Dutoitspanský občan byl naštěstí doma, a tak se s ním Holub domluvil. Vrcholem šťastné náhody bylo, že občan právě churavěl a chtěl se odebrat do Evropy, aby se tam léčil. Holub ho přemluvil, aby se stal jeho pacientem, a skutečně ho za týden postavil tak dalece na nohy, že se šetrný a praktický muž vzdal dlouhé a nákladné cesty do Evropy a svěřil se péči nového doktora.

Za zdárné léčení mu projevil královskou vděčnost, půjčil mu těch pět liber, a dokonce mu dal k volnému použití dům. A jaký to byl dům! Latě potažené plachtou omezovaly jediný prostor, 3? metru na 3 metry, zavíraný dveřmi ze stejně dobré plachtoviny. Chtěl-li se člověk dostat z tohoto domu ven, musel skočit ze dveří přes příkop, lemující cestu do Kimberley. Byl to trochu špatný přístup, ale diggerové vynikají mrštností a nejsou vybíraví. Zamknout tento příbytek arci nebylo možno, a tak si dával Holub na noc přes dveře železnou tyč, aby se vzbudil jejím pádem, kdyby se náhodou v noci dobýval někdo dovnitř. Jihoafrické větry a deště bohužel nahlodaly vetché stěny tak, že se o nějaké ochraně proti nepohodě nedalo ani mluvit. A přece svého příbytku Holub upřímně želel, když mu jej po několika měsících rozmetala vichřice. Šel do horšího, a ještě musel platit, z počátku 3? a později už 5 liber šterlinků měsíčně!

Nové Holubovo obydlí byl vlastně stan, do něhož zatékalo i při slabém dešti. Pacientům to tak nevadilo, drželi si ochotně nad sebou deštník, zatímco je Holub vyšetřoval. Větší nepříjemností byla havěť všeho druhu, kterou se hliněná podlaha jen hemžila. Doktor byl sice neobyčejným přítelem zvířat, ale nehnal svou zálibu tak daleko, aby uvítal ropuchu, která se s ním přišla dělit o lůžko, nebo aby se radoval nad kobrou, kterou našel na podlaze a nevítaně vyrušil tak, že začala proti němu zlobně nafukovat krk. Ještě horším hostem byl hmyz, na němž nebylo nic zvlášť afrického. Stávalo se, že poslouchal pacientovo srdce a že ho pacient pojednou zdvořile upozornil:

„Promiňte, doktore, ale máte na krku štěnici!“ Zpravidla pozorný návštěvník nedopustil, aby se doktor obtěžoval, a zbavil ho obtížného hmyzu sám.

Přes všechny ty různé svízele šla práce Holubovi dobře a jeho zdraví bylo znamenité, ačkoliv si všechno dělal sám: pral si, vařil a večer chodil nakupovat – to ovšem tajně, aby si sousedé nevšimli, že nemá sluhu, a nepozbyli k němu úcty. Lékař se musí reprezentovat všude, i mezi dobrodruhy a Hotentoty démantových polí, neboť pacient je bohužel už takový, že k chudému lékaři nemá důvěru.

Za pět neděl si ušetřil Holub tolik, že zaplatil všechny své dluhy, nejen v Mrice, ale i doma v Čechách. Potom začal střádat na první cestu, která měla trvat jen několik neděl a měla být průpravou k cestám větším.

Chtěl poznat především africké podnebí a dopravní možnosti v kraji, který nezná cest. Peníze Holub ukrýval v „tajné skrýši“, kterou si vyhrabal v zemi. Žil osaměle, nepoutal k sobě pozornost a ve svém okolí neplatil ani za zámožného muže, tím méně za boháče, ale přesto se dočkal neohlášené návštěvy. Zlodějský Kafr, černý jako noc, vpadl trochu rušně do stanu a probudil ho již při prvním pokusu o místní orientaci. Holub spal s revolverem vedle lůžka, a neměl proto s násilníkem žádných nesnází. Trochu s ním zatřepal a potom ho vyhodil ven, šťastného, že unikl oprátce. Život domorodce neměl tehdy v oněch krajích valnou cenu a za nepatrnou krádež byli zloději věšeni většinou bez soudu.

„Proč jste ho aspoň nezastřelil?“ zazlívali ráno pacienti Holubovi a jeho humanita je velmi popudila.

PRVNÍ CESTA

Za pět měsíců dosáhly Holubovy úspory takové výše, že mohl zavřít ordinaci a vydat se na cestu. O pacienty přijde, to ví docela bezpečně, nemůže si za sebe opatřit zástupce, ale to ho nermoutí, peníze jsou mu jen prostředkem, cílem je výzkum Mriky. Ohromný těžký vůz, pravý „koráb pouště“, v jakém kdysi putovali první usedlíci přes divoký americký západ už má, teď jde ještě o spřežení. Voli by byli nejlepší, ale jsou to drahá zvířata a Holub nemá tolik peněz, kupuje tedy koně. Chtěl by takové, kteří už přestáli zánět plic, velmi rozšířený u koní v Jižní Mrice, a u nichž by se nemusil obávat, že mu onemocní, ale takoví koně jsou třikrát dražší než koně obyčejní, a to by pořádně nahlodalo jeho hotovost.

Nakonec koupil pět neotužilých koní, potraviny, střelivo, tabák a nějaké drobnosti pro černochy. Jeho tobolka tím zhubla tak, že se už nemusel bát o její ztrátu. Naštěstí jeden z jeho průvodců měl trochu peněz a v kritické chvíli mu půjčil.

Tři dobrovolníci se přihlásili Holubovi na jeho cestu. Jeden z nich, Eberwald, byl kdysi jeho pacientem a Holub ho vyléčil z těžké nemoci.

Pacient neměl, čím by zaplatil lékařský honorář, a nabídl se proto doktorovi, že ho bude bezplatně – jen za stravu – provázet na jeho první výpravě „na zkušenou“. Holub rád přijal, Eberwald byl zkušený muž a světoběžník, prošel Amerikou a severní Mrikou, takového chlapíka mohl potřebovat. Získal v něm dobrého přítele a Eberwald se k němu choval velmi hezky po celou dobu sedmi let, kterou v jižní Mrice strávili.

Druhé dva společníky označuje Holub jen začátečními písmeny. S jedním z nich, osmnáctiletým lehkomyslným hochem, jenž se nehodil k ničemu, zažil mnoho zlosti a později právě tolik nevděku. Ale to všechno se ukázalo až časem. Nic nerušilo dobrou náladu čtyř mladých mužů, kteří opouštěli počátkem února roku 1873 Dutoitspan v těžkém voze, taženém pěti drobnými burskými koníky, a ve společnosti pěti domorodých psů.

Únor, který si Holub vybral pro svou cestu, nepatří mezi příjemné měsíce jižní Mriky. Bývá deštivý, asi jako náš říjen, ale Holub si jej zvolil úmyslně, aby poznal cestování za nejhorších poměrů. Cesta neměla trvat dlouho, ale přece se protáhla na dva měsíce, a nesnází při ní užili všichni dost. Spřežení bylo slabé, vůz těžký a půda rozmoklá tak, že často beznadějně uvázli, dokud nejel kolem někdo se silnými voly a za odměnu – nikdy za dobré slovo, jak bychom čekali od pohostinných Burů – nevytáhl Holubův vůz z močálu. Tyto potíže sice vyčerpávaly sporou pokladnu badatelovu, ale jinak mu nevadily. Za každého počasí sbíral hmyz a přírodniny, střílel ptáky a stahoval je, aby je později vycpal.

Pokoušel se i o větší zvěř, ale ani jeho střelecké umění, ani umění jeho společníků zatím nestačily, a tak získával kůže savců většinou výměnou za zboží. Často měl příležitost závidět Bečuánům – jinak špatným střelcům z pušky – obratnost, s jakou vrhali kiri, dřevěný nebo kostěný kyj s palicí na konci, jímž zasahovali ptáka v letu. Byla to jejich oblíbená zbraň stejně jako asagaj, oštěp s dlouhým ocelovým hrotem, jimž se házelo i bodalo v boji zblízka.

Výzbroj černé armády nestála za mnoho, dokud sem běloši nezavedli pušky. Ale i s primitivními prostředky dovedli černoši svádět krvavé války. Byl to lid velmi bojovný, válčící ustavičně mezi sebou, měl-li pokoj od bělochů. Jeho pluky, „impi“, čítající až tisíc mužů, daly později Angličanům i Burům mnoho práce, zejména když si podmaňovali Zuly, nejstatečnější ze všech. V době, kdy Holub podnikal své první cesty Mrikou – roku 1873 – byla Kapská kolonie teprve v začátcích svého vývoje a Angličané měli s její výstavbou a organizací plné ruce práce.

Jen tím lze vysvětlit, že mohly v jejím přímém sousedství vydržet ještě čtvrt století dvě slabé burské republiky, ba že kapská vláda nestála o četné nabídky nezávislých bečuánských „králů“, aby vzala jejich území pod svou ochranu. Tito panovníčkové to nečinili snad proto, že nějak stáli o anglické panství a nepříjemnosti bělošské civilizace, ale v domnění, že ze dvou zel – být podroben Bury nebo Angličany – si zvolí to menší.

Holandské kolonisty už poznali a zjistili ke své škodě, že mají příliš pádnou pěst a že mstí bezohledně i každou drobnou krádež, kterou byl černoch nakloněn považovat za nevinný žertík. Kruté burské nájezdy proti černochům byly příčinou, že se mnohé kmeny vystěhovaly ze sousedství Transvaalské republiky, a ty, které tam vydržely, neměly věru na růžích ustláno.

Černoši, s nimiž se Holub setkával na počátku své první cesty, vypadali velmi nebojovně. Byli to Korannové, snad nejzpustlejší černošský kmen celé jižní Afriky. Alkohol, nejpřednější harcovník bílé civilizace, postupující mnohem rychleji než slovo boží, vykonal své dílo i mezi nimi.

Za několik desítiletí vyhubil polovinu národa, druhá polovina žila v nečistotě a špíně v chýších z větví a trávy, nejzanedbanějších, jaké Holub našel mezi mysem Dobré naděje a řekou Zambezi za celých těch jedenáct let, strávených v jižní Africe. Živořili s několika kousky dobytka a jen málokterý Koranna obdělával půdu. Pomlouvaní Křováci, jejichž jméno platilo kdysi za nadávku, se Holubovi zamlouvali mnohem více. Tito praobyvatelé Afriky měli hezky vyzdobené chýše. Cestou narazil na ukázky jejich kreslířského talentu, obrazy lidí i zvířat, ryté do skály. Sebral jich několik set a přivezl do Evropy. Jiný badatel, jenž nikdy nohou do Afriky nevstoupil, zpracoval tyto skalní rytiny v obsažném vědeckém díle, které vyšlo v cizím jazyku.

Nebyli to jen Korannové, kdo žádali Holuba o kořalku, každý černoch byl ochoten zaprodat za ni duši, ale nikdy se nesetkal u Holuba s pochopením. Sám velice střídmý, odhadl mladý cestovatel velmi jasnozřivě všechno nebezpečí, které znamenal alkohol pro původní obyvatele Mriky, a nelenil hlásat své stanovisko i slovem a tiskem. Požadoval naprostý zákaz opojných nápojů domorodcům a zdravotní dozor nad kmeny, žijícími v závislosti na bílých kolonizátorech. Setkal se s malým porozuměním. Diggerové, ostří a veselí hoši, kteří si rádi přihnuli, se jeho horlení proti alkoholu jen smáli. Zdravotní stav černochů je nezajímal, cenili si černocha jen o málo více než dobytek, posuzovali ho jen jako levnou a dosti špatnou pracovní sílu. Někteří správci distriktů si však vzali Holubovu výstrahu k srdci a dbali ve svých okresech, aby se kořalka černochům neprodávala, bylo jich však málo a jednali kromě toho jen o vlastní újmě. Všeobecný zákaz prodeje alkoholu černochům nevydali ani Burové ve svých republikách, ani Angličané ve své Kapské kolonii.

Stalo se to až o hodně později, když už byl Holub mrtev a kdy se jižní Mrika začala hrozivě vylidňovat. Tehdy si její bílí páni uvědomili, že ji co nevidět postihne týž osud jako Austrálii a že přijdou o levné pracovní síly.

S černochy se Holub dorozumíval anglicky a holandsky, naučil se za půl roku svého pobytu v jižní Africe jakžtakž oběma řečem. Nezůstal však jen při tomto nedokonalém způsobu dorozumíváni, snažil se osvojit si i mluvu černochů, která se u různých bečuánských kmenů tak mnoho od sebe neliší. Jako každému bělochovi připadala i jemu černošská řeč velmi těžká. Podstatná jména bývala dlouhá, těžko pamatovatelná a zdánlivě zcela nelogická. Brzy se však naučil rozkládat je na jejich prvky, v podstatě krátké a prosté. Potom zjistil, že ta dlouhá jména jsou ve skutečnosti stručná a že naopak potřebuje celé věty, aby je přeložil do kteréhokoliv jazyka bělochů. Tak například Batlapi, jméno příslušníka kmene, který navštívil hned po zpustlých Korannech, znamená doslova „lidé zasvěceni rybě“, Banoga „lidé uctívající hada“, Makosi „lidé jediného náčelníka“.

Předložka Ba nebo Ma je všeobecně pojmem pro lid, národ a klade se před vlastní výraz, popisující osobitou vlastnost příslušného kmene, jež se stala jeho jménem. Podobně je tomu i u názvů zeměpisných. V rovníkové Africe značí jediné písmeno „u“, kterým počíná název každého kraje, zemi. Místní jména jsou ve skutečnosti stručná. Lekatlong, „sídelní město“ jižních Batlapinů, první cíl Holubovy cesty, děkuje za své jméno stoku dvou řek, nelze je přeložit stručněji. Klamaklena, jméno místa, které mělo neblaze ovlivnit největší Holubovu výpravu, podniknutou po jedenácti letech, je přičítáno jedné jihoafrické řece, doslova však znamená „místo, kde jsou čtyři močály za sebou“. Jak je vidět, dovedou být černoši velmi struční a výstižní, když jde o to, něco pojmenovat.

V době, kdy Holub podnikal svou první cestu, přišel si každý zeměpisec na své, i když se dosti nepatrně vzdálil od sídel bílé civilizace.

Mapy buď nebyly vůbec, nebo byly nepřesné, anebo, i když udávaly správně polohu jednotlivých řek, potoků a pahorků, vynikaly skoupostí jmen. Holub mohl začít s jejich doplňováním, sotva opustil Lekatlong, město dvou set černých chýší, ležící při stoku Hartovy řeky s Vaalem. Činil to s veškerým zápalem mladého cestovatele. První jméno, které pyšně vepsal do své mapy, bylo vzpomínkou na rodné Holice, udělil je hlubokému a na mapě nevyznačenému kaňonu, který našel blízko soutoku řeky s Vaalem. Později k němu přibyla další. Působí neobvykle, vidíte-li je na Holubově mapě vedle přečetných jmen cizojazyčných, černošských, holandských a anglických, a znějí mile českému sluchu. Najdete tu vrch Palcát, Žižkovo sedlo, Husovu horu, vrch Kalich a četné jiné názvy.

Na oficiálních mapách se neobjevily, protože skromný Čech se nehlásil o své prvenství.

Právě v té Holické rokli prožil Holub své první jihoafrické dobrodružství s hady. Hned napoprvé narazil na nejjedovatějšího hada této pevniny, na kobru, které domorodci říkají „mamba“. Její jed usmrcuje za čtvrt hodiny a tehdy nebylo ještě proti němu léku. Doktor si to uvědomil, když se náhle setkal na úzké stezce s tímto zelenožlutým hádkem, jenž začal proti němu zlobně syčet. Strnul v nehybném pozoru, přesvědčen, že mu had dá pokoj, nebude-li ho dráždit, jak by to skutečně učinila každá naše slušná zmije. Jeho očekávání se také splnilo, ale později, když lépe poznal životní zvyky těchto hádků, shledal, že to byla čirá výjimka.

Mamba je had zlý a poťouchlý, útočí i na člověka a vraždí z pouhé záliby.

Holub sám byl později svědkem, jak vyplašil dvě kaferské děti. Prchaly před ním zděšeně, neboť černoch se bojí hadů stejně jako duchů a strašidel. Zdálo se, že mu už unikly, a Holub, přihlížející výjevu z dálky, se přestal o ně starat. Přivolal ho zoufalý křik černého děvčátka. Když přispěchal, našel jejího bratříčka, svíjejícího se v bolesti na zemi. Nemohl mu pomoci a s těžkým srdcem přihlížel jeho smrtelnému zápasu. Když se mu podařilo utišit hořekující děvčátko, dověděl se od něho, že mamba sice před nimi nejprve utekla, ale plížila se stále za nimi, neviditelná a skrytá v trávě, a na příhodném místě jim nadběhla a hošíka uštkla.

Ani tyto zlé zkušenosti nedovedly Holuba odradit. Nasbíral zanedlouho na dvě stě hadů a pečlivě je uložil do lihu. Když je jednou ukázal králi černých Barolongů, nahnal mu jimi nejen bezmeznou hrůzu, ale vzbudil i jeho pohoršení.

„Jak můžeš kazit tak dobrý nápoj takovými odpornými zvířaty, která je nejlíp zabít a zahrabat!“ vyčítal mu černý král.

Cestou poznal Holub, že koně nestačí na jeho těžký vůz, a proto si opatřil výměnou za své zboží v Lekatlongu voly. Byli zde levnější než v démantových polích, ale i tak přišli hezky draho a jejich nákup důkladně ulehčil nákladu na voze. Vůz, tažený voly, zamířil na severovýchod, do Transvaalské republiky, na cestu 400 kilometrů dlouhou. Jejím cílem byl Wonderfontein neboli „Zázračná studánka“, běžný název poetické holandštiny. Neoznačoval však místo léčivých vod, jak by se dalo soudit, ale podzemní řeku s vápencovými jeskyněmi, jako je naše Macocha.

Holub byl veden k Wonderfonteinu čistým zájmem přírodopisce.

Doufal, že najde v jeho podzemních jeskyních kosti předpotopních zvířat, památníky geologického vývoje jižní Mriky, jichž by si věda byla jistě velmi vážila. Místo nich našel jeskyně s ulámanými krápníky a podnikavé Bury, kteří vybírali vstupné „pouhých“ 10 zlatých za osobu, to jest částku, která odpovídala před druhou světovou válkou kupní hodnotě asi 250 korun. Chtěl se odškodnit aspoň prozkoumáním chodeb dosud neznámých, ale burští průvodci to nedovolili, a tak se vydal o libru šterlinků chudší na zpáteční cestu do Dutoitspanu.

Kraj nad řekou Vaalem, kudy projížděl jeho vůz, byl tehdy jen řídce osídlen. Trvalo často mnoho hodin, než narazili na burskou farmu, zpravidla prosté dřevěné stavení s ohradou pro dobytek. Tvrdí se, že v krajích, kde není hotelů a hostinců, bývá lid pohostinný. Je to jistě v průměru pravda a Burové snad nečiní z tohoto pravidla výjimek, ale Holub neměl na takové pohostinné farmáře štěstí. Měl dokonce vyloženou smůlu, že padl vždy na lidi, kteří nejen nectili zásady starobylého pohostinství, ale kteří si nadto ještě zavedli docela moderní systém poplatků a pokut, s jakými se setkáváme v nejcivilizovanějších městech.

Na zpáteční cestě se Holub se svými průvodci utábořil na březích Vaalu.

Právě se chystal zažehnout táborák, když je překvapil farmář, jehož stavení leželo asi o kilometr výše proti řece.

„Vida, teď nás jdou pozvat k obědu!“ pravil Holub nadějně Eberwaldovi. „Je to přece jen přívětivý lid, tihle Burové!“ Farmář jen kývl na jejich radostné pozdravy a se zamračenou tváří natáhl proti nim ruku, ale dlaní vzhůru.

„Sjeli jste z cesty! Jste na mém pozemku, zaplatíte pokutu!“ Holub se dlouho nerozmýšlel.

„Zapřáhneme!“ děl stručně, obrátiv se k nerudnému sedlákovi zády.

Odjížděli a Bur se díval zamračeně za nimi. Nemohl jim zabránit v odjezdu a vymáhat pokutu za sešlapanou trávu si netroufal. Byl sám proti třem, o psech ani nemluvě.

Když odcházel, zahlédl čtvrtého „tuláka“, jak je ve své zklamané duši nazval. Patřil nepochybně k těm ostatním, ale byl na něho se svými osmnácti lety příliš čilý. Mladík dohonil záhy vůz a své druhy. Zpod kabátu vytáhl statného sumce a vítězně ho zvedl do výše.

„Hned ho schovejte, nebo bude chtít sedlák takovou pokutu, že budeme musit prodat vůz, abychom ji zaplatili!“ napomínal Holub, ohlížeje se nepokojně dozadu.

„Chytil jsem ho na kobylku a má nejméně pět liber!“ chlubil se šťastný pytlák. Holub se otřásl. Kobylky neměl v lásce. Ochutnával je u Batlapinů, když se zastavil u solného jezírka hallwaterského. Mrický cestovatel se nesmí lekat ničeho, ale žaludek je přece jen despotickým pánem člověka. A tak si Holub dlouho vybíral, než se rozhodl se zavřenýma očima ochutnat tuto divnou krmi. Někteří Batlapini si pekli kobylku, tak jak byla, „s kůži i vlasy“, a tak ji také jedli. Jiní ji nejprve upravili tím způsobem, že jí utrhli nohy a křídla. A konečně ti největší černí labužníci z ní před pečením vytáhli drobnohledné vnitřnosti. Kobylky na tento třetí způsob Holub také ochutnal. Zjistil, že nejsou právě špatné a že chutnají asi jako vymáčené sardele, rozhodl se však, že přece jen bude na ně raději chytat ryby.

Na cestě poříčím Vaalu nebyli naštěstí odkázáni ani na kobylky, ani na postní rybí stravu. Kraj, tehdy málo osídlený, se hemžil stády antilop různých druhů a pakoňů, kteří jsou pozoruhodným zkřížením koně a vola s hrbem, velmi podobným hrbu amerického bizona. I když cestující čtyrlístek nepatřil mezi příliš dobré střelce, přece to, co potřebovali pro své obědy a večeře, vždycky ulovili. Holub by byl ostatně ani nedovolil střílet více, nebyl vášnivým lovcem, střílejícím na vše, co se hýbá, jen pro potěšení z lovu.

„Nechtěl jsem řádit mezi zvěří, nýbrž jen ji pozorovat,“ podotýká ve svém cestopise. „A proto jsem se rozhodl, že zde několik dní zůstaneme.“ Přece však mu to nedalo a jednoho večera se vydal po západu slunce na čekanou na stezku, kudy chodila zvěř k řece pít. Stezka byla vlastně vyschlým korytem malého přítoku Vaalu a skýtala dobrý kryt pro střelce. Vpravo, v dosti velké vzdálenosti, se páslo nerušeně malé stádo pakoňů a pomalu se blížilo k osamělému lovci. Sotva se přiloudalo na dostřel, objevilo se na druhé straně stádo štíhlých antilop. Co si teď vybrat? Nakonec se Holub rozhodl pro antilopy, protože to byl druh, jehož kůži dosud neměl ve svých sbírkách. Antilopy ho však zvětřily na vzdálenost dvě stě kroků a daly se na útěk. Bur by si byl nepochybně vybral kteroukoli z nich a byl by ji i na tuto vzdálenost složil, ale Holub takovým čarostřelcem nebyl. Zasáhl sice antilopu, která běžela poslední v stádu, do nohy, ale zvíře utíkalo vesele po třech dál.

Byla to vyložená smůla, ale čekalo ho ještě něco horšího. Když se vrátil na své původní místo a podíval se na stádo pakoňů ustrnul, poplašeni výstřelem, hnali se v panice a s ohromným hřmotem právě na stezku, kde ležel. Půda duněla pod jejich kopyty a blížili se rychlostí rozjetého vlaku. Ještě několik vteřin a stádo ho udupe. Za takových okolností závisí vše na rychlé úvaze. Vlevo ani vpravo uniknout nemohl, stěny koryta byly příliš příkré, než aby se mohl na ně rychle vyšplhat. Jediným místem úkrytu bylo dno koryta, kam právě pakoně mířili, ale kdo bude utíkat rychleji, zvíře, nebo člověk? Holub si tuto otázku zodpověděl velmi hbitě. Vyskočil, postoupil proti stádu, které se již na něho řítilo, a začal křičet ze všech sil, aby je poplašil. Vůdčí býk se na okamžik zastavil a s ním celé stádo. Holub použil jedinečné příležitosti a vystřelil. Mohutné zvíře zařičelo, oběhlo šílenou rychlosti dvakrát v kruhu a potom uhnulo stranou, strhujíc stádo za sebou.

Pakoně pádí pryč, Holub je zachráněn, ale nemyslí už na nebezpečí, jemuž unikl jen o vlas. Začíná litovat, že býka neskolil. Burové chtějí za kůži pakoně 4 zlaté a to je pro jeho vyprázdněnou kapsu příliš mnoho.

Takový exemplář si nechal uniknouti Pustil se klusem za stádem, jež vířilo prach v dálce několika set kroků, a měl štěstí, vůdčí býk se zastavil a zase provozoval svůj podivný rej na místě. Vzdálenost byla nepatrná, pominuté zvíře si nevšímalo střelce – a rána seděla. Holub spokojeně spouští pušku k noze, slyšel zřetelně, jak kule narazila o kost, jistě uvázla v lopatce a srdce muselo být zasaženo. Ale co se to děje? Nevěří svým očím a jeho obličej se zklamaně protahuje. Býk prchá, sice pomaleji než jeho druhové, je poslední mezi nimi, ale sil má stále dost, rozhodně víc než umdlený lovec, který se za ním vleče ještě 4 míle a potom se vzdává dalšího pronásledování.

„To by v tom byl čert, abych ho nedostal, přece jsem ho trefil!“ končí Holub vyprávění o svém loveckém zážitku u táborového ohně. A jakmile si odpočinul, vydal se s korannskými vozky za pakoněm. Šli čtyři míle a potom ještě dvě, pakůň zde skutečně leží mrtev, nádherný kus, ale za tu krátkou dobu už tak ožraný od hyen a šakalů, že je lépe přenechat zbytek supům.

Holubův povoz se vleče pomalu dál po severním břehu Vaalu. Jeho majitel se dívá toužebně na druhý břeh, kam se musí dostat se vším všudy stůj co stůj, má-li se vrátit do Dutoitspanu, a starostlivě počítá znovu a znovu to málo, co mu zbývá. Myslí si právě, že široko daleko jistě není člověka, jenž by měl méně peněz než on, když se setkává s dvěma bělochy, kteří jsou skutečně daleko chudší. Jsou to dva diggerové, kteří se nabažili smůly v démantových dolech a putují nyní na severovýchod, k Leydenburgu v Transvaalské republice, kde se nedávno našlo zlato.

Jeden z nich nese pokrývky, druhý má v tlumoku na zádech trochu chleba a jiných zásob, kotlík na vaření a konvici na čaj. Jsou to dobrodruhové v pravém slova smyslu, první průkopníci, připravující cestu klidným kolonistům. Jdou cestou tisíc kilometrů dlouhou, a kde není obydlí, jež by je pohostinně přijalo, tam spí pod širým nebem. Holub, který má pevný stan a k tomu ještě krásný vůz s tak důkladnou plachtou, že to musí být už silný a vytrvalý liják, aby pod ni pronikl, se podivuje.

„A když prší?“ namítá.

„Tak zůstaneme klidně ležet,“ odpovídá jeden z tuláků. „Vždyť z nebe padá jen čistá voda!“ Taková otrlost vůči trampotám a filosofická povýšenost nad statky tohoto světa působí vždycky blahodárně. Holub už bez váhání nakupuje za větší část své hotovosti v nejbližším městečku – jež bohabojní Burové pokřtili na Hebron – to, čeho mají nejnutněji zapotřebí, a s 16 šilinky v kapse se odvážně pustí k Vaalu. Převozník je opilý jako Noe, ale i kdyby byl střízlivý, požadoval by mnohem víc, než mu Holub může dát.

„Přebrodíme jednoduše řeku a ušetříme peníze!“ rozhoduje klidně Holub.

„I s vozem?“ namítá povážlivě Eberwald.

„Snad jej tu nenechám?“ směje se Holub a vybízí je, aby šli hledat brod. Brod není daleko a vůz k němu pomalu sjíždí. První pár volů, pobízený žilou korannského vozky, vejde váhavě do řeky, za ním druhý a konečně rachotí i vůz po nerovném dnu, plném výmolů, v nichž co chvíli voli váznou a mizí po hlavy ve vodě, až je strach, že se celé spřežení utopí. Ale přece jen to jde kupředu, vozka práská bičem, Holub a jeho průvodci řvou na voly a podle potřeby je tahají z tůní, vysvlečeni až na spodky a ponořeni až po ramena. Polovice cesty už je šťastně za nimi, druhý břeh se blíží, když tu nastane katastrofa. Vůz zapadl předními koly do jámy, nadarmo voli táhnou, až jha praskají, nadarmo přidávají lidé své chabé síly. Nehnou se z místa a k tomu silný proud podráží nohy lidem i zvířatům, přední pár volů klesá a začíná se topit.

„Vypřahat, okamžitě vypřahat!“ volá Holub. Ale jak hledat úvazky pod kalnou, prudce tekoucí vodou? Není na to čas, a tak postraňky přetínají a uvolněná zvířata rozvážně plavou k druhému břehu. Korannský vozka se pustí za nimi a sežene je na suché zemi zase dohromady, zatímco běloši zachraňují z vozu bedny s přírodními sbírkami. Rychle na břehu budují tábor, seženou suché klestí a lidé se suší u ohně, nad nimž bublá konvice s čajem. Vůz trčí po celou noc uprostřed proudu jako vrak ztroskotané lodi, až ho konečně ráno vyprostí vůz, jedoucí kolem. Jeho majitel připřáhne svých osm volů k šesti volům Holubovým – kteří se jen neochotně vracejí k oji, a spojeným silám statných volů se podaří zdolat nerovné dno řeky. Všechno je hezké, ale Bur nepracuje zadarmo a po delším smlouváni se spokojí s 10 šilinky. Holubovi zbývá šest šilinků, což jak se zdá, je jeho osudové číslo. Nijak se nad tím nermoutí a s jasnou myslí projíždí těch posledních 16 mil písečného kraje, kde se vůz boří až po nápravy. Je to poslední kus cesty, na jehož konci leží jeho africký domov, Dutoitspan, jedno ze čtyř „démantových“ měst.

ŽÍZNIVÁ ZEMĚ

Když se podíval na sbírky, které si přivezl z této první cesty, trvající dva měsíce, cítil se Holub bohatě odškodněn za všechny útrapy cesty i za poměrně značnou částku 4000 zlatých, na kolik ho přišla a z niž je část ještě dlužen jednomu svému společníkovi. Přivezl dvacet beden kořisti, nepočítaje tu, do které vnikla voda a zkazila mu krásnou kůži pakoně, dosti draho zaplacenou. Mezi jeho poklady jsou dvě bedny s ptačími spratky, čekajícími na vycpání, jedna s kůžemi savců, na 200 hadů, 3000 kusů hmyzu, 1500 sušených rostlin, 300 nerostů. Holub to vše posílá do Prahy s četnými duplikáty, „aby jím obdaroval muzea a školy ve své vlasti“, jak sám praví. Jeho přítel a mecenáš Vojta Náprstek uspořádá ze sbírek před jejich rozdáním výstavu v Staroměstské radnici. Úspěch výstavy překonává všechna očekávání a čistý její výtěžek, 2000 zlatých, posílá Náprstek Holubovi, a sám si nenechá ani haléř. Tisíce lidí procházejí nízkými radničními síněmi, prohlížejí si vystavené brouky, ptáky a lebky antilop s prapodivnými rohy a opakují si Holubovo jméno.

„Náš člověk, čech,“ říkají jedni s uspokojením.

„Od někoho to koupil, jistě nebyl sám tam, kde ta zvířata žijí,“ prohlašují jiní s obvyklou lidskou závistí. Jejich hlasy neproniknou za oceán, ale i kdyby měly tu zázračnou schopnost, Holub by se o ně nestaral.

Slyšel je později mnohokrát, ale na jeho záměrech nezměnily ani písmeno.

Chystá novou cestu do nitra Mriky, zase jen „na zkušenou“, ale tentokrát se chce pustit dále na sever. Základem k financování této druhé výpravy je částka, kterou mu poslal Náprstek, zbytek a peníze na dluh výpravy prvé opatří zase lékařská praxe.

Trvalo nějaký čas, než získal ztracené klienty a náhradu za mnohé holandské rodiny, které se zatím vystěhovaly z Dutoitspanu do Svobodného státu oranžského. Snad by byl musil zůstat v Dutoitspanu mnohem déle, nebýt zázračné operace, jež se plně zdařila a proslavila neobyčejně jeho jméno. Bylo to jednou časně z rána, když pro něho přišel uchvátaný posel a vybídl ho, aby šel co nejrychleji s ním. Jak se později ukázalo, měl být vlastně zavolán jiný lékař a posel jen pouhým omylem „zaklepal“ na Holubův chatrný stan.

„Oč vlastně jde?“ tázal se Holub, když si vytřel z očí poslední zbytky spánku.

„Pán má proříznutý krk,“ vysvětloval zděšený sluha a znovu nabádal ke spěchu. To bylo mrzuté. Holub si sice přinesl z domova chirurgické nástroje, ale za čas jich používal ke všemu jinému, jen ne k účelu, k němuž byly určeny. Samozřejmě jim tím neposloužil, když s nimi stahoval zvířata a připravoval jejich kůže k vycpání. Nedalo se nic dělat, pacient mohl zatím vykrvácet a na dlouhé rozmýšlení nebylo kdy. Holub sebral trosky svých nástrojů – neměl ani kdy je vyvařit, a tehdy se to ostatně ještě nebralo se sterilností tak přísně – a spěchal za poslem. Pohled, který se mu naskytl, když dorazil do domu zraněného, nebyl povzbuzující.

Na lůžku ležel starší muž s hroznou ranou v hrdle, kterou – jak se Holub dozvěděl dodatečně – si způsobil sám břitvou v záchvatu šílenství opilců.

Tepny byly obnaženy a hrtan rozřezán tak, že mladému lékaři klesly ruce před tou podívanou. Dal se nicméně do práce, podvazoval a šil. Krkavice naštěstí byly v pořádku, zato tepny to odnesly a Adamovo jablko bylo proříznuto jak se patří. Za tři dny na to si pacient v blouznění serval obvaz a natrhl ránu na hrdle znovu tak, že vzduch proudil dovnitř širokým otvorem. Holub ho trpělivě zase sešil, pokud to šlo, až na otvor, zející v ohryzku, a předepsal nějaké léky, mezi nimi nezbytný chinin, jimž se tehdy a ještě dlouhá léta potom potírala horečka.

Pacient byl patrně neobyčejně houževnatý, poněvadž byl za osm neděl zase v pořádku, jen na hrdle zela jizva a mluvil trochu tišeji než předtím.

Pověst o jeho zázračném vyléčení se roznesla po celých démantových polích a k Holubovi začali proudit pacienti ze všech stran. Jeho lékařská praxe byla mezinárodní. Třetinu jeho návštěvníků tvořili Holanďané, třetinu Němci, čtvrtinu Angličané – jejichž řeč nyní horlivě studoval a malý zbytek domorodci, mezi nimiž byli zastoupeni Korannové, Fingové, Basutové a Zulové. Mnohé z nich léčil Holub jen za poděkování jak to ostatně tehdy, kdy nemocenské pojištění bylo neznámým zařízením, činili mnozí dobří lékaři i u nás – ale přesto si vydělal průměrně tisíc zlatých měsíčně. Značnou část z nich pohltil drahý život v Dutoitspanu, většinu však Holub uspořil na novou výpravu. Za půl roku měl tolik, že zaplatil všechny dluhy a mohl dát Dutoitspanu na delší dobu sbohem.

Tuto druhou výpravu chtěl Holub prodloužit na sever až do Šošongu, hlavního města nezávislé černošské říše krále Sekhomy, pověstného násilníka, který vznítil mezi svým lidem dlouholetou občanskou válku.

V přímém směru měřila tato cesta 1000 kilometrů, ale se všemi oklikami, dobrovolnými i nucenými, to bude nejméně ještě jednou tolik. Holub se na ni musil důkladně připravit a nelitoval nákladu, který vzrostl na 9000 zlatých, ačkoliv měl ještě vůz od minulé cesty. Mimořádně dobré výdělky posledních měsíců mu to umožnily a on rád obětoval všechno pro uskutečnění snů, které spřádal jako hoch a později jako medik v Praze.

Píše o tom domů jednomu ze svých přátel:

„Vše věnuji svému podniku dovnitř Mriky. Ó, kéž by se povedl a já mohl stoupati výš a stát se soupeřem Livingstonovým.“ Myšlenka na slavného cestovatele, jeho vzor, ho neopouští a cíl má stále před očima, nechť mu Dutoitspan přináší sebevíce peněz.

Vůz dává Holub důkladně do pořádku. Střecha dostává nové vyztuženi, poněvadž cesta povede africkými pralesy s větvemi, plazícími se až k zemi.

Uprostřed střechy dává Holub zbudovat malou vyhlídkovou věžičku, to pro pouště, kterými bude muset projet a kde nenajde na desítky mil kol dokola strom nebo vyvýšené místo, odkud by se mohl rozhlédnout.

Jeden z vděčných pacientů mu opatří za přijatelnou cenu osm silných volů a sežene k nim i vozataje, grikvaského černocha, jejž běloši pokřtili na „Pita“. Holub si koupil jezdeckého koně, a jakmile se vzpamatoval ze záchvatu malárie – tehdy velmi běžné nemoci i v poměrně zdravé jižní Africe – pilně se cvičil v jízdě.

Vůz měl tentokrát vézt také těžký náklad výměnného zboží, vždyť cesta povede do nitra jižní Mriky, do míst, kde peníze už ztrácejí svou pomyslnou hodnotu, kterou jim přiřkl běloch. Za 1200 zlatých nakoupil Holub střelivo, pestré bavlněné pokrývky, kartouny, skleněné perly a mosazný drát. Ceny, které musil později platit, nebyly nijak malé. Tak 10 kg žita stálo – podle místa – 1? až 4 metry kartounu, nebo osminu až čtvrt kilogramu skleněných perel. Boby už byly dražší, stály 3-5 metrů kartounu za 10 kg – a zcela lichvářské ceny požadovali černoši za vodní meloun, za kus celý metr kartounu! Holub se přesvědčil, že jihoafrický černoch dovede být znamenitým obchodníkem a k tomu ještě vybíravým parádníkem. Nejlépe se mu osvědčil mosazný drát, který platil celkem všude, zato s perlami už byla svízel, někdy od něho požadovali černé perly a nechtěli žádné jiné. Na jiných místech zase platily jen perly bílé, jinde opět červené nebo modré.

Cestování v krajích, kde nelze platit penězi, utváří se za takových podmínek v hotovou svízel, zejména při četné karavaně. Ta však vznikne skoro vždy, protože cesta jde místy nesjízdnými jak pro vůz, tak pro soumara. Nezbývá než najmout nosiče, jež pak je nutno zase živit, a tím stoupá náklad výměnného zboží do hrozivých číslic. Stanley měl s sebou 100 průvodců, když šel hledat Livingstona. Naštěstí pro něho cestoval rovníkovou Mrikou, kde byl lid nezkažený nabídkou, a měl tudíž nižší ceny než jihoafričtí černoši, s nimiž jednal Holub. Celá Stanleyho karavana projedla za den jen 33 metrů kartounu nebo 55 náhrdelníků ze skleněných perel. To sice není tak mnoho, ale poněvadž Stanley s sebou musel vzít výměnného zboží na dva roky živobytí, táhli nakonec jeho nosiči po neschůdných cestách rovníkové Mriky 28000 metrů kartounu, 20 pytlů skleněných korálů a 162 kilogramů mosazného drátu. Za takových poměrů ocení člověk šekovou knížku nebo svazek bankovek, který lze vstrčit do kapsy.

Konečně bylo všechno připraveno, malárie na čas zažehnána, a Holub mohl konečně vyrazit, kdy mu bude libo. Je tu však ještě důležitá otázka jeho průvodců. Věrný Eberwald, který zatím pracoval s naprostým nezdarem v zlatých dolech leydenburských, se vrátil do Dutoitspanu a ochotně hlásil Holubovi, že „by chtěl vidět zase kousek jiného světa“. Holub mu milerád svěřil dozor nad vozem a nikdy toho nemusel litovat. Druhým průvodcem byl osmnáctiletý hoch, kterého Holub uvádí jen začáteční písmenou jeho jména – „F“ – lehkomyslný chlapík, který vystřídal za půl roku pobytu v Dutoitspanu tucet pánů. Holub váhal ho přijmout, ale na přímluvu Eberwaldovu to přece jen učinil. Konečně se přihlásil muž, jenž si říkal Boly a tvrdil, že je z Hannoverska. Byl přijat a později se dobře osvědčil. Výprava byla úplná a 3. listopadu 1873 opouští Dutoitspan.

Napřed jede Holub na koni, za ním pomalu postupuje vůz tažený voly a kolem toho všeho vesele krouží smečka devíti psů, z nichž však po několika týdnech zbude jediný Niger. Holubův věrný průvodce z poslední cesty. Z ostatních se někteří zatoulali a už se nevrátili zpět, jeden zahynul pod kolem vlastního vozu a zbytek zašel pod zuby hyen, jež naprosto nejsou zbabělými zvířaty, jak to o nich tvrdí lidé, kteří nikde nebyli. Ve skutečnosti hyeny ochotně pořádají noční nájezdy na dobytek holandských osadníků.

Cesta začíná dobře a černý vozka najde „pro štěstí“ v opuštěném dolu čtvrtkarátový démant. Hledal by horlivě třeba celý den a jen neochotně se vrací na přísný příkaz Holubův k vozu. Cesta je zpočátku pohodlná, neboť za ten půlrok, co Holub pobýval v Dutoitspanu, učinila kolonie značný pokrok. Tam, kde se při návratu z prvé cesty bořil jeho vůz až po nápravy, je nyní krásná silnice, kterou vylámali trestanci ve skále.

Vláda Kapské kolonie má vůbec praktické zásady, pokud jde o trestance, a nechává je pracovat na čerstvém vzduchu místo obvyklého lepení sáčků v trestnicích. Placených dělníků není, a tak trestanci stavějí vlnolamy v přístavech, nechráněných přírodou, kladou železnice v africké stepi, razí silnice, tunely a průplavy. Zní to sice zvráceně, ale je to přece jen pravda, že nebýt zločinnosti, zůstala by jižní Mrika ještě dlouho bez vymožeností moderní civilizace.

Je africké léto a řeka Vaal, v niž se Holubovo spřežení o Hodu božím velikonočním ještě topilo, je nyní skromnou říčkou 6 metrů širokou a sotva půl metru hlubokou. Přebrodili se přes ni hravě, a když vyjeli na druhý břeh, zjistili, že jsou pořád ještě v okruhu civilizace. Její zástupce, šerif, černý jako mazadlo na boty, přispěchal s policistou stejné barvy a nadiktoval jim pokutu 10 šilinků za spasenou trávu. Holub volky nevolky zaplatil, ale mladý F. byl nad tím celý nešťastný a vydal se za policisty, aby z nich aspoň něco vymámil zpátky. Vrátil se o hodně později, rozhořčením bez sebe.

„Víte, co s těmi penězi udělali?“ volá z dálky. „Propili je v kantýně!“ Nepřestával o tom mluvit ani v příštích dnech, kdy jeli divokým krajem, který dodával jeho řečem o pití ponurého významu. Je to skalnatá poušť, kde jen místy tyčí chudokrevná mimóza své trnité větve. Řeka nikde, pramen nikde, louže, jež zbyly po jarních deštích, dávno vypilo slunce.

Za den je všechna zásoba vody pryč, voli řvou žízní a lidé mají pro sebe už jen několik litrů této tekutiny, jejíž cena roste s nedostatkem. Pomalu se vůz vleče do skalnatého svahu, k prvému cíli je ještě 35 mil, cesta na několik dní při takovém tempu. Nyní vyvstane na obzoru ještě větší nepřítel, horší než žízeň. Temný mrak, který už delší dobu visel v dálce před nimi nízko nad zemí, není hejno kobylek, jak se domnívali, je to kouř. Daleko široko celá step před nimi je mořem plamenů, a požár, živený na troud vyschlou trávou a trnitými křovisky, letí jim vstříc úžasnou rychlostí. Holub se chvatně radí se svými druhy, co dělat. Vypálit trávu kolem sebe a odejmout ohni potravu – starý osvědčený prostředek z amerických prérií, kde jej Eberwald poznal – zde nelze provést. Chybí k tomu čas a potom – plachta a dřevo vozu, to vše je suché jako hubka, a ve voze je několik tisíc patron kromě 300 liber střelného prachu. Vane silný vítr a jediná jiskra stačí roznítit pekelný ohňostroj! Holub se bezradně rozhlíží a pozoruje po levé ruce pahorek, oddělený roklí od hořící roviny. Je to jediné místo, kde jim kyne spása, ale kdo přijde dřív?

Oheň se šíří i tímto směrem, třebaže méně rychle než proti karavaně, ježto vítr nejde k pahorku. Mají k němu celých tisíc kroků a oheň je třikrát blíž, ale jiná volba jim nezbývá.

Závody o život počínají. Všichni křičí na voly, co jim vyprahlá hrdla stačí, rány bičem a trnitými větvemi prší na tlustou kůži pomalých tahounů, vyčerpaných žízní, ale není toho ani zapotřebí, spřežení samo cítí nebezpečí, saje rozevřenými nozdrami dým a žár plamenů a bez pobízení letí jako splašené. Vůz praská, hrká, sténá, poskakuje a divoce se kymácí na nesčetných kamenech, není čas se jim vyhýbat – dál a dál terénem bez cesty. A Holub jen prosí Boha, aby to kola vydržela, aby žádné z nich neulítlo a aby se vůz nepřevrhl. Kůň se pod ním plaší, takže jej ovládne jen s největším úsilím, vítr jim žene do tváří všechen žár plamenů, oheň je už jen 30 kroků od rokle, kterou musejí projet. Konečně jsou v rokli, pokryti ranami na rukou a v obličeji od nesčetných pádů, uštváni tak, že nemohou popadnout dech a musejí na okamžik zastavit, děj se co děj. Ale to není ještě spása. Teď jde o to, dostat se na pahorek, a to znamená do vrchu a podle ohnivé stěny, sto kroků dlouhé a jen 30 kroků vzdálené. Stačí hořící větev, zanesená větrem na plachtu vozu, a všechno poletí do povětří!

Ještě jedno úsilí, jha praští pod volskými čely, uštvaná zvířata supí, pěna jim lítá od tlam, horko je nesnesitelné, kouř oslepuje lidi i zvířata. Vůz se pojednou nebezpečně nahne k jedné straně a všichni spojují své síly, aby jej udrželi na všech čtyřech kolech. Vteřina největší úzkosti a konečně záchrana. Jsou na pahorku, v bezpečí, oddělení od požáru hlubokou roklí. Klesají únavou a oddechují, až jim žebra praskají. Černý vozka, jenž vedl vůdčí pár volů cestou necestou, má šaty rozedrané od trnů na cáry a z jeho potrhané kůže crčí krev sterými praménky. Zranění jsou všichni a nyní odpočívají, obvazují si rány, nemají už ani kapky vody a svlažují si rty octem.

Jedou dále krajem bez vody, s hrdly vyprahlými až hluboko do jícnu.

Vítr ustává a nepřináší už nejmenšího ochlazení. Žízni lidé i zvířata, žízni i celá země kolem nich. Půda je rozpukaná hlubokými brázdami, jak z ní slunce vysálo poslední krůpěje vláhy, hluboko ukryté, tráva, pokud ji oheň nespálil, je suchá a řeže jako drát měkké tlamy volů, jež se k nim sklánějí v žíznivé muce. Míjí den a nastává noc, pátá noc bez vody, když se zdáli ozve tlumené štěkání psů. Kde jsou psi, jsou i lidé, kde jsou lidé, musí být voda. To je jediná myšlenka, jež všechny ovládne. Naslouchají napjatě, aby určili směr, a zaslechnou jednotvárný zpěv černé dívky a chřest jejich kastanět.

„Nebeský zpěv pro naši zemdlenou duši!“ praví Holub, když o tom později píše. Nechávají vůz stát, kde právě je, a utíkají nocí k místu, odkud zní zpěv. Konečně vidí ohně domorodců a spěchají k nim s výkřiky, jež se drsně derou z vyschlých hrdel.

„Meci! Meci! – Vodu! Vodu!“ To je právě něco, oč je v černošských vesnicích nouze. Přinesou jim ve volském rohu odporně páchnoucí tekutinu a požadují půltřetího šilinku za několik doušků. Kdo by je nedal? O chvíli později jsou tu krajáče výborného čerstvého mléka – levnějšího než zkažená voda –, žízeň je zažehnána, Pit se vrací s Eberwaldem pro vůz a Holub s F. zažehuji táborový oheň. Vaří si večeři, odpočívají u vypřaženého vozu a pozorují jižní obzor, kde se stále ještě rdí nebe září plamenů. Hovor se ovšem točí kolem požáru. Jak vznikl? Domorodci to nevědí, ale oheň bývá v jihoafrické stepi častým hostem. Zkušený Eberwald vzpomíná, že jej úmyslně zakládají lovci pštrosů, aby zahnali plaché ptáky na terén s trávou, který si sami vybrali a obsadili. Jindy je to sám farmář, jenž ví, že na půdě, pohnojené popelem, vzroste hustší a bujnější tráva.

„Ať je to jak chce,“ praví Holub, ukládaje se ke spánku, „děkujme nebi, že jsme se z toho šťastně dostali!“ S těmi slovy usnul a jeho spánek nerušilo ani zuřivé štěkání psů, ani naříkavý smích plíživé hyeny.

LÉKAŘ ČERNÝCH KRÁLŮ

Anglický vliv sahal tehdy v jižní Mrice sotva k sedmadvacáté jižní rovnoběžce. Ohromné plochy země mezi touto pomyslnou čárou a řekou Zambezi byly na běloších nezávislé a rozpadaly se na četná černošská království, mezi nimiž vládl tou dobou – až na některé výjimky – mír. Kmeny sousedící s bělochy přijaly od nich povětšině jen stinné stránky civilizace a nalézaly se v úpadku. Kromě zmíněných již Korannů to platilo zejména o Batlapinech, rozdělených na několik menších království a žijících částečně již pod anglickým vlivem. Jejich ideálem bylo nic nedělat a pít co nejvíce kořalky. Je pozoruhodné, že vliv misionářů, který zde mohl být zvláště účinný, protože měl zaručenu všechnu pomoc bílých úřadů, vyzněl po třicetileté práci zcela nadarmo, zatímco vysoko na severu, mezi nezávislými černochy, daleko od každé podpory, přinesl mnohem kladnější výsledky. Tam se dal černý muž pohnout k lepšímu obdělávání půdy a naučil se zacházet s pluhem. I když křesťanské nauky zapustily jen mělké kořeny v duši primitivního syna přírody a nedovedly v ní ani po třicetiletém působení vyplenit býlí pohanských názorů a představ, nelze upřít, že po hmotné stránce přinesly mnohým kmenům blahobyt.

Co Holuba nejvíce zaráželo u pohraničních kmenů, žijících v sousedství bělochů, byla nouze o vodu, zaviněná jejich bezmeznou leností. Nedovedl pochopit, proč čekají celé hodiny u mělkých a znečistěných pramenů, až se s nekonečnou pomalostí naplní zase vodou, když je mohou vyčistit, prohloubit a opatřit hrází, jež jim zaručí mnohonásobně větší nádrže a odstraní všechen nedostatek. Přitom černoši vydírali na bílých cestujících neuvěřitelné poplatky za vodu. V jedné korannské vesnici žádali na Holubovi pět šilinků za napojení jednoho vola, což činilo při celém spřežení osmi zvířat nehoráznou částku 20 zlatých.

„Tolik nedám!“ prohlásil rozhodně a nabídl daleko méně. Nato nastalo hotové pozdvižení. Ze všech stran proudili k napajedlu bojovníci ozbrojeni asagaji a starými mušketami a s hrozným řevem se chystali bránit vodu, svůj nejcennější majetek.

„Byla to pekelná podívaná,“ praví o této pohnuté chvíli Holub. „Muži proklínali, částečně svou řečí, částečně holandsky, nejhůře ale nadávaly ženy, zatímco nesčetný zástup dětí, schovaných za chatrnými ohradami chýší, k tomu vesele hulákal.“ Eberwald a F. sáhli k puškám, ale to mělo za následek, že černoši na ně namířili muškety a začali hrozivě mávat vrhacími oštěpy nad hlavami.

I stará mušketa může člověka zabít a asagaj si nevybírá. Naštěstí odhadl Holub správně odvahu národa, holdujícího po desítky let kořalce. Zakázal svým druhům střílet a sám s revolvery v pouzdře se rozjel cvalem proti namířeným zbraním. Účinek předčil jeho očekávání, zbraně rázem poklesly, přední řady černochů se tlačily zpět, aby je Holubův kůň nepošlapal, a v několika okamžicích bylo okolí napajedla pusté. Jen za ohradami vykukovaly hlavy nadávajících černochů, ale ani jedna ruka se nepozvedla, aby vypálila na Holuba ránu z muškety anebo hodila po něm asagajem s hrotem ostrým jako břitva. A nebylo tomu dávno, co tentýž kmen pořádal odvážné nájezdy proti Burům za hranice Transvaalské republiky a potřel nejedno jejich „komando“, oddíl dobrovolné milice, která se s černochy nikdy nemazlila a dovedla řádit mezi porobenými kmeny velmi krutě.

„Ohnivá voda“ vykonala své dílo mezi jihoafrickými černochy stejně jako mezi severoamerickými Indiány. Holub sám byl často svědkem neuvěřitelných výjevů. V kraalu, černošské vesnici Mankuruany, krále Batlapinů, tísnilo se kolem jeho vozu všechno obyvatelstvo a žádalo kořalku. Polonazí muži, odění chatrnými kůžemi nebo cáry bělošských oděvů, ženy se špinavými koženými zástěrkami, a dokonce i nahé děti, celý ten zástup se vrhl na Holubův vůz s výkřiky: „Baas, verkup brandwen! – Pane, prodej kořalku!“ Nejrůznější věci nabízeli za výměnu: kůže antilop a šakalů, volské postroje, biče, jha, dřevěnou lžíci, a jakýsi stařík přinášel jediný svůj majetek, kotlík, v němž si připravoval jídlo. Rok předtím umírali tito lidé doslova hlady, poněvadž prodali nesvědomitým bílým obchodníkům za kořalku vše, co mělo jakoukoliv cenu.

„Nemám žádnou kořalku!“ odmítal neoblomně Holub všechny prosby.

Pokračoval v cestě, ačkoliv černoši, šílející touhou po alkoholu, se pověsili jeho volům na rohy, aby je zastavili, což se jim nakonec také podařilo.

„Byli jsme doslova obleženi,“ zapsal o tom Holub do svého cestovního deníku, „ale všechen ten křik, posunkování a odpor proti našemu odchodu nepomohly. Nedal jsem jim ani kapku ohnivé vody, a tak jim nezbylo než odejít a nechat nás táhnout dále. Někteří běželi za námi až k brodu a myslili, že jim povolím, když to ostatní neuvidí. Nabízeli pět šilinků za láhev, ale marně!“ Oddechli si všichni, když měli za sebou tento národ v hlubokém úpadku, z jehož bídy se bílý obchodník neostýchal kořistit. Příroda je odškodnila bohatě za všechny takové nemilé příhody. Nad řekou Konana projížděl Holubův vůz zemi, která by byla bývala rájem každému lovci. Travnatá rovina, 20 mil dlouhá a 7 mil široká, tvořila plochý hřeben výšiny, svažující se k řece, a jen lesíky mimóz, které ji ohraničovaly na východě, rušily pohled na nesčetná stáda pasoucí se zvěře. Antilopy různých druhů, pruhované zebry, jimž černoch říká „kvagga“, podle zvuku, který vyrážejí, ve stádech čítajících až 150 kusů, pakoně s ohromnou rohatou hlavou, četná drobná zvěř, z ptáků jeřábi a dropové, ibisové a kachny, kromě mnoha jiných opeřenců, to vše se zde klidně páslo a hnízdilo, nedbajíc valně přítomnosti lidí. Byl to opravdový přírodní park a Holub se tu utábořil na několik dní, aby zvěř pozoroval. Malé solné jezero na konci stepi nazval jezerem Jungmannovým k poctě našeho buditele a zaznamenal si aspoň přibližně jeho polohu na mapě. Byl by to rád učinil přesně, ale k tomu neměl prostředky. Opatřil si sice v Dutoitspanu za drahé peníze sextant a naučil se s ním zacházet, ale poněvadž se mu přes všechnu námahu nepodařilo sehnat plavební nebo hvězdářskou ročenku, zaznamenávající přesnou polohu slunce na různých zeměpisných šířkách pro různou dobu denní a roční, byl jeho přistroj bezcenný. I tak by jim byl mohl určovat jen zeměpisné šířky, k stanovení poledníku mu chyběl přesně jdoucí chronometr. Kreslil tedy mapy jen podle kompasu a podle přibližně stanovené denní délky pochodu a to bylo dosti nepřesné, ale mnozí jeho předchůdci neměli ani tuto možnost, zvláště v rovníkových pralesích.

Lovecké vášni Holub nikdy neholdoval a ani v přírodním parku nad řekou Konana neučinil výjimku. Vyšel si sice na čekanou na pakoně, ale nestřelil nic a ani se o to příliš nesnažil, pozoroval raději život v přírodě pod africkými hvězdami. U opuštěných chýši Barolongů našel ostatně tolik lebek pakoňů, antilop a zeber, že by byl mohl jimi zásobit všechna muzea světa.

Než opustili tento zajímavý kout světa, zažil Holub setkáni, které mu mohlo vynést značné peníze, kdyby byl býval mužem méně přísných názorů. Blízko jeho vozu se utábořil batlapinský obchodník, mohovitý černoch, cestující s důkladným vozem, taženým osmi statnými voly.

Pit, grikvaský černoch a toho času Holubův vozka, onoho muže znal. „Ó, to být teď moc velký baas,“ mínil, obraceje bělmo očí vzhůru, a vysvětloval Holubovi holandštinou, že tento Batlapin má doma velká stáda, dva vozy a dvě spřežení volů a že dopravuje zboží z černošské osady Molapo do démantových polí a velmi na tom vydělává. Původ černochova bohatství zjistil Holub záhy nato, když si u něho Batlapin vyžádal soukromou rozmluvu a ukázal mu malou krabičku s dvaceti démanty. Největší z nich měl asi tři karáty a černý obchodník se netajil tím, že mu démanty přinesl jeho sluha z démantových polí kimberleyských.

Nabízel celé toto bohatství Holubovi za jedinou libru šterlinků. Mladý Čech mohl koupit bez obavy, byl už daleko za hranicí anglického vlivu s jeho přísnými zákony IDB (zkratka z illicit dianiond buying, nezákonný obchod s démanty. Anglická vláda jej stíhala v okruhu své působnosti neobyčejně přísně, ježto šlo při něm vždy o démanty ukradené) a do původu zboží mu nic nebylo.

Věděl však, že to jsou kameny kradené, a to mu stačilo, aby rázně odmítl přes všechno Batlapinovo naléhání.

Neutěšené vesnice batlapinských a korannských černochů byly už dávno za nimi a prosinec rozhodil po stepi barevnou nádheru jihoafrického léta, když Holubův vůz projížděl spořádaným královstvím Montsuy, vladaře Barolongů. Tento neomezený pán nad životy 35 000 černých duši byl muž schopný, jenž čerpal názor na kořalku patrně z vlastní zkušenosti, jak hned uvidíme, a proto ji svým poddaným pod nejpřísnějšími tresty zakázal. Nejen to, nikdo nesměl skácet strom bez jeho výslovného souhlasu, což je nařízení neobyčejně moudré v zemi, kde je dřevo tak vzácné, že se dováží až z Norska, z druhého konce světa. A nakonec nutno ještě podotknout, že Montsua přijal křesťanství – jeho bratr Molema byl dokonce kazatelem – a nechal si od misionářů radit do té míry, že se jeho země stala obilnicí jižní Mriky. Lze z toho vyvodit, že čím méně má černoch na očích špatné příklady bělochů, tím ochotněji přijímá dobré stránky jejich civilizace.

Králův bratr, Molema, nabídl Holubovi stálé místo dvorního lékaře.

„Poslední bílý ňaka (lékař), který tu byl před tebou, se jmenoval Livingstone,“ pravil.

Holub nabídku samozřejmě odmítl. Nechtěl se uvázat mezi bělochy a neučiní tak ani pro „černé Veličenstvo“ – ale stejně to byl pro něho podivuhodný zážitek. Muž, jehož cestopisy hltal jako chlapec s mladistvou myslí, plnou blouznivých plánů, a jenž nepřestal být jeho vzorem, ani když dospěl, prošel těmito místy před ním! Je to opravdu skutečnost, že on, Holub, stanul tam, kde byl Livingstone, a že tento bodrý astmatický černoch, tisknoucí jeho ruku, mluvil s jeho slavným vzorem tak, jako nyní mluví s ním?

S takovými myšlenkami míchal Holub ve své cestovní lékárničce prášky pro místokrále, zatímco černoši seděli v kruhu kolem něho a dívali se na něj s posvátnou bázni. Bílý ňaka připravoval „veliké kouzlo“ pro jejich náčelníka a sypal je do docela malých kousíčků bílého papíru.

„Kdo z vás to odnese Molemovi?“ vzhlédl k nim Holub od své práce a byl doslova ohlušen výkřiky černochů, nabízejících se jeden přes druhého. Vybral si nejstaršího z nich, vetchého a k zemi ohnutého dědečka, jenž byl tím sice neobyčejně potěšen, ale když se měl chopit hotového léku, projevil nesmírnou bázeň a za nic na světě jej nechtěl vzít do ruky.

Holub to rozřešil krátce, přivázal balíček s prášky na konec biče malého kluka, který jej pak odnesl vítězoslavně místokráli, provázen dědečkem. Jednohlasný pokřik: „Monati, monati! – Krásné, krásné!“ svědčil o tom, že černoši jsou s tímto uspořádáním vrcholně spokojeni.

Obdarován tučnou ovcí za své léky opustil Holub kraal, kde sídlil „bathu ba lehuku“, „národ slova“, t.j. lid, který přijal slovo boží. Za krátkého pobytu v Molemově kraalu měl trochu příležitost nahlédnout do místních poměrů. Zdálo se mu, že černý misionář Molema projevuje jisté konkurenční city vůči svému bílému kolegovi, anglickému misionáři Webbovi, neměl však příležitost zjistit, jak dalece se shodují ve výkladu slova božího.

Se samým králem Montsuou se setkal o něco později cestou. Dvorní povoz neomezeného černého panovníka byl prostou dřevěnou bryčkou bez per, taženou dvěma koňmi. Při setkání s Holubovým vozem se bryčka zastavila a vyklopila celý svůj náklad, krále Montsuu, jeho přítele Chatsitsive, krále Bankvenů, a ministerského předsedu tohoto monarchy. Jako poslední vystoupil „domorodý světák“, černý tlumočník znalý angličtiny, vyptal se Holuba, kdo je, a beze všech okolků ho představil černým králům a ministerskému předsedovi. Pit přinesl soudky, černá Veličenstva se za ně posadila a začala se bavit s Holubem družně, jako by se znali léta. Oblečeni po evropsku vypadali pokrokově, ale jejich černé duše se nicméně projevily okamžitě, jakmile jim Holub ukázal své hady, žáby, mloky, štíry a jinou havěť, naloženou do lihu.

„Všichni uskočili s velikým křikem,“ zapsal si večer o tom do svého deníku, „a Montsua napřáhl proti láhvi své kiri a nechtěl přistoupiti blíže. Díval se hned na mne, hned zase na láhev a uklidnil se, teprve když jsem ho ujistil, že hadi spí v bučula a makao, pivě bělochů, a nemohou ven.“ Snad tento pohled na pivo bělochů sňal z krále Montsuy falešný ostych a přiměl ho, že pověřil tlumočníka „jemným diplomatickým posláním“.

Muž poslal nejprve pryč oba černé sluhy a potom naznačil udivenému Holubovi, že Jeho Veličenstvo nepohrdne douškem brandy, ačkoliv je nejvřelejším šiřitelem abstinence. Holub byl sice krajním nepřítelem prodeje kořalky černochům, ale ti zde byli jeho hosty a hosté mají nárok, aby jim bylo něco dobrého nalito. Ovládl tedy rychle svůj údiv, vklouzl pod plachtu svého vozu a přinesl kvartovou láhev pravé skotské s krásnou barevnou nálepkou. Montsua na ni pohlédl zamilovaně, přesto se však nenapil, aniž učinil malé prohlášení.

„Piji jen jednou nebo dvakrát do roka, a to ještě jen půl skleničky vína!“ Dokázal hned nato nedůvěřivému Holubovi, že nelhal. Pozřel sotva půl lžíce brandy a hned se sháněl po vodě. Stejně nezkušeným pijákem byl i král Chatsitsive. Spolkl sice statečně dvě lžíce ostré lihoviny, ale krutě se zakuckal a tvářil se potom tak nešťastně, že se mu dal jeho královský přítel do smíchu. Zato ministerský předseda dopil s rozkoší obě odložené sklenky až do dna a chtivě je ještě vytíral prsty.

Morena (král) Montsua byl tehdy hostem krále Chatsitsiva a pobýval v jeho sídle Mošanengu, které leželo na Holubově cestě. Nic tedy Holubovi nebránilo, aby přijal královo pozvání a věnoval svou péči oběma Veličenstvům i třem ženám Montsuy, který se nastěhoval k příteli s celým svým početným dvorem.

„Divím se, moreno, že pobýváš tak daleko za hranicemi své říše,“ pravil Holub. Král mu prostřednictvím tlumočníkovým vysvětlil, že vinu na tom nesou Burové, kteří mu vypálili jeho sídelní město.

„Ale teď se vrátím a postavím si někde dále od hranic nové město!“ končil roztrpčený panovník, ponechávaje doktorovi k přemýšlení, oč je na tom lépe takový černý král než panovník bělochů. Nelibí-li se mu jeho soused, přestěhuje se prostě dál a postaví si obratem ruky nové hlavní město.

V Mošanengu pobyl Holub delší dobu a léčil své královské pacienty s velkým zdarem. Šlo o praobyčejné choroby, docela „bělošské“, ischias, revmatismus a katary dýchacích cest. Je to dokladem, že přírodní člověk na tom není se zdravím o mnoho lépe než zhýčkaný obyvatel kulturních měst. A kdyby byl – jak by se mohla vyvinout kasta lékařů-kouzelníků, kteří nechybějí v žádném černošském kraalu? Byli i v Mošanengu a sledovali nepříznivým okem úspěchy bílého konkurenta. Netroufali si však proti němu vystoupit, ačkoliv většina obyvatelstva byla pohanská, a tudíž na jejich straně. Věděli ostatně, že bílý ňaka brzy odjede a že potom zase opanují Montsuu. Že na něj měli velký vliv, poznal Holub záhy, a nijak se tomu nedivil, přestože Montsua byl křesťanem. Přesvědčil se již, že učení bílých misionářů není s to zapustit hlubší kořeny do duše černochovy prostě proto, že mu chybí předpoklady pro jakékoliv náboženství. Černoch je sice pohanem, ale v podstatě žádné náboženství nemá. Zbožňuje občas fetiše – ale bez velkého zápalu –, do abstraktní nauky o Bohu se však nedovede vmyslit. Má jakousi neurčitou představu neviditelné síly, vše ovládající, které říká „moremo“. Zbytek jeho víry je ve znamení strachu před duchy zemřelých, zvaných „barimo“, jejichž případný hněv odvrací tučnými provizemi, vyplácenými místnímu kouzelníkovi.

I živnost těchto černých kouzelníků, zvaných liňaka nebo ňaka, měl Holub příležitost trochu v Mošanengu prostudovat. Byli to mužové důstojní, vystupující na veřejnosti jen v pláštíku z kůže paviána a ordinující ve své chýši na kůži skvrnité hyeny. Úřad ňaky byl dědičný, ale kouzelník byl kdykoliv ochoten vzít do učení jiného adepta za poměrně nízký honorář jedné krávy a čtyř až sedmi zlatých a patrně ještě za slavnostní slib, že se po vyučení usadí někde jinde a nebude dělat mistrovi konkurenci. Lékařské učení u Bečuánců je tedy poměrně levné a netrvá tak dlouho. Jeho hlavním předmětem je docela rozumné sbírání léčivých rostlin, k tomu přistupuje ještě odříkávání různých čarodějných formulí.

Jak Holub zjistil, považovali mošanengští ňakové za nejúčinnější léčebný prostředek pot, jimž odchází z těla „zlý duch“, původce nemoci.

Pokrývka nebo kůže, do které je přitom pacient zabalen, připadne lékaři jako část honoráře. Jemu nevadí, že v ní vězí zlý duch, poněvadž je se všemi zlými duchy zadobře a nemusí se jich bát.

Daleko více než léčeni vynáší ňakovi prodej amuletů. Mají nejrůznější účel: rozmnožují stáda a úrodu majitelovu, chrání ho před nemocemi a dravou zvěří, propůjčují mu sílu lva a chytrost opice, činí ho případně i nezranitelným a současně zatemňují rozum jeho nepřátel. Mnohé amulety chrání celou vesnici. Takové se světí velmi slavně. U kmenů na Zambezi bývali přitom obětováni lidé, kmeny jižnější se spokojovaly voly, vždycky však končila upečená oběť v žaludku domorodců a největší podíl z ní uchvátil kouzelný lékař.

Činnost těchto ňaků byla sice velmi výnosná, nemohla se však rovnat výdělkům, jichž dosahovali jejich spolubratři, zvaní molojové. Byli to zlí kouzelníci se záporným postojem k lidstvu a jejich vliv býval tak mocný, že si ani králové netroufali proti nim zakročovat. Když se černoch chtěl zbavit někoho, kdo mu nebyl pohodlný, odebral se prostě k molojovi s řádným honorářem a ten už to nějak zařídil. Muže, jenž měl být odstraněn, buď sežrala dravá zvěř, nebo ho uštkl jedovatý had, anebo se najedl nezdravých plodů, po nichž zemřel, účinek byl vždycky zaručen.

Molojové byli pozoruhodní chlapíci, kteří dovedli přejít řeku, aniž se smočili, lezli po příkrých skalních stěnách jako mouchy a byli důvěrně spřáteleni se všemi lvy, levharty, hady a krokodýly v dalekém okolí svého působiště. Být molojem znamenalo víc než být králem, a „dobří kouzelníci“ – liňakové – se musili náramně snažit, aby žili se svými zlými kolegy na dobré noze, jinak jim molojové beztrestně kazili řemeslo a přiváděli je na mizinu.

Molojové si troufali rušit i velmi významný obřad, určený k dobru celé obce, popřípadě celého kmene, zaklínání deště. V jižní Africe, kde jsou nevítaná období sucha dosti častým zjevem, patří tento obřad k nejrozšířenějším slavnostem. Liňakové jen dříve posvětí určité místo, zpravidla kus plodné půdy, ženy je zorají a kouzelníci zasejí posvěcená semena za tance a odříkávání různých čarodějných průpovědí. Potom je až do žní přísně zakázáno lámat větve určitých stromů, a teprve přede žněmi se řežou – zase za slavnostních obřadů – větve jednoho druhu akácie, jimi se potom spravují ploty dobytčích ohrad, nejprve u krále a potom i u neurozených obyvatelů kraalu. Cestovatel, jenž tyto zvyky nezná a chtěl by si nalámat větve stromu před tímto obřadem, má co dělat, aby vyvázl se zdravou kůži.

Když se všechny ty obřady jak se patří provedou, déšť někdy přijde a jindy zase vůbec nesprchne, a v očích černého lidu má většinou na neúspěchu zásluhu zlý kouzelník, moloj. Zdá-li se mu úplata, kterou dostal, aby nerušil kouzla ňaků, malá, zpustoší posvátná pole, načež se duchové urazí a pošlou déšť jinam. Moloj zná i účinnější prostředky, jimiž lze zmařit blahodárné dílo ňaků. Spálí například zelené větvičky určitého keře a pronáší přitom tajemná a mocná zaklínáni. Když i tohle selže, střílí z muškety na mraky, což podivuhodně připomíná střelbu, kterou provozovali naši bílí předkové z moždířů proti mrakům, když si nepřáli, aby jim pršelo na úrodu.

Nedbaje molojů ani liňaků, přemlouval král Montsua Holuba, aby se u nich usadil jako lékař.

„Budeme ti platit sloními kly a pery pštrosů a získáš velké bohatství!“ lákal ho, ale Holub odmítl. Nedbaje králova naléhání, poručil, aby se zapřahalo, ježto doba, kterou si určil pro svůj pobyt v Mošanengu, již uplynula. Než odjel, přinesli mu královští sluhové lékařský honorář, krásná pštrosí pera, která měla tehdy značnou cenu, a libru šterlinků v hotovosti.

„Ta pera jsou pro tvou nejmilejší ženu,“ řekl milostivě král Montsua, přihlížeje k přípravám k odjezdu. Velmi se podivil, když se dozvěděl, že Holub dosud žádnou ženu nemá, a důtklivě mu radil, aby si honem nějakou opatřil.

Holubův vůz vyjížděl z Mošanengu směrem k severu, s četnějším a zdatnějším spřežením, než s jakým přijel. Dva slabší voly Holub prodal, od krále získal výměnou za Sniderovu zadovku čtyři krásné tahouny a stejný počet zvířat zakoupil od anglického obchodníka, usedlého v Mošanengu. Čtrnáct silných volů táhlo nyní těžký vůz jihoafrickou stepí.

ZTRACEN V PRALESE

Krásná vysočina s ohromnými žulovými sloupy a pyramidami ohraničovala na severu Chatsitsivovu říši proti říši Sešelově, obývané Bakveny.

Holub ji pojmenoval v upomínku na svého přítele a mecenáše vysočinou Náprstkovou a zakreslil si její směr a přibližný rozsah do své mapy. V druhé polovině prosince, za plného jihoafrického léta, sjížděl jeho vůz po příkrých severních svazích vysočiny do nezávislé říše Sešelovy, obydlené 40000 Bakveny. Sídlo královo, Molopolole, leželo jen asi 50 km od jižních hranic říše, v krásné poloze, která Holuba překvapila. Příjezd jeho vozu byl ovšem událostí a král sám nelenil pozvat ho k sobě „na čaj“.

Král Sešele, černý diplomat a intrikán, muž, jenž si nevybíral v prostředcích, aby svůj beztak značný majetek ještě více rozmnožil, byl tehdy na vrcholu moci. Vděčil za ni hlavně rozervaným poměrům v sousední říši bamangvatské, do nichž zasahoval. Podporoval střídavě tu či onu bojující stranu, podle toho, kdo mu více platil. Nebyl skromný, a poplatky, které za svou ochranu pobíral ve volech, sloních klech a pštrosích perech jež mohl snadno na místě směnit za peníze bílých mužů, ježto v jeho sídle byla nejen stanice misionářská, ale též stanice obchodní, vybudovaná Angličany – činily až několik tisíc liber šterlinků. Odvrátil se okamžitě od toho, kdo už nemohl platit, ba dal dokonce proti všem zákonům pohostinství zavraždit chladnokrevně jednoho z nápadníků bamangvatského trůnu, který se k němu utekl pod ochranu, když už neměl čím zaplatit.

Jako mladík se naučil Sešele od Livingstona lépe vzdělávat svá pole, ale při svém vyvinutém smyslu pro obchod nezůstal jen při výtěžku poklidného zemědělství. Zavedl různé výnosné novoty, mimo jiné těžké poplatky, za něž uděloval holandským lovcům právo honitby v určitých částech své země. Poněvadž současně zakázal pod trestem smrti svým poddaným ukazovat lovcům prameny, vraceli se tito nebožáci s nepořízenou, protože nechtěli riskovat smrt žízní, a zvěři se dařilo dobře. Sešele se dal ve svých mladých letech pokřtít – zvědav, co mu to vynese –, ale brzy zjistil, že učinil špatný obchod. Zdrcující většina jeho poddaných zůstala při pohanství svých otců a přenesla po tomto králově činu svou náklonnost na jeho bratra. To se mohlo stát později nebezpečným, ale nebylo dosti na tom, po Sešelově odpadnutí stal se jeho bratr nejvyšší hlavou všech kouzelníků a pobíral nyní sám různé desátky z veřejných obřadů. Sešela to velmi rmoutilo, ale jeho důvtipný duch našel záhy radu. Sešele zapálil svíčku Bohu i ďáblu, chodil sice dále na mše a dal také pokřtít své děti, ale stejně pilně se účastnil i všech pohanských obřadů svých poddaných, zejména zaklínání deště, a vybíral za to příslušné poplatky.

Jako polehčující okolnost Sešelova nedostatku morálky nutno uvésti, že jeho bílí sousedé, Burové, s nimiž hraničil na východě, mu nemohli být zářným příkladem ctnosti. Když se Bakvenové za pomoci zlepšeného zemědělství vzmohli, vpadli Burové do jejich kvetoucí země, krutě ji poplenili a odtáhli s ukořistěnými stády, odvádějíce muže do otroctví. Pro trestnou výpravu měli jistě důvod, Bakvenové nebyli žádnými neviňátky a tu a tam ukradli z burských ohrad slušný kus dobytka, ale trest byl přece jen neúměrný a nedůstojný civilizovaného bělocha.

Že se černoši vzmohli znovu, dokazovalo nejen nové sídelní město Sešelovo – Burové vypálili staré do poslední chaty – postavené v nepřístupných skalách velmi malebným způsobem, ale i královský palác. Angličané jej zbudovali Sešelovi podle evropského vzoru – ze dřeva ovšem – a dodali i celé vnitřní zařízení, všechno to přišlo na nikoliv nepatrnou částku 3000 liber šterlinků, kterou král hladce vyplatil ve volech a pštrosích perech. Sešelova pověst daleko přesáhla hranice jeho říše a Holub byl tedy právem zvědav na tohoto krále, když se ubíral na čaj do jeho rezidence. „Tartuffe v černé kůži,“ řekl si, jakmile spatřil tlustého, po evropsku oděného padesátníka, z jehož tučné tváře zmizel jen zřídka úsměv, plný falše.

Ceremoniál na královském dvoře nebyl ještě náležitě vžit, a tak se stalo, že Holub, provázený králem a jeho ministry, zastihl Její Veličenstvo královnu, jak si nenuceně hoví na dvoře paláce na volské kůži. Sešele se zamračil a řekl ji bakvenštinou, které Holub nerozuměl, několik ostrých slov, po nichž se královna zvedla a s rychlostí neúměrnou její tloušťce zmizela ve svých komnatách. Králova tvář nezůstala dlouho zachmuřená, roztáhla se hned nato pyšným úsměvem nad upřímným údivem, který dal najevo Holub, když vstoupil do přijímacího pokoje. Měl k tomu všechny příčiny. Z prostředí slaměných chýši a polonahých obyvatel s koženou zástěrkou jako jediným oděvem octl se pojednou v pokoji zařízeném velmi vkusně po evropsku. Sedl si bez okolků na křeslo, potažené červeným sametem, kdežto král si na svém křesle prostřel nejprve kapesník, než se usadil, jak to kdysi – a před mnoha lety – dělali u nás ostýchaví venkované na návštěvě v městě.

Majestátní královna Masebela, nesoucí jméno svého nejmladšího syna, přišla brzy nato „v dvorním oděvu“ z kartounu, s vlněným přehozem a pestrým šátkem na hlavě. Zábava pokračovala za častého zíváni královny – znala špatně angličtinu a nudila se, nerozumějíc hovoru. Její manžel to nesl nelibě a snažil se potlačit její přestupky proti dobrým způsobům kašláním a mírným kopáním pod stolem. Konečně se objevil nejmladší princ Sebele a hlásil, že čaj je připraven. Pilo se v jídelně, na stole byl prostřen bílý ubrus, a až na to, že králův šálek měl formát dobrého litru, bylo vše ostatní dokonalé, příbor z krásného porcelánu, cukřenka a kleštičky na cukr z těžkého stříbra a dobrý, po evropsku připravený moučník.

Mladý Čech cítil, že se od něho očekává nějaký proslov, a proto vstal a spustil angličtinou, která nebyla o nic lepší než angličtina králova, a tudíž domorodcům velmi srozumitelná.

„Králi! Když jsem byl třináctiletým hochem a četl jsem poprvé knihy velikého ňaky Livingstona a v nich jsem našel tvé jméno, opravdu jsem si nepomyslil, že tě jednoho dne uvidím, budu s tebou mluvit, a že dokonce budu popíjet čaj a jíst koláč v tvém domě!“ Král, jenž byl stejně zběhlý v kouzelnických zaklínáních jako v citátech z bible, odpověděl slavnostně:

„Cesty prozřetelnosti jsou obdivuhodné!“ Při tomto výroku zamžoural na Holuba vlídně levým okem, zatímco pravé upřel hněvivě na královnu. Zjistil, že Její Veličenstvo podřimuje, a to ho tak rozlítilo, že svou choť přivedl k vědomí rázným kopnutím nepřestávaje se přitom vlídně usmívat –, až ubohá žena téměř narazila čelem o svůj šálek čaje.

Po čaji si Holub prohlédl s oběma misionáři, kteří byli rovněž Sešelovými hosty, okolní skály. Poskytovaly malebný pohled a jedna z nich, s vysokou hladkou stěnou, nesla podivné jméno: „mora-a-khomo“, „otec volů“, podle dobytkáře, který zde kdysi sídlil. Starší z misionářů prozradil Holubovi, že měla donedávna jiné určeni, velmi ponuré, za noci byli z ní svrhováni staří a churaví příslušníci kmene, a to vlastními členy rodiny a za přispění příbuzných. Tímto jednoduchým způsobem se černoši zbavovali invalidů, kteří byli rodině i obci na obtiž. O pohřeb se nemusili starat, zpravidla jej obstarali ještě téže noci šakalové a hyeny.

Působením misionářů se podařilo tento ohavný zvyk odstranit. Staří neduživci už nebyli shazováni z vysoké skály a rychle usmrcováni, jejich příbuzní je nyní potají zavlékali do pralesa nebo do širé stepi, daleko od domova, kde hynuli zvolna hladem a žízní anebo v zubech a drápech dravé zvěře.

Rok 1873 se chýlil ke konci, když Holub opouštěl sídlo pokrokového krále Sešela. Jeho poslední dny nepřinesly mladému cestovateli mnoho dobrého a rok příští zahajoval stejně neblaze. Těžký Holubův vůz se vzdálil od Molopolole sotva patnáct anglických mil, když dva černí sluhové, najati cestou, tajně prchli a vzali s sebou dva nejstatnější voly – pro každého jednoho, aby nebylo mezi nimi hádek. V Molopololi je samozřejmě nehledali a stopa také uhýbala od tohoto místa daleko do stepi. Holub šel po ní pět hodin, potom se musil dalšího pronásledováni vzdát, poněvadž mu těžká obuv rozedřela nohy do krve. Vydal se zpět k vozu, zatím co Pit a Boly se hnali neúnavně dále po sotva patrné stopě. Cesta zpátky byla pro Holuba jediným utrpením. Musil jít bos, boty vůbec už nesnesl na nohou, a údolím, kam vítr zanesl nesčíslná trnitá semena rostliny, která Burové nazývají „ďáblovými kaménky“. Byla téměř půlnoc, když dorazil do ležení s nohama, které byly jedinou ranou.

Dávno před cílem dostihli jej oba pronásledovatelé, zanechali marného úsilí, když jim stopa zlodějů beznadějně zmizela na skalnaté půdě. Další cesta šla hlubokým pískem, kde vůz, zbavený dvou nejsilnějších zvířat, postupoval jen s velkými obtížemi. Ke všemu ještě krajina stoupala citelně k severu, kam mířili. Přímá vzdálenost mezi Molopololem a Šošongem, cílem jejich pouti, činila jen 128 mil, což je i pro těžký vůz za příznivých podmínek záležitost nejvýš jednoho týdne. Za afrického léta, kdy slunce rychle vysušuje všechny kaluže, nelze však tuto cestu volit a nedostatek vody nutí k četným oklikám. To se stalo i Holubovi, a tak je Nový rok zastihl v řídkém pralese, který vystřídal písečné duny s nesčetnými stopami lvů a levhartů. Utábořili se u mělkých louží, kde nedávno pobývala velká lovecká společnost jednoho ze Sešelových synů. Tam oslavili počátek roku 1874. Podstatnou část hostiny tvořily kýty antilopy, kterou Boly den předtím zastřelil, bodrý Hannoverák upekl také jakýs takýs koláč a slavnost skončila přípitkem vínem, jehož vezl Holub s sebou několik lahví. Pronášeli jej, zatímco obřadně stáli a dívali se před sebe k velikému údivu masarvského černocha, jenž je vedl, černoch se potom vyptával Pita, zda to bílí mužové mluvili ke svému „morimovi“ a co mu říkali.

Až k večeru posledního dne roku bylo Holubovi o tolik lépe, že byl s to urazit několik set kroků bez berlí a bez pomoci svých druhů. Příští den už to nevydržel, a osvěžen silvestrovskou hostinou, vydal se před polednem s dvojkou a tuctem nábojů na lov. Sotva 700 kroků od ležení narazil na stádo pakoňů – gnů, jak jim říkal černoch – a při jejich pronásledování zkřižoval stopy žiraf. Tato dlouhokrká zvířata ho vábila daleko více než pakoně, s nimiž se už sešel vícekrát. Vydal se za nimi v žhavém slunci, před jehož paprsky trnité větve mimóz téměř vůbec nechránily, a v loveckém zápalu si přestal všímat cesty i směru. Zvířata nedohonil, a když se unaven konečně zastavil, shledal, že zabloudil.

Kompas si s sebou nevzal, nemínil se daleko vzdálit od vozu. Sluneční úžeh ho zbavil schopnosti rozumně uvažovat, jinak by nebylo bývalo těžké určit podle polohy slunce aspoň přibližně směr pochodu k cestě, spojující obě černošská města, Molopolole a Šošong.

„V mé hlavě to rachotilo jako ve mlýně a ve spáncích to bolestně bodalo,“ říká Holub při vzpomínce na onu zlou chvíli a diví se, že ho nenapadlo podívat se na slunce dřív než večer, kdy už byl několikahodinovým blouděním v největším úpalu tak vyčerpán, že nemohl dále.

Nedbaje, že mu trnité větve rozdírají šat i kůži, vylezl na strom a střílel v přestávkách z pušky, aby přivolal pomoc černochů, kteří snad lovili v pralese. Vylezl na opuštěné hnízdo termitů a volal, pokud měl hlas ve vyschlém hrdle, zbývalo mu už jen po jednom náboji v každé hlavni, ostatní střelivo spotřeboval. Poslední náboj musel šetřit pro případ, kdyby se setkal s nějakou šelmou. Na jeho voláni se neozvala žádná odpověď, jen prales zněl obvyklým štěbetáním ptáků a vřeštěním opic.

Vyčerpán tělesně i duševně, sklouzl Holub po hladké stěně ohromného mraveniště a dal se do smíchu nad bezúčelnosti své snahy přivolat pomoc v kraji, kde v okruhu desítky mil není lidského obydlí. Smál se šíleně a křečovitě, až ho zachvátil kašel, který zase trochu vyjasnil jeho myšlenky.

Rozhlédl se kolem sebe a po dlouhém uvažování si vybral směr, o němž se domníval, že ho může přivést do tábora. Začal se potácet pralesem, pomalu, vlekl za sebou nohy jako těžká olověná závaží. Puška ho nesnesitelně tížila a jednu chvíli ji chtěl už zahodit, ale zavčas si uvědomil, že je to jeho jediná zbraň proti dravcům. Tak šel až do setmění a potom se zastavil. Nemělo smyslu jít v noci, byl by jen marně bloudil dokola, jak si správně uvědomoval. Rozhodl se, že stráví noc v pralese, a začal shánět suché dřevo na táborový oheň, který by zaháněl dravce. Po značném úsilí si je nakupil na malou hromadu a potom sáhl do kapsy pro sirky. Nebyly ani v kapse kabátu, kam je obvykle dával, ani v jiných kapsách. Tvrdošíjně pokračoval v hledání, domnívaje se, že snad některou kapsu vynechal, až se konečně marného úsilí vzdal. To byla zlá rána, ale ještě neztrácel naději. Což kdyby se pokusil zapálit větve výstřelem? Nalámal je na malé kousky a obětoval jeden náboj – předposlední. Oheň šlehne z hlavně, ale tvrdé dřevo nechytí…

„Teď se mne zmocnilo holé zoufalství,“ přiznává. „Šílené myšlenky se hnaly mým mozkem jako v horečném blouznění a kletby se mi draly na rty. Cítil jsem, jak všechny moje síly mizejí, a vzpomínám si ještě jen, jak jsem padl na kolena a rozpřáhl obě ruce a jak se v tomto okamžiku vrhla na zem přede mnou černá postava, plížila se ke mně a chopila se mne.

Byl jsem zachráněn, zachráněn Masarvou, jenž šel tudy do osady, kterou jsme včera minuli, Masarvou, který urazil mnoho mil od místa, ležícího na západě, kde časně ráno zabil pakoně.“ Holub měl jen jedinou touhu: pít! Dal ji najevo posunky a černý samaritán sáhl do koženého vaku, který měl přehozený přes záda, a vytáhl z něho hrst čerstvých jahod. Holub zahnal tu nejkrutější žízeň a začal se pracně dorozumívat o cestě k svému vozu. Masarva se přívětivě šklebil a ukazoval před sebe do houstnoucí tmy.

„Paat, paat!“ opakoval a Holub porozuměl, že jde o zkomolený holandský název cesty, sjízdné pro vozy. Masarva si přehodil jeho dvojku přes záda, kde už měl vak se zásobami a tři své asagaje, a našel hned na počátku cesty kaluž, z které pívali pakoně. Zanechali tam naštěstí trochu zkalené a hlínou promíšené vody pro lidi, a vodou osvěžený Holub mohl pak jít rychleji. Byla už čirá tma, ale černoch se pohyboval tak jistě, jako by před ním ležela jasně osvětlená cesta. Bouře přehnala přes ně okraj svého pláště a tropický déšť bubnoval velkými kapkami na vysílené tělo bělochovo, nepřinášeje žádné úlevy. Byl to déšť teplý a Holubovi, jenž lačně srkal vláhu ze spojených dlaní, se zdálo, že chutná sírou. Čas se zoufale vlekl a každá jeho minuta odnášela s sebou něco z prchajících sil k smrti unaveného bělocha. Kráčel už jen mechanicky, opíral se stále více a více o ubohého Masarvu, který klesal pod nezvyklým břemenem.

Dlouho už se mu myšlenky mátly, chvílemi usínal v chůzi. Domníval se, že je to přelud jeho vyčerpané mysli, když zaslechl štěkání psů. Ale nebyl to přelud a jeho věrný Niger, větřící pána, vyběhl jim daleko vstříc, následován Eberwaldem a Bolym, kteří chovali už nejhorší obavy o osud svého velitele.

U VÁLČÍCÍCH BAMANGVATŮ

Den po návratu z bludné pouti pralesem nastoupil Holub poslední úsek cesty, který ho dělil od Šošongu, hlavního města bamangvatské říše. Musili jet dlouhou oklikou. Déšť zkazil obvyklou stezku tak, že byla zcela nesjízdná. Prodírali se houštinami a hned na začátku cesty míjeli ožrané zbytky gazely, uštvané hyenou. Brzy potom učinil Holub jeden ze svých nejpodivuhodnějších nálezů na půdě Mriky, byl to zrezavělý zbytek moderní americké pumpy, kterou si dal přivézt podnikavý král Sešele, aby mohl prodávat bílým cestovatelům za drahé peníze doušek vody. Jeho černí poddaní se však nevyznali v mechanice a brzy zkazili pumpu tak, že tentokrát investoval král Bakvenů své peníze velmi špatně.

Dva dny po Třech králích vjížděl Holubův vůz do nejsevernějšího místa pouti, Šošongu, hlavního města Bamangvatů, ležícího už na sever od obratníku Kozoroha. Kdysi to bývalo největší město nezávislých Bečuánů s 35 000 obyvateli, z nichž tou dobou zbývala po stálých bojích v královské rodině jen asi pětina. Nyní v něm vládl Sekhomo, zlý duch země, jehož nenasytná ctižádost vznítila dlouholetou občanskou válku. V době Holubova příchodu stála již tisíce lidských životů, byla však ještě daleko od svého konce.

V nekonečných řadách se táhly slaměné chýše šošongské a podivnou skvrnu v celkovém obrazu tvořilo pět stavení z pálených cihel a s taškovou střechou, sídlo misionářské a obchodní stanice. Šošong byl důležitou křižovatkou tří cest do nitra jižní Afriky a sluha boží i sluha mamonu, oba v něm toužili získat půdu. Ale Sekhomo, zlověstný krvežíznivec, osvědčil podivuhodnou moudrost, jako by věděl, že ho to bude stát celou ruku, podá-li jednou bělochům prst, odmítal tvrdošíjně prodat jim i nejmenší kousek půdy. Po dlouhém naléhání jim sice bezplatně propůjčil místo, kde si směli postavit svá obydlí, ale ponechal si právo kdykoliv je zase požadovat zpět.

V té době měl už Sekhomo slavnou pověst bojovníka, získanou dlouholetými válkami na útraty nejrůznějších nepřátel. Národ Bamangvatů, jemuž zase právě na čas vládl, vycvičil se častými boji na velmi dobré vojáky a válka se mu stala takřka řemeslem. Jen tím byly umožněny ustavičné zápasy jednotlivých uchazečů o bamangvatský trůn.

Černý Napoleon Sekhomo se začal učit válce v časném věku. Byl sice nejstarším synem krále Khariho, ale podle podivných nástupnických zákonů černochů neměl právo na trůn. Po králi, jenž padl v boji, zbyla totiž manželka, uznaná královna, a řádnými dědici trůnu byli její synové, narození několik let po smrti krále Khariho ze sňatku s jedním náčelníkem.

Sekhomo se však nemínil podrobit zákonitým zvyklostem. Proslavil se v boji s loupežnými Makololy, kteří se stěhovali od řeky Oranje nahoru k Zambezi a cestou, aby nevyšli z cviku, pokusili se zpustošit bamangvatskou zemi. Sekhomo zahnal jejich zadní voj do soutěsky, z které nebylo východu, a potřel jej do posledního muže. To mu zjednalo mezi bamangvatskými náčelníky takovou slávu, že ho vyzvedli na své štíty – v neobyčejné obdobě se zvyky římských pretoriánů – a provolali jej za krále.

Co teď s legitimními dědici trůnu? Byli to sice nevlastní Sekhomovi bratři, ale to mu nevadilo, aby nenařídil jejich smrt. Starší z obou princů byl skutečně zavražděn, ale mladší, Mačeng – nyní zákonitý dědic bamangvatského trůnu – unikl a utekl se i s matkou pod ochranná křídla „černého Tartuffa“, krále Sešeleho. Zde však měl to neštěstí, že padl do rukou Matabelů, pořádajících právě nájezd na bakvenskou říši. Byl od nich zavlečen do otroctví a vychován v tuhé kázni jako prostý voják. Matabelové sídlili na východ od Bamangvatů a byli jedním ze zulských kmenů, pověstných dokonalou vojenskou výchovou, velkou statečností a také zcela úměrnou surovostí. Dali později mnoho práce i moderně vyzbrojeným Angličanům a při jednom tažení proti nim padl také Ludvík, jediný syn císaře Napoleona III., který sloužil jako dobrovolník v anglickém koloniálním vojsku…

Matabelové pokládali všechno ovoce práce sousedů za svou zákonitou kořist a pořádali na všechny strany nájezdy, které se jim také při jejich bojovnosti a odvaze pozoruhodně dařily. Měli štěstí tak dlouho, dokud se neutkali se Sekhomem, který se jim postavil do cesty v bamangvatských horách a nejen jejich útok odrazil, ale pobral jim všechna stáda, která uloupili. Jeho vojenská sláva tím vyrostla až do nebe a všichni zulští nespokojenci se utíkali pod jeho ochranu. Přijímal je ochotně a vytvořil z těchto otužilých, kázni i vojně zvyklých bojovníků jádro své armády.

Všechno by snad bylo dobře dopadlo a Sekhomo mohl klidně vládnout bamangvatské říši až do sešlosti věkem, nebýt černého intrikána Sešeleho.

Sousedil s Bamangvaty na jihu, panoval vlastně nad spřízněným národem a sám si činil nároky na bamangvatský trůn, ale byl dosti moudrý, aby uznal, že se dva trůny najednou těžko drží. Umínil si proto, že vytěží ze situace, co se dá, a hezky ze zákulisí tahal nitky černých loutek. Za pomoci bílých misionářů dosáhl především toho, že Mačeng, jediný legitimní nápadník bamangvatského trůnu, byl z matabelského zajeti propuštěn.

Přijal ho ve svém sídelním městě s velikou slávou a to zjednalo Mačengovi značnou vážnost i doma, kde už měli lidé rázného Sekhoma pomalu dost.

Nejvlivnější bamangvatský náčelník Lukuru se přihlásil k Mačengovi, provedl státní převrat a dosadil ho na trůn.

Nyní se zase utekl k Sešelemu Sekhomo a byl přijat s otevřenou náručí a takřka současně s posly Mačengovými, kteří přinášeli od nového krále pštrosí pera a slonovinu za pomoc, kterou mu Sešele poskytl při dobývání trůnu.

Sláva nového krále zanedlouho vybledla. Mačeng zaváděl v zemi despotický řád zulských Matabelů a jeho poddaní se ho záhy nabažili. Čukuru od něho odpadl první a po boku Khamy a Khamena, Sekhomových synů, pozvedl proti němu národ. Byl opět vydatně podporován Sešelem. Mačeng byl vyhnán, Sekhomo se vrátil na trůn a vyhnanec se uchýlil opět k Sešelemu. Ten ho přijal velmi vlídně, těšil se na nový obchod. Skutečně se potom pokusil přepadnout s ním Šošong, ale byl poražen a jako dobrý diplomat svedl neúspěch podniku na Mačenga.

Klid v bamangvatské říši pod Sekhomovým žezlem netrval dlouho a proměnil se ve války ještě krvavější, než byly ty předchozí. Byly to války otce proti synům, Sekhoma… pohana… proti Khamovi a Khamenovi, kteří se dali pokřtít, křesťankou byla i žena následníka trůnu Khamy, dcera vlivného Čukury. Sekhomo byl přesvědčen – zda právem, těžko říci –, že Khama proti němu organizuje se svými křesťany stát ve státě, a všemi prostředky se snažil tohoto svého prvorozeného syna zahubit. Neváhal použít zlých kouzelníků, molojů, a když si Khama tropil z jejich kouzel žerty, zavolal si na pomoc nevlastního bratra Mačenga, s nímž uzavřel spojenectví proti vlastnímu synovi. Oblehl s ním Khamu ve skalách a hubil jeho přívržence, ale sám na to doplatil.

Mačeng těžil ze staré osvědčené pravdy, že když se dva perou, třetí se směje, a použil rozbrojů mezi otcem a synem, aby se sám zmocnil trůnu.

Vyvstal mu však brzy vážný nepřítel v Khamovi, jenž chodil do školy válečného umění k otci i ke strýčkovi. Královský princ shromáždil kolem sebe něco svých přívrženců, kteří přežili porážku, posílil je stoupenci Sekhomovými, a zejména dobrými střelci, které mu poslal za patřičnou úplatu opět Sešele. Vedl je neohroženě proti matabelské jízdě, kterou si zavolal Mačeng na pomoc, rozptýlil je geniálně v rojnicích a vybral jim tak dobré postavení v málo přístupném terénu, že sestříleli bez vlastních ztrát matabelské jezdce jako dýně na cvičišti. Mačengova porážka byla zdrcující. Mačeng uprchl a dobrosrdečný Khama dosadil svého nevlídného otce na trůn. Dočkal se však brzy špatné odměny. Otec ho nepřestal podezřívat a brzy ho vypudil i s jeho věrnými do bažinatých krajin v západním Bamangvatsku, kde i černoši mřeli jako mouchy. Nebylo dosti na této jedné ráně. Sešele, aby se zavděčil Sekhomovi, jehož vládu považoval nyní za trvalou, dal zabít Khamova tchána Čukuru, jenž si vyžádal jeho ochrany. Khama tak pozbyl svého nejmocnějšího přívržence. Dlel v době Holubova prvního příchodu do Šošongu právě ve vyhnanství, takže se s ním Holub tehdy neshledal.

V Šošongu zůstal Holub plných čtyřicet dní. Byl vlídně přijat Sekhomem a rád by se byl zdržel ještě déle, ale nešlo to, ježto se jeho zásoba platidel valně ztenčila. Musil si zachovat prostředky na dlouhou zpáteční cestu, a pospíchal proto, aby se seznámil s místními zvyky a sehnal co nejvíce příspěvků pro své přírodopisné a národopisné sbírky. Výměnou získal kromě zbraní a nářadí domorodců i Sekhomovy válečné bubny – král mu je přenechal v dobré víře, že už je nikdy nebude potřebovat –, amulety a mnoho jiných věcí, kterými naplnil tucet beden.

Svými zvyky se Bamangvaté celkem mnoho nelišili od jižnějších kmenů, které Holub již poznal, přece však tu našel některé zvláštnosti. Tak například žena se nesměla dotknout hovězího dobytka a statečný bamangvatský bojovník dojil sám s vážnou tváří krávy. Tentýž válečník, jenž bez bázně čelil puškám a oštěpům, bledl – pokud černoch zblednout může hrůzou, když si sova sedla na jeho chýši. Běda, jestliže si kráva vzpomněla a začala oháňkou tepat zemi! To nedělá rozumná zdravá kráva, to je zlonosná „tiba“, jež přivede zármutek, nemoc a smrt do obydlí majitelova.

Bohatý ji porazí a zahrabe, chudý se snaží napálit s ní bělocha nebo aspoň sousední kmen. Zpravidla se černochovi prodej nepodaří, protože každý Bečuánec ví, že se neočarovaná dojnice zásadně neprodává.

Také Bamangvaté měli své posvátné zvíře, po němž nikdy nehodili oštěpem a nevypálili ránu z pušky, byl to roztomilý druh gazely, mnohem sympatičtější než krokodýl, jehož se zase nedotkne žádný Bakvena.

U Bamangvatů viděl Holub důvtipný způsob, jakým liňakové usvědčovali zloděje. Připomínal silně žert abbého Dobrovského s kohoutem pomazaným sazemi, jehož se zloděj nechtěl potmě dotknout z obavy, aby kohout nezakokrhal. Černošský kouzelník dá přinést kotel s prosnou kaší. Tvrdí, že to není obyčejná kaše, ale kaše očarovaná, přinášející smrt zloději, jenž ji spolkl, naprosto však neškodná pro černocha poctivého. Osoby podezřelé z krádeže usednou kruhem kolem kotle, načež dostane každý po příslušném poučení od kouzelníka lžíci očarované kaše. Ňaka potom hodí s vážnou tváří kouzelnou kostkou ze slonové kosti, okamžik dumá a potom vyzve přítomné, aby otevřeli ústa. Viník v nich vždycky má nespolknutou kaši – zatímco ostatní se labužnicky olizují a pošilhávají po kotli. Tento nevinný trik se vždycky podařil, tak velkou víru mají černoši ve schopnosti svého kouzelníka. Trest nebyl zpočátku příliš přísný a spočíval v dvojnásobné až čtyřnásobné náhradě odcizené věci. Při opakované krádeži už se zakročilo přísněji a zloděj pozbyl – kromě příslušné hmotné náhrady – jednoho prstu na ruce. Třetí krádež stála už celou ruku a čtvrtá život. Přesto se kradlo dosti čile, a jak poznal Holub později, při své třetí výpravě, cesty černé spravedlnosti bývaly často hodně křivolaké.

Pršelo po celých šest neděl, jež Holub strávil v Šošongu, ale přesto mu jeho pobyt uběhl velmi rychle a také černoši obléhali bez omrzení jeho vůz až do poslední chvíle. Sekhomo projevil lítost nad jeho odjezdem.

Poslal mu dar na rozloučenou, hrst pštrosích per, ostatně revanš za modrý vlněný kostým po evropsku ušitý, ač ne snad podle poslední módy, který Holub věnoval jedné z jeho sedmi žen, hned jak přijel.

Těsně před odjezdem měl Holub příležitost zúčastnit se bogvery, jež je zčásti obřadem a zčásti – a to mnohem větší – tělesnou výchovou a otužováním černých hochů a děvčat. Bogvera u Bamangvatů začínala obřízkou, prováděnou v devíti letech, a pokračovala potom různými cviky, ne nepodobnými těm, které musí podstoupit indiánský hoch, chce-li se stát bojovníkem a získat válečné jméno. Jednomu takovému obřadu byl Holub přítomen a shledal, že je hodně originální. Spočíval v tom, že desítiletí kluci byli nahnáni do ohrady, kde je čekal důkladný kolektivní výprask od dospělých, prováděný silnými a ohebnými pruty.

Počátek výjevu naplnil Holuba soucitem s hošíky, ale brzy zjistil, že není potřeba zvlášť je litovat. Kluci měli totiž právo odrážet rány dospělých svými dřevěnými sandály, které si navlékli na ruce, a poněvadž byli velmi mrštní, podařilo se mužům s pruty jen zřídka je zasáhnout.

Spokojen se vším, co za tu krátkou dobu v Šošongu viděl a získal, vyrazil Holub 16. února 1874 na cestu k domovu. Neubíral se přímo na jih, odbočil poněkud na východ ke krokodýlí řece Limpopo, tvořící hranici Transvaalské republiky. Hledal zde novou kořist pro své sbírky, jež množil s vášní lakomce, hromadícího poklady, a postupoval jen zvolna k svému dutoitspanskému domovu, zdržoval se ustavičně studiem rostlinstva a živočišstva této části jižní Mriky. Zlý záchvat malárie, jejíž zárodky si odnesl z močálovitých krajů bakvenské říše, ho na několik dní zastavil.

Koncem února ho postihl tak silný záchvat, že se jeho bílí průvodci domnívali, že nastala jeho poslední hodina. Sebral všechnu sílu, která mu ještě zbývala, a sám si pustil žilou. Návaly krve do hlavy, původci smrtelné mdloby, se zmírnily a pečlivé ošetřováni jeho druhů vykonalo zbytek práce.

Jakmile Holubovi společníci viděli, že jejich velitel je zase v pořádku, neměli stání. Právě dorazili do Potschefstroomu, okresního města Transvaalské republiky, do démantových polí měli ještě 400 km, zlatá pole leydenburská byla na dosah ruky. Zmámeni zlatou vidinou opustili Holuba všichni tři běloši a zbyl mu jediný věrný – černý sluha Pit. A protože byl doktor zase jednou bez peněz, musil prodat dva voly, aby mohl dokončit cestu. Padesátý den po odjezdu ze Šošongu spatřil před sebou Dutoitspan, který opustil před pěti měsíci a čtyřmi dny.

Na návrat do svého působiště se Holub mnoho netěšil, věděl, že ho tam čekají jenom dluhy. Před odjezdem si vzal u jednoho tamního obchodníka zboží na úvěr – celkem za 117 liber šterlinků. Myslil na to, když vjížděl do hornického města, a zapudil starosti úvahou, že to není tak zlé. Půjde-li mu lékařská činnost tak, jako šla dosud, zaplatí to za měsíc. Horší to bude s ubytováním, jeho dosavadní stan se zhroutil v posledních dnech před odjezdem, takže bude nucen najít si něco jiného. Ubytoval se v hostinci, a sotva smyl cestovní prach, zaklepal na dveře jeho pokoje notář.

Přinášel směnku právě splatnou, na které se Holub zaručil za jakéhosi pana M. Jak se tento dlužník jmenoval, nelze zjistit – šetrný Holub to taktně zamlčuje, ačkoli šlo o dobrodruha, který ho připravil o peníze a potom utekl. Na velikou výpravu, které se slíbil zúčastnit, s Holubem nešel.

Tento dluh nestrpěl odkladu, a tak Holub s těžkým srdcem prodal spřežení volů i vůz, ačkoli si obojí chtěl zachovat pro cestu na Zambezi.

Nestačilo ani to, a musel se rozloučit i se všemi královskými dary, nádhernými pštrosími péry a kožišinami. Když všechno poplatil, zbylo mu o málo víc, než kolik měl, když poprvé zavítal do Dutoitspanu. Nedělal si s tím však starosti a s neochvějnou důvěrou v lepší budoucnost začal zase léčit své pacienty.

POTŘETÍ NA SEVER

Za tohoto třetího pobytu v Dutoitspanu se ubytovací poměry Holubovy významně zlepšily. Bydlil už ve skutečném domku, třeba byl jen z hlíny a se střechou z vlnitého plechu. Za dva měsíce vzrostla jeho klientela do té míry, že si koupil znovu jezdeckého koně a o další dva měsíce později se vzmohl dokonce i na kočárek tažený dvěma poníky. Však měl také tohoto dopravního prostředku svrchovaně zapotřebí v Dutoitspanu vypukla epidemie spalniček a řádila mezi dětmi i dospělými tak, že často nevěděl, kam jít dříve. Bývaly dny, kdy musel vykonat až dvaapadesát návštěv.

I při tak pilné práci dovedl Holub uspořit ze svého času volné chvilky.

V nich psával do „Světozoru“ a do jihoafrických časopisů – anglicky uměl již zcela plynně – a pořádal své sbírky, které utěšeně rostly. Dvacet beden, plných přírodních sbírek a různých národopisných předmětů, které přivezl ze své druhé cesty, odeslal do Prahy. A vedle toho všeho chystal třetí cestu, tentokrát tu pravou, která ho měla zavést do nitra neznámé Mriky, tam, kam dosud Livingstone ani jiný bílý cestovatel nevstoupili. Holub nepochyboval o jejím zdaru a napsal s důvěrou do svého deníku:

„Seznal jsem rozličné úklady a nebezpečenství africké přírody, nesčetné odporné a rušivé příhody v obcováni s domorodci a způsob jak s nimi nakládati, význam i cenu věrných a spolehlivých průvodčí a sluhů, a nabyv takto znalosti všech těchto věcí, připravil jsem se pokud možno nejlépe na tuto třetí svou cestu, jež měla být pravou výpravou výzkumnou.“ Na tuto dobrodružnou výpravu získal společníka, Holanďana Theunissena, druhým průvodcem byl jeho dosud věrný sluha, černoch Pit Dreyer.

S nimi vyrazil z Dutoitspanu 2. března 1875 s dalekým cílem, k veliké řece Zambezi a potom vzhůru proti jejímu toku až na břehy Atlantiku, končinami, kudy dosud nikdo neprošel! Že bude cesta dlouhá, o tom Holub nepochyboval, sám však netušil, že bude trvat plných jedenadvacet měsíců, než opět spatří Dutoitspan. Připravil se na cestu důkladně, střeliva a jiných zbrojních předmětů měl s sebou dobře na půltřetího roku.

Horší to už bylo s potravinami – těch vezl s sebou jen na 10 měsíců ale protože se měl ubírat kraji, kde je dost zvěře, a protože značnou část cesty vykoná i kraji obydlenými, kde získá potraviny výměnou od černochů, nemusil mít starost o budoucnost. Perel, mosazného drátu a látek, oblíbených platidel ve všech částech Mriky, vezl s sebou dost.

Starou cestou pohyboval se vůz pomalu na sever. Projel zpustlým královstvím Korannů nedaleko Mamusy, kdysi počítané mezi nejlidnatější bečuánská města, nyní zcela prázdné, s chýšemi v rozvalinách, zarostlými bujnou trávou, která pohřbívala pod svým zeleným příkrovem všechnu upomínku na život. Údolím říčky Lothlakany dorazil 28. března do Molemova sídla. Zastihl bodrého černocha, spojujícího ve své osobě odpovědný úřad křesťanského misionáře s ještě odpovědnějším úřadem místokrále Barolongů, v značných starostech.

„Co tě tíží, vznešený místokráli?“ tázal se ho Holub pln účasti.

„Soud!“ děl ztrápeně místokrál.

„Soud?“ podivil se doktor.

„A nad kým?“

„Nad věrným mužem, jenž mi už padesát let slouží.“

„A co spáchal?“ Molema se opatrně ohlédl, zda nikdo neposlouchá.

„Zlí lidé tvrdí, že otrávil svou nevlastní dceru.“

„Nu, tak ho odsuď podle práva a spravedlnosti!“ radil Holub. Molemova tvář zestarala.

„Nemohu jej odsoudit, neboť jen můj bratr Montsua, král Barolongů, má právo nad životem a smrtí,“ vysvětloval. Jak se Holub přesvědčil, nebyl by jej odsoudil, ani kdyby právo k tomu měl. Tento hrdelní zločin doktora velmi zajímal, a proto neváhal počkat si na přelíčení, jež bylo zahájeno hned po příchodu Montsuově. Dověděl se tu všechny podrobnosti zločinu od svědků, kteří je vylíčili velmi výstižně – černoši jsou znamenití řečníci. Provinilec byl sedmdesátiletý vetchý stařeček, jehož srdce se v letech velmi zpozdilo za jeho tělem. Zahořel prudkou láskou k své pastorkyni, ale neměl úspěch. Podle vyprávění svědků rozvinul se mezi ním a nevlastní dcerkou doslova tento rozhovor:

Otčim: „Vím, že mne tvé srdce nenávidí!“

Dcerka: „E-hé! (Ano!)“

Otčim: (vrazil zlostně hůl, o kterou opíral své vetché tělo, do země):

„Dobrá! Vím to! Ale hned mi slíbíš, že si nikoho jiného za muže nevezmeš!“ – Byl to muž zkušený, jenž věděl, že čas koná divy a láska s naději v jeho srdci neutuchly ani po rázném dceřině odmítnuti.

Dcera (s hlasitým smíchem): „Na-ja! (Ne!)“ Otčim (už na odchodu, s tváři plnou hněvu): „Ty mi to neslíbíš? Tak tě otrávím!“ Tucet domorodých žen, pracujících na poli, to zaslechl a znamenitě se při tom bavil, ale závěr výstupu byl tragický. Dcerka, poslušná až na záležitosti srdce, vstala a šla, nechávajíc svůj talíř nedojedený. Dojedla po návratu, ale hned nato ji zachvátily prudké křeče a o půlnoci za hrozných bolestí zemřela. Měla ještě tolik síly, že před smrtí obvinila otčima z travičství a hned se našli svědci ranní rozmluvy na poli, i vesničané, kteří viděli stařečka u řeky sbírat nějaké byliny, a opět jiní, kteří si všimli, že z nich v poledne něco vařil. Před soudem, složeným z předních náčelníků Barolongů za předsednictví krále Montsuy, se stařeček vymlouval, jak jen mohl, ale jeho vina byla zcela jasná. Přesto nepozbýval naděje, protože znal dobré srdce svého pána Molemy. A také se nezklamal.

„Po příchodu krále do města počal se soud,“ píše o tom Holub, „a zabavil po dva dny nejvýtečnější pohlaváry severních svobodných Barolongů. Dvakrát denně, po každém zasedání, pohostil Molema přísedící bochobi, moučnou kaší.

Zločinci, jehož vina byla zřejmá a jehož všichni přítomní uznali vinným, dostalo se, jak očekával, náčelníkem Molemou velevřelého zástupce.

Uznávaje vinu sluhovu, aby nepodráždil svého královského bratra k odporu, dovedl Molema nicméně vypočíst tolik polehčujících okolností, že se král nechal obměkčit a svolil, aby viník nebyl trestán na hrdle.

Montsua, kterého dvoudenní soud už dosti namohl, a jenž, jak se zdálo, dobře pochopil, že jeho bratr si přeje, aby mu učinil něco k libosti, přenechal Molemovi, aby sám stanovil trest.

Byl to nejmírnější trest za podobné přečiny, nejbližším příbuzným zabité dívky – kterými v tom případě byl on sám se svou ženou – měl viník na usmířenou dát vola.“ Po vynesení tohoto šalomounského rozsudku se už Holub v Molemově rezidenci nezdržel. Opustil ji 2. dubna, ale před odjezdem se setkal s králem Montsuou, jenž mu s úsměvem stiskl pravici, zatímco mu do levé strkal pět šilinků s prosbou, aby mu za ně připravil zas tak dobré léky, jako byly ty, které mu dal loňského roku.

Holub odjížděl se smíšenými pocity, přemítal o podivných cestách černé spravedlnosti. Nebylo to však ještě to nejhorší, a později, na Zambezi, u tyranského krále Sepopa, byl svědkem ponurejšího výjevu. Jednoho večera využil jakýsi náčelník dobré nálady krále, rozjařeného medovinou, a děl:

„V mé vesnici žije staroch, jehož nohy jsou tak slabé, že nemůže honit polocholo (zvěř). Ňambovi (bohu) se už dávno zalíbilo, aby jeho ženy pomřely, a nemá teď nikoho, kdo by ho živil mabelem (žitem).“ Král milostivě odpověděl:

„Autile intante! – Pochopil jsem!“ a dal pokyn dvornímu katovi Mašukovi. Prozíravý náčelník měl stařečka s sebou, a tak se vše odbylo rychle.

Druhý den vyvezl Mašuko spoutaného starce na velikou řeku Zambezi a tam ho podržel pod vodou tak dlouho, dokud nepřestaly vystupovat bubliny vzduchu. Nato složil mrtvé tělo do rákosí, kde se vyhřívali na slunci krokodýli Jeho Veličenstva, hrobníci řeky Zambezi. Byl to protějšek k bamangvatské skále u Šošongu, odkud byli svrhováni staří a neduživí lidé, a k pralesům a stepím, kde mřeli hladem později, když se křesťanští misionáři ohradili proti jejich házení do propasti.

LVÍ BROD

Z Molemova města zamířil Holubův vůz přímo na východ, minul poslední kraal Barolongů a překročil hranice Transvaalské republiky.

Kraj tu byl úrodný a burské farmy ležely hustě vedle sebe. Holub se nikde nezdržel déle, než bylo zapotřebí, a teprve v Linokaně, misionářské stanici reverenda Jensena, učinil delší zastávku. Zde ho také dostihla domorodá „pošta“ – černoch putující pěšky s brašnou přes záda. Obchůzka černého listonoše trvala několik týdnů a zprávy, které přinášel, nebyly právě čerstvé, ale bílí usedlíci byli vděčni i za ně. V poště bylo něco pro Holuba – přátelský dopis od slavného zeměpisce A. Petermanna.

Počasí bylo vytrvale deštivé, cesty nesjízdné a stanice přívětivého misionáře velmi pohodlná a pohostinná. Holub proto nespěchal s odjezdem.

Hodně času trávil besedováním se zkušeným misionářem, jenž působil mezi černými ovečkami řadu let a znal mnoho věcí. Rozhovory obou mužů se stále točily kolem místních poměrů a vlídný kněz pověděl mladému cestovateli mnoho zajímavých informací o lidech i zvířatech. Hovor jednoho večera se týkal výhradně lvů, levhartů a krokodýlů, putujících neuvěřitelně daleko od mohutné řeky Limpopo až do nerozsáhlých louží v písečných krajích, zbylých po dlouhých deštích.

Král pouště zajímal Holuba jako každého Evropana, který přijel do Mriky, nejvíce. Tehdy byl ještě častým zjevem i v poříčí Vaalu, kde dnes už po něm není ani památky, a cestovatel se s ním setkal samozřejmě tím častěji, čím dále pronikl k severu. Na řece Zambezi byl tak všední jako divoká kočka, a kdo přenocoval mimo hradby černošských kraalů, musil stavět na noc z trnitých větví pořádně vysoké přehrady, aby mu lev neroztrhal do rána tažný dobytek. Holub již často zkřižoval lví stopy na své druhé cestě v zemi Bamangvatů, ale nikdy se ještě s králem dravců přímo nestřetl.

„Je to v podstatě plachý a noční tvor,“ vysvětloval reverend s úsměvem, když mladý cestovatel projevil údiv nad neviditelností krále zvířat. „Je také moudrý a vypočítavý,“ pokračoval misionář. „Dovede velmi dobře odhadnout situaci a ví zcela přesně, kdy se odvážit útoku a kdy je čas vyklidit pole. I zraněný lev si to s útokem rozmyslí, dojde-li k názoru, že na protivníka nestačí. Povídání o lvici, která mstí smrt svého manžela, jsou výmyslem romanopisců, kteří nikdy v Mrice nebyli.“ Tvrdil, že černoši nemají před lvem takovou úctu jako bílí lovci a že jsou kdykoliv ochotní jít proti němu jen s hořícím dřevem. Zato poťouchlého levharta se opravdu bojí.

Holub mu dal za pravdu. Rozpomněl se na případ jakéhosi Barolonga, o němž se dověděl při minulé cestě. Lvi sežrali onomu chudému muži jeho jedinou krávu a vzbudili v jeho srdci nezdolatelnou touhu po pomstě.

Vydal se za nimi, ozbrojen jen starou předovkou, a strávil celou noc na stromě na číhané. Dočkal se skutečně celé smečky lvů – podle vyprávění jeho bratra, s nímž se Holub setkal, jich bylo dokonce osm – a jednoho z nich skolil. Jeho kůži také vítězně přinesl do vesnice a tuto kůži jeho bratr Holubovi nabídl za tři libry šterlinků. Kůže byla krásná a výstřelem jen málo poškozená a Holub by ji byl rád získal, ale tři libry šterlinků bylo na jeho lehkou kapsu mnoho peněz. Pokusil se smlouvat.

„Pane, můj bratr dostal už jednou tři libry za lví kůži a byla to kůže lva, který žádnou krávu nesežral!“ pravil Barolong rozhořčeně. Z koupě sešlo, ale Holub ještě položil černochovi jednu otázku.

„Když tvůj bratr viděl těch lvů osm, proč jich nezastřelil víc?“

Černoch se na něho udiveně zahleděl: „A proč by to dělal, pane? Což mu neřekl jeho synek: »Ra (otče), jeden lev zardousil naši krávu?« Vzal si tedy s sebou jen jednu kouli!“

„Zní to jako myslivecká latina,“ zasmál se reverend, když mu Holub tento zajímavý rozhovor vyprávěl, „ale může to být pravda. Černoši si ze lva mnoho nedělají a viděl jsem je častokrát útočit na něj pouhým asagajem. Přesto se jim takové setkání mnohdy stane osudným, jestliže správně neodhadnou okamžik vhodný k útoku. Lev je zvíře podivné a nevypočitatelné a usuzuje jako rozumný dvounohý tvor, jenž se považuje za pána všech ostatních tvorů.“ Že má dobrý reverend pravdu, o tom se Holub přesvědčil později, když tábořil u rozbahněných pramenů řeky Klamakleni. Sešel se tu s jedním Burem a jedním Angličanem, kteří zažili podivnou příhodu se lvy. Vyjeli si koňmo na lov žiraf a vraceli se s nepořízenou, když Angličan zahlédl náhle před sebou ve vysoké trávě lvici, chystající se ke skoku. Ohlédl se rychle po svých průvodcích a přitom spatřil v trávě za sebou párek, lva a lvici. Musel projet těsně kolem nich, aniž si jich povšiml. Z jednoho lva by si nebyl nic dělal, ale nyní měl co dělat s třemi najednou, a to bylo přece jen trochu mnoho. Provedl s koněm, jenž větřil šelmu a vzpínal se, poloviční obrat a uháněl tryskem pryč. Sotva však urazil několik set yardů, napadlo ho, že je přece jen škoda takové příležitosti, a zastavil. Namířil na lva, ale rána byla špatná a zasáhla jen jeho družku na lopatce. Mezitím přicválal Bur, dychtivý skolit krále pouště, a vystřelil obě rány ze své dvojky. Netrefil nic a Angličan zatím vystřelil podruhé a tentokrát lva těžce zranil. Teď tu byla dvě zraněná zvířata a podle všech předpokladů měla podniknout na lovce útok. Ti jej také očekávali a drželi se pohromadě. Nabíjeli rychle vystřelené zadovky a pátrali očima na všechny strany. Ale lvi si správně spočetli své možnosti a uznali, že s jediným zdravým druhem nejsou s to útočit na dva muže na koních. Odklusali a skryli se ve vysoké trávě, kam si ovšem střelci za nimi netroufali.

Týden potom, co opustil přívětivou misijní stanici, tábořil Holub na březích Velkého Marica. Proud zde tvořil kamenitý práh, z něhož se voda vrhala dolů peřejí, a kromě prahu i malý skalnatý ostrůvek usnadňoval cestu z břehu na břeh, jež jinak nebyla prosta nebezpečí vzhledem k přítomnosti četných krokodýlů. Protější břeh byl plný zvěře a Holub se rozhodl, že si vyjde z večera na čekanou.

„Nedělal bych to, pane, a zvlášť večer ne,“ kroutil hlavou černý sluha Pit.

„Ve dne mi to není nic platné, mudrci,“ smál se Holub, „musím jít navečer, když zvěř přichází k vodě pít.“

„Podívej se, pane, „černoch ukazoval stopy drápů, ostře otištěné v bahnité půdě, „podívej se, co jich je! To jsou lví stopy! Lidé tomuhle říkají »lví brod«, pane. Povídal to ten Barva, co jsme ho ráno potkali!“

„Eh, stopy!“ mávl rukou Holub. „Těch už jsme něco viděli! Horší jsou krokodýlové!“ Skutečně také z obavy před odpornými ještěry přebrodil řeku po přirozeném jezu ještě za soumraku a se značnou námahou, ježto proud, rozhojněný podzimními dešti, byl neobyčejně prudký. Chtěl zůstat na čekané do úsvitu, aby přecházel řeku za světla, neboť šupinatí „strážci brodu“ mu naháněli opravdový strach.

Noc se snesla brzy, a pokud ještě bylo světlo, zahlédl mezi křovím rezatá těla, která se plížila bez hluku a rychle jako přízraky. V tu chvíli na lvy ani nevzpomněl. Potom nastala tma tak hluboká, že nebylo vidět ani na deset kroků – mraky visely nízko nad zemí a slibovaly brzký déšť.

To bylo mrzuté, ale Holub doufal, že se přece jen rozjasní, a potom – stejně nemohl odejít, kvůli krokodýlům musel sečkat až do rozednění. Přestal vyhlížet zvěř a jeho myšlenky se samy přenesly na domov. Vzpomínal na matku, co asi dělá a jestli v tu chvíli také na něho myslí, a náhle ho zachvátil pocit zvláštní úzkosti.

„Nač taky nadarmo čekat, když není vůbec vidět?“ řekl si a rozhodl se, že se vrátí k vozu. Při vzpomínce na krokodýly zaváhal, věděl, že vycházejí v noci na břeh číhat na kořist. Svíral křečovitě tesák, jedinou zbraň, na kterou se mohl spolehnout. Puška neměla v té tmě vůbec cenu, noc byla neproniknutelná. Pojednou se mu před očima roztančila modrá světélka a obraz matčin před ním vyvstal velmi živě. Rozrušilo ho to, něco mu říkalo, že mu hrozí nebezpečí. Nevydržel už na místě a dal se na pochod k brodu. Byl jen sto kroků od něho, ale zdálo se mu, že těch sto kroků trvá celou věčnost. Pušku, která mu byla jen na obtíž, odhodil a plížil se tak tiše, jak jen mohl, ale přece jen narážel na stromy, které ve tmě neviděl, a občas mu pod nohama zapraskala větev. Zaslechl těsně před sebou škrabání a hrabání, potom nějaké zvíře tiše zabručelo. Náhle si vzpomněl na rezavá těla, která zahlédl za soumraku. Byli to lvi?

Na čele mu vyvstal pot, ale šel stále kupředu. Jakýmsi zázrakem našel brod a přešel řeku, klopýtaje a padaje. Na krokodýly zapomněl úplně, myšlenka, že je takřka bezbranný vydán útoku šelmy, která vidí v noci daleko lépe než on, byla silnější a úplně ho ovládla. Konečně stál na druhém břehu, zemdlený tak, že by si byl nejraději sedl. Nyní si zase vzpomněl na krokodýly. Musí kupředu, pryč od řeky! Už se chytal větve, aby se dostal na pevnou půdu, když zaslechl hluk, který se blížil k řece. Bez dechu ustrnul na místě a naslouchal, poznal ty zvuky a ulehčeně si oddechl. Bylo to jen stádo gazel, které sestupovaly k řece pít. Za chvíli se octl na mýtině, a tam ho přátelsky pozdravilo štěkáni jeho psa. Ráno šel s Pitem prohlédnout místo, kde dlel na čekané. V blízkém okolí byla jedna lví stopa vedle druhé a nízkou ohradu, kterou si vystavěl z trnitých větví, aby ho zvěř nespatřila, našli rozšlapanou mohutnými tlapami. Vyvázl podivuhodně z nebezpečí, které kolem něho kroužilo po větší část noci, ale nevnuklo mu to strach před lvy. V noci jsou nepříjemní, protože nelze sledovat jejich pohyby a člověk neví, kdy mu znenadání skočí na záda – ačkoli se tvrdí, že lev útočí rytířsky jen zpředu. Ale když jel Holubův vůz solnou poušti, sledovali jej dva lvi po celou hodinu.

Holub by se jich býval rád zbavil, poněvadž ustavičně řvali a lekali zvířata, ale nenaskytla se mu příležitost. Cestu lemovalo husté křoví, které nedovolovalo šelmy napadnout. A tak je nechali jit klidně za sebou, jako by to byl párek nevinných zvířat, až se sami nabažili sledování nepřístupné kořisti a vzdálili se.

PRŮKOPNÍCI

Prvního května opustil Holub „lví brod“. Putoval dále na sever a držel se stále Velkého Marica. Nalézal zde bohatou kořist, rostliny, hmyz, ptáky i menší savce, a pokusil se se zdarem i o lov v jeho vodách. Vytáhl sice šestiliberní ryby, ale jen aby je na okamžik spatřil, potom se mu mrštně vyvlékly z udice, málo vhodné k lovu tak silných kusů, a nenávratně zmizely v rychlém proudu. O nic lépe neskončil pokus, který provedl společně s Pitem a jehož cílem bylo vykouřit hyenu z jejího rozsáhlého podzemního doupěte. Pit udatně vlezl do temné chodby s rozžatou pochodní, ale hyena tam buď vůbec nebyla, anebo se včas odklidila do bezpečnějších míst. Při návratu z tohoto podniku potkali bílého lovce slonoviny. Putoval k anglickému guvernérovi v zemi Grikvů, tj. v Kimberley, se vzkazem proslulého krále Matabelů Lo Benguly, že na východní hranici rozlehlé matabelské říše byl zabit bílý badatel. Lo Bengula tvrdil, že čin spáchali Mašoni – a Holub byl ochoten tomu věřit, protože Mašoni si v surovosti se zulskými Matabely nijak nezadali –, ale stejně byl za něj odpovědný Lo Bengula, protože Mašoni byli jeho poddanými. Zatím to byla ovšem od něho pouhá zdvořilost, že se vůbec takovým vzkazem obtěžoval. Byl nezávislým panovníkem a mělo trvat ještě řadu let, než si Angličané podrobí jeho zemi a než on sám zahyne na útěku před nimi. Holub měl látku k přemýšlení. Bílý cestovatel byl zabit Mašony, sídlícími jižně od Zambezi. Kdo to byl? Kam měl namířeno? Přišel nepochybně se stejnými plány jako on sám. Snad mířil na východ, k Indickému oceánu – Mašoni sídlí blíže k východnímu než k západnímu břehu Mriky.

Jistě to byl muž smělý, když se odvážil v malém průvodu do neznámé Mriky. Teď se bělají jeho kosti v mašonské stepi. On sám nejde k Mašonům, ale na tom nezáleží. Ti všichni Makalakové, Marucové, Mankoové, a jak se ještě jmenují, jejichž územím se bude ubírat, valně Mašonům nezadají. Jsou to nezávislí černoši, kteří dosud jen sem tam přišli do styku s bílým obchodníkem nebo bílým misionářem. Lid je to bojovný a drsný.

Na Zambezi se ustavičně válčí a hranice států jednotlivých černých panovníků jsou proměnlivé jako jarní počasí. Mohl by brát smrt neznámého bělocha jako výstrahu, kdyby neměl tolik důvěry v sebe a tak málo strachu před smrtí. Může ho postihnout nezdar, ale každý nezdar lze napravit.

Než došli k vozu, přestal již myslit na bělocha, ubitého v mašonské zemi.

Až do Šošongu nepotkala mladého cestovatele žádná zvláštní příhoda, ale zato v hlavním městě bamangvatské říše našel nyní zcela jiné poměry než před šestnácti měsíci. Už tu nevládl krutý Sekhomo, rváč a válečník, ale jeho syn, moudrý Khama. Dlel ve vyhnanství v době Holubovy první návštěvy Šošongu, ale nezůstal v něm dlouho. Nechtěl pozbýt pomoci všech věrných, kteří šli s ním do exilu, a s ratolestí míru se vydal zpět do Šošongu. Otec ho však očekával ozbrojen až po zuby. Tentokrát ale bojovali s odhodlaností zoufalců. Vzali Šošong jedinou zteči a rozprášili Sekhomovo vojsko tak, že je jeho velitel už nedal dohromady. Sám utekl k Sešelemu, ale tentokrát se mu už nepodařilo znova uchvátit trůn.

Khama se dal o něco později pod ochranu Angličanů, a na ty si netroufal ani „černý Napoleon“ Sekhomo, ani „černý Tartuffe“, král Sešele, pokrytec, těžící z rozbrojů svých sousedů.

Všude nalézal Holub stopy čerstvého zápasu o bamangvatský trůn.

Město samo shlíželo na jeho vůz, pomalu se blížící, z jiných svahů, než kde je viděl před šestnácti měsíci. Lehlo popelem při boji mezi chýšemi a Khama je prostě dal postavit o kus dál. Vzhledem k tomu, že stavební materiál – rákosí, větve a palmové listy – rostl všude v okolí, nebyla stavba ani dlouhá, ani namáhavá. V rozvalinách starého města nalezl Holub mnoho vybílených bamangvatských lebek padlých bojovníků, o jejichž pohřbeni nikdo nedbal, putovaly do jeho antropologické sbírky a zdobí dnes různá muzea u nás i v cizině, daleko od míst, kde žili jejich majitelé.

O vybojovaném zápasu svědčily nejen kosti mrtvých, mnoho černochů léčilo ještě své rány. Khamův oblíbený podnáčelník měl holeň roztříštěnou kulí neobyčejně velkého kalibru a Holubovi se naskytla příležitost k jedinečné operaci. Podnáčelník za nic na světě nechtěl připustit, aby bílý ňaka užil nože nebo pilky, a tak Holub nejprve vypálil hnisající ránu lapisem, potom obyčejnými nůžkami na plech přeštípl hnisající kost a kleštěmi na zuby trpělivě vytahal z rány její úlomky. Bylo jich celkem pětadvacet a jeden z nich 12 centimetrů dlouhý. Samozřejmě operoval bez narkózy a se sotva patrným stínem asepse, ale černý muž má nervy znamenité a jeho životnost je úžasná. Snětivou část lýtkové kosti oškrábal Holub obyčejným dlátem na otvírání beden a přes všechny nemožné operační prostředky holenní kost černého podnáčelníka krásně srostla.

O rok později, při svém návratu od Zambezi, ho Holub potkal. Chodil bezvadně a bez hole! Po čtrnáctidenním pobytu v Šošongu vyrazil Holub na sever, na další cestu s průvodcem, kterého mu dal král Khama. Zdařilou operací získal královu přízeň, a to je důležitá věc, neboť ještě týdny měl táhnout jeho rozlehlou říší. Bylo období africké zimy – konec května, měsíce květů Holubovy vlasti – a ty sporé vodní kaluže, z nichž pili lidé i zvířata, byly po ránu vždy pokryty ledovým škraloupem. Ale přes den hřálo slunce z bezoblačné oblohy tak úporně, že Holub shazoval kabát a vyhrnoval rukávy košile.

Rovná step se střídá s lesem, kde je potřebí dávat dobrý pozor na pasti, které tu černý lovec nastražil na vysokou zvěř. Člověk jde po nevinné stezce, dosti hustě zarostlé, a když rozhrnuje větve křoví, přetrhne neviditelnou liánu a na hlavu mu sletí asagaj, jehož hrot je otráven rostlinným jedem. Vody je málo a brzy přichází výprava do proslulé pouště Kalahari s jejími obrovskými solnými jezery. Je jich tu na sta a dnes jsou už přesně zakreslena do mapy, ale tehdy byla jejich poloha známa jen přibližně a Holub měl hodně práce, aby je do své mapy zanesl. Vlastně je to jen vyschlé dno bývalého moře, z něhož tu zbyly mocné vrstvy soli. Dešťová voda je rozpouští, tvoři z nich obrovská mělká jezera, sotva půl metru hluboká. Jejich břehy zarůstají podivnou neohebnou trávou, prosáklou solí, a hustým křovím. Zvěř nezvyklá na člověka a málo se ho bojící sem často přichází, protože zde nalézá hojnost soli, kterou ráda líže. Všechny druhy antilop se tu vystřídají, od štíhlých elegantních gazel až po mohutnou a těžkou antilopu losí s tělem bizona, kterou černoch loví pěšky a nadháňkou.

Obratník Kozoroha přešla výprava ještě před Šošongem a nyní, nad solnými jezery, počíná se hlásit tropická Mrika se svými předsunutými strážemi objevují se ojedinělé baobaby, stromy s nesmírně rozložitými větvemi, osm metrů vysoké, s kmenem plným podivných zduřelin, který nestačí obejmout osm mužů, držících se za ruce. A všude stáda antilop, pštrosů, žiraf, zeber, pakoňů a buvolů, za nimiž se plíží lev a levhart, hyena a šakal. Práh neznámé Afriky je překročen. Lovec tu nalézá svůj ráj, ale Holub jednak vášnivým lovcem není, jednak musí šetřit střelivem, které je tu nenahraditelné a má cenu své váhy ve zlatě. Střílí, jen když je jist ranou, a raději líčí maso otrávené strychninem. Ráno najde vždy nějakého mrtvého šakala nebo hyenu a jejich kůží obohacuje svou sbírku.

Často je mrtvých nájezdníků na tábor tolik, že je už ani nestahuje a nechává ležet. Jiní noční dravci žerou těla otrávených zvířat a hynou rovněž.

Na noc staví Holub se svými lidmi pokaždé ohradu z trnitých větví citlivek, čtyři hranice planou neustále až do rána a chrání spící tábor ohnivou hradbou.

„Lvi, šakalové, hyeny, jakož i mnoho jiných milých zvířátek ozývalo se tak, že usnuv konečně, snil jsem jenom o krásných kožích lvích a hyeních, které vycpány, při veselém reji křepčily přede mnou,“ píše Holub do svého cestovního deníku. „K tomuto zvířecímu koncertu byl předehrou šakalí štěkot ve dvou modulacích, řev lvů tvořil pak dramatickou část představení, které se ukončilo teprve k ránu neharmonickým vytím hyen.“ Bedny záhy na všechnu kořist nestačily, a tak si Holub zrobil vlastnoručně nové z dřevěných rámů, potažených kožemi antilop. Setkal se s obchodníkem se slonovinou, jakýmsi panem Z., a pokládal to za šťastnou náhodu, neboť tento muž se zavázal, že mu dvě bedny dopraví až do Šošongu. Misionář Mackenzie, s nímž se Holub spřátelil už za svého prvního pobytu v Šošongu, mu předem slíbil, že každou jeho zásilku pošle hned dál, do démantových polí, kde ji po návratu najde. Ony dvě bedny však Holub nenašel, protože pan Z. o ně dbal cestou daleko méně než o své zásoby lihovin.

„Nespatřil jsem z nich později ani hřebík,“ praví Holub odevzdaně.

„Zdá se mi, že vyhodil mé kožené bedny z vozu, jsa v nepříčetném stavu.

Byl velkým milovníkem lihovin, takže se zaradoval, když mu Kurtin (burský obchodník a lovec) nabídl ke koupi kořalku, ba koupil si hned několik tuctů lahví, ačkoli platil za půl litru sedm zlatých.“

Na cestě mezi Šošongem a Zambezi potkal Holub sotva tucet bělochů, byli to vesměs obchodníci se slonovinou a lovci. Nedaleko Zambezi se setkal s třemi burskými lovci, kteří tu dleli s celými svými rodinami.

Jeden z nich, Smitt, přišel do tohoto divokého kraje dobrovolně, druzí dva, bratři Lottrietové, byli smutnými ukázkami tehdejších poměrů. Vylákal je sem i s rodinami jakýsi nesvědomitý obchodník se slonovinou, aby pro něho lovili slony. Na březích Zambezi, zamořených zimnicí, je opustil a zanechal bez prostředků. Holub je našel v nejbídnějším stavu a rozdělil se s nimi o svůj chinin, jediný lék proti zimnici, který se tu draho platil slonovinou. Přestože se třásli horečkou a stěží udrželi pušku v ruce, chodili bratři Lottrietové na lov.

„Nemůžeme přece nechat naše rodiny zemřít hlady!“ odpovídali na Holubovy výtky, že nemají vstávat z lůžka. Třetí rodina, Smittova, jim pomáhala, jak to jen šlo, ale bylo to těžké. Lottrietové museli živit dvanáct hladových krků! Holub vystoupil později v jihoafrickém časopise „Diamond News“ velmi ostře proti nesvědomitým obchodníkům, kteří lákali burské lovce na výpravu do nezdravých krajin a ve chvíli nouze je opouštěli.

Jeho článek, nadepsaný „Dark Deeds“ (Temné skutky), vzbudil značnou pozornost a vynesl mu především nepřátelství obchodníků se slonovinou.

Svůdce rodiny Lottrietů postihl spravedlivý osud, podlehl sám zimnici ještě v době Holubova pobytu na Zambezi.

Třetí burská rodina, Smittova, byla typickou ukázkou neohrožených průkopníků černé pevniny. Žena byla podruhé vdaná, muž byl podruhé ženat, její muž zemřel na zimnici, jeho žena rovněž.

Když onemocněl první manžel paní Smittové, lovec slonů v zemi Mašonů, naložila ho statečná paní na vůz a sama řídila volské spřežení na cestě dlouhé několik set mil do nejbližší misijní stanice, kde teprve mohla dostat chinin. Když její nynější manžel, Smitt, jednoho dne odešel na lov, přepadli potulní Makalakové jejich vůz a ukradli dvě pušky. Neohrožená žena se chopila poslední zbraně, která jim zbyla, a zahájila po zlodějích palbu, nevšímajíc si kulí z jejich mušket, jimiž ji zasypávali. Byla to pravá žena průkopníkova a její synek z prvního manželství byl stejného ražení.

Otčím ho nechal projít tuhou školou a chlapci nebylo ještě ani 12 let, když ho vzal poprvé s sebou na lov slonů. Malý Pit, jak se jmenoval, měl s sebou sluhu, černého hošíka stejného věku. Šli po stopě velikého stáda a potkali mohutného samce. Byl patrně churav, a proto odpočíval a opozdil se za ostatními. Smitt vyzval hochy, aby slona obešli a zahnali mu ho křikem do rány. Všechno šlo dobře, dokud hoši nepřišli k slonovi na nějakých třicet kroků. Potom je však obešla z pohledu na ohromné zvíře taková hrůza, že přestali myslit na nadháňku a dali se na útěk, co jim nohy stačily. Neutekli daleko. Otčím se za nimi rozjel na koni, záhy je dohonil, spráskal je karabáčem z hroší kůže a hnal je znovu proti slonovi.

Tentokrát hoši vydrželi, a dokonce na slona i vystřelili ze vzdálenosti pouhých třiceti kroků. Tehdy ještě neexistovaly výbušné střely, usmrcující i největší zvíře na značnou vzdálenost – je-li ovšem správně zasaženo.

Na slony se střílelo z malé vzdálenosti puškami velkého kalibru, jejichž kule vážily celých osm dekagramů! Rány malých střelců nebyly smrtelné a mrzoutského slona náležitě rozdráždily. Naštěstí se nerozehnal proti nim, ale proti Smittovi, jenž mu hbitě uhnul a znovu ho nadehnal hochům do rány.

Ohromné zvíře, klusající proti nim, budilo v dušičkách hochů sice mnohem větši hrůzu, než když je spatřili poprvé, ale rány Smittova karabáče ještě hezky pálily a strach před novým výpraskem byl mocnější než strach před slonem. Smitt jim přivedl velikána pěkně do rány a oni mu vehnali kule do ucha tak přesně, že byl mrtev ve dvou minutách. To byl Pitův první křest ohněm a od té doby se přestal slonů bát, honil je dokonce na vlastni vrub. A nebál se nejen slonů, ale ani jiných zvířat.

Brzy potom se potkali s lvicí, která vyrazila z křovin nedaleko nich a hotovila se k útoku.

„Otče, mám střílet já, nebo chceš mít první ránu ty?“ tázal se klidně malý Pit.

„Jen si vystřel,“ řekl milostivě Smitt a hošík vypálil chladnokrevně z obou hlavní své dvojky, která byla skoro právě tak veliká jako on. Kule šly těsně vedle sebe do lebky za levým uchem a zvíře bylo rázem mrtvo.

Cvičený hochův poník stál při tom klidně vedle svého malého pána.

Malý Pit nebyl mezi burskou mládeží žádným zvláštním zjevem.

Na své první cestě setkal se Holub s jiným burským hochem, stejně starým, jako byl Pit, nevlastní syn Smittův. Hoch se vracel sám a sám z jakési lovecké výpravy.

„Ačkoliv puška, kterou nesl přes rameno, byla skoro větší než hoch sám,“ vypráví o tomto setkání, „vyjadřovalo nicméně jeho vzezření veliké sebevědomí a zdálo se, že je mu velmi lhostejná čest, kterou mu prokázal můj průvodce tím, že ho oslovil. Mladý lovec se opřel o svou pušku a podal mi ruku se slovy: »Dobrý den, strýče!« Podal ruku i ostatním, jednomu po druhém. Z jeho klobouku visel ohon čerstvě ulovené gazely.“

„A tu jsi složil sám?“ tázal se Holub.

„Ano, strýče.“

„Zastřelils ji v běhu, nebo stála?“

„Vyskočila asi dvě stě kroků přede mnou, kousek běžela, pak se zastavila, já jsem klečel a čekal, až se zastaví, a když stála, tak jsem ji jednu vpálil.“ Pravil to tak vážně, že se dospělí, stojící kolem něho, ani neusmáli.

„Aniž čekal na naše další otázky,“ píše Holub, „přehodil si hoch zase pušku přes rameno, dotkl se klobouku, podal každému z nás ruku a šel svou cestou.“ Tito nevyrovnatelní průkopníci divočiny a mistrní střelci, otužilí zápasem s přírodou a bojovnými černochy, dali o čtvrt století později velikou práci Angličanům, kteří zahájili útok na jejich dvě malé republiky.

Trvalo dva roky, než byli Burové podrobeni, ale kdo ví, jak by byl tento zápas dopadl, kdyby jejich kázeň byla bývala na stejné výši jako jejich odvaha a zručnost ve střelbě.

NA BŘEZÍCH ZAMBEZI

Lesy citlivek, javorů a keřů vějířovité palmy, step zarostlá vysokou hustou trávou, divokým šeříkem a orchidejemi, tak vypadal kraj, kudy se ubírala Holubova výprava koncem července, v době, kdy zima jižní polokoule vrcholila. To už pronikali do poříčí mohutné Zambezi a tábořili zpravidla u některého jejího přítoku. V okolí jednoho z nich, který měl podivné jméno Tamafopa – Kostra – bylo plno stop zvěře, slonů, buvolů, žiraf a antilop, mezi nimi i antilopy šavlorohé, po jejíž kůži Holub obzvláště toužil. A umínil si, že ji v noci dostane.

„Baas, vezmi mě s sebou v noci na čekanou!“ žebronil černý sluha Pit, jakmile se dověděl o jeho úmyslu. Holub se rozmýšlel, poněvadž ho znal jako lenocha, a k tomu ještě spáče, který je kdykoliv ochoten prospat třiadvacet hodin z čtyřiadvaceti.

„Nevydržíš to a usneš,“ namítal.

Pit se zaklínal vším možným, že nezamhouří oko ani na chvilku, a Holub konečně povolil.

Vybrali si pěkné místo pod akácií s kmenem deset metrů vysokým, jejíž silné větve se skláněly až k zemi. Ze suchých větví, nasbíraných na zemi, si postavili malou ohradu, aby je zvěř nepozorovala, a čekali. Před sebou měli mýtinu, za ní, asi čtyři sta metrů daleko, se tměl les. Čas pomalu míjel, konečně umlkli špačkové v koruně stromu a zdáli zazněl večerní koncert šakalů. Hlásil, že zvěř se ubírá z denní pastvy k napajedlům a že se šelmy chystají k nočním toulkám a nájezdům.

Lovci přestali spolu hovořit a Holub napjal sluch. Asi za půl hodiny se zvedl a tiše se vyplížil před ohradu. Zaslechl podivný zvuk a chtěl zjistit, co to je a odkud to přichází. Nehledal dlouho. Pit ležel s rukama pod hlavou a blaženě chrápal. Vzbudil ho ne právě jemně a začal mu činit výčitky. Pit se tvářil velmi uraženě, slíbil, že už neusne, ale sotva se natáhl do trávy, usnul, jako když ho do vody hodí, a vydával ještě hlasitější zvuky než dříve. Holub s nim zatřásl znovu. Tentokrát ho sice neprobudil, ale dosáhl aspoň toho, že černoch přestal chrápat a jen zhluboka oddychoval.

„Nedá se nic dělat, měl jsem darebu nechat v táboře, má vina!“ řekl si rezignovaně. Přál si toužebně, aby Pit spal alespoň tiše a neplašil mu svým chrápáním zvěř.

Měsíční světlo zalilo mýtinu, zdáli zaznělo dupání kopyt, dušené hustou trávou, zvuk ustavičně sílil a pojednou se vynořilo na mýtině stádo krásných zeber. Postupovaly zvolna kupředu, ohlížely se opatrně na všechny strany, zastavovaly se po každém druhém kroku a naslouchaly, stříhajíce ušima. Na okamžik stanuly nehnutě, jako ulity z kovu, a Holub by se jim byl obdivoval velmi dlouho, nebýt zvučného zachrápání, jež náhle za nim zaznělo a rozlehlo se po mýtině, vyvolávajíc pazvuk ozvěny na stěně lesních stromů. Vůdčí hřebec stáda poplašeně zafrkal, otočil se neobyčejně hbitě a v jediném okamžiku zmizel v lese, následován celou družinou.

„Darebáku, nemůžeš aspoň tiše spát, když už nejsi k ničemu?“ huboval utrápený Holub a zatřepal černochem. „Zaženeš mi všechnu zvěř tím svým prokletým chrápáním!“ Pit se tentokrát vymrštil, jako když ho vystřeli, v rozespalosti se chytil ohrady a strhl ji celou, když padal zároveň s ní. Jeho bdělost netrvala dlouho, v několika minutách spal vesele dál a provozoval takový koncert, že se Holub vzdal naděje na nějakou kořist. Chtěl se již vrátit do tábora, když v tom Pit jakoby kouzlem přestal chrápat. Holub se k němu sehnul v ukvapené naději, že se už nabažil spánku, ale zjistil jen, že Pit spí tentokrát tvrdě a neví o světě.

„Bude-li tichý, snad přece něco dostanu,“ řekl si a rozhodl se, že už na čekané vydrží do rána. Musili ostatně na cestě k táboru projít lesem a to nebylo radno vzhledem k tomu, že okolí tábora se těšilo časté návštěvě šelem, putujících za zvěří, která chodila k řece pít. Půlnoc minula, měsíc se ukryl za mraky a na mýtině se setmělo. Odněkud zdáli znělo temné bučení buvolího stáda.

„Hej, Pite! Poslechni si aspoň buvola, když už jsi tu!“ lomcoval Holub ramenem nenapravitelného spáče. Pit se vzbudil, pozvedl hlavu, ale okamžitě ji zase měkce složil na trávu.

„To nejsou žádní buvoli, to jsou naši volové, které Theunissen špatně uvázal,“ mumlal už zase v polospánku. Usnul blaženě ještě dřív než se Holub přestal smát. I na Holuba přišla dřímota a nadarmo se jí bránil.

Náhle ho probudil zvuk, přicházející od východu a podobný vichřici.

Marně si lámal hlavu, co to je, až zaslechl ryčné troubení sloního chobotu.

„Vstávej, Pite, sloni jdou!“ burcoval svého sluhu.

„Ano, baas, jen se pořádně přikryjte, dnes je pořádný vítr!“ blábolil sluha ze spaní. Ale Holub nepovolil a Pit si konečně protřel oči.

„Jsou u kaluže na východ od nás,“ řekl Holub. V nočním tichu, které náhle zavládlo, slyšel docela zřetelně šplouchání ohromných těl ve vodě.

„Je tam vysoká tráva,“ uvažoval nahlas. „Připlížíme se k nim, zapálíme trávu a uvidíme něco, co by se nám třeba nenaskytlo, i kdybychom putovali léta po Mrice.“ Pit však nejevil žádné nadšení.

„Já bych se odtud nehnul,“ prohlásil s přesvědčením. „Neviděl jste ráno, baas, ty lví stopy? Z vysoké trávy nám skočí lev na záda dřív, než se obrátíme!“ Holub uznal, že tentokrát nemluví Pit tak hloupě. Vzdal se svého úmyslu podívat se na sloní stádo, pijící u vody, a nakažen černochovým příkladem, usnul také, zatímco se kolem nich rozvíjel noční život afrického pralesa nerušeně dál. Spal sotva půl hodiny, když se před nimi na pasece ozval tak hlasitý řev, že se okamžitě vymrštil na nohy. To řval lev a lvice k tomu bručela basový doprovod.

To bylo velmi nemilé překvapení. Tma byla důkladná a lví pár se krčil někde docela blízko před nimi, jak se aspoň dalo soudit podle jeho řevu.

Holub nepochyboval, že je šelmy vidící v noci stejně jako ve dne už spatřily. Co teď? Ruce měl ztuhlé nočním chladem a stěží se chápal pušky nepoddajnými prsty, které se nechtěly ohýbat. Vzbudil Pita rázným úderem pušky do žeber a lví řev ho pobídl k nezvyklému spěchu. Chopil se větve akácie sestupující nízko k zemi a chystal se vylézt nahoru, ale odradily ho od toho trny, které se mu bolestně zaryly do rukou. Šelmy zaslechly hluk a jejich řev se přiblížil.

Jediná záchrana byla na stromě, ať už byly jeho větve sebenepříjemnější.

Holub si přetáhl kabát přes hlavu, vyskočil na ohromné hnízdo termitů, které se opíralo o kmen a s Pitovou pomocí se dostal do koruny akácie.

Větve stromu se hustě proplétaly a byly by mu poskytovaly dosti dobré sedadlo, nebýt dvojitých ostnů, které z nich trčely na všechny strany.

Ale neměli na vybranou, toto bolestné sedadlo bylo stále ještě lepší než lví zuby a drápy. Holub vytáhl nahoru nejprve obě pušky a potom i Pita, jenž se posadil na větev za něho a hrozně se ušklíbal. Tak seděli tři metry nad zemí – což není pro lví skok žádná nedosažitelná vzdálenost – a pod nimi pobíhaly řvoucí šelmy až do rána. Holub několikrát vystřelil, ale tma byla tak dokonalá a tráva tak hustá a vysoká, že neměl nejmenší naději, že něco zasáhne. Lvi si také z jeho střelby nic nedělali a trpělivě obíhali kolem stromu až do úsvitu. Teprve potom se vzdali marné naděje, že jejich kořist sleze se stromu, a odběhli ke kaluži napít se na lačný žaludek.

Holub s Pitem – jenž na stromě už nespal a byl podivuhodně bdělý šli opatrně za nimi. Nezastihli už je – lví párek se opatrně skryl u vědomí, že ve dne je člověk s puškou proti nim v převaze – zato však našli v měkkém bahně kolem louže plno ohromných sloních stop. Holub napočítal, že tu bylo nejméně třicet kusů, a to v něm probudilo touhu jít příští noc na čekanou znovu. Vyhlédl si strom přímo u napajedla a dal se na něj od svých průvodců vytáhnout na dlouhém řemenu, který spletli z volských postraňků.

Nastala noc, byla jasná a mrazivá. Holub prokřehl a třásl se zimou, ale čekal trpělivě. K půlnoci zaslechl v dálce neklamný hluk sloního stáda na pochodu. Poskočilo mu srdce, ale jeho radost byla předčasná. Pojednou se ozvalo hlučné zapráskáni bičem, znějící jako výstřely karabiny, a sténání těžce naloženého vozu. Plaší tlustokožci zaslechli hluk stejně dobře jako Holub a okamžitě se uklidili stranou. Ještě chvíli se ozýval rachot větví, které lámali na útěku, a potom všechno utichlo. Holub slezl se stromu a spěchal do tábora, kde nalezl vůz, který mu zaplašil slony. Patřil Kurtinovi, burskému obchodníkovi se slonovinou, jenž měl namířeno do obchodní stanice na řece Panda-ma-Tenka. To byl i cíl Holubův, ale přesto nejel s Kurtinem, pohyboval se příliš pomalu pro obchodníka, jehož čas byl stejně drahý jako peníze. Kurtin ho značně předhonil. Holub sám dorazil do Panda-ma-Tenky, jak se stanice nazývala podle řeky, u které byla zbudována, až za čtrnáct dní. Nespěchal, nepodnikal závody o čas, jeho úmyslem bylo seznámit se s krajem, dosud jen nedokonale popsaným anebo vůbec neznámým.

Stanice byla sídlem anglického obchodníka se slonovinou Wesbeeche, tento muž, pravý produkt africké divočiny, nebojící se ani černochů, ani zimnice, měl dva bílé jednatele, kteří pro něho sháněli slonovinu u všech kmenů, sídlících daleko široko po březích Zambezi.

Panda-ma-Tenka, v létě vysušená na nepatrnou říčku, vlévala se do mohutného proudu Zambezi pod nádhernými slapy Viktoriinými, které objevil Livingstone. Holub je zamýšlel navštívit dříve, než se vydá na vlastní výzkumnou výpravu proti proudu Zambezi, ale pro tu chvíli se zastavil ve stanici bílého obchodníka. Tvořilo ji malé skladiště a několik chýší, a to vše bylo ohrazeno vysokým trnitým plotem, jehož výška Holuba udivila.

„Děláte tu hodně vysoké ohrady,“ pravil obchodníkovu zástupci.

„Však toho je také zapotřebí, lvi tu pobíhají jako jinde psi,“ odpověděl mladý muž. Ukázal na měkkou půdu v okolí stanice, pokrytou čerstvými lvími stopami. Sám by jim nebyl věnoval pozornost, řvaní lva mu bylo tak běžné jako civilizovanému Evropanovi štěkáni psa. Mnohem větší úctu měl před zimnicí, která zde, na březích Zambezi, neodvratně přepadla každého bílého muže. Ale ani nemoc nebyla s to odvrátit bělochy od neznámé Mriky. Hnala je sem dvojí mocná pohnutka – nezkrotná zvídavost, která je matkou všech objevů a každého pokroku, a chamtivá touha po zisku.

První z těchto pohnutek vedla do nitra neznámé Mriky badatele, jako byli Livingstone a Holub, druhá obchodníky. V době, kdy Holub poprvé stanul u Zambezi, bylo však vědeckých výprav do těchto krajin tak málo, že by se byly daly za půl století spočítat na prstech jedné ruky.

Mnohem častějšími hosty tu byli obchodníci, jejichž ukázkou byl Westbeech a jeho dva zástupci. Za obchodem sem pronikl jakýsi Arab od východu – sháněl se po slonovině bílé i „černé“, t.j. po sloních klech i černých otrocích –, od západu, od břehů Atlantiku, přicházel portugalský míšenec a obchodně založený Angličan nelenil vážit cestu 2000 kilometrů od jihu, od Kapského Města.

Zájem všech těchto obchodníků, bílých i hnědých, o sloní kly byl takový, že už v době Holubova prvního příchodu k Zambezi byl na tom v těchto končinách ubohý tlustokožec hodně špatně. Holub první pozdvihl hlas na jeho ochranu, ale nebylo to nic platné a vyneslo mu to jen nepřátelství lovců slonoviny. Půl století muselo uplynout a mnoho učených mužů muselo důrazně mluvit na četných vědeckých kongresech, aby se slon – již na vymření – dočkal ochrany, kterou mu konečně anglická vláda poskytla ve všech svých afrických državách. Zatím byl ještě vesele ubíjen stovkami lovců černých i bílých a jen černí králové si jej občas podmínečně chránili a vyhrazovali si jeho lov pro sebe.

Anglický obchodník slonovinou zpravidla půjčil domorodému střelci pušku a dodal mu náboje. Za to mu černoch odvedl polovinu výtěžku svého lovu, jeden sloní kel, kdežto druhý si nechal. Jakmile si ušetřil dost peněz, koupil si od obchodníka pušku, kterou měl dosud zapůjčenu, a lovil pak už ve vlastní režii. Hůře byl na tom, když lovil pro svého panovníka, v takovém případě musel odvádět oba kly a dostal jen potravu a střelivo, puška však zůstala majetkem královým. Tato hamižnost vedla k velikému vybíjení slonů. Černí lovci jich stříleli víc, než přiznávali, a kly tajně prodávali, ačkoli na to byl trest smrti, neboť sloni stejně jako guma byli majetkem „koruny“.

Slonovina se stala na Zambezi platidlem velmi běžným a Holub, který měl už málo věcí na výměnu, musel si ji opatřit ve Westbeechově skladišti.

Prodal jeho zástupci dva voly ze svého potahu a Sniderovu zadovku, protože musel naléhavě obnovit některé své zásoby potravin. Cena evropského zboží tu byla nemalá a stála v přímém poměru ke vzdálenosti dvou tisíců kilometrů, na jakou se zboží dopravovalo volskými potahy. Za libru čaje tu Holub platil 12 šilinků a za libru cukru 4 šilinky. Byl by rád prodal všechny své voly, kterých by neměl zapotřebí, podaří-li se mu projít poříčím Zambezi až k jejím pramenům a odtud na břeh Atlantiku, do portugalské Angoly, odkud jej zaveze loď do Kapské kolonie. Ale zatím to nebylo radno. Jeho cesta závisela na svolení mocného krále dvou říší, Sepopy, panovníka marucko-mabundského, jenž se pyšně nazýval „králem řeky Zambezi“.

ČERNÝ NERO

Westbeechovým prostřednictvím ohlásil Holub králi Sepopovi svou návštěvu před devíti měsíci, a hned jak dorazil do Panda-ma-Tenky, sháněl se po jeho odpovědi. Westbeech byl sice na cestách, ale jeho zástupce Blockley znal královu odpověď a také ji Holubovi sdělil. Sepopo milostivě vzkazoval, že je rád, že Holub nechce ubližovat jeho slonům, ačkoliv prý by mu byl vítán, i kdyby toho nebylo, jako kdysi Monari – což byl název domorodců pro slavného Livingstona.

„Náčelník nemá nic proti tomu, že chcete cestovat jeho říšemi, ale přesto bych vám radil, abyste mu vzkázal ještě jednou,“ končil zkušený obchodník. Znamenalo to nový průtah, ale Holub uznal, že Blockley má pravdu. Devět měsíců je pro černochy, jejichž mysl je vrtkavá jako mysl dítěte, příliš dlouhá doba. Sepopo mohl zatím změnit názor a to se mohlo stát celé výpravě osudným. Holub tedy k němu poslal nové posly s opětovnou žádosti o volný průchod jeho rozlehlou říší a zatím se usadil v Impaleře, vesnici, která ležela na soutoku Zambezi s Čobem.

Poslové odešli a nezbylo než trpělivě čekat na jejich návrat. Ze své chýše viděl Holub velebnou Zambezi, předmět svých dávných snů, jak se rozlévá do šířky celého kilometru a valí pomalu své vlny k východu, do Indického oceánu. Spleť ostrovů ji dělila na četná ramena a jeden z nich obdržel hned na jeho mapě jméno Pražský.

„Tož jsem přece došel k veletoku, o němž jsem se jsa chlapcem tolik načetl a nasnil,“ píše dojatě do svého deníku. „V nedozírné dílce, za nesmírnými rákosinami, byla země, kterou jsem šel zpytovati, tam jsem chtěl dosíci toho, po čem jsem toužil od dětství.“ Zambezi měla v těchto místech hloubku až 13 metrů, ale přesto byla málo splavná, tvořila peřeje každých padesát až sto mil. Nejkrásnější i nejmohutnější z nich jsou vodopády Viktoriiny, objevené Livingstonem.

Holub je navštívil později, když čekal na nové sluhy. Pobyl u nich tři dny, ale tvrdí, že by bylo potřebí stejného počtu měsíců, kdyby je člověk chtěl prozkoumat důkladně. Pohled na ně byl nezapomenutelný. Z tmavohnědých skalních stěn, 130 metrů vysokých, řítily se ohromné spousty vod, rozbíjely se v bílou páru o nesčetné útesy a výběžky skal, a všechny ty nesčíslné jednotlivé prameny se pak spojovaly v jediný rozpěněný proud, ženoucí se prudce zúženým korytem řeky.

Rachot, stoupající ze dna skalní propasti je ohlušující, a chvílemi, když jej vítr poněkud oslabí, je slyšet syčící vodní páry, na nichž slunce kouzlí při svém východu a západu nejkrásnější barvy duhy. Koryto řeky má nesčetné odbočky a každých dvě stě metrů poskytuje jiný obraz. Hladké skalní stěny se střídají s obrovskými stupni a kámen má nejrůznější barvy, od černé až po jasně rudou. Není tu jen holá skála, místy prosvítá zeleň stromů a keřů a drobné skvrny pestrobarevných květů. To vítr zanesl do břehů hrstku hlíny, která se uchytila ve skalní rozsedlině, do hlíny zapadlo semeno, přenesené ptákem, a z něho vyrostlo stéblo trávy i vysoká palma, sklánějící svou vějířovitou korunu nad šumící vodou.

Konečně dostal Holub Sepopovo pozvání, aby za ním přijel do jeho nedalekého sídla. Vydal se hned na cestu. Jel v domorodé kánoi, vytesané z jediného kmene sekyrou. Byla tři metry dlouhá a sotva třetinu metru široká a ujížděla závodní rychlostí. Černoši pádlovali vstoje a dovedli se velmi obratně vyhýbat nedůtklivým hrochům, jichž bylo v řece plno.

Ve vysokém a neobyčejně hustém rákosí, které zarůstalo oba břehy, bylo vidět široké chodby. Vyšlapal si je tento pravý vládce Zambezi, nebezpečnější než lev a levhart, ničící sveřepě a se slepým vztekem všecko, co mu přijde do cesty. Proto se mu také černí veslaři úzkostlivě vyhýbali, stačilo, aby jen převrátil jejich loďku, a krokodýlové, kterými se modročerné vody Zambezi jen hemží, by se postarali o jejich pohřeb.

Kanoe ujíždí hbitě a Šešeke, králova rezidence, není již daleko. Holub je rozčilen. Vždyť na dobré vůli krále Sepopa, „černého Nerona“, jak ho slýchal jmenovat, muže, o jehož krutostech se vyprávěly na jihu celé legendy, všechno závisí. Panuje nad územím čtvrt miliónu čtverečních kilometrů, nad desíti národy a třiaosmdesáti kmeny. Po celé týdny bude putovat jeho říší. Stačí, aby mu nedal svolení k průchodu nebo aby mu odepřel průvodce a čluny. Nikdo by se pak neodvážil bez jeho souhlasu vstoupit do Holubových služeb. Pak – sbohem výpravo, sbohem Livingstonova Mriko, sbohem slávo!

Oblékl se do černého, jako by šel na audienci u císaře Františka Josefa, ale byl tak popleten, když slyšel výstřely a pozdravné výkřiky: „Šangve, morena, rumel, rumela!“ – „Zdráv buď, králi, žij, žij!“ – oznamující Sepopovu blízkost, že zapomněl zaměnit tropickou helmu za klobouk, který patřil k celé té černé nádheře jeho slavnostního úboru. Ale Sepopo byl milostivý a nebral to s etiketou tak vážně. Pokročil mu vstříc s vlídným úsměvem, veliký a silný, po evropsku oblečený, s tváři krutou a chytrou. Podával mu ruku se slovy:

„Kia Sepopo, morena a Zambezi.“ – „Jsem Sepopo, král na Zambezi.“ Jeho dvorní kapela zahrála na uvítanou, ale nevysloužila si Holubovu pochvalu – černošský džez, který později ovládl všechna města bílých lidí, byl tehdy ještě neznámou „hudbou budoucnosti“.

„Vedle panovníka kráčeli dva myrimbisté, totiž dva hudebníci, kteří, nesouce na řemeni dýňové piano, tloukli do něho dvěma paličkami,“ popisuje Holub Sepopův orchestr. „Podle těchto dvou mužů, kteří strašlivou tropili kočičinu, kráčeli hudebníci s ohromnými válcovitými bubny, tlukouce na ně prsty a zpívajíce k tomu. Samo sebou se rozumí, že těmto kmenům hudba je tolik, jako třískati a hudlařiti na jednotlivé nástroje, jenom citeristé tvoří v tom výjimku. Za hudby těchto umělců nebylo naštěstí slyšeti skřehotavých zlozvuků, jimiž se vyznačoval zpěv vrchního hudebníka, který náhle a strašně zahřmotil na buben a ještě k tomu pokaždé zakrákoral.“ Král Sepopo usedl na dřevěnou židličku, a když viděl, že si Holub nemíní sednout na zem jako jeho náčelníci, kteří jej provázeli, dal mu přinést dvě otepi trávy. Měl k němu na sta otázek, ale odpovídal na ně pouze Holubův průvodce Blockley, jenž ovládal řeč „sesuto-seroco“ dokonale. Holub z ní znal jen málo slov a bylo mu to později velmi na závadu. Naštěstí zábava netrvala dlouho a byla brzy vystřídána hostinou.

Ta byla poměrně velmi střídmá. Všeho všudy deset ryb, přinesených na velké dřevěné míse. Podivuhodným způsobem se však jimi nasytilo skoro tolik lidí jako kdysi na jezeře Genezaretském.

Sepopo zahájil hody. Vzal obezřetně do ruky dva kusy ryby a dal je sníst svým dvěma nejmocnějším náčelníkům. Když viděl, že je pozřeli s velkou chutí a že se jim nic nestalo, pustil se do ryb sám, přesvědčen, že nejsou otráveny. Nebylo to sice tak docela jisté, protože jed mohl působit i zvolna, ale přinejmenším měl důkaz, že oba tito náčelníci jídlo otrávit nedali, a to už něco znamenalo.

Když snědl tolik, kolik mu chutnalo, nabídl král Holubovi a Blockleymu. Holub měl veliký hlad, ale Blockley ho několika tichými slovy přesvědčil, že slušnost velí, aby snědl jen půl ryby a zbytek podal sousedovi.

Ten s ním naložil stejným způsobem, a tak ryba nasytila spoustu osob, přičemž poslední obdařený dostal už tak drobnohledné sousto, že byl zproštěn povinnosti dále je dělit. I otroci se najedli – rybích hlav. Jedlo se prsty, ačkoliv později viděl Holub na Sepopově dvoře evropské příbory, jichž se dokonce i používalo. Jeho údiv dostoupil vrcholu, když otroci přinesli talíř s podivnými zelenými kuličkami, jimiž si náčelníci počali třít ruce, aby je očistili od mastnoty. Čich i tlumočníkova odpověď jej přesvědčily, že je to opravdové mýdlo. Běloši si otřeli ruce kapesníkem, kdežto černoši si seškrábali s rukou směs mýdla a mastnoty plochou železnou lžičkou. Později se Holub dověděl, že lžička se jmenuje libeko a že slouží vlastně k čištění nosu.

Za jídla měl příležitost pozorovat králův obličej. Sepopo na něj pohlížel dobrácky, že „nepoznal bys vtěleného hrůzovládce, jakým vskutku byl“ – praví Holub doslova. I královo jméno bylo hezké – sepopo znamená sen –, ale jeho činy připomínaly starověk nasáklý krví. Pod titulem kouzelníka páchal kruté násilí a lstivě přitom klamal svůj lid. Sám byl velmi inteligentní a nevěřil snad žádnému z kouzel, která provozoval. Žádný majetek nebyl před ním jistý. Kdyby si jej byl vzal přímo, bylo by to bývalo jistě menší provinění než způsob, jakým si počínal, chtěje zachovat královský majestát. Obvinil nejprve majitele ze zrady, čarodějství nebo vraždy, načež konal nad ním soud, dal ho popravit a jeho jmění zabavil „ve prospěch koruny“. Velezrady se dopouštěl každý, kdo měl něco lepšího než on. Je to podivuhodná obdoba s římským Neronem, jenž postupoval přesně stejným způsobem.

Sepopo měl šestnáct žen, a ty, které podezíral z nevěry, dával bez všech důkazů utopit v Zambezi. Jejich nápadníky, ať už skutečné nebo domnělé, probodl v lese dvorní kat Mašoku, čemuž se vtipně říkalo „opatřit potravu královským buvolům“. Holub sám byl svědkem výstrahy, kterou dal král své třináctileté ženě Sitaue. Dal jí svázat ruce i nohy a vyjel s ní ve člunu na Zambezi. Tam ji vlastnoručně třikrát po sobě potopil a naposled ji podržel pod vodou tak dlouho, že ji jen stěží vzkřísili. Potom ji vlídně upozornil, že příště ji nechá pod vodou trvale. Zdá se, že si v těchto případech nepočínal tak docela nespravedlivě a že ani jeho tresty neměly valný účinek. Holub sám nemohl dát královským ženám žádné vysvědčení ctnostného chování.

Černé skutky Sepopovy by naplnily kroniku. Jeho rány dopadaly bezohledně napravo i nalevo. Ani ti nejmocnější a rodem s ním spříznění nevěděli dne ani hodiny. Stalo se, že barocký místodržitel dal královu synku, na smrt nemocnému napít vody. Dítě zemřelo a Sepopo ihned obvinil místodržitele z travičství, ačkoliv sám v jeho vinu nevěřil. Jako odstrašující příklad ho dal otrávit a jeho jmění ovšem zabavil.

Podivná podoba s tyranským césarem starověkého Říma jde ještě dále.

Sepopo stavěl nové sídelní město, nové Sešeke, asi kilometr od starého, a jednoho dne vypukl ve starém městě požár. Nelze ovšem tvrdit, že jej Sepopo založil, stejně jako si netroufá poctivý historik připsat požár Říma Neronovi. Černý král dal dokonce při požáru najevo upřímnou zlost a mlátil svou korunní radu holí tak dlouho, dokud mu nezemdlela ruka. Městu to stejně málo pomohlo. Rákosové chýše, vyprahlé sluncem, hořely jako jediná ohromná pochodeň. Východní vítr požár rozdmýchal, ale naštěstí hnal oheň pryč od rozestavěného nového města.

Stezky, vedoucí k Zambezi, byly přeplněny řvoucími ženami a dětmi.

Nepopsatelný zmatek ještě vzrostl, když náhle začala rachotit hlučná palba.

V mnoha chýších byly nabité pušky, a jakmile se jejich zámky rozžhavily, zbraně spustily. Když požár vypukl, dlel Holub s Blockleym v jeho dvorci. Blockley jej okamžitě opustil a uháněl chránit osamělou chýši u lesa, v které byl složen všechen střelný prach jeho i králův. Na hašení obytné budovy zbyl Holub sám s dvěma černochy. Činili se ze všech sil a nebyli by mohli pracovat rychleji, ani kdyby byli věděli, co je v bedně nedaleko Blockleyho lůžka. Černoši nosili vodu ze Zambezi v tykvích a v hliněných nádobách – rozbili jich utěšené množství –, až nakonec se podařilo přece jen větší část Blockleyho srubu zachránit.

Brzy potom se Blockley vrátil od prachárny – kterou rovněž zachránil, a to v posledním okamžiku – unavený až k smrti a v obličeji černý od kouře, že ho Holub rozeznal od jeho černých průvodců jen podle šatů. Děkoval Holubovi srdečně za záchranu svého majetku. Rozhlížel se po srubu a náhle zesinal.

„Můj Bože! Podívejte se na tohle!“ Nadzvedl těžké víko bedny, stojící u jeho lůžka. Holub se nad ní zvědavě nachýlil. Spatřil na sta malých vlněných sáčků, řádně napěchovaných a utažených koženým řemínkem.

„Snad to není…“ začal zděšeně.

Blockley s unaveným úsměvem přikývl. „Ano! Střelný prach. Je ho tu sedm set liber. Zapomněl jsem na něj jako na smrt!“

NEŽ KRÁL ROZHODNE

Ani zdaleka Holub netušil, když ho Sepopo tak vlídně přijal, že potrvá plné čtyři měsíce, než dostane od „krále řeky Zambezi“ prostředky k další cestě. Příčina tohoto dlouhého průtahu nevězela v nějakém Sepopově nepřátelství k Holubovi, spíše naopak. Zdá se, že černý tyran, jenž hrůzně řádil mezi svými poddanými a nestydatě vydíral anglické obchodníky a sportovce, pojal docela upřímnou a nezištnou náklonnost k mladému a chudému Čechovi, který přišel z dalekých a jemu zcela neznámých krajů prozkoumat jeho říši. O výpravy badatelů král sice nijak nestál, ale to nebyl pravý důvod, proč prodlužoval Holubův pobyt ve svém sídle.

Při vší své nevzdělanosti byl Sepopo obdařen přirozenou inteligencí a to vynikající, jak je patrné z toho, že se přes všechnu hrůzovládu udržel tak dlouho na trůně – a velmi správně odhadl Holubovy nedostatečné prostředky a veliké překážky, které ho očekávají.

„Hovoří bílý lékař řečí sesuto nebo seoce?“ tázal se hned první den.

„Ne, morena,“ přiznal Holub zahanbeně. V Dutoitspanu mu lékařská praxe zabrala všechen čas, takže se mohl učit řeči domorodců jen cestou.

Jeho znalosti byly zatím nevalné. Král poručil svému pobočníkovi, aby přivedl dva bílé muže, kteří právě dorazili do jeho sídla od západu. Za okamžik vstoupili do jeho rozlehlé chaty dva portugalští míšenci prohnaných tváří.

„Zdalipak rozumí bílý lékař řeči obou těchto mužů?“ ptal se Sepopo a ukázal na portugalské obchodníky, uctivě se klanící. Holub ovšem neuměl ani portugalsky. Kromě toho pojal na první pohled k oběma mužům hluboký odpor, ačkoliv ho ujišťovali, že jsou nejlepší křesťané z celé vnitřní Afriky, a tudíž i nejspolehlivější průvodci. Ne, těmto taškářům se nesvěří, neměl by cestou klidné chvíle. Odmítl jejich služby neobyčejně zdvořile, aby nepohněval Sepopa. Nebyli ostatně nijak laciní, každý z nich požadoval jako honorář čtyři sloní kly po čtyřiceti kilech, a to znamenalo slušnou částku. Později se dověděl, že to byli otrokáři, kupčící s lidským masem, a byl dvojnásob rád, že je odmítl.

Po Holubově odmítnutí nastalo na chvíli ticho. Sepopo se sice nad ním mrzel, ale nerozhněval se proto na bělocha.

„Jsou to holomci a udělal jste dobře, že s nimi nechcete nic mít,“ šeptl za ním anglicky Blockley, jenž byl tlumočníkem celé rozmluvy, Holubovi do ucha. Král črtal zamyšleně hůlkou ze slonoviny spleť čar do písku.

„Řekni bílému lékaři, že by udělal nejlépe, kdyby zůstal u mne tak dlouho, dokud se nenaučí řeči sesuto, že mu to důtklivě radím!“ obrátil se k Blockleymu. Sesuto byla řeč národa, který byl zcela vyhuben vládnoucím národem Basutů. Národ zmizel, ale jeho jazyk zůstal a mluvili jím nejen dobyvatelé, ale i všech třiaosmdesát kmenů podrobených Sepopovi.

„Jinak tě potká to, co Monariho,“ obrátil se král přímo k Holubovi, zapomínaje, že mu nerozumí. „Nemohl se domluvit s místními obyvateli, a jejich náčelníci se proto domnívali, že je čaroděj, spadlý s deštěm z oblak.“ Livingstonovi to přišlo tehdy opravdu draho, musel dávat náčelníkům po pušce, aby je přesvědčil, že je opravdu zcela pozemského původu.

Holub uznával pravdu Sepopových slov, ale jeho prostředky byly bohužel omezené a nedovolovaly mu pobýt v marucko-mabundské říši tak dlouho, až si dokonale osvojí její řeč. Doufal, že se král brzy rozmyslí jinak a umožní mu další cestu. Zatím mu nezbylo nic jiného než čekat a studovat maruckou řeč a zvyky. Sebral za dobu svého pobytu v Sešeke velmi důkladný národopisný materiál, který později uveřejnil v odborném pojednání. Z řeči sesuto pochytil alespoň tolik, že se mohl na cestě domluvit se svými černými průvodci, a že rozuměl dokonce i tomu, co si umlouvali za jeho zády.

Viděl také budování nového sídelního města, Nového Sešeke, a bylo to velmi zajímavé. Stavební materiál rostl všude kolem a práce šla domorodcům rychle od ruky. Stavěli z rákosí, dřeva a lýka a při tom užívali i jakéhosi cementu z hlíny a písku. Nejdříve postavili vnitřní stěny, válec o průměru dvou až čtyř metrů, potom metr až dva od nich vnější a všechno důkladně omítli. Naposled zarazili kolem dokola stavby kůly, o které opřeli kraj střechy, takže vznikla hezká otevřená veranda. Chýši pokryli originálním způsobem, někde stranou zhotovili na zemi slaměnou střechu, potom si ji posadili na hlavu a odnesli k nepokrytému stavení, kde ji pomocí toporů zvedli do výše a posadili na místo. Stavení vypadá zvenčí úhledně, uvnitř je tmavé, ježto nemá okna, a světlo do něho vniká jen dveřmi a štěrbinami kolem střechy. Pobyt v marucké chýši se zanedlouho stane nepříjemným, protože jej obyvatel sdílí s drobným hmyzem, stálým průvodcem černochovým a častým jevem i v špatných hotelech civilizovaného světa.

Když se Holub vrátil od Sepopa do tábora v Impaleře, čekaly ho špatné zprávy. Přítel Theunissen ho opustil z obavy před zimnicí a černý sluha Pit se choval tak hanebně, že ho Holub propustil sám. Byl nyní zcela bez průvodců, ale majitel obchodní stanice Westbeech, jenž se zatím vrátil a spřátelil se s Holubem mu slíbil, že mu opatří sluhy, jestliže s ním půjde k Viktoriiným vodopádům. Holub ochotně souhlasil, stejně se chtěl k vodopádům podívat, ale prodělal na tom. Když se vrátil, řekl mu král mrzutě, že měl pro něho marucké průvodce, ale že se ho nemohli dočkat a zase odešli.

To byla nemilá zpráva, a ještě nepříjemnější bylo, že se král tvářil nemilostivě. Holub se ho snažil pobavit a vyprávěl mu za pomoci tlumočníka různé příhody ze svých cest. Král se bavil, a jednu chvíli byl dokonce v tak dobré náladě, že nakreslil Holubovi slonovinovou hůlkou v písku řeku Zambezi se všemi přítoky a osadami až k pramenům. Holub se lačně díval na nákres a nejraději by si byl ten kus písku vzal s sebou, ale poněvadž to nešlo, obkreslil si mapu pečlivě na kus papíru. Později mu potvrdili náčelníci z oněch krajin – na Sepopově dvoře dleli stále zástupci všech třiaosmdesáti kmenů říše –, že králův náčrtek je velmi přesný.

Sepopo se zamyšleně díval na kreslícího bělocha a pokyvoval hlavou.

„Bílý lékař by udělal nejlépe, kdyby šel tam, k jezeru Bangveolo,“ ukázal rukou k východu. „Nepotřeboval by čluny, cestoval by po zemi, s nosiči!“ Modrá vidina Atlantiku ležela však právě opačným směrem, než kam král ukazoval, a Holub se jí nemínil vzdát.

„Hořce jsem později litoval, že jsem neuposlechl Sepopovy rady,“ doznává při vzpomínce na tuto památnou rozmluvu.

Westbeech sháněl sluhy, ale neměl štěstí a Holubovi nezbylo než čekat a zase čekat. Jeho pobyt u Maruců nebyl vždy veselý. Jedné noci mu ukradli z chýše šaty, a ačkoliv vypátral důmyslným způsobem zloděje našel jeho hůl ve své chatě, kde ji zloděj zapomněl, rozhlásil, že ji našel na březích Zambezi a že by ji rád majiteli zaplatil, na což naivní černoch naletěl – Sepopo odmítl rozmrzele jeho žalobu a viníka nepotrestal. Měl zřejmě pro zloděje pochopení, neboť sám nebyl o mnoho lepší. Velmi nekrálovsky vydíral bílé obchodníky, urážel je, kdykoliv byl ve špatné náladě, a co chvíli u nich konal návštěvu v doprovodu sto dvaceti hromotluků své gardy, aby jim ukázal, jak je má v rukou. Úzké prostory Blockleyho dvorce, kde bydlil také Holub, byly vždy přeplněny černými ozbrojenci a bylo potřebí pečlivě střežit skromný majetek před jejich přehmaty.

Ze stanice Panda-ma-Tenky došla zpráva o smrti obchodníka, který si vzal na starost dopravu Holubových sbírek do Šošongu. Byl to pan Z., jenž tak holdoval kořalce a tak důkladně se jí za drahé peníze zásobil na dlouhou cestu, že mu jeho pijácká neřest přinesla zkázu. V opilosti zabil jednoho svého černého sluhu a ze strachu před ostatními se šel tajně vyspat do křovin. Ráno z něho našli sluhové jen to, co zanechaly hyeny ze své hostiny, kosti a cáry oděvu.

Den míjí za dnem a Sepopo má pro Holuba stále jen výmluvy. Občas ho pozve k nějaké „dvorní hostině“ a mladý Čech má příležitost obdivovat se znamenitým výkonům černošského tanečního umění. Černoch tančí rád a při každé příležitosti, má tanec sloní, lví i levhartí. Má tanec, jimž oslavuje zdařilou honbu, má tanec na přivoláni deště, tanec prorocký, zásnubní, tanec plavců a nejrůznější tance jiné.

Marucoyé byli národ poříční a Zambezi jim nahrazovala silnice. Byli zručnými veslaři. Srostli s řekou, naučili se žít z jejího bohatství ryb a lovit i obávané krokodýly – když to ovšem Sepopo nařídil, neboť krokodýli byli „majetkem koruny“ stejně jako sloni. Chytali krokodýla na udici, totiž na železný hák, opatřený dvěma zvratnými háčky a pečlivě ukrytý v návnadě z psího masa, o němž černoši z nějakého neznámého důvodu věří, že je krokodýl jeho obzvláštním ctitelem. Udice musela něco vydržet – vždyť se často chytil i starý kus, schopný pozřít dospělého muže.

Způsob lovu byl v podstatě velmi surový, protože krokodýl hynul vlastně utopením. Udice se mu pomocí zvratných háčků zachytila a vzepřela v chřtánu, takže zvíře nemohlo sevřít čelisti a voda mu vnikla do průdušek a do plic. Smrt nebyla okamžitá a často trvalo půl hodiny až hodinu, než proud vyplavil mrtvé tělo na mělčinu, kde je černoši snadno našli, za pomoci rákosového poplavku, z dálky patrného.

Lov krokodýlů se nekonal často. Sepopo ponechával veliké ještěry v klidu a teprve, když se míra jejich hříchů naplnila, dal rozkaz k lovu.

V době, kdy Holub čekal na slíbené čluny a veslaře, zahubili krokodýlové jen v samém sousedství Sešeke přes třicet lidí a to bylo i Sepopovi mnoho. Dal nalíčit udice a chytlo se několik statných kusů, z nichž si král ponechal pro svá soukromá kouzla oční víčka, bradavice a hřbetní šupiny. Ostatek poručil předhodit jiným krokodýlům a k velikému Holubovu podivu učinil tak i s tělem dívky, kterou krokodýl utopil. Plavci ji našli dříve, než rozklad jejího těla pokročil tak daleko, jak krokodýl potřebuje, aby mu chutnalo. Holub chtěl dát dívku pohřbít, ale sami její příbuzní mu v tom zabránili se slovy: „Byla to vůle ňambova, boží, aby ji krokodýl usmrtil, proto jest ji obětovat krokodýlovi!“ Jsou dokonce kmeny, jež krokodýla uctívají a nikdy jej nezabíjejí, podivuhodnou náhodou to bývají ty kmeny, na jejichž území je krokodýl jen vzácným zjevem.

V době Holubova pobytu u Maruců pořádal též Sepopo „státní hon“ na slony, ale mladý cestovatel se ho nezúčastnil, vyrazil zatím na lov na lvici, která sežrala několik královských volů, a byla proto odsouzena k záhubě.

„Buďte rád, že jste při tom nebyl!“ řekl mu Blockley, jenž se vrátil z králova lovu na slony všecek zničen. „Představte si, že vyplašíme stádo, v němž bylo dobře sto kusů, a zatáhneme kruh, na osm set střelců a právě tolik náhončích. Nešlo o nic jiného než chvilku trpělivě čekat, až sloni přijdou do rány, a potom řádně mířit, ale Sepopo si vzpomněl vystřelit už na šedesát kroků. Sloni samozřejmě už na další nečekali, rozběhli se nám do rákosí, a co horšího, všech osm set střelců honem vystřelilo bez mířeni! Tam vám lítaly kulky jako v nejkrutější bitvě a my, běloši, jsme sebou raději hodili na zem, aby nás ti černí čarostřelci nepostříleli.“

„A kolik jste toho zastřelili?“ zeptal se Holub, když se přestal smát. „Všeho všudy čtyři kusy, ale nepřejte si je vidět! V každém jsou nejméně dva tucty kuli.“

„To je trochu málo na tolik lovců,“ mínil Holub.

„A na deset tisíc ran, které se při tom vystřílely,“ dodal Blockley. Sloní kly přišly v tomto případě Sepopovi trochu draho, ale král se dovedl odškodnit. Dva anglické lovce, kteří zavítali na jeho dvůr, obral stálým vydíráním tak dokonale, že se cítili šťastni, když jim při odchodu zbyly na těle šaty.

Zatímco se odbýval státní hon na slony, lovil Holub s jinými černochy lvici. Hon pořádali Marucové sami a Holub měl příležitost porovnat lovecké způsoby jižních Barolongů se zdejšími. Dole na jihu se vydal na lvici jeden, nejvýš několik střelců, jako se u nás chodí na divokou.

Na březích Zambezi to byl veliký podnik, kterého se účastnilo 170 černochů, naštěstí jen čtyři z nich měli pušky. Holub šel s sebou, doprovázen osmnáctiletým Angličanem, jenž by byl rád zastřelil svého třetího lva.

Průběh honu byl nadmíru rušný. Šlo se po stopě se psy a lvice nejevila žádnou touhu postavit se lovcům.

„Aha, ona ví, že se provinila,“ usoudili černoši jednohlasně a jejich odvaha vzrostla. Psi konečně šelmu vyslídili ve vysušené tůni, ale lvice jim mrštně unikla a proplížila se řetězem honců. Obešla je a ukryla se v hustém křoví. Černoši začali do něho šťourat asagaji, zpočátku nesměle, a když se nic nehýbalo, s odvahou, jež ustavičně rostla. Lvice toho měla konečně dost, zařvala od plic a skočila na ně. Několik jich povalila, ale ani ji nenapadlo se s nimi déle zdržovat. Proběhla rákosím a prchala po otevřené louce. Bílým lovcům se naskytl neočekávaný obraz. Lvice uháněla, štvána psy, jako zajíc!

Byl to jedinečný výjev a Holub na něj dlouho vzpomínal. Napřed běžela lvice, kus za ní nejstatnější psi, za těmi jejich slabší a méně zdatní druhové a hodně vzadu na dvě stě hulákajících černochů a dva upachtění běloši. Lvice se však závodů za chvilku nabažila a hledala znovu úkryt v rákosí. Tentokrát si však vybrala špatné místo, rákosina byla vzadu ohraničena písečným náspem a na něm se usadili oba bílí střelci, aby odřízli ubohému zvířeti cestu k ústupu. Náčelník hnal holí své černé bojovníky do rákosí a ti se konečně odhodlali a začali do něho skákat.

„Rákosina přede mnou se proměnila ponenáhlu v houpavou, tmavozelenou, praskající vrstvu, zvýši 5/4 metru, na niž se čtyřicet černých postav tak podivně zmítalo, že jsem se nemohl zdržet smíchu, ačkoliv ta chvíle byla nebezpečná,“ vypráví Holub. Lvici do smíchu nebylo.

Pochopila velmi bystře, že ti dva lidé na náspu jsou nebezpečnější než celé stádo řvoucích černých výtržníků, a skočila proti Marucům. Jeden z nich vystřelil, a naštěstí nikoho netrefil, část bojovníků se převalila strachem na vratkém rákosí a zbytek se dal na útěk. Jen několik zmužilých lovců vrhlo na lvici své oštěpy, ale nezasáhli ji. Mělo to však přece jen výsledek, neboť lvice se polekala a rozhodla se k útěku přes nebezpečný násep. Holub spatřil na okamžik její hlavu a vehnal do ní obě kule ze své dvojky na vzdálenost pouhých dvou metrů. A to byl neslavný konec královského tvora, do jehož mrtvého těla napíchali ještě černoši na dva tucty asagajů.

V PEŘEJI MUČILA – AUMSINGA

Příhoda se lvicí byla poslední, kterou Holub zapsal na pořádný papír, a k tomu ještě to byl papír věnovaný Westbeechem, vytržený z jeho notesu.

Potom už odstřihoval prázdné kousky papíru z kdejakého starého anglického časopisu, který našel ve svých a Westbeechových zásobách, slepoval arabskou gumou všechny kousky dohromady a na nich psal a kreslil. Na tento improvizovaný papír namaloval kromě Sepopovy podobizny i králova dvorního kata Mašoka, což mu vyneslo nevítanou návštěvu. Všech dvanáct královských žen vpadlo jednoho dne do jeho chaty a za chvilku bylo doktorovi z jejich čilého zájmu hezky horko.

„Marné bylo se zdráhat,“ praví, „volky nevolky vyhledal jsem výkres, ba donucen byv jejich prosbami, znázornil jsem jim také, jak jsem obraz kreslil, při tom oblehly mne tak, že jsem sotva dýchal. Jedna ukazovala na to, druhá se tázala po onom, třetí po tužce a dvě jiné se podivovaly papíru, jak jest jemný. Ty, co stály vzadu, tlačily se, nevidouce dobře, kupředu, a dvě nejpřednější podepřely se mně bez okolků na ramena a tak si při tom vedly záletně, že jsem to nikdy nezpozoroval u nesmělých žen bečuánských a zuluských. Věda dobře, kterak je král žárlivý, uznal jsem, že bude nejlépe, když černého sluhu, který se chtěl vzdáliti, když ženy královy vstoupily, vyzvu, aby zůstal v chýši. Za půl hodiny odešly, ale vyrazily do vedlejšího skladiště k Westbeechovi, aby na něm něco vyškemraly. Když mne opustily, hodil jsem na vchod rohož a nechal jsem jenom skulinu pro světlo. Doufal jsem, že mne už nechají s pokojem, ale neuvážil jsem zvědavosti dcer Eviných, sotvaže jsem to vykonal, již zase dvě královny přiběhly ke dveřím. Myslily asi, že nejsem doma, poznal jsem ze slov jedné: »Sikurumela mo’ndu ňaka chajo!« – Víko je na dveřích, doktor není doma! – Jak se zklamaly.“ Dvanáct žen najednou bylo trochu mnoho i na neohroženého cestovatele, hlavně v horké Africe. Bylo však dobře, že se Holub těšil přízni ženských členů královského rodu, a zejména Moquai, královy dcery.

Tato princezna zdědila vlastně po své příbuzné mabundskou říši, poněvadž však byla moudrá a milovala život, a poněvadž věděla, že její královský otec necouvne před nejhrůznějším činem, aby rozhojnil svou moc, odmítla dědictví. Sepopo převzal mabundský trůn a Moquai, která se provdala za náčelníka na horní Zambezi, žila pokojně co nejdále od něho. Občas musela však přijít vykonat návštěvu na jeho dvoře – jako všichni znamenitější královi poddaní, kteří ustavičně se svým průvodem přeplňovali sídelní město, takže až nestačilo – a náhodou padla její návštěva do doby Holubova pobytu u Maruců. Dobrácké Moquai se zželelo bílého ňaky, jejž Sepopo ustavičně odkazoval na pozdější dobu, a na její přímluvu dostal konečně Holub čluny a veslaře.

Člunů bylo málo – jen čtyři, takže sluhové museli jít pěšky po břehu –, ale Holub byl vděčný i za to. Ve třech člunech se vezly jeho sbírky, zbraně, střelivo, léky a předměty na výměnný obchod, ve čtvrtém jel sám.

Když 1. prosince vyrazil, provázen upřímným přáním zdaru všech bělochů právě přítomných, byl přešťasten, že se po čtyřměsíčním čekání konečně dostal na cestu. Po celé dva měsíce bude putovat Sepopovou říši, pod ochranou mocného slova, neznajícího vzdálenosti. Potom už bude u pramenů Zambezi a za další dva měsíce dorazí na břehy Atlantiku.

Vykoná tu cestu, která se bude moci směle měřit s cestou jeho hrdiny Livingstona, ba v ohledu vědeckém ji v mnohém směru ještě předčí, protože Livingstone ani zdaleka nenahromadil v srdci Mriky takové poklady, jako se podařilo Holubovi.

Takové myšlenky křižovaly Holubovi hlavou, když jel v úzké kánoi vstříc nesčetným peřejím majestátní Zambezi. Druhý den je míjelo loďstvo královen, ujíždějících daleko rychleji než oni. To se princezna Moquai vracela k svému manželovi na horní Zambezi a několik královských žen jelo k ní na návštěvu. Byla mezi nimi i „matka vlasti“, Mokena, králova nejstarší žena, velmi oblíbená u svého lidu a pramálo u svého manžela. Na důkaz své přízně poslala Holubovi čtvrt vola, den předtím zabitého.

Bohužel byly loďky královen lehké a jejich veslaři pilní, ujely Holubovi, který byl potom vydán na milost a nemilost svých průvodců.

Druhého dne je bouře zahnala ke břehu ještě před večerem. Vystoupili v místě, kde stálo dvacet prázdných chat, postavených pro odpočinek těch, kdo pluli mimo. Nebyly v dobrém stavu a zatékalo do nich tak, že se Holub probudil uprostřed noci v kaluži ledové vody.

„Následky nepřirozeného noclehu toho se brzy dostavily,“ říká, přičítaje zimnicí, která u něho vypukla druhý den, onomu studenému lůžku.

Na naléhavou žádost svých veslařů šel druhý den lovit do pobřežních bažin, ale vrátil se s nepořízenou. A hned po návratu ho zachvátila zlá nemoc a nepřestala ho sužovat, hrajíc si s ním jako kočka s myší po celých šestnáct měsíců. V té době se ještě o původu a podstatě nemoci, která je metlou Mriky i jiných krajů, nevědělo zhola nic. Holub sám přičítal zimnici (malárii) nachlazení a „jedovatým výparům, jež vydechují močály“. Teprve o pět let později objevil slavný francouzský lékař Laveran původce choroby v parazitu, který žije v krvi.

Laveran také pronesl domněnku, že zimnici přenášejí moskyti, kteří se nasáli krve nemocného, ale dvacet let ještě trvalo, než bylo nezvratně dokázáno, že malarický parazit potřebuje moskyta i k určitému období svého vývoje, čili prostě řečeno, že bez moskyta není malárie. Podle dnešních znalostí této těžké nemoci byly dávky chininu, které Holub bral, zcela nedostatečné. Místo potřebných dvou gramů denně užíval sotva dvacetinu toho množství, a přivodil si tak recidivní formu malárie, která je v mnoha případech – a jeho patřil naneštěstí mezi ně – pak už nevyléčitelná.

„Vraceje se z vycházky, bohužel marné,“ vypráví, „cítil jsem náhle, že mne jímá mdloba, nikdy předtím nebývalá, která mne tak zmohla, že jsem asi půl hodiny cesty od našeho tábořiště nebyl s to, abych šel dál, sluhové odnesli mne do chýše. Soudě podle známek, které tuto mdlobu provázely, seznal jsem, že mne popadla zimnice.“ Ke všemu ještě veslaři povykovali, rozčilujíce se, že ňaka nepřinesl žádné polocholo – zvěř – a že místní usedlíci dali jim, královským veslařům, málo piva a žita! Okřikl je podnáčelník, kterého dal Sepopo cestovateli s sebou jako průvodce, a tak měl nemocný konečně pokoj. Přes svůj bídný stav pokračoval Holub v cestě. Nemoc ho nedovedla přinutit k návratu, a pokud ruka, třesoucí se horečkou, byla s to udržet tužku a kompas, zakresloval svědomitě do své mapy každý, i ten sebemenší záhyb pobřeží.

Kánoe plují dále proti proudu, černí veslaři sledují bílého ňaku zasmušilým okem a pádlují neochotně. Umře-li tu bílý ňaka, postihne je všechny zlé molemo – kouzlo. Vždyť to prohlásil sám král Sepopo, který je v kouzlech náramně zběhlý. Sepopo jim skutečně tajně poručil – v dobrém úmyslu, chtěje zajistit Holubův život –, aby za žádných okolnosti nenechali zahynout bílého lékaře v jeho říši, protože by to na ni přivolalo veliké neštěstí. Veslaři věděli, co učiní, až to bude s bílým ňakou opravdu špatné, obrátí čluny a vrátí se s nimi po proudu k Sepopovi, ten ať si poradí. Naštěstí neví Holub zatím o těchto plánech nic. Plují dále a jeho nemoc je stále horší a horší. Koncem čtvrtého dne cesty už těžce dýchá, hlava ho nesnesitelně bolí až k týlu a všechny údy jsou jako přelámané, chvílemi horečka rozpaluje tělo a hned jím zase otřásá mráz, ledově doléhající na páteř. A to jim právě nastává zlý úsek cesty přes peřeje Zambezi. Dál, kupředu, ukazuje Holub malátnou rukou, když se ho neochotní veslaři tážou, a čtyři kanoe se probíjejí šumícím proudem. Plazí se zoufale pomalu, vždyť na úseku 25 kilometrů je ne méně než čtyřiačtyřicet peřejí!

Některými lze s trochou opatrnosti proplout, ale jsou jiné, kde je potřebí náklad z člunu vyložit na balvany, vyčnívající z řečiště, přenést prázdnou loďku přes okraj a pak zase všechno znovu naložit. Krokodýli naštěstí peřeje samotné nemilují, ale hned za nimi číhají v hlubině. Vědí docela dobře, že zde musí veslař zápolit s řekou a nemá čas na opatrnost.

Proto Holubovi muži pracují na peřejích velmi hbitě, a jakmile přenesou člun přes skaliska, skáčou do něho bez pobízeni.

Tak dorazili až k peřeji Mučila-Aumsinga, na kterou bude Holub vzpomínat až do konce života. Nezdá se zvlášť nebezpečná, ačkoliv se řeka přes ni prudce valí, je však hluboká a nelze tu vstoupit do vody a přenášet kánoi. Musí se peřeji projet a prudké proudy po obou stranách cesty činí práci veslařů velmi nebezpečnou. Holub úzkostlivě pozoruje své čluny.

V jednom jsou jeho zbraně a náboje, cestovní deníky, skleněné perly a dary pro náčelníky. V druhém je naložen střelný prach, potraviny, léky, herbář a sbírka hmyzu. Oba jsou hodně zatíženy a veslařů je málo. Silný proud jim rve vesla z ruky, první člun jakžtakž propluje, ale druhý se začíná potácet, ztrácí směr a vesla klouzají po slizké skále čnějící z vody.

Na člunu zavládne panika, nikdo již nemyslí na tempa. Veslaři v Holubově člunu se zachytí větví stromu a přitáhnou člun ke skále, Holub křičí na lidi v druhém člunu, aby učinili totéž, ale hukot peřejí pohltí jeho hlas.

Chce skočit do vody, aby jim přispěl, ačkoliv má šaty propocené horečkou, jeho veslaři ho však zadrží. A tak přihlíží bezmocně a se zoufalstvím v duši, jak se druhý člun otáčí bokem proti proudu, jak se vesla černochů lámou v marném úsilí vyrovnat směr, a vidí, jak se přes člun přelévá jedna vlna, za ní druhá a třetí. Úzké plavidlo divoce kolísá, až konečně podléhá náporu vln a převrací se…

Po velikém úsilí spojených sil všech veslařů se podařilo člun zase obrátit, také něco z jeho nákladu vylovili černoši z vody, ale většina z toho, co vezl, zmizela nenávratně v Zambezi.

„Všechny smělé naděje, všechny záměry a tužby, sen o Atlantském oceánu, vše tam utonulo,“ praví Holub. „Nelítostný osud zničil za malou chvilku sedmileté přípravy, kterými jsem hodlal provésti úkol, jejž jsem si sám vytkl. Po této nehodě, která tisíceronásobně převyšovala všechny dřívější strasti, bylo mně, zimnicí zmoženému, zanechat další cesty, pro niž jsem se podjal tolika útrap. Aby pak naplněn byl ještě kalich hořkých zkušeností, zřel jsem, kterak bylo zničeno ovoce práce a pilného sbíráni několika měsíců – zachránil jsem pouze málo nepatrných trosek.“ Přesto chce ještě jet dál, pokud jen to s nedostatečnou výzbrojí půjde a pokud jeho síly stačí. Přistanou u pravého břehu, u vesnice Mabundů.

„Vrať se, pane,“ nabádají ho přestrašení domorodci, „kolem nás je plno lvů, každou noc nás obléhají!“ Holub nemíní jejich rady uposlechnout. Usadí se v prázdných chýších u řeky, poručí sejmout několik střech opuštěných chat a z nich budují jeho veslaři ochrannou hradbu na noc. Za ohradou planou vysoké ohně. I černoši prosedí celou noc s oštěpy v rukou, „a jejich stíny táhnou se po stěnách chýši“. Koncert lvů začne hned po setmění, sotva sto padesát kroků od tábora, a neustane do svítání. Tak Holubovi míjí noc v horečce a bez spánku, nový den se probouzí kalný a zachmuřený s nebem, jež začíná brzy sesílat proudy ledového deště. Déšť vniká do Holubovy chaty a zalévá jeho bídné lůžko, přestože černoši kladou rohože na rozedranou střechu. Po dešti přijde studený vítr od severovýchodu a Holub se chvílemi třese zimou a pak jej zase rozpaluje malarická horečka.

„Bylo mi velmi zle,“ přiznává, „a sotva jsem mohl psáti. Dodával jsem si mysli, ale každý můj pokus o to vyšel nazmar, ježto můj stav byl vskutku velmi žalostný. Hlava pálila ohněm, řádky míhaly se mně před očima, a přece mi bylo úlevou, mohl-li jsem psáti.“

A ještě se nechce vzdát a vrátit se do Sešeke.

8. prosince se počasí trochu zlepší a Holub nařizuje veslovat dál proti proudu. To je den, kdy je mu nejhůře. Večer je tak slabý, že ho sluhové musí přenést z kánoe do tábora na břehu, a sotva ho položí, dostane záchvat úplavice, která ho tak zeslabí, že je přesvědčen, že nedožije rána.

Princezna Moquai na něho čekala se svým loďstvem právě v těchto místech plné tři dny, a když se ho nedočkala, plula dál proti proudu.

Ale ani potom nepřestala na něho myslit a poslala později svého manžela, aby se po něm podíval a v případě potřeby se ho ujal.

S jitrem horečka poklesla, úplavice se ztišila a hlava se trochu vyjasnila a byla zase schopna myslet. Právě včas, sluhové se již začali radit o tom, jak naloží s majetkem umírajícího pána. Za ty čtyři měsíce, strávené u Maruců, naučil se Holub ze sečuánštiny, univerzálního jazyka, jímž se mluví podél Zambezi tolik, že rozuměl, o čem se jeho černí sluhové domlouvají. Jeden z nich, nejpodnikavější, radil ujmout se majetku bílého ňaky hned, protože on ho už stejně nebude potřebovat, ostatní tři nic nenamítali. Veslaři byli z jednání vyloučeni, čím méně podílníků, tím větší kořist, tolik si dovede vypočíst i černoch od Zambezi. Holub si zavolal podnikavé muže:

„Ty myslíš, že dostaneš ode mne dobolo, pušku, až dokončíme cestu?“ tázal se ho. Černoch horlivě přitakal.

„Nedám ti nic a pošlu tě do Sešeke! Mašoku se tam už o tebe postará!“ Černoch je sice příliš černý, než aby mohl zblednout, ale přece jen zšedne, když má strach. Barva obličeje Holubova sluhy se změnila natolik, že jeho pán mohl být spokojen s účinkem svých slov. Hrozba Sepopovou krutou spravedlností postačila, aby se sluhové podřídili. S chmurnou tváří plnili dále všechny rozkazy, které jim bílý ňaka dal, ale své nemoci Holub předpisovat nemohl. K večeru se záchvat malárie opakuje a je tentokrát tak ostrý, že se nemocný musí další cesty vzdát. Nařizuje návrat do Sešeke a velmi se podiví, když zjistí, že veslaři už jeho rozkaz předešli a připravili čluny ke zpáteční cestě. Vyptává se jich, proč to udělali, a dovídá se o Sepopově strachu, aby jeho říši nestihlo zlé kouzlo, kdyby v ní bílý ňaka přišel o život.

Nesnesitelná žízeň mučí Holuba po celé dva dny, co jedou zpět. Dává aspoň ruce do vody, aby se trochu ochladil, a veslaři mu je nestačí vyndávat ven, aby je neuchvátil krokodýl. Cesta zpět ubíhá rychle, veslaři se činí a 11. prosince jsou už čluny za Katongou, poslední osadou před sídelním městem Sešeke. Dopoledne příštího dne vplují do hlavního města Maruců. Jen dvanáct dní trvala Holubova cesta, dvanáct dní ho jeho bílí přátelé neviděli, ale za tu dobu ho nemoc změnila tak, že ho Westbeech nepoznal, když ho sluhové vynesli na břeh…

TYRANŮV PÁD

Král Sepopo přichází s celým dvorem projevit Holubovi soustrast nad zmarem jeho plánů. Mladému muži třeští hlava horečkou, stěží rozumí královým slovům. Hořce se usmívá při dobře míněné radě, aby opustil zimnicí zamořenou Zambezi, odešel na jih, pozdravil se úplně, a potom aby se vrátil a znovu podnikl výpravu na západ.

„Neměl jsi odcházet k velikým vodám, ňako,“ říká král a ukazuje rukou k východu. „Ztratil jsi mnoho času a zatím odešli lidé, které jsem ti opatřil, aby tě doprovázeli. Promeškal jsi dobu, kdy je zdrávo u veliké řeky!“ Stále ta stará písnička, myslí si Holub, král svaluje vinu na něj pro nešťastný výlet k Viktoriiným vodopádům. Je to výmluva, nic jiného.

Kdyby tam nebyl šel, byl by si Sepopo našel jinou záminku, aby ho zdržel v Sešeke. Byl by mu vůbec dal čluny nebýt dobrácké Moquai, která se nepřestala přimlouvat za ubohého bílého lékaře? Ne, on sám si nemusí nic vyčítat, Sepopo ho záměrně zdržoval, nechtěl ho pustit do nitra své říše.

Jeho náčelníci to Holubovi sami prozradili. Je mu úlevou, že není vinen zmarem svých plánů. Osud byl silnější než on, ostatně – což je všemu konec? Nemůže se pokusit znovu? Počká zde, u pohostinného Westbeeche, který mu poskytl útulek ve svém skladišti. Nemůže jít do zdravějších končin, jak mu král radí – rada to není špatná, to uznává –, poněvadž má tak málo prostředků, že by mu pak nestačily už na cestu k Atlantiku.

Nehne se od Zambezi, počká, až pomine malárie. Úplavice už přešla, uzdraví se i ze zimnice a pustí se znovu proti proudu. To je refrén všech myšlenek, nesouvislých a zmatených, které se křižují v mozku rozpáleném horečkou. I Westbeech, jenž původně radil Holubovi to, co král, nakonec pokrčí rameny a vzdává se. Má ho rád a nechce mu předčasně bořit vzdušné zámky. Je to nezkušený mladý muž, myslí si, nemá ponětí, co to je zimnice a jak těžko se člověk dostane z jejích klepet, když už ho jednou v nich stiskla. Kolikrát ji prodělal on, Westbeech, a kolikrát se s ní ještě utká? A nakonec ji podlehne jako všichni, kdo neodešli včas.

Teprve nedávno ho došla zpráva, že angličtí důstojníci, mladí, zdraví, silní sportovci, kteří přišli k Sepopovi střílet slony – naivní nápad, uvažuje Westbeech, mohl se zrodit jen v mozku lidí, kteří Sepopa neznali – a odešli téměř nazí, podlehli zimnici všichni, bez výjímky, i se svými sluhy. Onemocněli cestou k jihu, to je pravda, ale zárodky nemoci si odnesli odtud, od zrádné Zambezi.

Westbeech si ponechává své chmurné úvahy pro sebe a Holub vede dál svůj nerovný boj. Po celý týden jím otřásá jeden záchvat za druhým, často tak silně, že všichni čtyři jeho černí sluhové jej stěží udrží na lůžku, potom se mu udělá lépe a on už si myslí, že je to konec zápasu, ale zatím nastala jen přestávka v boji. Šestnáct měsíců se ho ještě bude držet zimnice, občas od něho odstoupí, ale pokaždé, když už bude přesvědčen, že se s ní navždy vypořádal, vrátí se a chopí se ho s novou silou. Nikdy se jí už nezbaví, nikdy se také nevzpamatuje z jejích následků a její návrat bude vždy viset nad jeho hlavou jako legendární Damoklův meč.

Neviditelný zimniční jed se plíží po březích mohutné řeky. Lidé prchají před mlhami, nasycenými podivným zápachem tlejících těl a rostlin, ale jed, přenášený drobnými sosáky moskyta, je postihuje za nejkrásnějšího dne, kdy je vzduch průzračný a čistý tak, že mírné vlny stepi splývají s nebem v nedozírné dálce. Podléhají mu i černí lidé, žijící zde léta, onemocní i sám silák Sepopo a zakáže bělochům přístup k sobě. Smějí k němu jen portugalští míšenci a těží z této privilegie nestydatě pro svůj obchod lidským masem. Karavana otroků spoutaných řetězem odchází k portugalskému pobřeží.

„Jak je to možné? Což nebyl obchod s otroky dávno zrušen?“ žasne poctivý mladý Čech, příliš zvyklý myslet přímočaře i přímočaře mluvit. Westbeech se pobaveně usmívá.

„To také byl, aspoň na papíře, a na pobřeží se to jakžtakž dodržuje i v portugalských koloniích. To víte, my Angličané rádi do všeho promluvíme slovíčko, a kdyby naše válečná loď něco takového na pobřeží zjistila, zamíchá se do toho okamžitě, bez ohledu na hluboký mír. Ale ti lidé na pobřeží nedojdou!“

„Nedojdou?“ zachvěl se Holub, ačkoliv v tu chvíli neměl horečku.

„Nedojdou,“ opakoval Westbeech. „Ti darebáčtí míšenci, ti největší křesťani celé Afriky, jak si ta holota říká, je vymění u vnitrozemských náčelníků za gumu a slonovinu. Prostě jimi budou platit místo perlami, které si tady, v srdci Mriky, opatřit nemohou.“ Králi se přitížilo a jeho rádci svedli nemoc na kouzla Sepopových nepřátel, věděli dobře, že ničím lepším se králi nezavděčí. Sepopo toho neváhal použít k obvinění celé řady bohatých a vlivných mužů a jeho dvorní kat Mašoku, „mabundská hyena“, jak mu říká Holub, má plné ruce práce. Poprava je totiž u Maruců dosti složitou záležitostí, poněvadž má povahu „božího soudu“, jejž pěstovali před staletími i naši bílí předkové. Není veřejná a účastní se jí kromě kata, králových gardistů a kouzelníků, zastupujících „užší korunní radu“, jen několik domorodců. Z nich část hájí odsouzence a část mluví proti němu, hrajíc úlohu jakéhosi státního žalobce.

Celá věc se odbývá v lese a zahajuje ji kat tím, že přeláme odsouzenci náramky a dá mu místo jeho kožené zástěrky – která je jeho jediným oblekem – zástěrku z rákosí. Potom ho posadí ke kůlům, poručí mu, aby se jich držel, a dá mu vypít misku rostlinného jedu, který připravil vlastnoručně král Sepopo, největší kouzelník říše morucko-mabundské.

Potom se pronášejí řeči. Nejdříve mají slovo přátelé a příbuzní odsouzencovi, kteří ho utěšují, aby se nebál, že ňamba, bůh, vidí jeho nevinu a ví, že se stal obětí nepřátel, bažících po jeho obilí a dobytku. Jakmile se trochu vymluví, předstoupí žalobce, hrozí odsouzenci a obviňuje ho, že strojil zlá kouzla proti králi a za to že se bude smažit v ohni, jehož hranice už plane. Za chvíli je po všem. Buď odsouzenec pozbude po vypití jedu vědomí a je vržen do ohně, anebo nápoj zvrátí a je prohlášen za nevinného, v takovém případě se vrací domů za jásotu svých přátel jako bezúhonný občan, rovnoprávný se všemi ostatními, neboť ňamba dokázal jeho nevinu.

Tak to bývalo dříve, za „slušných“ králů. Sepopo však odsuzoval k božímu soudu i třikrát po sobě, když nápoj poprvé a podruhé nepůsobil. Lidé prchali za jeho nemoci z říše, neboť nikdo, kdo měl nějaký majetek, nebyl jist životem. Přes všechny boží soudy se králův zdravotní stav nezlepšil a Sepopo se na radu svých lékařů přestěhoval ze Sešeke do Katondy. Svá stáda nemohl vzít s sebou, protože moucha tse-tse zamořovala tuto část Zambezi, ale pomohl si snadno k jiným. Místní náčelník měl mnoho dobytka, imunního proti bodnutí šedé mouchy, a Sepopo ho jednoduše dal obvinit z velezrady. Ubohý muž unikl dvakrát jedu a potřetí byl spálen rovnou, aniž byl podroben další zkoušce.

Pak se začaly „boží soudy“ množit tak, že se i katovi zhnusila jeho práce.

Varoval ženu jednoho náčelníka, odsouzenou k smrti, ale život jí tím nezachránil. Kam měla nešťastnice prchnout? Dala přednost smrti v řece Zambezi, kam dobrovolně skočila…

V té době nastával už soumrak „černého Nerona“. Náčelníci odlehlejších končin říše se vzbouřili a v jejich čelo se postavil synovec králův, mladý ctižádostivý Vana-Vena. Byl to jediný legitimní nápadník trůnu, protože Sepopo dal své bratry povraždit už dávno, když si klestil cestu k trůnu. Hořce nyní litoval, že na synovce zapomněl, ale nedalo se už nic dělat. Spojená vojska táhnou od severu proti tyranovi, avšak ten řádí dále, bez ohledu na mraky, které se stahují nad jeho hlavou a hrozí propuknout v bouři. Odsuzuje dvanáct svých nejmocnějších náčelníků k smrti, ale jeho moc už pobledla a sám Mašoku, jeho stvůra, náčelníky varuje. Zachraňují se útěkem a Holub, jenž byl v té době také na cestě k jihu, setkává se s nimi cestou jako s bědnými psanci, žebrajícími o jídlo.

Odbojná impi pochodují nezadržitelně na Zambezi a Sepopo před nimi prchá na východ na ostrovy, zahrazující vtok Čobu do Zambezi. Tam se skrývá, provázen dvěma či třemi náčelníky, několika ženami a malým hloučkem posledních věrných gardistů. Vojsko mladého Vana-Veny je vyslídí i zde, muži kolem Sepopa se brání do posledního dechu, ale tyran je zbabělý a spasí se útěkem. Jde jen v noci, ve dne se skrývá. Ti poslední už ho opustili, zahnáni příšerou hladu, král má s sebou jen dvě děti, svého synka a synka jednoho z dvanácti odsouzených náčelníků. Všechna jeho kouzla jsou málo platná. Nepomohl ani čarodějný buben, v němž chřestily kůstky z prstů, useknutých malému hošíkovi zaživa. Kruh se stahuje, Sepopo bloudí bez sousta jídla bažinami v průvodu obou dětí a umírá konečně vysílením a hladem, ačkoliv pomoc jednoho z posledních oddaných náčelníků je zcela nablízku.

Měl-li Nero svého propuštěnce, jenž s láskou spálil jeho mrtvé tělo na hranici z vonných dřev, měl i Sepopo svého věrného přívržence, náčelníka Kokora, který ho pohřbil v řece Zambezi. Díval se dojatě, jak mrtvola kdysi mocného muže je zvolna unášena vlnami, a naposled k ní promluvil:

„Ty, jenž jsi byl ctěn a slaven na Zambezi jako král všech řek své říše, kde bys našel, ó pane na zemi a na nebi důstojnější místo než ve vlnách naší posvátné Zambezi?“ To řekl a zatleskal rukama, jak je to zvykem na Veliké řece, když se prokazuje poslední pocta zesnulým…

Přišel Nový rok, po něm svátek Tří králů, plný měsíc uplynul od Holubova návratu do Sešeke, a cestovatel stále ještě nebyl zdráv. Zimnice se vracela v krátkých přestávkách a pokaždé ho oslabila tak, že jeho celkový stav byl velmi špatný. Donekonečna zde stonat nemohl, to si uvědomoval, a proto se konečně s těžkým srdcem rozhodl k návratu na jih.

Doufal, že tam, v suchém podnebí se uzdraví, a netušil, že si odnáší zárodky nemoci, kterých se nezbaví až do konce svého života. Sepopo byl tou dobou nemocen a žádné bělochy nepřijímal, odpadla tedy audience na rozloučenou. Holub se jen upřímně rozloučil s přátelským Westbeechem, jenž mu prokázal mnoho dobrého, i s jeho lidmi, a nasedl – bylo to 11. ledna 1876 – do člunu. I čluny mu postoupil s veslaři hodný obchodník, který je sám dostal od Sepopa pro své obchodní cesty po proudu. Měly dopravit Holuba k ústí Čobu, potom bude pokračovat v cestě po zemi, do Westbeechovy obchodní stanice Panda-ma-Tenky.

S každou mílí, které přibylo mezi nimi a mezi Sešeke, byli veslaři vzpurnější, čím víc se vzdalovali z dosahu těžké ruky Sepopovy, tím obtížnější s nimi byla řeč. Potom nadešel okamžik, kdy přestali vůbec veslovat a natáhli se líně na písek. Když jim Holub nařídil, aby okamžitě nasedli do člunů a veslovali dál, sklidil pustý smích. Byl to vyložený odboj a Holub si s ním chvíli nevěděl rady, ale potom měl dobrý nápad. Chopil se opakovačky a přes hlavy povalujících se mužů začal střílet na osamělý rákos.

Vyskočili zděšeně v domnění, že bílý ňaka se zastřeluje a že co nevidět obrátí zbraň proti nim.

„Sviští to tuze v uších, pane!“ volali. „Chceš-li střílet, dopravíme tě do Impalery a tam najdeš zvěře hojnost!“ Holub si nic jiného nepřál a další cesta k Impaleře, kde Čob ústí do Zambezi, probíhala k jeho úplné spokojenosti.

Lešumské údolí, protékané říčkou téhož jména, kde měl Holub čekat na Westbeeche, bylo od Zambezi vzdáleno jen tři hodiny chůze. Je zde sucho a hezké okolí, a dva vozy, které tu nechal Blockley pod ochranou domorodých střelců, neskýtají špatný útulek, ale Holub se tu necítí o nic lépe než na vlhkých březích Zambezi. Za nejparnějších dnů jihoafrického léta se třese zimou, obléká si těžký „menšikov“ a natahuje přes něj ještě jeden plášť. Sepopova zlomyslnost zdržuje Westbeechův odchod ze Sešeke a Holub na něj čeká v lešumském údolí plných pět neděl. Nemá dost potravin a často hladoví, neboť několik hrstí žita, jež si tu a tam opatří výměnou od domorodců, nestačí nasytit člověka na celý den. S těžkým srdcem obětuje trpasličí kozu, kterou získal před odchodem z Impalery.

Dal za ni šest metrů kalika, a spokojený černoch mu k ní přidal vědro žita a klec, v níž bylo sedmadvacet pěnkav různých druhů. Žito snědl, ale kozu a pěnkavy chtěl dopravit do své zoologické zahrady v Dutoitspanu. O kozu ho připravil hlad, krutý nepřítel člověka, a na klec s pěnkavami uspořádali jedné noci nájezd velcí rudohlaví termiti, příbuzní našich mravenečků, a sežrali pětadvacet z jejich obyvatel, ponechávajíce z nich jen čistě obrané kosti. Jako ukázka termití žravosti to Holuba nijak nepřekvapilo – ačkoli tento druh termitů viděl poprvé –, divil se jen, jakým zázrakem unikly zbylé dvě pěnkavy osudu svých družek.

Na lov v lešumském údolí jít nemohl, byl tak slabý, že neudržel v ruce pušku, a poněvadž jeho sluhové byli špatní střelci, hladověl jejich tábor často. Přes všechnu slabost Holub nezahálel, a jak to jen šlo, sbíral v okolí tábora hmyz a rostliny a pořádal svůj herbář, jehož zbytky vylovili plavci ze Zambezi po ztroskotání člunu v peřeji Mučila-Aumsinga. Konečně se dočkal Westbeeche a 21. února 1876 nastoupil s ním v jeho voze cestu k jihu.

Nebyla to cesta, jakou by byl konal sám, neboť Westbeech jel dost rychle, bez ohledu na jeho činnost badatelskou a sběratelskou. Nelze mu to zazlívat, protože obchodníkovi je čas drahý, ale Holubovi bylo přece jen těžko u srdce, když míjeli rychle místa, kde by se byl rád zdržel. Nejedou touž cestou, kudy přišel ze Šošongu, Westbeech je spřátelen s pověstným Lo Bengulou, králem divokých Matabelů, a ubírá se jeho říší. Projíždějí krajem dosud málo prozkoumaným a Holubův zármutek je tím větší, když vidí různé podivuhodné věci, jako například mohutné žulové rozvaliny starých hradů, a nemá čas je prozkoumat. Umiňuje si s dvojnásobnou rozhodností, že se sem vrátí. Hra osudu rozhodla tentokrát proti němu, ale on spatří znovu Zambezi a pronikne dál, ať jsou překážky jakékoli. Jen zdráv musí být, to je základní podmínka.

Zatím ho unáší Westbeechův vůz Lo Bengulovou říší, jejíž historie ho vždy tak zajímala. Byla nejvýš podivuhodná už svým počátkem, neboť základ k této mocné a rozlehlé říši, před níž ustupovalo i Sepopovo marucko-mabundské království do pozadí, položil nepatrný hlouček čtyřiceti Matabelů-Zulů, který sem přišel před čtyřiceti lety – přesně roku 1837 – se svým náčelníkem Moselikacem od jihu. Byli to vojáci v pravém slova smyslu, otužilí v nesčetných půtkách, nejlepší z nejlepších. Obratným vedením se jim podařilo podrobit si jeden kmen po druhém, po každém výboji přikročili okamžitě k vojenské výchově mladíků, které loupili mezi podrobenými kmeny. Jejich území rostlo a jejich armáda také. V době, kdy tudy projížděl Westbeechův vůz na cestě do Kimberley, měl Lo Bengula 20.000 mužů stálého vojska a jeho území se prostíralo na ploše půl miliónu čtverečních kilometrů. Natolik se rozrostl za čtyřicet let výboj malé zulské čety, výsledek mimořádné organizační schopnosti a jedinečné krutovlády.

To byla říše „severních Zulů“ a daleko na jihu, stísněna mořem, portugalským Mozambikem, oběma burskými republikami a anglickým Natalem, ležela v horách říše „jižních Zulů“. Horské území a ustavičný útlak sousedů vychovaly z těchto kmenů ještě říznější vojáky, než byli jejich severní pokrevenci. Král Čeka, „černý Napoleon“ dal jim vojenskou organizaci, jakou neměl žádný jiný černý národ Jižní Mriky. On vlastně vyslal Moselikaceho k výboji na sever, a později, když si tento náčelník založil mocnou říši, litoval svého činu a rád by si byl jeho říši podrobil. Král Čeka byl i u nás hodně známý z Haggardových románů, z epopeje, vytěžené z činů „černého Napoleona“.

Čekův duch ožil v Kečvajovi, jenž vládl jižním Zulům v době Holubova pobytu v jižní Mrice. Právě v době, kdy Holub opouštěl jižní Afriku a ubíral se do Kapského Města, aby se nalodil k cestě do vlasti, vypukla válka mezi Angličany a jižními Zuly. Iniciativa vyšla od Angličanů, byla prý vynucena přípravami černochů k povstání, které mělo mít široký základ.

Začala nedlouho po Holubově návratu od Zambezi odbojem západních Grikvů. Pokusili se o útok na démantová pole, ale dobrovolná milice, sestavená z rázných diggerů, je brzy vyřídila. Špatně vyzbrojení a nepříliš stateční Grikvové se nemohli měřit s dobrodruhy, zocelenými tvrdým životem a sterým nebezpečím.

Horší průběh měla válka se Zuly. Zde narazili Angličané na tuhého protivníka a byli také neslavně poraženi v bitvě u Isanduly, čímž sebevědomí Zulů a jejich krále Kečvaje velmi stouplo. Holub, jenž tehdy psal hodně do anglických novin, dostával o průběhu vojenských operací zprávy telegraficky přímo z Natalu. Napsal do časopisu „Eastern Star“ celou řadu článků o „zulském problému“. Některé z nich přeložil i do češtiny a v květnatém slohu své doby v nich nemálo horlil proti Zulům.

„Zdalipak je nyní na politickém obzoru jihoafrickém co důležitějšího a hroznějšího než onen temný mrak na východě, nad věc zulskou?“ táže se. „Černým, bouřným mrakem, hustě sraženým a plným zhoubných blesků, zachmuřuje nám nekázaná rota nejsurovějších domorodců naděje do budoucna, kazíc už léta mír a blahobyt Mriky.

Tam, na sever řeky Tugely, visí, jižní Mriko, nade hlavou tvou meč Damoklův! – Kdo mečem tím, kdo strašným mračnem? – Krvežíznivý hrůzovládce, jehož moc rozkládá se po tisících tisíců zhovadilých stvůr, které s otrockou poddaností slepě ho poslouchají jako smečka divokých psův a podrobují se hrozným jeho rozkazům. Než jak mohl takový zuřivec tolik let a takovým způsobem potlačovati kol nás osvětu, tak aby běloch jenjen se obával, že hrozná zvěř co chvíli se naň vrhne?“ Takovým tónem se nese Holubovo horlení proti Zulům, že nás dnes, kdy to čteme po tolika letech, až jímá údiv. Jak je možné, že běloch, ozbrojený opakovačkou a děly, měl takové obavy před oštěpem a zastaralou předovkou zulského bojovníka? Je pravda, že válka probíhala z počátku pro Angličany nepříznivě, ale hlavní příčinou toho bylo nepochybně špatné vedení a nedokonalá znalost terénu. Zulové měli ve svých horách nedostupné skrýše a nelze jim upřít, že se bili opravdu statečně. Nebyla to taková „nekázaná rota“, jak říká Holub. Dovedli dobývat anglické pozice proti soustředěné palbě – a to předpokládá značnou ukázněnost – a jejich strategie připomínala nápadně napoleonskou, velmi silný střed, složený z nejlepších pluků, hájil neústupně své postavení, zatímco pohyblivá křídla nepřítele obchvacovala. Dovedli se také mistrně krýt v terénu a připlížit se k nepříteli přes jeho polní hlídky naprosto nečekaně.

Při tom všem byla zulská výzbroj velmi chabá. Sám Holub líčí způsob jejich boje takto: „Vystrojivše fantasticky hlavu, hruď a nohy zvířecí srstí, kusy koží, ohony nebo pery, Zulové pronikavě výskajíce nebo zpívajíce některou svoji válečnou píseň, ženou se proti nepříteli a nedbají ani kulek, pršících na ně, ani bodáků, blyštících se proti nim. Za útočného rozběhu kryjí se štítem, levice, držící pavézu, třímá zároveň pevně jeden házecí a dva krátké asagaje, pravice pak mává metacím asagajem, kterým bojovník zpravidla umí zasáhnout protivníka z dáli šedesáti krokův. Přiblíživ se nepříteli na třicet kroků, vrhá druhý, a nepřestávaje hnáti útokem, chápe se krátkých svých asagajův, aby jich v půtce užil za zbraně.“ Úplné podrobení Zulů trvalo celé dva roky. Nezdařilo se, dokud nebyl neschopný velitel anglického vojska odvolán a nahrazen sirem Wolesleym, zkušeným veteránem z války krymské a z povstání indických sipáhiů.

Poražený Kečvaj padl do anglického zajetí, podrobil se Angličanům a vrátil se později s jejich podporou jako jejich vazal zpět, ale jeho vlastní náčelníci nepřijali chráněnce nenáviděných bělochů a zapudili ho.

SEDM LET PRÁCE

Cesta od Zambezi do démantových polí trvá – Holubovi plných sedm měsíců a je většinou velmi špatná, zejména v údolí „Krokodýlí řeky“, Limpopa, kde ani nejde o cestu ve vlastním slova smyslu. Vůz jede místy hlubokým pískem a místy zase po skále, kde se volské spřežení pachtí až do úpadu, a Holub k tomu poznamenává:

„Což by si tu »pocestný« našeho Čelakovského posteskl ještě žalostněji, než vskutku bědoval, chodě po domácích českých horách!“ V Šošongu si tentokrát pohovoří Holub s Khamou přímo, bez pomoci tlumočníkovy. Pomáhá misionáři Mackenzieovi léčit domorodce, ale jsou chvíle, kdy sám potřebuje ošetření, záchvaty malárie ho stíhají úporně a vytrvale. Cestou koupí od bečuánských náčelníků dva malé lvy a k velkému podivu černochů je veze s sebou ve voze, který si musel koupit i s tahouny v Transvaalské republice, kde se s ním Westbeech rozloučil.

Peníze mu jako vždycky docházejí, a tak Holub provozuje cestou lékařskou praxi, kde se jen naskytne příležitost, aby se nevracel do Kimberley s holýma rukama. Většinu peněz však spotřebuje cestou, a když se octne konečně „doma“ v démantových polích, zbývají mu všeho všudy dvě libry šerlinků. Je to málo na zaplacení dluhu 120 liber u místního obchodníka Jensena, a tak Holub prodává svůj vůz se spřežením, ale ani to nakonec nestačí a je nucen vypůjčit si zase, tentokrát u jiného přítele.

Třetí výprava Holubova trvala skoro jedenadvacet měsíců. Nastoupil ji 2. března 1875 a vrátil se 26. listopadu 1876. Přijel s prudkým záchvatem malárie, ale neměl čas na stonání, jen práce mu mohla opatřit prostředky k zaplacení dluhů a k živobytí. Přestěhoval se do Bultfonteinu, odlehlejší osady démantových polí, a pronajal si tu malý domek. Byl z hlíny a bez podlahy, střecha ze zinkového plechu se letním žárem rozpalovala tak, že pobyt uvnitř byl nesnesitelný, ale Holub v něm přesto vydržel do srpna 1878.

„Mimoděk vzniklo ve mně přání vrátiti se do vlasti, kde bych napravil chatrné zdraví,“ praví jednoho dne. „Pomysliv však, že jsem neprovedl úkol, který jsem si sám vytkl, potlačil jsem v duši prozatím podobné myšlenky.“ Později se k tomu úmyslu stále vrací a touha po vlasti je tak mocná, že překoná všechno ostatní. Neznamená to pro Holuba opustit Mriku navždy. Rozhodně se vrátí, vždyť nevykonal to, co si umínil, ale před příští velkou cestou chce spatřit svůj pravý domov. Rozhodne se, že uspořádá ze svých přírodopisných a národopisných sbírek před odjezdem z Mriky výstavu a jejího výtěžku potom použije k návratu do vlasti.

Zatím provozuje praxi, která se časem tak vzmáhá, že si pozve starého přítele Eberwalda, aby mu dělal lékárníka. Dluhy jsou rychle zaplaceny, ale soukromá zoologická zahrada, kterou si Holub pořídil, peníze přímo hltá. Její ozdobou je lev Princ, kterého si přivezl z cesty. Druhé lvíče pošlo, ale Princ se měl čile k světu tak dlouho, dokud Holub neodjel na návštěvu k známým. Špatným ošetřováním onemocněl a Holub se po návratu marně pokoušel ho vyléčit. Truchlil pro něho velice, protože Princ byl ochočen jako pes a všude za ním běhal, i když byl už na umření, přivlekl se pokaždé k mříži, jakmile slyšel pána přijíždět. Lví klec, v které Princ spával, stála ve zříceninách bývalé kuchyně, kolem ní byly klece šakalů, kteří několikrát uprchli, ale vždy se zase vrátili, dále potom klece s hyenami, opicemi, antilopami a četnými menšími zvířaty, a konečně voliéry s orly, luňáky, krahujci, supy, výry, papoušky, volavkami, pelikánem a nejrůznějším drobným ptactvem.

To všechno chtěl Holub vzít s sebou domů, kromě padesáti beden se sbírkami, a dělalo mu mnoho starostí, jak na to sehnat peníze. Dopravu sbírek z jeho první a druhé cesty hradil velkodušně Vojta Náprstek a také nyní mu poslal dvě stě zlatých jako příspěvek na cestu domů. Vídeňská zeměpisná společnost poslala čtyři sta zlatých, ale to všechno nestačilo ani na zakoupení vozu a spřežení, aby mohl sbírky odvézt do přístavu.

Počítal, že bude musit provozovat praxi v démantových polích až do konce roku, ale naštěstí přišly z domova další podpory. Jeho jméno se už stalo známé nejen mezi obyvateli Kapské kolonie, v Anglii a jinde, ale i ve vlasti, což je vždycky mnohem pozoruhodnější. A tak poslal Svatobor dvě stě zlatých, český zemský výbor šest set zlatých a císař ze své soukromé pokladny tisíc zlatých.

Za těchto okolností mohl Holub zrušit svou lékařskou praxi v Bultfonteinu už v srpnu 1878. Koupil vůz s potahem, naložil na něj svou zoologickou zahradu – sbírky neživé poslal po vozech obchodníků už dříve do přístavu Port Elisabeth – a pustil se k jihu. V Colesbergu, za hranicemi Svobodného státu oranžského, uspořádal první přednášku o svých cestách a měl u místních Burů a Angličanů takový úspěch, že ji opakoval při nejbližší zastávce v Middleburgu.

Cestu z démantových polí do Kapského Města bylo tehdy možno vykonat bez veliké námahy za měsíc, ale Holubovi trvala plný rok! Hlavní příčinou této dlouhé pouti byla jeho sběratelská vášeň. Nedovedl projet nějakým krajem rychle a prostě tak, aby se dostal k cíli, vždy se vyskytlo něco, co připoutalo jeho zájem a zdrželo ho. A jestliže na cestě k pobřeží bylo málo věcí pozoruhodných z hlediska přírodopisného nebo národopisného, nacházel za ně náhradu v podobě zkamenělin a kostí obrovských ještěrů z doby jurské a pustil se nadšeně do paleontologických výzkumů.

Setkal se vždy s lidmi, kteří projevili pochopení pro jeho výzkumy, majitel farmy v Kultfonteinu mu dovolil dokonce strhnout celou zeď, aby mohl pátrat po předpotopních netvorech. Četné zastávky několika dnů se skládaly v týdny a týdny v měsíce. Ke všemu ještě uhodilo sucho, nebylo píce pro dobytek a Holubovi padlo několik volů z jeho spřežení.

To bylo právě v Cradocku a měl už tři čtvrtiny cesty k pobřeží za sebou.

Peníze mu zase došly a nezbylo než vydělat si lékařskou praxí na další cestu. Tak uvázl v Cradocku na půl roku. Aby ušetřil, bydlil ve voze za městem a denně dojížděl na koni – jednou by se byl při tom málem utopil v rozvodněné Rybí řece – k svým pacientům. Nechyběli mu nikdy, jeden čas jich měl dokonce osmdesát! Válka se Zuly právě vrcholila a Holub psal o „zulské věci“ ohnivé články do jihoafrických časopisů.

Teprve červenec 1879 tráví Holub v Port Elisabethu a v Kapském Městě.

Všude přednáší a všude má úspěch. Guvernér Kapské kolonie, lord Bartle Frere, se stává jeho přívržencem, v jihoafrickém parlamentu je dokonce přednesen návrh, aby vláda pověřila Holuba prozkoumáním jižní Mriky od Vaalu až k Zambezi. Je to úspěch i čest, ale Holub prozatím děkuje, neodmítá takovou lichotivou nabídku, ale odkládá její přijetí až po návratu z vlasti, jejíž návštěvu chce uskutečnit po sedmileté nepřítomnosti stůj co stůj. Konečně jsou všechna pouta uvolněna a stále odsunovaný okamžik odjezdu nastává, Holub se loučí se svými jihoafrickými přáteli a 5. srpna 1879 vstupuje na palubu lodi. Paroplavební společnost mu promine poplatky za dovoz jeho sbírek a Holub vděčně kvituje tento velkolepý dar, ušetří tím hodně peněz, vždyť jeho „mrtvý inventář“ čitá 30 900 kusů.

Pražáci mají zanedlouho příležitost obdivovat se kořisti, výsledku sedmi let práce, neúnavné a vášnivé práce sběratelské, prováděné vždy a všude, za okolností příznivých i nepříznivých. Hrnou se proudem na „Holubovu africkou výstavu“, stejně jako Vídeňáci, když o něco později Holub vystavuje i v sídelním městě tehdejší monarchie. Bylo potřebí pořádného času, chtěl-li si člověk všechno jen zběžně prohlédnout – ačkoli Holub ani všechno nevystavil, nebylo na to místo, z 30 900 kusů jeho sbírek byl nejpočetnější hmyz – 19 300 kusů – potom ptáci – 464 kusů – po nich následovali savci, jichž bylo 134, hadů bylo 87, měkkýšů 782, mořských ryb, hub, polypů, hvězdic, korálů a jiných podobných tvorů čítaly sbírky 1 433. Kromě těchto zástupců říše živočišné tu byli ještě členové říše rostlinné – 3 328 kusů – zkameněliny – 1 138 kusů – a 1 120 nerostů, mezi těmi bylo mnoho překrásných onyxů a jaspisů, které dal Holub vybrousit, a tak to šlo dál.

Cena pražské výstavy, kde daleko nebylo ještě vše, co Holub přivezl s sebou, byla odhadnuta na 72 000 zlatých. To všechno a k tomu ještě nevystavené sbírky Holub potom rozdal 113 domácím a 14 zahraničním muzeím a školám. Po jeho smrti se ozvala často výtka, že bylo škoda rozptýlit takovým způsobem sbírky, které přivezl ze svého sedmiletého pobytu v jižní Mrice a později z velké cesty na Zambezi. Tento názor je jistě správný. Holubových sbírek bylo však tolik, že by byly potřebovaly jako celek – samostatné budovy. Té se jim tehdy, a zejména ve střední Evropě, která neměla žádný velký zájem na jižní Mrice, nemohlo dostat. Byly by bývaly odsouzeny k tlení ve sklepech některého muzea. Zůstaly by tvrdošíjně zavřeny v bednách, otvíraných snad jednou za padesát let, na neustálé žádosti některého zvláště neústupného a vytrvalého učence, jako se skála s pohádkovým pokladem otvírá jen na Velký pátek, při hlase pašijí. Ne, je jistě lépe, blaží-li podivné antilopí rohy pohled kluků někde v zapadlé Lhotě. Kdo ví, zda jednou nebudou první inspirací druhého doktora Holuba?

Část druhá

VELIKÁ CESTA

HLAS AFRIKY

Do Prahy přijíždí dr. Holub 18. října 1879. Po půlosmiletém pobytu v cizině vrací se jako známý muž a podle toho je také vítán na nádraží.

Jeho nejdůvěrnější přátelé mu však jedou vstříc a setkávají se s ním už v Podmoklech. Ta, která trpělivě čekala půl osma roku, jeho snoubenka Bertička Nováková, je samozřejmě mezi nimi. Po padesáti letech, jako stará žena, dávno již provdaná za jiného, vypráví o tomto setkání zvědavým novinářům:

„Ze dvou let se stalo sedm a půl. Když přišla zpráva, že se Milča vrátil, jela jsem mu do Podmokel naproti s panem Náprstkem, Fričem a s hraběnkou Gr., jež mu dala k dispozici bratrův byt.

Když Holub vystoupil z vlaku, zmužnělý, avšak se stopami cestovních útrap ve tváři, řekl mi, že mu musím mnoho odpustit. Nechtěla jsem o ničem slyšet a z radosti nad shledáním jsem mu všechno odpustila. Moji rodiče i přátelé pozorovali u Milči jistou předrážděnost. Otec další známosti nepřál a nedal svolení, abych jako cestovatelova žena odjela do Mriky. Přesto Holub ještě doufal, že se vše urovná, a odmítl nabídku anglické milionářky, která se chtěla provdat a cestovat s ním. Když odjel do Vídně, stala se jeho sekretářkou Ludmila Bozděchová, sestřenice dramatika Emanuela Bozděcha. Holub vstával již ve čtyři hodiny ráno a diktoval i psal do půlnoci. Měl velkou bídu. Jinak byl velmi střídmý a spořádaný člověk, nepil a nekouřil. Společnost nemiloval.“ Přes tyto dobré vlastnosti nemohl být Holub vítán otci své snoubenky, důstojnému pražskému měšťanu, známému rytci drahých kamenů a optikovi. Měl by rád za zetě lékaře řádně usazeného v Praze a žijícího blahobytným rodinným životem, nemůže však dát dceru africkému světoběžníkovi, a ještě ji nechat odejít s ním mezi všechny ty Kafry, Basuty, Bečuány a jak se ti černoši jmenují. Kdo by mu jeho stanovisko zazlíval? A kdo by se divil, že nechtěl dovolit, aby Bertička dále čekala, až se její Milča Afriky nabaží? Vždyť už jí bylo přes dvacet, a to byl v těch dobách věk, kdy dívky na vdávání přezrávaly.

Holub nemínil Mriku ničemu obětovat, její hlas byl mocnější než všechno ostatní. I jeho příští žena mu musí rozumět. To je základní podmínka, kterou si klade. Zatím na ženění nemyslí, má naléhavější úkoly, píše o svých cestách po jižní Mrice a pilně přednáší. Dvoudílný cestopis „Sedm let v jižní Mrice. Příhody, výzkumy a lovy na cestách od polí démantových až k řece Zambezi. (1872-1879)“ vychází u Otty roku 1880 a 1881. Je ihned přeložen do všech světových jazyků a Holub za něj dostává velkou zlatou medaili na mezinárodním sjezdu v Benátkách. Cizina přijímá jeho cestopis nadšeně. Největší anglický list „Times“ jej v kritice srovnává se slavnou Darwinovou „Cestou přírodopisce kolem světa“ a sám velký Charles Darwin píše Holubovi: „Dovolte, abych Vám řekl jako starý muž, jak srdečně obdivuji Vaši šlechetnou vědeckou snahu pracovati přes všechny těžkosti, námahy a nebezpečí k obohacení a doplnění našich vědomostí o přírodě. Buďte ubezpečen mým nejlepším přáním Vašeho zdaru a štěstí.“ Nejrůznější zahraniční vědecké společnosti zeměpisné, přírodopisné a antropologické jmenují Holuba svým členem. Roku 1880 jej zve Antropologická britská společnost, aby přijel přednášet do Londýna o rasách jižní Mriky. Holub přijímá pozvání, to má už za sebou řadu přednášek, které uspořádal doma i v Rakousku. První z nich, týden po příjezdu, platila Praze. Je tolik krajanů, divících se, proč jde Čech mezi černochy do jižní Mriky. Jaké v tom hledá štěstí? Co je nám vůbec do celé Mriky?

Jsou sevřeni horami a vídeňskou politikou, ale o padesát let později, kdy už jim Vídeň neporoučí, budou se stejně divit jinému Čechovi, který poletí na severní pól.

Na té první přednášce shrnul Holub své vyznání víry do tří bodů:

„Za prvé jsem zřel, že Čechové nemají čelných mužů, kteří věnují svou péči a sílu výzkumům neznámých krajin afrických, jak se o to již Angličané, Francouzi a Němci s velmi skvělými výsledky pokusili, proto jsem myslil, že mohu učiniti počátek, a věda, že naše mládež miluje bádání v krajinách neznámých, když jinak nemůže, aspoň ve snu a myšlenkách, doufal jsem, že dopracuji-li se výsledku, budu sledován od české omladiny.

Chtěl jsem získat etnografické a přírodovědecké sbírky a uložit je v matičce Praze a takto Čechám získat oné převahy, kterou bádáním v neznámých končinách jiné státy evropské již byly docílily, jako Anglie svými sbírkami z Indie, Holandsko sbírkami z východních ostrovů indických, město Hamburk z Tichomoří.

Další příčinou jest, že jsem byl dojat osudem krajanů, kteří se byli odebrali do končin amerických, aby se usadili v nové vlasti, a kteří se často vracejí ve stavu hodném politování, chtěl jsem nalézti půdu, na které by zchudlé a pracovité rodiny mých krajanů k svému prospěchu a k užitku domorodců v afrických končinách se mohly usadit.“ Tři články víry má Holubovo vyznání a postupně tu mluví badatel, sběratel a kolonizátor. Všechny ty touhy mohl splnit, kdyby byl přijal nabídku belgického krále Leopolda II., který ho rok po jeho londýnské přednášce zval, aby vstoupil do jeho služeb a řídil se Stanleym kolonizaci Konga. Stanley byl tehdy na vrcholu své slávy. Kdysi šel – jen z reportérského zájmu – hledat Livingstona, ale propadl kouzlu Mriky jako mnozí jiní a vrátil se tam zpět. Zatímco Holub cestoval mezi Vaalem a Zambezi, probíjel se Stanley rovníkovou Mrikou a sledoval tok tajemného Konga. Za tři roky (1874-1877) prošel „temnou pevninou“ od východu k západu, opačným směrem než Livingstone, a objasnil „problém řeky Konga“.

Slavný zeměpisec Petermann z Gothy nazývá tuto cestu „největší cestou od dob Kolumbových“. Není potřebí přít se o oprávněnost tohoto výroku, ale nelze se ubránit srovnání. Stanley byl podporován dvěma mocnými a bohatými časopisy, americkým „New York Heraldem“ a anglickým „Daily Telegraphem“. Měl od nich neomezené finanční prostředky, jeho výprava stála v dnešních penězích milióny a padlo na ni několik set lidských životů. Zeměpisné problémy Stanley řešil, ale nic víc. Pro studium přírodopisné a národopisné neměl ani potřebné vzdělání, ani zájem. Šel za svým cílem co nejrychleji a s velkou úporností, ať to stálo cokoliv.

Holub si musil na své tři cesty vydělat sám. Podpory z domova mu umožnily jen příjezd do Mriky a návrat s dopravou sbírek do vlasti.

Nešel s průvodem několika set lidí a žádný lidský život nepřišel při jeho cestách nazmar. Jen on sám zaplatil svým zdravím daň neznámé pevnině.

Je pravda, že neřešil žádné velké zeměpisné otázky, ale se svými skrovnými prostředky doplnil nicméně znamenitým způsobem místopis jižní Afriky.

A kořist národopisná, kterou přivezl do Evropy, byla jedinečná, sbírky Livingstonovy a Stanleyho se s ní naprosto nemohly měřit.

Nabídka belgického krále znamenala čest i peníze, ale Holub ji odmítl.

Proč tak učinil, vysvětlují závěrečná slova jeho prvního cestopisu, obsahující celý program jeho příští „velké cesty“:

„Hlavním cílem příští mé výpravy je, hledě k zeměpisu, projíti africkou pevninu od jihu až na sever. Až nahradím mezi Vaalem a Zambezi dosavadní matné údaje místní zevrubnými a správnými, zamýšlím prozkoumati původní vlast Maruců, zemi Barockou, se zvláštním vzhledem k tamnějším hrobům královským, potom veškerý kraj mezi touto zemí a řekou Kafuí geograficky, přírodopisně a národopisně propátrati a sbírky, až po ty končiny nashromážděné, odeslati od slapů Viktoriiných na jih, aby byly dopraveny do mé vlasti.

Odtud dám se cestou zrovna na sever, abych vypátral předěl mezi souříčím zambezijským a konžským – jezero Bangveolské – a sledoval tok konžský až k veliké jeho zátočině na západ. Budou-li mi příznivy okolnosti a poměry, tož se chystám, že odtud proniknu severoseverozápadním směrem dál, rozřeším při tom poslední velkou africkou záhadu vodopisnou, totiž kam směřuje dolní tok řeky Uele (tehdy pokládaná za pramen Nilu, později se zjistilo, že vtéká do Konga), a pak, táhna Darfurem, pokusím se dojít do Egypta. Kdyby nepřekonatelné překážky zmařily tento můj cestovní rozvrh, zamířím k východnímu moři.

Konečně vytýkám zvláště, kterak mi nejde jen o to projíti Mrikou, ale že chci krok za krokem krajiny, jimiž půjdu, prozkoumati, a kdyby se mi to podařilo, navrátit se po třech letech se sbírkami, jak možná dokonalými, do drahé domoviny.“ Tolik Holub sám. Vytkl si program velkolepý po všech stránkách, od západu k východu přešel Mriku Livingstone, opačným směrem Stanley, ale to, co si umínil Holub, nedokázal dosud nikdo, projít Mrikou od jihu k severu, v největším jejím rozsahu, po cestě dlouhé nejméně deset tisíc kilometrů, třikrát delší, než byly ty, po nichž šli Livingstone a Stanley.

Při Holubově houževnatosti a soudě podle toho, co vykonal se skrovnými prostředky, není pochyby, že by se mu byl jeho plán podařil – kdyby byl vládl stejnými prostředky jako Stanley.

Jedna nepředvídaná okolnost vedla hned z počátku k omezeni tohoto plánu. Byla to vzpoura Mahdiho, která vypukla roku 1881 pod vedením islámského fanatika, který si říkal „Vyvolený“ (Mahdi) a prohlašoval se za přímého nástupce Mohamedova. Našla tolik přívrženců mezi fanatickými a otrokářskými Araby a byla tak dobře organizována, že slabé egyptské a anglické posádky nebyly s to jí čelit. Celý Súdán i horní Egypt až k prvním nilským kataraktům padly jí za oběť. Sedmnáct let ovládali mahdisté tyto kraje, které po celou tu dobu zůstaly křesťanům nadobro uzavřeny, až jich dobyl po dvouleté válce lord Kitchener.

Holub mahdistické povstání nebral příliš vážně, jako mnoho jeho vrstevníků. Domníval se, že se Angličanům dávno podaří je zdolat, než on dojde k Darfuru. A konečně – i kdyby se to nestalo, posunul by se jeho cíl jen o něco blíže k jezeru Bangveolo a velikost jeho podniku by tím valně neutrpěla. Vždyť na sever od Zambezi jsou ještě ohromné oblasti, kam běloch nikdy nevkročil!

PRVNÍ ZKLAMÁNÍ

Na čtyři roky se prodloužil Holubův pobyt ve vlasti. Sám si nepředstavoval, že to bude tak dlouho trvat, než se vrátí do Mriky. Psaní cestopisu zabralo hodně času, přednášky ještě více, opatřováni peněz na novou výpravu a její chystání nejvíce, a přitom ani nekonal lékařskou praxi, a jak jsme viděli z tvrzení jeho bývalé snoubenky, pracoval od čtyř hodin od rána do půlnoci, bylo-li zapotřebí. Peníze byly zase počátkem a koncem všeho podnikání a nebylo lehké získat je v náležitém množství. Obě výstavy vynesly čistý zisk 10 000 zlatých a položily základ k financování nové výpravy, další prostředky opatřily přednášky, jichž Holub vykonal po Čechách na tucty, mnoho příspěvků poslali i soukromí dárci.

Za ty peníze opatřil Holub výzbroj výpravy, dary pro četné přátele v jižní Mrice, jimž byl zavázán za různé úsluhy z minulých let, a konečně zboží na výměnu, jehož bude potřebí, až budou cestovat krajinami, kde peníze nemají cenu. Platit se bude holešovickým potištěným kartounem, kosmonoskými šátky, skleněnými perlami ze skláren vlasteneckého hraběte Harracha, divadelními šperky od Reifa v Praze, porcelánem pražské firmy Čejžek a četnými jinými výrobky Čech, Moravy a Rakouska. Po příjezdu do Kapského Města uspořádal Holub – z nouze o peníze – ze všech těchto věci výstavu, která měla velký úspěch.

Důležitou otázkou byl výběr společníků na této velké cestě. Prvního z nich mu vynesla vídeňská výstava, byla umístěna v Prateru a Holub tu dostal skrovný pokojík, v němž se ubytoval na dlouhou dobu. Výstava vzbudila zájem sedmnáctileté dcerky správce budov v Prateru, Růženy Hofové. Všechny ty podivné předměty, na nichž ulpělo něco z kouzla tajemné pevniny, ji tak upoutaly, že trávila mezi nimi všechen svůj volný čas. Holub si ji záhy povšiml. Její zájem ho těšil a vzbudil jeho sympatie.

Obstarávala mu ochotně všechno, co potřeboval, a byla vždy pohotová mu posloužit, když potřeboval tajemnici.

„Líbilo by se vám jít do Mriky?“ zeptal se jí jednoho dne.

Zdali by se jí to líbilo! Od dětských let ji uchvacovala četba podivuhodných pamětí ještě podivuhodnější lady Stanhopeové (Velmi podivínská anglická šlechtična, neteř slavného Willlama Pitta, anglického učence a politika. Neprovdala se a cestovala po Balkáně, nato se usadila v Sýrii, kde si dala vystavět v pustých horách libanonských u Saldi palác. Zde žila o samotě a získala takový vliv na Drúzy, kteří ji považovali za kouzelnici, že je přiměla k úspěšnému odboji proti dobyvačnému Ibrahimu pašovi, který vpadl roku 1831 do Sýrie. Svou štědrostí se zadlužila tak, že zemřela v úplné bídě 1776 – 1839). Okouzlila ji myšlenka jít v jejích stopách. Ale jak by to bylo možné? Výchova dívek a životní možnosti, které se dívkám tehdy naskytovaly, pohybovaly se po úzkých a přísně vymezených cestách.

„Se mnou?“ pokračoval Holub. Zahleděla se na něho udiveně.

„Jako moje žena!“ dodal rychle. Živě se zarděla. Doktor byl hezký, vysoký statný muž, jenž se hodně líbil ženám, ale ji dosud nenapadlo posuzovat ho pod tímto zorným úhlem. Jeho návrh zrál v její hlavě a několik dní před Holubovým odjezdem dozrál sňatkem. Nebylo jí ještě ani osmnáct let, když odešla se svým manželem na velikou cestu do neznámé jižní Afriky, k řece Zambezi a ještě dále, do země ukrutných Mašukulumbů. Jistě žádná jiná nevěsta nepodnikla tak podivuhodnou svatební cestu jako tato drobná, útlá plavovlasá dívka. Projevila na ní obdivuhodnou vytrvalost a odvahu, nezůstávala nikdy pozadu za muži, i když ji musili v jejich širokých a dlouhých sukních přenášet přes hlubší brody. Vražednému podnebí na Zambezi, zamořenému zimnicí, čelila dokonce o hodně lépe než muži a vypořádala se s touto zákeřnou nemocí takřka bez léků a kupodivu i bez trvalých následků.

Sedm set dobrovolníků se hlásilo Holubovi ze všech koutů Evropy na jeho cestu, ale vybral si z nich jen šest, vesměs prosté muže a bývalé vojáky. Jejich původ je dokladem pestrého národnostního složení bývalé monarchie. Špiral, Bukáč a Haluška byli Češi, Söllner a Leeb Rakušané a Jánoš Fekete Maďar. Byli to sluhové – nerovnocenní partneři – a byly jim určeny různé úlohy, dostalo se jim k tomu účelu i zvláštního výcviku.

Především měli pomáhat Holubovi při sestavování přírodopisných sbírek, a naučili se tedy připravovat kůže zvířat k vycpání, určovat rostliny a hmyz, pořizovat herbář, sestavovat sbírky hmyzu a drobných živočichů a celou řadu jiných věcí, o nichž nemá průměrný cestovatel ani zdání. Musili ovšem také umět spravovat zbraně a vyznat se ve všech táborových pracích.

Přes sto šedesát beden měla s sebou výprava, když vyjížděla osmnáctého listopadu 1883 z vídeňského nádraží, přeplněného davy, jež se přišly rozloučit s Holubem. Kromě těchto beden vezli ještě železný vůz a ponton, obojí výrobek ženijních vojenských dílen. Všude na pevnině vyšli Holubově výpravě vstříc a anglická paroplavební společnost „Union Line“ jí slevila polovinu dopravného. Jen touto jedinou slevou ušetřil Holub 2000 zlatých.

Odjížděl s velkými nadějemi a jako jediný pán a velitel výpravy. Úmyslně nevzal s sebou žádného vzdělaného rovnocenného společníka, byl odhodlán pracovat sám a odůvodnil to slovy: „Vycházeje z přesvědčení, kterého jsem nabyl studiem dějin objevných cest, že vojenská poslušnost je pro zdar každé velké výpravy conditio sine qua non, zvolil jsem si jako doprovod jen sluhy a četné nabídky průvodců z takzvaných vzdělaných stavů jsem odmítl.“ Přes všechny úlevy, kterých se mu dostalo, neměl Holub mnoho peněz, když 22. prosince 1883 přistála loď „Pretoria“ v Kapském Městě. Valně se nad tím nermoutil, zamýšlel zůstat v Kapské kolonii delší dobu, prozkoumat ji a uspořádáním 40 přednášek získat další prostředky na cestu do vnitrozemí. To všechno se však zhatilo a Holub našel k svému zklamání zcela jiné poměry, než jaké tu vládly před čtyřmi lety. Jiní zaujímali vedoucí místa, guvernér Barde Frere, jenž mu byl velmi nakloněn a měl neobyčejné pochopení pro badatelskou činnost, byl odvolán. Kolonie prožívala krizi hospodářskou i politickou a o badatelské cesty cizinců nebyl nejmenší zájem.

Cena démantů klesla na pětinu, ačkoli poplatky za důlní míru stouply ze šesti zlatých na třicet tisíc! Dlouhá sucha zničila píci a stav dobytka byl přímo katastrofální. Příjmy kolonie značně klesly, a zvýšená politická činnost naopak vyžadovala, aby stoupaly. Spor kolonie s oběma nezávislými burskými republikami se přiostřil. Severozápadní africké pobřeží obsadili Němci a Angličané se obávali, že si podají ruku s Bury a zahradí jim cestu na sever. Zápas dvou mužů začínal. Na anglické straně stál politik nevybíravých prostředků, Cecil Rhodes, člověk neobyčejně rázný, jenž obětoval všechno své obrovské jmění, získané v démantových polích, aby uskutečnil v jižní Africe imperialistické cíle, které si vytkl.

Na druhé straně vedl rozšafný Pavel Krüger, president Transvaalské republiky, jehož jméno se potom proslavilo při pozdějším beznadějném zápase obou malých republik proti ohromnému britskému impériu. Několik měsíců po Holubově příjezdu přešla anglická kolonie k prvnímu výboji a zabrala buď přímo, nebo formou protektorátu všechna černá království až k 22. jižní rovnoběžce. Nedaleko Šošongu, sídla moudrého krále Bamangvatů Khamy, byla zřízena nejsevernější anglická policejní stanice. Loupeživí Matabelové dostali důtklivou výstrahu, že se jim už nebudou trpět nájezdy na Khamovy poddané. To prozatím, v Rhodesově plánu bylo beztak úplné podrobení Matabelů a zabrání jejich obrovské říše.

Holub byl ohromen, když po příjezdu do Kapského Města zjistil, že nejen nemůže čekat podporu od kapské vlády – kterou mu před několika lety nabízel sám parlament –, ale že se na něm dokonce požaduje clo, a veliké clo za průmyslové výrobky, určené k výměnnému obchodu s černochy. Marně vysvětloval, že zboží jen prováží kolonií, marně se za něj přimlouval telegraficky sám anglický ministr kolonií, lord Derby.

Nový guvernér, muž podivného jména Herkules Robinson, krčil rameny a odvolával se na zákon, clo je stanoveno zákonem a jen parlament může zákon změnit, on guvernér nemá k tomu moci. V té tísni telegrafoval Holub domů o přispění a dostalo se mu ho. Ustavil se pomocný výbor, který mu poukázal rychle po sobě třikrát po 250 librách šterlinků.

Z těchto peněz a také z toho, co vynesla výstava, uspořádaná z nešťastných clu podrobených věd v Kapském Městě, zaplatil Holub dva tisíce zlatých, jež na něm požadovali celníci a železnice za dopravu věd a osob z Kapského Města do Kimberley. Příšera cla se na něj znovu šklebí, neboť i Burové uvalili cla na zboží, provážená jejich „Jihoafrickou republikou“ – jak zní oficiální název Transvaalské republiky –, nepochybně aby se revanšovali Angličanům za jejich cla. Zoufalý Holub žádá telegraficky o bezcelný průchod republikou. Úzkostlivě čeká na odpověď – ke všemu ještě se porouchá telegrafní spoj – a tu konečně po několika dnech přijde, podepsaná samým presidentem Krügerem. Tentokrát je to překvapení příjemné, neboť Burové učinili velkorysé gesto, aby dokázali, že lépe rozumějí kultuře než vláda Kapské kolonie.

„Vzhledem ke zklamání, které jste zažil při vstupu na africkou půdu,“ tak začíná telegram presidenta Krügera a končí slovy: „povolujeme vám bezcelnou cestu celou Jihoafrickou republikou.“ Je to dar z nebe. Holub se v Kapské kolonii nezdržuje déle, než musí, a na její prozkoumání už nepomýšlí, vždyť vláda nejeví o nic podobného nejmenší zájem. Po skončení výstavy skládá a balí, kupuje vozy a potahy, vybojuje si ještě ostrou šarvátku s dopravní společností, která pojednou chce od něho více, než co původně stanovila za železniční dovoz lidí a věcí až do Colesbergu, kam vede dráha prozatím – a konečně se obrací zády k městu, které mu připravilo právě tolik strastí, kolik od něho očekával dobrého. Dva dny a dvě noci jede výprava železnicí, potom vystupuje v konečné stanici v Colesbergu. Odtud už pocestuje po „vlastní nápravě“, a je tedy potřebí určitého času, aby se dalo všechno do pořádku. Ale Holub nespěchá ani potom, studuje geologii okolí tohoto předposledního kapského města ne už daleko od hraniční řeky Oranje, koná meteorologická pozorování, o nichž se tehdy ještě věřilo, že mají cenu i při pouhém průchodu nějakým místem – a zdrží se tu tři týdny, ačkoli počasí je většinou hanebné a ledový déšť nepovzbuzuje k výletu do přírody. Konečně Colesberg opouští a po dvoudenní velmi pomalé jízdě přejíždí Oranji po krásném mostě, nedávno zbudovaném. Most se jim všem líbí, ale mostné už méně, protože činí čtyřicet zlatých. Ještě po šesti zlatých cla za každý vůz – to je nových čtyřiadvacet zlatých, protože vozy jsou čtyři – a potom už výprava šlape půdu Svobodného státu oranžského, jižní burské republiky.

ZELENÝ JED

První dojem, který učinil tentokrát Svobodný stát oranžský na Holuba, byl velmi příjemný, přes všechny vysoké poplatky, které od něho vybrali na hranicích.

„Byl jsem velice povděčen, že jsme jednou již vkročili na půdu Svobodného státu oranžského,“ praví ve svém líčení cesty, „neboť od té doby byli jsme ušetřeni pohledu na hnusné výjevy, jež se nám v území kapském na každé zastávce od Colesbergu až k řece oranžské denně vystavovaly, když zulští a busulští vozkové, Grikvové a Korannové a také ženy Grikvů s křikem a klením v opilství kolem se potáceli a každé chvíle se porvali do krve. Tito driverové (anglický honec dobytka) jsou vyvrhelem jihoafrických černochů a v takový stav byli uvedeni nemírným požíváním kořalky, která velmi často pro černochy bývá znešvařena cayennským pepřem a špatným vinným lihem. Ve Svobodném státě oranžském jest vydán zákon, kterým se přísně zakazuje prodávati kořalku a podobné nápoje černochům, a jeho porušení tresce se velikými pokutami peněžitými i vězením.“ Díky tomu zákonu měla jeho výprava od podobných rušných výjevů nyní pokoj, neboť kořalkymilovným černochům Svobodného státu nezbývalo než přeplavat řeku a oddávat se neřesti na kapském břehu, kde se svoboda vztahovala i na jejich oblíbený nápoj.

Karavana postupuje pomalu na sever, nelze jinak, chce-li člověk probádat poctivě kraj, jimž se ubírá, a nejde-li mu o pouhé sportovní, co nejrychlejší dosažení cíle – podnik, na nějž věru škoda peněz i času, o námaze a strastech ani nemluvě. Každou chvíli se naskytne něco zajímavého, co je potřebí prostudovat, a není-li to geologický útvar půdy, hmyz, zvěř nebo rostliny, potom má Holub zase štěstí, že padne na neobyčejně zajímavé skalní rytiny Křováků, praobyvatelů africké pevniny.

Jsou to rytiny znázorňující lidi, zvířata i měsíc a slunce. Křovák je vyryl do tvrdé skály před mnoha sty lety a bylo by věru škoda nechat je na místě, až zub času a povětří je vyhladí docela a srovná s ostatním kamenem.

Není to lehké „sloupnout“ kus skály s obrazem tak, aby se výkres nepoškodil, a špičák, oheň i voda musí spojit úsilí, má-li se to podařit.

A ovšem spěchat při tom nelze.

Jsou i zdržení nedobrovolná a nemilá, jako plicní mor, který začne řádit mezi tahouny čtyř vozů. První kusy padnou, když je výprava za Fauresmithem – týmž Fauresmithem, kam Holub odjížděl před dvanácti lety, hned po svém příjezdu do Afriky, pln naděje, že se tu na čas usadí na farmě Groonvley. Její majitel, „mynheer“ Meintjes, velmi přívětivě Holuba zval, aby u něho pobyl s výpravou několik neděl, ale když viděl, že v hostově dobytku řádí plícní mor, prosil ho – jeho sousedé ho k této nemilé prosbě přiměli –, aby se nehněval a odjel co nejrychleji. Holub se vskutku nehněval – jako lékař musel uznat, že není lepšího prostředku jak předejít nákaze zdravého dobytka farmářů –, doplnil své potahy ze stád Meintjesových – farmář, potěšený jeho odjezdem, dal mu voly na dluh – a bral se dále k severu.

Neodcházel odtud jen s průvodem, s nimž přišel, připojili se k němu noví dva průvodci, první byl osmnáctiletý Meintjesův syn Tom – sama jeho matka prosila Holuba, aby vzal jejich Toma s sebou až k Zambezi, „aby poznal něco ve světě“, a Holub rád svolil. Tom nežádal za svůj doprovod nic a sliboval, že ještě k tomu dopraví jeho sbírky a vozy od Zambezi na jih. Druhý byl Meintjesův bratranec, zkušený muž, jenž dovedl s tažným dobytkem velmi dobře zacházet, ten se nabídl, že za skrovnou odměnu padesáti liber bude výpravu provázet po celé Mrice, „až k moři“, jak praví Holub, a byl ochotně přijat.

Přes všechno naléhání Meintjesových sousedů na rychlý odchod nevítaných hostů se Holubův pobyt na farmě prodloužil na čtyři týdny, teprve 25. září 1885 překročil s početným už průvodem, rozhojněným i o Tomova míšeneckého sluhu Kiebika řeku Vaal, která je hranicí mezi oběma svobodnými burskými republikami. Nyní jedou vozy už Jihoafrickou republikou, jak zní úřední název Transvaalské republiky, pohostinnou zemí, jejíž president, „strýc“ Krüger, a jeho státní rada osvobodili Holuba natruc Angličanům od všech celních poplatků. Jedou vesele a nic neruší vlídnou pohodu, až na utkání s policejní hlídkou, provádějící zdravotní dozor. Pan fieldcornet – policejní dozorce – provázený jedním policistou, přicválal k Holubovým vozům za jasného večera čtvrtého dne po tom, co překročili řeku Vaal, a začal přísně vyšetřovat, kde mají vysvědčení, že nikdo z nich nemá neštovice. Vysvědčení ovšem nikdo neměl, protože v Christianě, kde Holub překročil Vaal, je nikdo neprohlížel. Nadarmo Holub prohlašuje, že je lékař a jako takový že by nevozil do Jihoafrické republiky lidi stižené touto hroznou nemocí, a nadarmo také uvádí, že na hranicích se nikdo po vysvědčení nesháněl.

Předpis je předpis a podle tohoto předpisu má pan fieldcornet povinnost dopravit provinilce nejen na hranice, nýbrž až do místa, odkud pocházejí, kde s nimi bude zavedeno další řízení.

„Tak, kdo jste a odkud jste?“ táže se policista, vypíná se v sedle a vytahuje z náprsní kapsy úctyhodný strážnický notes.

„Přečtěte si to!“ mávl Holub rukou k tabulce, která podle tamních předpisů visela na každém voze a obsahovala jméno, stav a bydliště majitelovo. Policista pracně přeslabikoval první řádky a u jména Praha se beznadějně zastavil.

„Det dorp is me unbekannt – Tuhle ves neznám!“ pravil doslova.

Pane Bože, ves! Holub se zatvářil bolestně a vysvětloval fieldcornetovi, že Praha je desetkrát dál než Kapské Město, a možná ještě o kousek víc zatímco se jeho žena a celý jeho průvod smáli na celé kolo. Ubohý policista zastrčil v rozpacích notes a chvíli hluboce přemýšlel. Konečně, proč by nevěřil mynheerovi, že je lékařem a že jsou všichni zdrávi? Ať si dá v rojjantjesfonteinské misijní stanici, kde je pan kazatel také lékař, vystavit zdravotní vysvědčení pro sebe a své lidi – on je ochoten zamhouřit oči. S vlídným pozdravem odjel, následován svým udiveným podřízeným. Holub si svědomitě dal v misijní stanici vystavit vysvědčení a jel dál na sever. Už od Vaalu k nim doléhaly podivné zvěsti z farem, jež míjeli, o zázračném lékaři jménem Theunisson nebo tak nějak. Že by to byl Theunissen, Holubův průvodce z třetí cesty, jenž zběhl od Zambezi z obavy před zimnicí? Chlapík to byl schopný, léky se dělat naučil a projevoval i jinak nevšední zájem o lékařské povolání. Nedaleko Jakobsdalu, kudy výprava projíždí, má pan „doktor“ nádhernou farmu a zve Holuba k sobě. Není příčiny, proč by Holub nepřijal, i když jde o jeho průvodce – vždyť se rozešli tehdy na Zambezi docela v dobrém, ačkoli Theunissenův odchod Holubovi velmi ublížil.

„Tož jsme na jeho farmě vypřáhli,“ vypráví Holub. „A hle! Dr. Theunisson a mynheer Theunissen, dřívější prodavač v pekařském krámě v Dutoitspanu a můj průvodce na cestě, byli jedna a tatáž osoba. Milý čtenáři, zažil jsi někdy pocit pýchy, že tvou rukou byl promován doktor lékařství? Já jsem jej zažil, neboť přede mnou stál hotový medicus, kterýž jen mou péčí dospěl k tomuto stupni.“ První dojem je veselý, ale potom se přihlásí vážná starost. Co když chlapík hřeší na titul, který nemá, a tropí v okolí jen zlo? Ale dotazy v širokém okruhu působení „pana doktora“ přesvědčí Holuba, že jeho bývalý famulus si počíná moudře – všichni aspoň o něm pějí jednu chválu. Holub by se rád u něho zdržel, ale musí dál, okolí farmy pana doktora není takové, aby oprávnilo k delší zastávce. A potom v nedalekém Zeerustu mají být na poště peníze, které toužebně čeká.

Samozřejmě tam nejsou – skoro by se divil, kdyby tu opravdu byly, tak už je zvyklý na zklamání. Jeho hotovost je nepatrná a je potřebí živit dvanáct lidských krků, o zvířecích ani nemluvě. Je pravda, že od Colesbergu až po Limpopo získávají téměř všechno maso lovem, protože zvěře – a ptactva je dost, ale ne samým masem živ je člověk. Sucho zničilo loňskou žeň a je taková nouze o chléb, že v maruckém kraji začali už mlátit obilí, ačkoli je nezralé, vždyť říjen je teprve v polovici. Za 90 kilo hrubé pšeničné mouky dává Holub celých třicet zlatých – to už je nehorázná cena hladových let! A peníze nejsou – „v měšci mém strýc z Nemanic panství provozuje,“ praví Holub malebně. Nezbývá než telegrafovat příteli v Kapském Městě o pomoc, ale bohužel Zeerust nemá ještě telegrafní připojení. Holub posílá tedy poštou, která jezdí dvakrát týdně, do okresního města Potschefstromu peníze s prosbou poštovnímu úředníkovi, aby podal telegram do Kapského Města.

Pomoc pro tohoto důvěřivce v osud není naštěstí daleko. V Zeerustu se setkává s přívětivým reverendem Jensenem, misionářem z Linokany, na jehož stanici prožil před lety tak příjemné chvíle. Je srdečně zván „se vším všudy“ a přijme. Musí čekat na peníze a voli jsou v tak bídném stavu, že není pomyšlení na další cestu, dokud se nezotaví. Do Linokany je ze Zeerustu jenom osmnáct mil, to ještě dojdou, mají potom několik měsíců – kdy se zotavovat, neboť Holub opouští milého hostitele až napřesrok, 30. března 1885. Půl třetího měsíce táboří potom u Krokodýlí řeky, Limpopa, a kůže zvěře z bohatých úlovků, jež tu mají, plní četné bedny. Všude cestou Holub léčí, zase „podle kabátu“, chuďas jen poděkuje a doporučí ho přízni boží, bohatý dá statného vola náhradou za uhynulé zvíře z Holubova potahu. Je dobře, že postupují tak pomalu, mladá žena má kdy si zvyknout na Mriku, na její podnebí, hady a hmyz, včetně obrovských mravenců termitů, budujících celé paláce třicet stop vysoké, na táborový život a jeho steré drobné denní starosti. Zvyká si rychle a daří se jí dobře, cesta ji těší, očekávání neznámých divů v nepoznané zemi ji udržuje v stálém napětí. Holub je čím dál tím spokojenější se svou volbou, všechno jde dobře – až na ty mrzké peníze, ale na to už je zvyklý a ani ho nenapadne kazit si spaní myšlenkami na dluhy.

Vždyť je zaplatí, jako je až dosud zaplatil vždycky.

Konečně je tu Šošong, o němž ženě tolik vyprávěl, a po evropsku oblečený král, moudrý Khama, „černý Marcus Aurelius“ (císař a filosof, jeden z nejlepších římských panovníků. Vládl od r. 161 do r. 180), jak mu Holub říká. Vítá je přívětivě, podivuje se statečnosti mladé bílé ženy, vybízí je, aby zůstali v jeho sídelním městě, jak dlouho budou chtít. Holub si lačně prohlíží místo, kudy naposled prošel před osmi lety, a pomalu je ani nepoznává. Ten tam je domorodý folklór, těžké vozy bílých kupců přivezly civilizovanou náhražku, která se rozbujela jako koukol v obilném poli. Dnes by tu Holub nenasbíral ani desetinu toho co posledně. Jednu výhodu to ovšem má, že tu lze získat evropské potraviny za přijatelné ceny, a výprava z toho těží, zásobuje se v anglických krámech kávou, čajem, cukrem a jinými potřebami a po nedlouhém pobytu opouští 30. července 1885 Khamovo sídlo. Je suchá zima, před nimi leží vyprahlá poušť solných jezer, kde na cestě dlouhé 500 kilometrů přejdou jen jedinou tekoucí řeku. Najdou snad kaluže, v nichž zvěř ještě něco zanechala. Až k Zambezi mají osm set kilometrů a tam teprve začne pravá výzkumná pouť neznámou Afrikou.

Jde to pomalu solnou pouští, ale jde to přece, tu a tam najdou něco vody v korytu téměř vyschlého úzkého vodního pruhu, který se brzy nato beze stopy ztrácí v písku, pořádně se nenapije ani člověk, ani zvíře, ale trochu vláhy přece jen zředí hustou krev a rozproudí ji rychleji žílami. Stále ještě se jim daří dobře, mnohem lépe než početnému sboru loupežných Matabelů, jehož stopy křižují jednoho dne, osm cest je prošlapáno směrem na západ, cestou tam, a jen dvě na východ, cestou zpátky, pouhá čtvrtina nájezdníků se vracela s bídnou kořistí domů, ale ani ti nedošli. Malárie přepadla tyto lidi z pahorkatin a řádila mezi nimi úspěšněji než kule Bamangvatů, mstících vypálené vesnice a uloupená stáda a chlapce. „Nec nuntius cladis“, ani svědek porážky nedošel z té čtvrtiny, hledající unaveným zrakem na obzoru nízké vrchy domoviny.

Příroda je nejhorší nepřítel, myslí si Holub, když prohlíží hrůzné stopy, které mrtví lidé zanechali v písku, a pobízí ke spěchu. Voli se vlečou tak dlouho, dokud neucítí vodu, ale potom by je neudržel nejlepší vozataj světa, jestliže už tři dny nepili jako Holubovi tahouni. Přetrhají silné postraňky ze surové kůže a rozbíjejí těžká dřevěná jha, ačkoliv minutu předtím se ještě sotva vlekli únavou. Sjíždějí k prvním pramenům řeky Klamakleni a lidé nestačí krotit netrpělivá spřežení. Řeka je podobná všem jiným polozaniklým proudům, které přejeli na posledních pěti stech kilometrech, sem tam prohlubeň ve zcela vyschlém řečišti a v ní voda, líně prosakující bahnitým dnem, nečistá a kalná. Ale Holub je šťasten.

„Chvála Bohu, nejhorší část cesty k Zambezi máme za sebou,“ říká nadějně svým lidem. Prohlíží okolí pramenů, aby zjistil, jak to bude s pastvou. Černí lovci pštrosů tu vypálili trávu a prostora mezi trnitými kmeny je téměř holá až na plazivé výhonky se šťavnatými listy, rostoucí místy tak hustě, že tvoří úplný drn. Vypadá to příliš hezky, aby to bylo pravda, ve vyprahlé zemi najít takovou dobrou píci! Holub cítí podivný nepokoj při pohledu na nevinně vyhlížející hrubé listy sytě zelené barvy, po nichž voli obracejí žádostivě tlamy.

„Není tohle machau, jedovatá rostlina, která už připravila tolik lidí o potah?“ táže se starostlivě domorodého průvodce.

„Není, pane,“ odpovídá černoch povýšeně. „Jannuary znát moc velmi dobře ošklivou machau. Tohle být tuze znamenitá rostlina a mít jahody, které být moc dobré,“ ujišťuje a labužnicky si hladí žaludek. Holub ještě váhá, a přestože je černoch tak sebevědomý, nedovoluje, aby se voli popásali na té „tuze znamenité rostlině“ a poručí zavřít je na noc do ohrady.

Jde spát v starostech a druhý den jede napřed k dalšímu prameni Klamakleni hledat místo, kde neroste rostlina, která mu kazila spánek. Nezbavili se jí však, naopak, čím dále tím rozlehlejší plochy kryje hustým zeleným kobercem.

To už ale Holubův neklid dostoupil vrcholu a zlá předtucha ho žene zpět do včerejšího tábora, kde zůstali voli a část průvodu. Obrátí koně a zaryje mu ostruhy do slabin, ujíždí světlinami v pralese tak rychle, jak to jen jde, a daleko za sebou nechává své černé průvodce, kteří šli s ním pěšky.

„Co to do baase vjelo?“ brumlají nespokojeně Bamangvati.

Když Holub mine hlouček gazel a ani se po nich neohlédne, dostupuje jejich nespokojenost nejvyšší míry, neboť není většího hříchu v jejich očích než zanedbat příležitost opatřit vydatnou pečeni.

Rozedrán dorazil Holub do tábora a srdce se mu sevřelo, jeho lidé stojí kolem dvou nejkrásnějších volů, kteří se potácejí, jako by jim byl někdo dal opojný nápoj. Chvílemi se jejich údy křečovitě třesou, potom zase ubohá zvířata náhle vyrážejí proti lidem, ale neběží daleko, zastaví se a řvou tak podivně, až jde člověku mráz po zádech. Trvalo to jen chvíli a pak oba kusy klesly, okamžik se jejich nohy křečovitě kroutily, pak sebou tělo naposledy trhlo a byl konec. Voli unikli v noci z ohrady z trnitých větví, na jejíž stavbu Holub právě tentokrát po dlouhých měsících poprvé nedohlížel, a napásli se na té proklaté rostlině, kterou ničemný Jannuary prohlásil za jahody. Zelený jed byl už v jejich žilách dlouho, a nebylo jim tedy pomoci. Zatímco si nešťastný Holub láme hlavu, jakého prostředku ze své cestovní lékárny by měl použít, ozvou se za ním poděšené výkřiky sluhů, další kusy se začínají potácet, strašný výjev se opakuje, smrt kráčí táborem.

Postihuje jen zvířata, ale stejně to znamená katastrofu pro výpravu.

Jak se dostane dál bez potahu, jak dopraví své výměnné zboží k Zambezi a konečně – kdo odveze odtud ty nesčetné bedny se sbírkami, které stály tolik práce a odříkání? Všechny ty otázky napadají Holuba najednou a marně na ně hledá odpověď. Poroučí hned zahnat voly do ohrady, ale kolik jich už jedlo machau, zelený jed? Kolik jich zůstane zdrávo? Koně to patrně nepostihlo, protože byli té neblahé noci připoutáni, ale těch je tak málo, že nestačí ani jako jediné spřežení k vozu.

Holub neskládá ruce v klín, zkouší jeden lék po druhém, projímadlo samozřejmě především. Nepomáhá, a Holub usuzuje, že je patrně v machau nějaké narkotikum, přecházející okamžitě do krve. Sáhne k jiným prostředkům, nazdařbůh je volí, vždyť nikdo dosud řádně nevyšetřoval účinek té prokleté rostliny. Konečně padne na tanin a má s ním úspěch, ale taninu je v jeho lékárně málo a stačí sotva k vyléčeni sedmi zvířat.

Jeden kus padá za druhým, a když konečně hyne poslední, zbývá Holubovi dvacet šest volů z šestapadesáti, s nimiž opustil Šošong. Třicet jich zahubil zelený jed rostliny machau, „tuze znamenité rostliny“, na jejíž jahody se těšil černoch Jannuary.

SMRT PŘICHÁZÍ S DEŠTI

Vyčerpáni tělesně i duševně, nestarali se cestovatelé zpočátku o těla padlých dobytčat a nechali je ležet na místě. V africkém horku to však nelze dělat dlouho, za několik dní byl vzduch tak otráven rozkladem mršin, že v táboře vypukl tyfus. Bylo zapotřebí zdechliny odstranit, zakopat je do země by byla bývala příliš nepříjemná práce, nejlépe bylo vyvléci je někam dále od tábora, kde se už o ně supi, šakali a hyeny postarají. Ani to nebylo snadné, koni v terénu, zamořeném jedovatou machauou, použít nemohli, z obavy, aby se jí cestou nenažrali, a tak nezbylo než přivázat provaz k rohům uhynulého vola, zapřáhnout se do něho a odtáhnout těžký kus aspoň sto metrů od tábora, na závětrnou stranu.

Teprve potom přišla „zdravotní policie“ těchto krajů, supové a hyeny. „Vítali jsme je tentokráte jako nejlepší přátele,“ píše Holub. „Jenom oni nám mohli vyčistit atmosféru!“ Deset dní to trvalo, a přitom noc co noc usedala na větve táborového stromu podivná vlaštovka a její naříkavý hlas zaháněl spánek nešťastného cestovatele.

„Myslím, že jsem za těch deset dní nespal ani pět hodin,“ stěžuje si Holub ve svém deníku. „Po celou noc převaloval jsem se na lůžku beze spánku. Nejtěžší starosti o zdárný výsledek celé výpravy tížily mou mysl, a přitom jsem každé noci neustále slyšel jednotvárný hlas oné noční vlaštovky, který nám ani tehdy nedopřál odpočinku, když unavená víčka se již zavírala.“ Zakázal všem členům výpravy požívat maso uhynulých zvířat, a protože výsledek lovu byl prabídný, živili se po celých čtrnáct dní polentou, kaší z kukuřičné mouky. Běloši, zvyklí vojenské kázni, se mlčky podřídili, ale černoši počali reptat. Plati, vozataj z kmene Grikvů, měl nejvíce kuráže a přednesl jejich stížnost Holubovi.

„Pane, proč necháš krásné tučné maso, aby se jen tak kazilo? Nejsou to také naši volové? Hlídali jsme je na pastvě a starali jsme se o ně!“

„Maso je otrávené a škodilo by vám!“ namítl Holub. Černoch kroutil nedůvěřivě hlavou.

„Supové z něho také hodují a jsou pořád veselí a při chuti jako první den.“

Tato námitka nepostrádala logiky a Holub nakonec povolil. Černoši zručně stáhli dva kusy, uhynulé týž den, vykuchali je, vnitřnosti – na nichž kupodivu byly jen zcela nepatrné změny – zahodili, a potom začali opékat šťavnatou kýtu na ohni. Běloši se na ně dívali zpočátku opovržlivě, ačkoliv jim po vegetariánské stravě kručelo v útrobách, ale líbezná vůně, která se záhy rozšířila po celém okolí, způsobila v jejich názorech podivuhodnou změnu. Holub, který seděl na kozlíku jednoho vozu a při nejistém světle táboráku psal do svého deníku, zažil zajímavou podívanou.

Bodrý Söllner se přiblížil k malé skupině černochů, obklopujících oheň, něco s nimi tiše vyjednával a pak se přikrčil do stínu křoví, aby ho velitel neviděl. Za malou chvíli obešel vůz velikým obloukem, a přesvědčen, že si ho Holub nevšímá, vklouzl vzadu pod plachtu. Holub nadzvedl tiše plachtu za svými zády a nevěděl, má-li se smát nebo zlobit. Söllner stál před jeho ženou, která pro tu chvíli nemohla ani mluvit, jak pilně její ústa na něčem pracovala, jen její prsty se čile pohybovaly, a nebylo potřebí žádné znalosti posunkové řeči, aby Holub pochopil, že jeho choť si přeje dalších soust.

„To je dobré,“ uvažuje trpce a ohlíží se k ohni, kde se mezitím už shromáždili všichni běloši, „moje vlastní žena a moji sluhové jedí zakázané maso a revoltují docela otevřeně proti mým rozkazům!“ Někdo před ním rázně srazil podpatky, byl to Fekete, jednou rukou salutoval a druhou nabízel svému veliteli talíř s nejkrásnějším biftekem, jaký kdy byl upečen na jih od rovníku. Mlčel a Holub také. Váhal jen okamžik a potom už měl ústa tak plná, že ani mluvit nemohl. Otázka požívání otráveného masa tím byla mlčky vyřízena. Od té chvíle se jedlo veřejně a nikdo nepocítil nejmenších následků, všichni jen litovali, že se tak dlouho odbývali lepkavou polentou, když na dosah ruky ležely tuny nejlepšího hovězího!

To bylo všechno hezké, ale co nyní? Dostanou se vůbec kupředu?

A může to od svých lidí požadovat? To byly otázky, které nepřestávaly Holuba zaměstnávat. Snad každý velitel nebezpečné výpravy zažije jednou chvíli, kdy pozná, že už nevystačí se strohými rozkazy, že je mnohem lépe dovolávat se smyslu všech účastníků pro čest podniku, a zklame-li tato poslední výzva, vyrovnat se mužně s porážkou. Taková chvíle nastala nyní Holubovi, když si uvědomil, že se bez největšího vypětí sil všech účastníků výpravy nikdy nedostane ani k Zambezi. Zbývajících šestadvacet volů, ještě ke všemu nemocných, nemůže utáhnout čtyři těžké vozy, to bylo nad slunce jasnější.

„Výprava musí dál!“ prohlásil Holub na „válečné radě“, kterou svolal.

„Vezmeme s sebou jen dva lehčí vozy, oba těžší necháme zde a pošleme jim potah ze stanice Panda-ma-Tenky. Ale naše jízda bude ta nejtěžší práce, jakou si můžete představit. Ví-li někdo z vás něco lepšího, ať mluví!“ Nastalo ticho a teprve po chvíli se zvedl Fekete, aby promluvil jménem ostatních.

„Pane doktore, jak to říkáte, je to dobré. Je to jediná možnost, jak se snad dostaneme k Zambezi. Uděláme to podle vaší rady a půjdeme s vámi, kam budete chtít!“ Takovou řeč každý velitel výpravy rád slyší. Holub začal ihned s přípravami na pochod. Postavili na místě velkou kůlnu a nechali pod ní dva nejtěžší vozy se sbírkami a se vším, co mohli zatím postrádat. Za tři dny bylo vše připraveno k odchodu. Plati a několik jiných černochů zůstali u pramenů Klamakleni hlídat opuštěné vozy, ostatní vyrazili k Panda-ma-Tence. Koně nesli těžké balíky se skleněnými perlami, ostatní majetek byl naložen na vozy. Brali s sebou nejlehčí dřevěný vůz – jehož váhu i s nákladem odhadoval Holub asi na 3000 kilogramů – a železný vůz s pontonem, který byl lehčí a vážil se vším všudy dva tisíce kilogramů.

Lidé šli ovšem pěšky.

Od Panda-ma-Tenky, obchodní stanice Westbeechovy, je dělilo přes dvě stě kilometrů a byla to zlá cesta. Spřežení sotva stálo na nohou, každé dva kilometry je museli vypřahat a dopřát mu odpočinku. Několik kusů dobytka cestou padlo, půjde-li to takhle dále, bude katastrofa úplná.

Potom se dostali do písečných dun, kde se vozy bořily až po nápravy a nakonec se vůbec nehnuly z místa. Nezbylo než razit si cestu pralesem, kde byla půda tvrdší. Ale jaká to byla práce!

„Mohu dnes zcela směle říci, že za těchto poměrů pouze láska k vědeckému bádání nás udržela, abychom nezmalomyslněli, neustali v boji, nezemdleli a stále ještě doufali v lepší a šťastnější budoucnost,“ praví Holub. A láska ta musela být skutečně velmi vřelá, protože útrapy byly nadlidské. A přece nezbylo nic jiného než brát se pralesem, byl tu lepší podklad pod kola těžce naložených vozů, zde mohlo nemocné spřežení kupředu, zde se pro ně našla i pastva, ale bylo potřebí předem ji pečlivě prohlédnout list po listu, jestli se mezi ní neskrývá zkázonosná machau, která vyhubila přes polovinu tahounů a před níž žádný instinkt nebohá zvířata nevaroval.

A tak jedni, sehnuti k zemi, v tíživém skleníkovém dusnu pralesa odstraňovali z cesty zelenou smrt a druzí se rvali s pralesem. Porazit slabší stromky nedalo tak velkou práci, horší už bylo odstranit je vozům z cesty, protože nebylo místo. Velikou svízel působily uschlé stromy, jejichž dutý kmen býval vyplněn na dva metry vysoko pískem ze staveb ohromných mravenců, termitů. Člověk do něho zasekl sekeru a písek ho doslova zasypal, kmen se hroutil a větve, silné jako rameno, se lámaly a padaly člověku na hlavu. To všechno bylo ale ještě poměrně lehkým úkolem proti zápasu s křovím! Jeho větve byly posety dlouhými zahnutými trny, tvrdými jako ocel a tak rudými, že člověk na nich nerozeznal vlastní krev, když se jimi bodl. Hotový ježek – a muselo se do jeho ostnů. Kabát přes hlavu, oči nevidí a ruka slepě tápe po dalších výhoncích, usekává je tesákem, a i když se do ní zarývají sta jehel, nesmí zemdlít, dokud nevznikne v trnité pevnosti náležitě široký průlom. Šaty jsou na cáry, z lidí teče krev, ale co na tom? Jen když spřežení projde bez úhony.

Konečně je polovina cesty za nimi a louže v korytu nové říčky napojí žíznivé lidi i zvířata. Teď je čeká ještě sto kilometrů a na té cestě vody není, to už Holub ví od dřívějška, putoval tudy před deseti lety. Naštěstí lze věřit místním lidem, černoch je sice mizerným botanikem, to Holub už poznal k vlastní škodě, ale má báječnou orientační schopnost a vyzná se bez mapy. A tak, zatímco se žíznivé spřežení potácí dále, odbíhají místní průvodci od vozu, putují až deset kilometrů, zastavují se na místě, kudy by běloch prošel bez povšimnutí, a hrabou v zemi. Pomalu, krůpěj za krůpějí, plní se písčitá jáma vodou. Stačí jen pro lidi a cesta se džberem takovou dálku pod africkým sluncem je už výkon, ale čeho není člověk schopen, má-li opravdovou žízeň!

„Práce pro obry, a ne pro obyčejné smrtelníky, jež strádání posledních dnů už velmi oslabilo,“ vyjadřuje se o tom Holub. Lidé dostanou přece jen svůj doušek, ale spřežení žízní po tři dny, zdá se, že ty tři dny žízně jsou už osudem afrických volů.

A jak smutný je ten kraj bez vody! Zvěř, nemající co pít, jej opustila a Holubova výprava slyší od potulných lovců podivuhodnou zvěst, kus dále prošli černoši místem, kde leželi mrtví čtyři krásní vzrostlí levharti.

„Kdo je zabil?“ táže se Holub s nepatrným zájmem, ačkoli jindy by nelitoval cesty pro tak krásnou kožešinu.

„Nikdo, pane, pošli hlady!“ odpovídá černoch. Jaký to kraj, kde ani dravec ocelových svalů nenajde potravu!

Jde to kupředu hlemýždím tempem a Holub s úzkostí počítá čas. Píše se 25. záři 1885, když je konečně úzké údolí přivede k tekoucí říčce.

Je první, na kterou narazili za celých posledních pět set kilometrů pochodu, dosud to byla jen vyschlá řečiště s loužemi chudých pramenů.

Holub by tu rád nějaký čas zůstal, odpočinuli by si lidé i zvířata a botanická kořist by byla znamenitá, ale nemůže. Ke všem nepřátelům, s nimiž bojoval dosud, přidružil se nový a ten je nepřemožitelný – čas. Jemu se musí podřídit, a proto musí dál co nejrychleji, musí do Panda-ma-Tenky a tam odtud bez prodlení do marucké říše, najmout nosiče. Než nastanou deště musí mít za zády řeku Zambezi se smrtonosnými výpary malárie.

Déšť je přináší s sebou, než přijdou, musí už výprava stoupat do neznámých hor, lemujících obzor na sever od Zambezi, kde je čistý vzduch bez zárodku smrti.

Je to zápas s časem, nejhorší úděl, který může postihnout každou výpravu. Zápas s časem – to, co zpravidla bývá příčinou její zkázy, ať už je jevištěm vyprahlá Mrika nebo ledové kry polárních končin. Je září a deště s malárií přicházejí koncem října… A proto Holub nedopřává odpočinku ani sobě, ani jiným. Jediný den zůstanou u jasné říčky Deikhy, kterou nerad opouští člověk i zvíře. Vozy se zase vlekou dál. K Panda-ma-Tence je to už jen dvacet kilometrů, ale i na takové cestě si spřežení musí čtyřikrát odpočinout.

S podivnými pocity pohlíží Holub k místu, které viděl naposled před deseti lety a které tehdy nechtěl do poslední chvíle opustit, vždyť obrátit se k němu zády znamenalo vzdát se definitivně všech smělých plánů na výzkumy v oblasti Zambezi. Vypadá tak příjemně ta malá stanice Westbeechova, skrytá ve stínu palem, že se Holubovi lidé rozveselí při pohledu na ni.

„Podívejte se!“ volá jaře malý Bukáč, poklusávaje vedle Holuba, se skříňkou s chronometry na zádech. „To je příjemné a hezké místečko! Jak by se to pod těmi palmami odpočívalo po práci!“ Netuší, chudák, že ho tam čeká věčný odpočinek.

Před vjezdem do stanice je vítají hromady kamenů, rozptýlené sem a tam mezi bujnou trávou: hroby domorodců, kteří podlehli malárii. Nejsou ohrazeny a stejně není ohrazen hřbitov bělochů, jen dva vysoké kříže z hrubého dřeva hlásají, že zde odpočívají lidé, kteří přijali učení Kristovo.

Když přijdou blíže, jsou Holubovi průvodci poněkud zklamáni při pohledu na těch několik chýší, tvořících obchodní stanici. Tohle je ta Panda-ma-Tenka, o které jim toho velitel tolik vyprávěl? Východiskem jejich výpravy k Zambezi, a zejména k Viktoriiným vodopádům – k těm je však ještě sto kilometrů – může být, ale čilá obchodní stanice to není, to je vidět na první pohled. Všude je patrný úpadek bývalého obchodního střediska pro celé horní Zambezi.

Jednu příčinu tohoto úpadku Holub tuší, stáda slonů, kterých bylo před desíti lety ještě na tisíce, prořídla, a ustoupila před stálým pronásledováním na sever, k rovníku. Co zbylo, vyhradili si černí náčelníci pro sebe a znemožnili lov bělochům. Už sem nepřichází burský lovec, aby vyměnil sloní kly za potraviny a střelivo, a lovec pštrosů sem neodvádí svou lehkou kořist krásných dlouhých per…

Je však ještě jiná příčina, a tu se Holub doví zanedlouho.

„Zde najdu jistě Westbeeche,“ říká si a zamíří k největšímu stavení, zbudovanému sice jen ze dřeva a z palmových listů, ale po evropsku.

Je to omyl, jak mu vysvětlí přívětivý obtloustlý muž uvnitř. Představí se jako otec Boos, páter-jezuita ze zambezské misijní stanice – která tu nebyla před desíti lety – a ukazuje na vedlejší stavení. Tak konečně najde Holub svého přítele Westbeeche, typického obchodníka z necivilizované kolonie, muže největší odvahy, největších výdělků, ale také největších ztrát.

Deset let přeletělo přes jeho hlavu, a přece se Holubovi zdá, že se nezměnil, ačkoliv nemoc podryla jeho zdraví. Tiskne mu dojatě ruku, vždyť se mu v mysli vybavuje tolik vzpomínek při pohledu na muže, který mu pomáhal před lety při veliké cestě na Zambezi. Netrvá dlouho a poví mu svá přání, ale Westbeech starostlivě kroutí hlavou.

„Vy nevíte, co se za ta léta zběhlo!“ přerušuje Holuba a vypráví mu o pohnutých osudech marucko-mabundské říše. Všemocný král Sepopo je mrtev, zahynul hlady na útěku před svým synovcem Vana-Venou. Ale ani ten už nežije, jeho vlastní vojáci ho zavraždili. Luanika-Leboše se zmocnil trůnu, byl však zapuzen od svých vlastních poddaných.

„Všude vládne anarchie, každý náčelník válčí a žádný z nich nemá autoritu ani míli od své vesnice,“ končí zkušený obchodník. „Kde vezmete povolení k průchodu maruckou říši? Dá vám je každý, ale nezaručí je nikdo. A kde seženete nosiče?“

„Ale já musím dál!“ odpovídá umíněně Holub na všechny ty Jobovy zprávy. „Musím být pryč, než nastanou deště!“

„Nevím, jak byste to chtěl provést, i kdyby v marucké říši vládl pokoj a autorita,“ vrtí hlavou Westbeech. „Rezidence už není v Sešeke, je přeložena o osmnáct dní ostré jízdy na západ. Spočtěte si to!“ Holub počítá a počítá. I kdyby všech těch překážek nebylo, potřebuje nejméně pět neděl, aby sestavil výpravu. Pět neděl, to znamená už konec října. Ale snad se deště opozdí?

Westbeech mu radí, aby se dohodl s kmenem Makalaků, který obývá severní břeh Zambezi, ale Holub o tom nechce ani slyšet. Zná ty chlapíky dokonale, sídlili kdysi mezi Limpopem a Zambezi, než je nájezdy Matabelů donutily přeložit své kraaly za řeku, kde je chrání bažiny a malárie.

Jsou to ti nejproradnější a nejzlodějštější lotříci, jaké člověk najde na jih od rovníku. Byl by to poslední zoufalý pokus, svěřit výpravu do jejich rukou. Ale bez domorodých nosičů to naprosto nejde, do neznámých hor a močálů bez cest nelze jet s těžkým vozem taženým voly. Nezbývá nic jiného než čekat, Holub netuší, že se čekáni na jižních březích Zambezi protáhne na tři čtvrti roku!

Než nastaly deště, podnikl s železným vozem cestu k Viktoriiným vodopádům. Jeli krajem, kde všude vystupovala na povrch železná ruda a kde tráva zarůstala zříceniny nízkých pecí na výrobu železa. Byly to stopy vymřelé kultury. Černoši, kteří Holuba vyprovázeli, nevěděli už, k čemu jsou ty hromady kamení, jejich způsob zpracování železné rudy byl docela jiný.

Na padesát mil daleko zářila barevná duha nad vodopády. Hromový rachot padajících vodních spoust je vítal, když byli ještě hodiny cesty vzdáleni, a pohled, který se jim naskytl, když stanuli nad pěnící vodou, je uchvátil tak, že nebyli schopni ani obdivných výkřiků. Byli by tu rádi zůstali celé dlouhé měsíce, ale po třech týdnech museli zpátky. Malarická horečka zachvátila nejprve Bukáče, po něm onemocněli Fekete a Špiral, a Holubovi se přihlásily staré revmatické bolesti.

„Jak je divné, že tu lidé dostanou horečku, když daleko široko nejsou močály!“ podivoval se Holub. O parazitech v lidské krvi, původcích malarické horečky, se sice už vědělo, ale na nezbytnou účast komárů při šířeni nemoci věřila jen malá hrstka badatelů. Bylo potřebí ještě dvaceti let práce a obětavých lékařů, kteří si sami nechali od moskytů vbodnout malarickou nákazu do těla, aby se poznal skutečný vývoj nemoci.

První deště zastihly výpravu u Viktoriiných vodopádů a jim přičetl Holub nakonec uvolnění miazmů z půdy, malárie byla mu stále ještě „mal aril“, špatným vzduchem. Jediný prostředek tu pomáhal, dávno známý, když se o povaze nemoci ještě zhola nic nevědělo, chinin. Holub ho měl s sebou málo, ale v Panda-ma-Tence byl a bylo nutno se tam za ním vydat. Jen nerad dal povel k odjezdu. U vodopádů bylo pro něho ještě mnoho práce, po celé týdny mohl provádět výzkum nerostopisný a geologický a zle se jim tu také nedařilo. Ze severního břehu Zambezi přinášeli Matokové proso, kukuřici, olejnaté plody a své výrobky. Dostávali za ně skleněné perly, kartoun a někdy i jiné věci, dosti podivné, jeden podnáčelník si vybral skládací cylindr, který prokázal později Holubovi dobrou službu. Malárie zachvacuje po řadě všechny bělochy, nejpozději paní Holubovou, tu až počátkem března 1886, po pětiměsíčním pobytu na zamořených březích Zambezi.

„Člověk se vleče sem a tam,“ píše statečná mladá žena domů, „jako kdyby po celé týdny zvedal těžká břemena, spí špatně nebo vůbec ne, jí málo a mrzne při třiceti stupních Celsia, třese se, když vane nejslabší větřík, a nesnese slunce. Duše se zmocní hrozná, olověná lhostejnost vůči osudu a budoucnosti, že smrt, tento přítel v poušti, nepůsobí člověku o nic větší úzkost než za normálních poměrů bezvýznamné onemocnění.“ A přece její záchvaty byly nejlehčí. Nejhůře na tom byl Špiral, nesnesl na těle přikrývky, trhal se sebe šaty a vybíhal z chýše do ledového deště, kde před ním prchali pověrčiví domorodci…

Chininu bylo málo, nelidský zástupce nepřítomného Westbeeche, jenž odešel za obchodem, jen nerad přenechal Holubovi pár gramů – dávku, dostačující podle dnešního způsobu léčení jen pro jednu osobu a jen na několik dní – a z misionářské stanice Sešeke, kam Holub ve svém zoufalství poslal, nepřišla žádná odpověď. A tak umírá 23. března 1886 Špiral v lešumském údolí, kam musil Holub přenést svůj tábor, protože v Panda-ma-Tence téměř hynuli hlady. Co byl Westbeech pryč, přestali k nim přicházet domorodí lovci s kořistí, protože Westbeechův zástupce ji od nich všechnu koupil, než se dostali k Holubovi. Na lov jít také nemohli, protože byli všichni nemocní, někteří z nich hned dvakrát, malárií a ještě úplavicí k tomu.

Špiralovi druhové, třesoucí se horečkou, prokáží mrtvému kamarádovi poslední službu. Zabalí ho do jeho pokrývek, palmovým lýkem ho připoutají k žebříku a pod stinnými stromy lešumského údolí mu vykopají sami hrob – černoch má pověrečnou hrůzu z mrtvoly bělocha a nevzal by motyku do ruky. A tam, pod řekou Zambezi, odpočívá Čech, Josef Špiral ze Šťáhlav u Plzně.

NA SEVER OD ZAMBEZI

Všichni jsou nemocní, Holub sám má tak překrvený mozek, že si musí pustit žilou. Chinin není. „Lidský“ Mr Wa., zástupce nepřítomného Westbeeche, odpovídá na Holubovy zoufalé prosby stereotypně: „Žádný chinin na prodej!“ Teprve když slyší o Špiralově smrti, pohne se v něm jakýsi zbytek svědomí a pošle Holubovi několik gramů chininu. Je to málo a nestačí to, dnes víme, že nestačí brát chinin, když už nemoc vypukla, že se v zamořených krajinách musí užívat předem, dokud je člověk úplně zdráv, a nedivíme se Holubovu tvrzení, že polovina Evropanů tehdy na Zambezi umírala na zimnici. Podlehli jí nakonec i oba angličtí kupci, Westbeech, jenž tu žil 15 let, a Blockley, který strávil na Zambezi jen o několik let méně.

Ta trocha chininu přinese přechodné ulehčení a do toho přijde zpráva, že se Luanika-Leboše opět zmocnil trůnu. Kdysi byl zapuzen pro přílišnou dobromyslnost, ale ve vyhnanství se z této vlastnosti dokonale vyléčil a řádí nyní hůře než Sepopo neblahé paměti. To je Holubovi konečně vedlejší, hlavní význam pro něho má okolnost, že se poměry v říši Maruců upevňují a že nový král dává svolení k cestě na sever od Zambezi. Vše záleží na tom, aby se udržel na trůně aspoň tak dlouho, než Holub projde jeho říší, a to lze i s nepatrným optimismem očekávat.

Holubova vůle je nezlomná, přes všechnu nemoc a jinou nepřízeň osudu se dává s největší horlivostí do organizace své výpravy na sever od Zambezi. Cílem jsou rovníková jezera Bangveolo a Tanganika, odkud se chce probít k moři na východ, k Indickému oceánu. Než se dostane k jezerům, musí projít zemí Mašukulumbů, jimž se vyhnul i Livingstone.

Viděl jejich posly před desíti lety na dvoře Sepopově a byli to podivní lidé s metr dlouhým účesem a ponuře mlčenlivou tváří. Ani mu nenapadne bát se jich, jen o ženu má jisté starosti, ale doufá, že nakonec se dostane z každé nesnáze. Překážky člověk počítat nesmí – i když nemá smysl zavírat před nimi oči –, jinak by se nehnul z místa.

Všichni pracují pilně, ačkoli nikdo z nich není pořádně zdráv. Nejhůře je postižen Haluška, malárie vyvolala u něho nebezpečnou ledvinovou nemoc a Holub se rozhoduje, že ho pošle se sbírkami na jih a domů. S ním pojedou oba Burové, Meintjesové, kteří mají také zimnici. Pojedou s dvěma vozy do Šošongu, tam je prodají a v najatých vozech dopraví sbírky do Kimberley. Prodají tam volská spřežení a 250 kg slonoviny, kterou Holub získal na Zambezi výměnou za látky a perly. Na jihu ji výhodně zpeněží a to, co se za ni získá, spolu s částkou, strženou za vozy v Šošongu a za voly v Kimberley, uhradí dluhy, které udělal na jihu, a ještě zbudou peníze na dopravu sbírek domů. Tak si to aspoň představoval, ale jinak to dopadlo, protože jeho lidé se jeho instrukcemi neřídili. Prodali všechno až v Kimberley, kde dostali za vozy daleko méně než v Šošongu, a všechny peníze, které tak sehnali, nestačily ani na zaplacení afrických dluhů. Co se stalo s Antonínem Haluškou z Rajhradu, Holub neříká, ale lze doufat, že se statečný Moravan dostal bez pohromy domů.

Smrtí Špiralovou není ještě počet obětí vyčerpán, v táboře v Klamakleni podlehl malárii grikvaský vozka, sluha Pit, a v Panda-ma-Tence umřel vídeňský Čech Karel Bukáč. Zdánlivě uzdraven pracoval na přípravách k odjezdu, když náhle znovu onemocněl. K zimnici se přidružily prudké záchvaty epilepsie a ubožák zuřil tak, že ho museli připoutat k lůžku, byli už všichni tolik oslabení nemocí, že ho neudrželi. Milosrdná smrt ho vysvobodila za několik hodin hrůzné agónie. Pod palmami, které se mu tak líbily jako místo odpočinku, když přicházeli do Panda-ma-Tenky, byl pohřben 9. května 1886.

Smrt jedněch nesmí být překážkou v práci druhých. Holub pokračoval v přípravách k odchodu na sever. Měl s tím velké obtíže, ačkoliv mu Westbeech pomáhal, jak mohl. Tento drsný obchodník byl skutečný džentlmen, bez jeho pomoci by byl Holub při obou svých cestách na Zambezi málo pořídil. Uznával to ochotně a hleděl se odvděčit podle svých sil. Velký dřevěný vůz mu daroval hned, jak přišel do Panda-ma-Tenky, nyní k němu přidal ještě menší vůz železný. Westbeech přijal jenom váhavě, věděl, že jeho český přítel nemá peněz nazbyt, železný ponton, který mu Holub chtěl také věnovat, rozhodně odmítl. Nepřijal jej jako dar, ale koupil jej a ponechal mu jej ještě k přechodu přes Zambezi.

Řeka je tu 1200 metrů široká a ponton se na ní znamenitě uplatnil. Den co den vál prudký jihovýchodní vítr a černoši si troufali ve svých úzkých kánoích přes řeku jen ráno a večer, kdy vítr na chvíli utichal. Žasli nad pontonem, který si nic nedělal ze vzedmutých vln a přepravoval lidi i těžký náklad kdykoli přes obávanou řeku, kde číhal hroch a krokodýl na neopatrné plavce.

Konečně je všechna výzbroj výpravy na severním břehu Zambezi, v Gazungule, a nyní se pilně balí na cestu. Šijí se pytle na látky, skleněné perly, mosazný drát a jiné výměnné věci, které budou na dlouhém pochodu k Indickému oceánu nahrazovat peníze. Holub vzal s sebou i korány pro rovníkovou Mriku, kde žijí muslimští Arabové, mezi dary, určenými náčelníkům, jsou šavle, dragounské přilbice, dýmky, hřebeny, zrcátka a různé podivné věci, dokonce i pestré dámské kabátky pro ženy.

Ale černé krasavice si nedají předpisovat módu od Evropanů a nejeví o kabátky nejmenší zájem. Holub si ví rady, dá kabátky rozstříhat na zástěrky pro muže a má s nimi velký úspěch.

Ke své škodě zjišťuje, že se móda mění i na březích Zambezi. Když tu byl před desíti lety, mohli se černoši utlouci po azurově modrých perlách, a proto jich vzal s sebou veliké množství. Dnes o ně na Zambezi nikdo nestojí a naopak je velká poptávka po žlutých perlách, o které byl tehdy ještě nepatrný zájem. Nejoblíbenějším darem je stále ještě puška a střelivo, má všude takovou cenu jako u nás zlato. Černoch slouží dva roky za starou mušketu s náboji a jednu pokrývku. Dobře se platí i hochy od 2 do 18 let, kartoun, perly a mosazný drát jsou drobnější „mincí“, nahrazující stříbrné peníze tehdejších civilizovaných zemí.

Pušku loudí na Holubovi každý náčelník až na hranice říše marocké, ale s tím je potíž. Holub musil slavnostně slíbit králi Luanikovi, že žádnému náčelníkovi Matoků pušku nevydá. Tito pohraniční panovníčkové jsou kdykoli připraveni vzbouřit se proti nejvyššímu vládci a Luanika-Leboše to dobře ví. Holub drží své slovo do poslední písmeny, ale má s tím nekonečné potíže. Náčelníci jsou s jeho dary nespokojeni, každý se hlučně dožaduje jen pušky!

Evropan bez nosičů byl v Mrice nemožný. Nejsou tu sjízdné cesty a sám si těžký náklad různých těch „platidel“ nést nemůže. Domorodý nosič dostane třicetikilový balík a nese jej po celou cestu, teprve na jejím konci je vyplacen. Tak aspoň cestovali rovníkovou Mrikou Stanley, Livingstone, Cameron a jiní, kteří měli spolehlivé zanzibarské nosiče, jdoucí s nimi až k cíli. Takové štěstí Holub neměl a často je v duši Stanleymu záviděl. Po smrti Sepopa, „černého Nerona“, už nikdo nenabyl nad Maruci takové autority, aby mohl Holubovi zaručit nosiče na celou jeho cestu. Holub proto denně lituje smrti tohoto černého krutovládce kupodivu jí litují i mnozí černoši. Holub musí projit územím obávaných Mašukulumbů, chce-li se dostat k rovníku. Za Sepopova života byl mír mezi nimi a Maruci, nyní však panovalo mezi oběma černými národy rozhořčené nepřátelství. Luanika totiž uspořádal na Mašukulumby nájezd, sebral jim ohromná stáda dobytka a jeho střelci, mající lehkou práci proti pouhým asagajům, způsobili mezi nimi krvavou řež. Následek toho je, že se nyní nikdo z Luanikových poddaných nechce odvážit mezi Mašukulumby.

Na sta nosičů by Holub získal za přijatelné ceny k cestě na jih, ale na výpravu k rovníku jich sežene s velkou bídou dvacet. Ostatní, počtem osmdesát, se slavnostně zapřísáhnou, že s ním půjdou jen tři dny, potom si za ně musí sjednat náhradu v místě, kam dojdou. Za těchto špatných vyhlídek se dává výprava 19. června 1886 na pochod.

Před odchodem přišel Holuba navštívit důstojný hugenotský misionář Coillard, jenž zahájil právě v té době své obtížné dílo mezi Maruci. Stanici měl v Sešeke, bývalém sídle „černého Nerona“, krále Sepopa. Přišel vřele nabídnout paní Holubové útulek ve své rodině do té doby, než se její manžel vrátí z výpravy na sever od Zambezi. Ale Holub neměl v úmyslu se vracet, jeho cílem byl oceán a jeho paní měla ještě méně chuti opustit svého muže. A tak Holub srdečně poděkoval za upřímnou nabídku Coillardovu, ale nepřijal ji.

„Moje žena a já jsme se rozhodli, že se od sebe nerozloučíme!“ prohlásil, když dobrý otec Coillard naléhal.

„Ale žena, slabá žena!“ namítl misionář. „Ta by se něčeho takového neměla odvažovati. Jít k těm divokým kmenům, kterých se bojí i zdejší černoši, sami už dost nebezpeční! To by nemělo být!“ Jeho námitky nepomohly a dobrý kněz se díval s obavou v srdci na dlouhou čáru Holubových nosičů, mizejících na obzoru.

V čele výpravy se ubírala paní Holubová s Leebem s dvěma černými sluhy, které Holub překřtil na Kabrňáka a Jonáše. Jonáše koupil vlastně jako otroka a daroval mu svobodu s podmínkou, že mu za to bude dva roky bezplatně sloužit. Dar to byl královský, ale vděčnost je bohužel skleníková květina, kterou musí i civilizovaný běloch dlouho pěstit, černoch ji znal ještě méně. Jonáš utekl Holubovi mnohem dříve, než uplynuly dva roky, aby nastoupil na „královský trůn“ po strýčkovi. Dokud však byl v jeho službách, nosil trpělivě balíky, což je důkazem, že se černošská aristokracie neštítí práce. Uprostřed karavany šli nosiči, najati na tři dny za „sicibu“, dva metry kartounu. S nimi se drželi ostatní sluhové se svým velitelem, kterému se říkalo prostě „Boy“ (hoch), a Fekete se Söllnerem měli nad nimi dozor, který nebyl vždycky snadný. Na konci celé čáry průvodu šel Holub, mající na starosti tři osly s nákladem. Jeho práce v posledních řadách karavany nebyla nijak příjemná. Každý z jeho oslích svěřenců nesl sice poměrně malý náklad, 45 kg perel, ale i to se mu zdálo mnoho. Jedině osel Jakub, kterého Holub získal za pár střevíců a metr kartounu, byl jakžtakž slušný, zato jeho druhové vynakládali všechen svůj důvtip – a ten je u osla nemalý –, aby se zbavili nákladu.

Ještě hůře to dopadlo, když se paní Holubová pokusila na jednom z nich jet, osel se s ní okamžitě rozběhl proti stromům a tak dlouho ji o ně otloukal, až ztratila trpělivost a pokračovala raději v cestě pěšky. Kromě oslů měla s sebou výprava ještě půl tuctu trpasličích koz, tři psy a ochočeného paviána Pita. Ze všech těch zvířat se vrátili nazpět jen dva psi, ostatní, až na jednoho osla, zahynula pod asagaji Mašukulumbů. Zachráněný osel se zatoulal do pohraničního kraalu Mašukulumbů a byl tam přijat asi s takovou úctou jako koně prvních Evropanů v Novém světě.

Žil potom u nich pravděpodobně bez práce, v klidu a blahobytu až do konce svých dnů.

Pochod krajem, kde hustá tráva dosahovala často výšky dvou metrů, byl velmi pomalý. Za den urazili osm až dvacet kilometrů, a jen když šlo o život, podařilo se vystupňovat rychlost až na 30 kilometrů za čtyřiadvacet hodin. Obzor byl většinou zakryt malými lesíky, zastírajícími rozhled, a půda byla prostoupena červenou železnou rudou. Vesnice černochů byly roztroušeny v polích, pochodovali krajem usedlého zemědělského obyvatelstva. Cesta byla zpočátku zcela bezpečná, protože vedla územím Maruců, kde měl Luanikův majestát ještě určitou váhu. Lidé tu byli spíše přívětiví a často dávali nosičům tolik „bučaly“, žitného nebo prosného piva, že popíjeli většinu noci. Bývalo pak zapotřebí rázného zákroku velitele výpravy, aby se uložili ke spánku ve své části tábora, oddělené od tábora bělochů.

Nosiči protahovali úmyslně cestu četnými oklikami, aby jim vystačila na smluvené tři dny a aby se přitom příliš nevzdálili od svých vesnic, ale konečně došli přece jenom k svému cíli. Byla jím Mo-Rukumi, rezidence „krále“ Matoků, jenž slul Matakala a byl poplatný Luanikovi. První věc, kterou Holub po příchodu do Matakalova sídla udělal, byl pozdrav králi a odevzdáni darů, jež pro něho určil. Bylo jich slušně, belgický bajonet, tyč olova, dvě tyče mosazi na prst silné, měděný drát, dragounská přilba, přikrývka, černé „generálské“ kalhoty se širokými červenými lampasy a krabička divadelních šperků. Králova oblíbená žena dostala pěknou sukni z kosmonoské látky a její děti hračky.

Bylo toho víc než dost, ale Holub si chtěl krále naklonit, aby mu dal nosiče na další cestu. Měl malý úspěch. Král se mračil a dal najevo, že to všechno nic není proti pušce. Nemá prý nosiče, ať bílý muž počká. Nedosti na tom, Matakala se ještě přidal k dosavadním nosičům, když začali nestydatě vydírat na Holubovi dvojnásobný plat. Holub však nepovolil a chtěl dát jen to, co bylo smluveno. Kam by také přišel? Byl na samém začátku cesty, pouť byla daleká a kartounu málo. Po dlouhém tahání přidal každému nosiči dvacet čísel a lidé byli spokojeni.

Ale co s králem? Ke všemu se ještě ukázalo, že jeho zbývajících sedm žen je nespokojeno, že nic nedostaly.

„Moje manželka byla tím nadmíru rozhořčena,“ vypráví Holub, „a vzpírala se proti jakémukoliv daru ostatním ženám. »Nač si jich tolik bere?« namítala mi a pohlédla na mne vyčítavě. »Ovšem, drahoušku, ale já přece tím nejsem vinen, že Matakala tolikrát sklonil šíji pod jho manželské,« odpověděl jsem jí, »a víš dobře, že ženy bývají nebezpečným nepřítelem,« – druhý hněvivý pohled, takřka zničující – »myslím tedy, abychom také ostatních sedm podarovali. Považ, vždyť potřebuji nutně nosiče a zde nemůžeme věčně sedět.«„ Manželka to nakonec uznala a šla sama vybrat sukně pro zbývajících sedm královských žen, nebyly právě hezké, ale i kdyby byly prvotřídní, nemohl být účinek daru stejně o nic lepší. Král byl celý žhavý po pušce a nic jiného nechtěl. A tu mu Holub právě nemohl dát, neboť se zavázal Luanikovi, že nebude ozbrojovat jeho poddané střelnou zbraní. Snad by tu byl Holub uvázl na hezky dlouhou dobu, nebýt šťastné náhody a jeho lékařského umění. Do králova sídla zavítal bodrý opilý černoch v cylindru, který dostal od Holuba u Viktoriiných vodopádů. Byl to zvláštní cylindr, skládací „claque“, jaký dnes už vídáme jen na divadle. Dal se pomocí pera stlačit na placku a uvolněním téhož pera se zase vymrštil v celé své výšce. Jeho šťastný majitel ho předváděl okouzleným černochům a král Matakala strčil při tom k čarovnému klobouku nos tak blízko, že si jej div neurazil. Polekal se tolik, že se křečovitě rozkašlal, a Holub viděl okamžitě svou příležitost.

„Jsi nemocen, morena!“ pravil důrazně a začal mu vypočítávat všechny příznaky jeho choroby.

„Eh-hé, eh-hé, (ano, ano)!“ přisvědčoval udivený král, zatímco jeho rádci si šeptali, že ma-koa (bílý muž) je jistě veliký naga (čaroděj, lékař) a má mocné molemo (kouzlo), když to všechno ví, aniž krále kdy předtím viděl. Holub dal Matakalovi trochu digitálisu a morfia se sirupem a kašel na chvíli ustal.

Situace se rázem změnila. Ještě před hodinou naznačil král bílému muži zcela nepokrytě, že mu nedá nosiče a že jeho majetek, který nebude moci odnést, propadne jemu, načež Holub prohlásil, že se velice mýlí a že v takovém případě raději všechen svůj majetek spálí. Nyní byl král samá laskavost. Dal přinést pivo – dvorně se napil napřed sám, aby dokázal, že není otráveno – a nabídl mu stádo volů za nový lék.

„Co bych dělal s voly, morena?“ namítl Holub. „Dej mi nosiče, a až je budu propouštět, dám jim kromě platu i lék pro tebe.“ Matakala se dlouho kroutil, povolit nechtěl, až konečně ho nový důkladný záchvat kašle obměkčil. A tak dostal Holub nosiče na další tři dny pochodu a karavana se znovu vydala na cestu.

KAM BĚLOCH NEVKROČIL

Bylo štěstím pro Holuba, že černoši stůňou právě tak jako běloši.

Navíc ještě mívají různé hnisavé vředy po ranách, utržených v boji nebo na lovu, které umožňují snadný lékařský úspěch, neboť pouhé odstranění takového vředu přináší postiženému okamžitou úlevu. Jen lékařská praxe pomáhala Holubovi dopředu, aspoň tak daleko, dokud se ubíral územím, na něž se jakž takž vztahovala suverenita Luanikova. Ale ani tak neměl na růžích ustláno a pochod byl spojen s četnými obtížemi.

Nosiči revoltují každou chvíli a vydírají příspěvek k sjednané mzdě.

Smluví sice s Holubem předem pevnou cenu, „sicibu“, dva metry kartounu za dvou až třídenní pochod, ale všechny úmluvy jsou málo platné.

Už to, že jim běloch nechce dát zálohu, pár čísel kartounu předem, budí jejich nelibost. Ale Holub má pro to dobrou příčinu, jakmile černoši dostanou látku, odcházejí při nejbližší zastávce svádět vesnické krásky a uražení manželé nebo nápadníci se hned na nich mstí sekerou nebo asagajem. Takhle by za chvíli nezbyla z nosičů ani noha, a proto rázně odmítá všechny žádosti o zálohu.

Při každé výplatě nosičů se opakují tytéž výjevy, nestydaté vydírání na jedné straně a rázný odpor Holubův na straně druhé. Holub žasne, jakými vyděrači se stali černoši za těch deset let, co byl poprvé na Zambezi.

Hlavní příčina je v tom, že mnozí z nich zatím pronikli na jih až do Šošongu a tam poznali, že ty dva metry kartounu, za něž oni musí pracovat tři dny, mají dole na jihu mnohem menší cenu. Je zbytečné jim vykládat, že se zboží zdraží, musí-li se dopravovat osm set kilometrů ze Šošongu k Zambezi, a k tomu ještě velmi obtížnou krajinou. Nezbývá než použít radikálních prostředků, aby upustili od svých přemrštěných požadavků. Jednou se stane, že nosiči nechtějí vydat balíky s kartounem, dokud nedostanou přidáno, a teprve dobře mířená rána, kterou Holub zasadí pěstí mezi oči největšímu křiklounovi, je přivede k rozumu. Jindy pomůže trochu čarování, Holub nalije na misku líh a zapálí jej. Naivní dítka přírody ustupují a polekaně hulákají.

„Batu bona, bona, moleto mo meci! – Lidé, podívejte se, oheň na vodě!“ Na čas je pokoj, ale paměť černochů je krátká a brzy to začne zase znova.

Sama paní Holubová honí někdy černochy prutem do práce a ti mají před útlou plavovláskou dost velký respekt. Stalo se jednou, že tábor byl ohrožen ohněm. Před jeho zřízením totiž vždycky vypalovali trávu, aby vypudili hady, štíry, hmyz, a jinou nežádoucí havěť. Černoši uhasili oheň nedbale, a pojednou vzplanula tráva nedaleko balíků se střelivem.

Holub byl právě na lovu, a když spatřil oheň, pospíchal do tábora, jak jen mohl nejrychleji. Přišel už, když bylo po nebezpečí, černí nosiči horlivě utloukali ohnivé jazyky větvemi a paní Holubová účinně řídila jejich práci za pomoci ohebného prutu, který dopadal co chvíli na záda některého lenocha.

Po čtyřech týdnech pochodu vypukla mezi bělochy malárie, ale nebyl čas na odpočinek. Šli dále a celé tělo jim žhnulo horečkou a šaty prosáklé potem se lepily na kůži. Kraj byl právě plný zvěře a každou chvíli prchalo před nimi vyplašené stádo antilop, zeber, buvolů nebo pakoňů. K lovu bylo málo času. Stříleli zvěř jen pokud ji potřebovali jako potravu, a úlovek byl vždycky znamenitý, ačkoli jen třem z dvaceti černých sluhů mohl Holub svěřit pušku. Hojná kořist měla také svoje potíže, nosiči dovedli hodovat celou noc a ráno vstávali tak nevyspalí a přejedení, že jejich pracovní výkon nestál za nic.

Nyní už postupovali hornatým krajem Matoků, kde bydlil vlídný a přívětivý lid. Paní Holubová dostávala často od místních žen dary v naturáliích, žito, proso, mléko a slepice. Hranice Luanikovy moci byla teď už za nimi, procházeli územím nezávislých matockých „panovníků“, z nichž nejmocnější, Mo-panza, vládl jen devíti stům duší. Holub musel s nimi zacházet stejně zdvořile jako s panovníky mnoha tisíců, jinak by nebyl dostal nové nosiče. Když došli k poslednímu z nich, k Mo-Panzovi, byl už tak nemocen, že proležel celý den bez pohnutí. Tělem mu otřásala horečka a hned zase ledový chlad, hlava ho krutě bolela a v jasných chvílích ji plnily úzkostlivé myšlenky. Jak to bude dále? Ráno se mu udělalo lépe a obavy z nejbližší budoucnosti se rozptýlily. Snad není ani příčiny k tak velkým obavám, uklidňoval sám sebe.

„Území Matoků, před nimiž jsme taktéž z mnohých stran byli varováni, byla tedy šťastně za námi,“ píše o této chvíli, kdy se chystal ke krokům do neznáma. „Nyní bylo nám projíti říší Mo-Panzovou, poměrně malou, abychom konečně stanuli před příšernou sfingou jihoafrickou, která již dva z nejslavnějších cestovatelů přiměla na svém prahu k návratu.

Již v několika dnech mělo se nám dostati příležitosti, abychom odhrnuli závoj, jenž ony končiny dosud zastírá! Konečně tedy nám kynul kraj, v němž naše snahy a tužby měly dojíti svého splnění! A tato myšlenka zapudila vzpomínky na všechny útrapy, kterých jsme po cestě zažili. Nyní nastala doba, v níž jsme doufali sklízet vavříny slávy cestovatelské, pro kterou jsme přinesli již tolik obětí! Obraznost mi líčila příští dny v luzných barvách, mou duší prochvívala radost a veselý úsměv jevil se ve tváři, neboť zdálo se mi, že vidíme již cíl své cesty a že postačí, abychom k němu jen rukou sáhli. Radostně jsem pozdravil zlaté slunko, když příštího jitra nad protějším hřbetem horským se vynořilo, lemujíc zlatem vrcholky hustého stromoví, a rty moje mimovolně pronášely modlitbu, aby také podnik můj ozařovala hvězda štěstí, aby záměry mé došly splnění.“

Zatím se zdá všechno na dobré cestě a u Mo-Panzy čeká Holubovu výpravu nejlepší přijetí. Král Mo-panza je devadesátiletý stařík, jenž se přes občasné záchvaty mrtvice má stále ještě čile k světu. Je manželem slušného počtu žen – žení se zvláště rád s majetnými vdovami, aby své pozemské statky hezky zaokrouhlil – a kupčí čile s lidským masem, což je živnost velmi výnosná. Dodává sousedním Mašukulumbům ženy, o něž je u nich nouze, a objednává toto „zboží“ u svých jižních sousedů. Neviděl dosud nikdy opravdové bělochy, ačkoli mu o nich mambariové – míšenci Portugalců s černoškami, přicházející do jeho země za obchodem od východního moře, mnoho vyprávěli. Příchod Holubovy výpravy pokládá za zvláštní milost boží, jež mu dopřává spatřit bělochy dříve než zemře.

Je tak unesen, že líbá zemi před bílými členy výpravy. Jeho poddaní se dívají na bělochy se stejnými pocity.

„Nejraději by se nás byli pořád dotýkali, a zvláště našich vlasů,“ vypráví Holub. „Největší obdiv vzbudila moje žena, a když si náhodou začala česat ve stínu stromu svůj zlatě plavý dlouhý vlas, tu přicházeli kudrnatí lidé téměř o rozum, křičeli, svolávali všechny ostatní, kteří buď zůstali za prací v chýších, nebo již odešli, tleskali rukama a volali neustále:

»Kauke, kauke, monaši! – Podívej, podívej, krásné!« Největší radost měly ženy z toho, že moje paní má nejdelší vlasy, a ne my, muži!“ Mo-panza se podivil Holubovu úmyslu táhnout zemi Mašukulumbů.

Nepovažoval to za moudré, Mašukulumby znal ze svých obchodních styků a soudil o nich, že jsou to lidé zlí, zrádní a úskoční. Ukázal mu tři z nich, kteří byli u něho na návštěvě, a Holub doznává, že jejich necitelné tváře, neprozrazující nejmenšího údivu nad podivnými a nikdy nevídanými cizinci bílé pleti, působily na něho velmi tísnivě.

„Nechoď mezi ně, oni nejsou jako my! Vraždí se mezi sebou a jedna vesnice žije v nepřátelství s druhou,“ varoval ho zkušený stařík. „Zabijí tě a všechny tvé lidi s tebou. Chceš-li k jezeru Bangveolo, obejdi jejich zemi, jdi přímo k východu, až přijdeš k vtoku Luengy do Zambezi, a potom se dej přímo k severu, tak se jim vyhneš!“ Rada to byla dobrá, ale Holub ji zavrhl. Dva cestovatelé před ním už se Mašukulumbům vyhnuli, on nebude třetí.

Když bílý muž jinak nedal, opatřil mu král nosiče, kteří se zavázali, že za jedinou sicibu pronesou jeho zavazadla třemi říšemi mašukulumbskými, až na severní hranice říše třetí, k řece Luenge. Vše bylo brzy připraveno a 16. července opustila výprava Mo-Ponde, sídlo přívětivého krále.

Nosiči jdou na pohled poslušně, ale v jejich černých duších klíčí sémě zrady, jež tam zasel králův bratr, intrikán, který zle zanevřel na Holuba, protože ho marně žádal o pušku. Holub by mu ji byl rád dal, neboť Mopanza byl na Luanikovi nezávislý, a Holub tedy už nemusil dbát slibu, který dal králi Maruců, ale vyskytl se jiný háček. Dověděl se zavčas, že králův bratr chce pušky použít na loupežné výpravě proti Mašukulumbům.

To mohl nejméně potřebovat! Kdyby se ti divocí lidé, před nimiž se už napřed třesou jeho černí sluhové – o Mo-Panzových nosičích ani nemluvě –, dověděli, že vyzbrojil proti nim jejich nepřítele, hezky by mu to oplatili.

Pušku nedal a zklamaný muž poštval proti němu nosiče a sluhy, kteří přišli s ním. Sluhové mnoho nepotřebovali. Sám jejich velitel Boy, jinak velmi obratný střelec, byl zbabělec až do morku kostí. Holub už jednou vyslechl, jak přemlouvá ostatní černé sluhy, aby nechodili s ňakou dál, že je Mašukulumbové všechny pobijí. Odplížil se nepozorovaně od stromu, za nímž neviděn poslouchal, a později, když byli na pochodu, zavolal si Boye.

„Moje molemo, kouzlo, mi povědělo, že navádíš lidi, aby mi utekli!“ pravil s hrozivou tváři. Boy se zle polekal. Věřil na kouzla bílých mužů, vždyť viděl roztodivná impanda, talismany, která nosili na krku! Pro tentokrát byla obava před jejich kouzlem větší než strach o život, ostatně Mašukulumbové byli tehdy ještě daleko – a bouře byla na čas zažehnána.

Teď, když se blíží k hranicím mašukulumbské říše, Holub na to vzpomíná s neklidnou myslí. Byli ještě na den cesty daleko, když to v černém průvodu začalo vřít. Jen bílí sluhové, Leeb, Söllner a Fekete šli poslušně, jak se na bývalé vojáky patří, a jeho žena měla důvěru ve šťastnou hvězdu výpravy. Přesto ještě v plném počtu přešli 17. července hranice oblasti, značené až dosud na mapě jen bílou skvrnou. Ale již v první vesnici narazili na nepřátelství.

„Tito bílí lidé přicházejí od Maruců, našich nepřátel. Jsou tedy rovněž našimi nepřáteli a přicházejí jako Luanikovi špehové,“ usuzuje s železnou logikou rada mašukulumbských starších. Tento závěr se rozšíří rychlosti větru po celém jejich území a seje nepřátelství před Holubem. Po dlouhé poradě vykážou starší lidu výpravě malé místo za vesnicí, kde si smí rozbít tábor. Pak se začnou kolem nerozlehlé plochy, zaujaté cizinci, tísnit mašukulumbští bojovnici tak hustě, že je těžko chránit majetek před krádeží.

„Pověz tam tomu muži, že sedí na balíku se střelným prachem!“ žádá Holub tlumočníka, kterého mu dal s sebou Mo-panza. Účinek je okamžitý. Mašukulumb vyskočí, jako by byl tím střelným prachem vystřelen. Zde sice nemají pušky, ale účinek střelného prachu znají z doby Luanikova nájezdu. Kruh černochů se rozšíří. Následuje dlouhé jednání a konečně získá výprava výměnou trochu potravin.

Zatím má Holub příležitost studovat tyto podivné lidi, které dosud žádný bílý cestovatel nepopsal. Mužové jsou zcela nazí, nanejvýš si přehazuji přes ramena kus látky nebo kožešinu způsobem nápadně připomínajícím římské tógy. I jejich vysoké postavy, pyšné drženi těla a orlí nosy budí vzpomínku na římské patricije a jen prapodivné účesy kazí dojem. Tak ohromné účesy, jako mají mašukulumbští mužové, Holub dosud neviděl. Později měl příležitost sledovat práci domorodého kadeřníka zblízka. Byla tak důkladná, že procedury, jimž se podrobují dnešní naše dámy v salónech krásy, jsou proti nim jen nepatrnou záležitostí.

Zhotovení celého účesu trvá několik týdnů, případně i několik měsíců.

Kadeřník pracuje s jehlou dlouhou asi dvacet centimetrů a hlava česaného mu při tom leží na kolenou. Nejprve vezme do práce vlastní vlasy zákazníkovy a začne je proplétat lýkem. Když dojdou, přidává cizí vlasy, buď koupené od jiných kmenů, anebo uřezané otrokům, anebo konečně ty, jež přinesla žena česaného svému muži za oběť – ženy Mašukulumbů si na rozdíl od svých manželů hlavy holí a mažou tukem. Tak se zvolna vrší pánský účes a nakonec dosáhne délky metrové i větší! Všechno je důkladně pomazáno tukem a tento podivný účes – který se samozřejmě nikdy nerozplétá – má aspoň jednu výhodu, že se v něm nedrží hmyz.

Pořádný účes má cenu jednoho vola nebo 10 metrů látky, takže kadeřnické řemeslo člověka u Mašukulumbů docela slušně uživí.

Účes a stáda dobytka zajímají Mašukulumba nejvíce. Dobytka mají ohromná stáda, která podněcují chtivost chudších sousedů. Lov, ženy a dýmka stojí až v druhé řadě a alkohol je kupodivu u těchto černochů téměř neznámou věcí. O ženy je tu nouze, protože se při nájezdu jedné vesnice na druhou pobíjejí, aby nebyl nepřátelský dorost. Z toho důvodu je tu žena dražší než všude jinde. Na Zambezi lze ještě dostat slušnou ženu za kánoi nebo za krávu, je-li malá poptávka, i za pokrývku, u Mašukulumbů přijde až na čtrnáct železných rýčů. Pracovití Mašukulumbové nejsou, rádi vyspávají až do jedenácti, a to Holubovi umožnilo v několika případech projít nepozorovaně kolem jejich vesnice.

Mo-Panzovi matočtí nosiči mají jít s Holubem až k řece Luenge, přítoku Zambezi, protékající mašukulumbskou zemí od západu k východu, ale bouří se už v polovině cesty. Holub jim vyhrožuje mocnými kouzly a přinutí je jít zase kus cesty, ale potom už vypukne otevřená vzpoura a tři kilometry od řeky nosiči prostě svůj náklad položí. Ze všech stran se sbíhají Mašukulumbové a jsou tak drzí, že běloši jim musí pohrozit puškami. K dovršení Holubových nesnází se jeho černí sluhové, najatí na dva roky, spojí s odbojnými nosiči. Nyní stojí proti čtyřem bělochům a jedné ženě sedmdesát mužů, o Mašukulumbech ani nemluvě.

Holub se pokusí jednat s Mašukulumby, a nabídne jim svou lékařskou pomoc.

„My tvé léky nepotřebujeme!“ odmítají divoši. „Nejsi lékař, jsi zlý kouzelník!“ To je pěkná vyhlídka do budoucnosti, ale situace se ještě zhorší. Matocký nosič, nespokojený se svou odměnou, běží napřed do vesnice, kudy musí výprava projít, a poštve Mašukulumby proti Holubovi.

„Je to špión Luaniky, krále Maruců!“ křičí. „Přichází si prohlédnout vaše stáda, aby na ně Luanika mohl udělat nájezd!“ Odpovídá to zcela úsudku, který si Mašukulumbové už sami vytvořili, a proto zrádnému Matokovi ochotně uvěří. Holub se marně snaží tento zlověstný názor vyvrátit.

„Mějte rozum, lidé!“ přemlouvá Mašukulumby. „Což nevidíte, že mám docela jinou kůži než Marucové?“

„Natřeli jste si ji vápnem!“ odpovídají.

„Sáhněte si!“ vybízejí je běloši, nastavujíce jim ruce. Mašukulumbové si sáhnou, ale je to málo platné.

„Proměnili jste se kouzlem z Maruců v bílé lidi a chcete nám škodit,“ tvrdí, a je po hovoru.

Na chvilku pomohou improvizace. Söllner zatroubí na křídlovku a Mašukulumbové zděšeně prchají. Ale matočtí nosiči se smějí a uklidňují je, zažili to už u Mo-Panzy, kam Holub vtáhl s vlajícím praporem a za zvuků trubky, a nic z toho nebylo. Potom přijdou Mašukulumbové natření vápnem a ozbrojení asagaji půl třetího metru dlouhými, a jeden z nich začne tančit válečný tanec. To znamená boj, ale Holub nechce do poslední chvíle užít zbraně.

Situace je zlá, co počít? V poslední chvíli, kdy už se válečný tanec chýlí ke konci a divoši začínají chystat asagaje, má Holub nápad. Odevzdá karabinu Söllnerovi a skočí před černého tanečníka. Ten se na okamžik zarazí, ale pak křepčí dál, jenže už není sám. Holub před ním poskakuje tak mrštně, že taneční umění černého válečníka bledne. Chvíli se černoch ještě snaží, ale pak se unaveně vzdá. Mašukulumbové se dají do smíchu a tentokrát dají pokoj, neboť smějící se člověk nemá chuť bojovat.

Na noc 23. července Holub nezapomene, kdyby žil sto let, jak sám říká.

Jeho černí sluhové zběhli a utekli i s Matoky. Jako v mravoučných příbězích zůstal s bělochy jediný věrný muž, ten, kterému nejméně důvěřovali. Byl to Mušemani (pastýř), mrzout s víčky věčně přivřenými trachomem.

Seděl sám u opuštěného ohně v odděleném ležení nosičů a sluhů a hovořil lhostejně, jako by se ho to, co přijde, vůbec netýkalo.

„Všechny nás dnes v noci zabijou.“

„Jak to můžeš vědět?“ tázal se Holub.

Mušemani posunul dřevo do uhasínajícího ohně a hovořil klidně dál.

„Matokové krále Mo-Panzy řekli Mašukulumbům, jaké máš poklady.

Smluvili se s nimi a dostanou podíl.“ To Holuba příliš nepřekvapilo, protože Matokové měli pověst jen o několik procent lepší než Mašukulumbové. Ale přece jen spoléhal na vliv stařičkého Mo-Panzy, ačkoliv se už dříve přesvědčil, že u Matoků má náčelník jen velmi nepatrnou autoritu.

Přesto ještě nechápe. „Dobrá, ale proč utekli i moji sluhové? Měli dostat mušketu a pokrývku, a takhle nedostanou nic.“

„Boy je přemluvil. Jsou to Luanikovi lidé a bojí se, že je Mašukulumbové zabijí,“ vysvětloval lhostejně Mušemani.

„A to jim nevadí, že my, jejich přátelé, budeme pobiti?“ dovolával se Holub citu.

Mušemani zvedl hlavu od ohně a jeho krvavá víčka se zachvěla tajným smíchem nad podivnou řečí bílého kouzelníka.

„Někteří z nich byli proti tomu, aby zabili bílou missis,“ řekl pomalu a obrátil se zase k hasnoucím plamenům.

Tu noc bdělo všech pět bělochů s puškami na klíně, přikrčeni za balíky, z nichž si zbudovali ochranný val. Z dvojité vesnice pod řekou Luengou zněl k nim tmou divoký řev Mašukulumbů, již napřed oslavujících snadné vítězství.

TRAVIČ ŇAMBO

Noc prošla kupodivu klidně. Mašukulumbové cítili, že běloši jsou připraveni, a neměli chuť postavit se proti rourám, chrlícím oheň. Ráno začal Holub jednat s jedním z nich, jehož si všiml už dříve a kterého nazval „vesnickým lumpem“. Sliboval mu velké dary a muž projevil ochotu mu pomoci.

„Vida, křivdil jsem mu, nakonec to bude jediný slušný muž mezi tou holotou,“ pomyslil si Holub o mašukulumbském kajícníkovi. Ale nemýlil se, jeho první dojem byl správný, jak zjistil ke své škodě, až když bylo pozdě. Prohnaný chlap ukázal k severu, kde se táhl podél obzoru nízký pás modravých hor, vzdálených asi padesát kilometrů.

„Tam za horami bydlí muž stejné kůže jako vy,“ pravil.

Ta zpráva Holuba elektrizovala. Jakže, běloch, usedlý mezi tou divokou chasou! Ale pak to musí být zcela význačný muž, poroučející četným sluhům, jinak by se tu neudržel. Jakýsi Westbeech číslo 2. Mohl by jim vydatně pomoci a s jeho součinností by se mašukulumbskou říší nakonec přece protloukli. Není tedy zapotřebí se vzdávat, když ještě není všechno ztraceno! Jde jen o to, dostat se k němu a „vesnický lump“ se osvědčil i v tomto směru jako neočekávaný pomocník. Slíbil nosiče a skutečně je také sehnal, ale za jakých podmínek! Chtěli třikrát tolik co Matokové a náklad slíbili nést každý den jen tak daleko, aby se mohli jít vyspat domů!

Plat chtěli napřed, a když to Holub odepřel, musel po dlouhém hádání aspoň připevnit na každý balík látku, kterou měl nosič dostat jako plat.

Sotva to udělal, vznikla pustá rvačka. Mašukulumbové se chtivě vrhli na kartoun, rvali se mezi sebou i s bělochy a v jejich černém chumlu zmizela na chvíli i paní Holubová. Její manžel jí letěl na pomoc, ale statečná žena se dovedla postarat o sebe sama. Dala nejdotěrnějšímu útočníkovi drobnou pěstí takovou ránu pod bradu, že se nepřipravený hromotluk zhroutil a při pádu strhl s sebou ještě dva své soukmenovce.

Konečně zjednali běloši pažbami pušek pořádek a nová cesta na sever počala.

„Vesnický lump“ dostal několik mosazných hřebíků do svého nádherného účesu a to ho pohnulo k neočekávané sdílnosti.

„Mašukulumbové, kteří bydlí na jih od Luengy, jsou špatní a nevím sám, proč vás dosud nezabili,“ pravil prostosrdečně. „Ale my jsme antilopy proti těm, co mají vesnice za řekou. To jsou hyeny a nešetří ani nás, své bratry, když se u nich ukážeme. Musíte se rychle dostat k Mankoům, jinak zahynete!“ Holub s ním ochotně souhlasil. O Mankoích slyšel, byli to klidní zemědělci a sídlili prý asi dva dny pochodu na sever od hor na obzoru.

Nikdo si vřeleji nepřál dostat se k nim než on sám, ale každý krok kupředu znamenal únavnou půtku a nová nebezpečí.

„Mírné antilopy“, jak nazval Mašukulumb sebe a své krajany, ukázaly svou podnikavost hned zpočátku, když se výprava převážela přes Luengu.

Úmyslem Mašukulumbů bylo zavést Holuba s jeho lidmi a věcmi ne na druhý břeh řeky, ale na bažinatý ostrov uprostřed proudu a tam je vyhladovět – do přímého zápasu neměli chuť. Aby se to lépe podařilo, ukradli jim všechny potraviny kromě různých jiných věd. Holub si vynutil cestu na severní břeh řeky namířenou karabinou a po stálých šarvátkách a vyjednáváních konečně Mašukulumby donutil, aby dopravili jeho zavazadla o nějakých osmnáct kilometrů blíže k horám, k vesnici Nikobě.

Ke všemu ještě cesta byla zlá, přes dvě močálovité laguny, zarostlé sítinami a rákosím. Paní Holubová ve svých dlouhých sukních v nich docela uvázla a Fekete ji nakonec musil vzít na záda a přenést na pevnou půdu. Její úbor se sem naprosto nehodil, ale tehdy nosili lidé nemožné šaty i do africké divočiny. Paní Holubová měla dlouhé sukně – s příslušným množstvím spodniček – přiléhavý žaket a dámský klobouk na hlavě, o šněrovačce ani nemluvě. Muži byli v dlouhých kalhotách, těsných kabátech a kloboucích. Tak se brodili močály a konzervativnost společenských předpisů té doby byla tak mocná, že nikoho z nich ani nenapadlo shodit to všechno a vzít si plavky – neboť byla přítomna dáma. Přitom byla kolem nich stovka divochů nahých, jak je pánbůh stvořil. Dnešní cestovatel by šel v šortkách, vysokých botách proti moskytům, bez kabátu a s tropickou přilbou na hlavě, žena by byla oblečena stejně jako muž. Do této praktické módy chybělo však tenkrát nejméně ještě třicet let.

Močály a řeku Luenge měli tedy konečně za sebou, ale zatím nevěděli jak dále, nebylo nosičů. Před nimi byla ves Nikoba a kolem nich ubohý „val“ z balíků, za nímž se kryli s puškami v ruce. Mašukulumbové přicházeli, nejprve po jednom a potom v hloučcích. Byli neozbrojeni, ale za nimi se plížili vysokou trávou hoši a každý z nich měl v ruce celý svazek oštěpů.

„Pověz jim, že ty asagaje vidím,“ pravil Holub věrnému Mušemanimu, jenž se trochu vyznal v mašukulumbské řeči, „a že zastřelím každého, kdo přijde blíž než na čtyřicet kroků!“ Čtyřicet kroků je vzdálenost, na kterou černoch zasáhne hozeným oštěpem přesně každé místo, které si vybere. Výstraha účinkovala, Mašukulumbové ustoupili do předepsané vzdálenosti a toho dne padl z tábora jen jediný výstřel. Holub jím složil psa, jenž proháněl jejich oslíky, a černoši projevili nad zdařilým zásahem náležitý obdiv. Možná že by bylo několik dobře mířených ran mezi ně mnoho zachránilo, ale Holub doufal v pokojné narovnání a zakázal střílet na lidi.

Dokud se proti nim ježily hlavně pušek, neměli Mašukulumbové odvahu k násilí. Zkusili to znovu s obléháním a vyhladověním tábora, ale jejich ženy neodolaly svodům módy. Věděly o perlách v balících bílých mužů a přinesly jim tajně za noci mléko a drůbež. Potrava tedy byla, ale nosiči stále ještě chyběli. V té tísni se na Holuba usmálo štěstí – on to tehdy alespoň za štěstí pokládal. Kolem jejich ležení přešli čtyři Mankoové s nákladem tabáku, který nesli k Mašukulumbům na výměnu. Potvrdili Holubovi zprávu o tajemném bělochu, jenž sídlil za horami, a slíbili mu dokonce, že požádají náčelníka nejbližší vesnice, Ňambu, o nosiče. Ňambo byl arcilotr, Holub o něm slyšel mnoho a nic dobrého, ale ve svém zoufalém postavení, kdy šlo o to, dostat se kupředu stůj co stůj, byl by snad přijal i pomoc knížete pekel, kdyby mu byl nabídl za nosiče čerty.

Ňambova vesnice ležela den cesty od jejich tábora, směrem na sever, blízko kýžených hor. Mankoové drželi slovo, nosiči od Ňamby skutečně přišli, a nyní přišli také chlapi z Nikoby, když viděli, že jim kořist uniká.

Holub dal přednost Ňambovým mužům, ale nevybral si. Nastala nejen obvyklá rvačka o látky, připravené k výplatě, ale kromě toho dvacet nosičů se dalo na útěk, sotva jim běloši odevzdali balíky, které měli nést.

Zmatek byl tak velký, že se čtyřem mužům a jedné ženě nepodařilo zavčas jej zvládnout. Dvacet mužů uprchlo i s balíky a před Ňambovou vesnicí je rozřezali a částečně vyloupili. I ostatní nosiči ukradli, co se dalo, a odevzdali to svým nezatíženým společníkům, kteří je tajně provázeli.

Holub si to však nemínil nechat líbit. Namířenými puškami zadrželi zloděje v táboře, který byl nakvap zřízen pod velkým stromem mimózy.

Zde navštívil Holuba Ňambo, o němž se povídalo na Sepopově dvoře tolik špatných věcí. Padesátník s ostrým orlím nosem, lstivýma očima, napolo zakrytými víčky, a ironicky ohrnutými rty. Holub si mu stěžoval, že mu nosiči vyloupili zavazadla, ale odpovědí mu byl jen smích. Smáli se všichni Mašukulumbové, i ti, které pro krádež zadržel, smál se také Ňambo, ne však dlouho.

„Nejsou to moji lidé, nemohu je potrestat,“ lhal. Holub trval na svém požadavku, ale Ňambo odpověděl ostrým rozkazem: „Pusť ty lidi!“ Krize celé výpravy tím vyvrcholila, ačkoli si to nikdo z bělochů v tu chvíli neuvědomil. Holub stál chvíli bezradně. Váhal, zda má použít zbraně nebo vyhovět Ňambovi. Držel v ruce ostře nabitou winchestrovku, Söllner, vždy vřelý přítel černochů, byl ozbrojen sedmirannou opakovačkou, ostatní měli Werndlovy karabiny. Černoši neměli střelné zbraně vůbec, asagaje si přinesli jen někteří. Snad by jedna salva byla stačila obnovit autoritu bílého muže, snad by byla mnoho zachránila a osud celé výpravy by se snad byl utvářel jinak. Kdož ví? Střelba na černochy byla jednou možností, krajní, nutno doznat. Holub ji po krátkém rozmýšlení zamítl. Byla tu i druhá možnost – podržet provinilce v zajetí jako rukojmí.

Měla ovšem své značné potíže při tak nepatrném počtu hlídačů. Holub však zvolil třetí možnost, tu nejhorší, a připravil se o všechnu autoritu.

Propustil černochy bez trestu a ti s posměchem odběhli do Ňambovy vesnice. Ňamba to považoval za projev Holubovy slabosti.

„Nosiče ti dám, ale až zítra!“ prohlásil. Hoch přinesl v tu chvíli nádobu s mlékem.

„Jste unaveni, napijte se!“ vybízel Ňamba, ukazuje na kapky potu na čele paní Holubové. Nádoba byla poškozená a černoch ze špatné nádoby nikdy nepije, napadlo Holuba v poslední chvíli, když se už chtěl sehnout pro mléko. Podíval se na mléko bystřeji a zdálo se mu, že přechází do zelena.

„Děkujeme, náčelníku, nemáme žízeň, ale jistě se napijeme později,“ pravil. Ňambo nenaléhal a vzdálil se s celým svým průvodem. Za řeči vrazil Holub do hrnce a trochu mléka šplíchlo na zem. Leebův pes je dychtivě vylízal a den nato pošel v hrozných křečích. Mléko bylo otráveno.

Holub se rozhodl, že počká, splní-li Ňambo svůj slib. Nic jiného jim také nezbývalo, jestliže se nechtěli další cesty vzdát. Zesílili hradbu svého malého tábora mimózovými větvemi a rozdělili se spravedlivě o tu trošku potravy, kterou měli. Mušemani seděl s nimi, nyní se již nezřizovalo oddělené tábořiště pro černochy. Jednak nebylo pro koho a potom Mušemani osvědčil té noci, kdy všichni černí zběhli, skutečnou věrnost.

Dvě stě kroků od malého tábora stál podivný strom. Neměl listí, jeho větve byly zcela suché, a přece nesl plody, na konci každé větve byla naražena lidská lebka! Mnohé z nich již slunce vybílilo. Pod lebkami visela zbroj přemožených. Holub ji prohlížel a jmenoval kmeny, k nimž mrtví patřili.

Po celý zbytek dusného dne proudili ze všech stran do Ňambovy vsi ozbrojení Mašukulumbové. K večeru jich bylo už několik set a bojovný křik zněl ustavičně do malého tábora.

„Přijdou v noci!“ usoudil Holub a jeho slova zahnala všem chuť na spánek. Unavení a oslabení horečkou, která se vracela každý třetí den, klímali u vyhaslého ohně s puškami na kolenou. Oheň zhasili sami, aby neukazoval nepříteli cíl, a toužebně si přáli jasnou noc, která by jim prozradila příchod útočníků. Aspoň tentokrát se nebe nad nimi smilovalo.

Od vesnice se pohnula nezřetelná temná hmota a všichni běloši strnuli v nehybném pozoru, když tu nad severním obzorem šlehla ohnivá záře a záhy se rozlila po celém nebi. Někde na pastvině zapomněl černý hlídač dobytka uhasit oheň a od něho vzplanula celá step. Nebe hořelo jediným plamenem a ozářilo celý kraj na dvě míle daleko.

Byl čas. Nepřítel už urazil polovinu vzdálenosti, která jej dělila od tábora bělochů, ale teď se zastavil. V záři požáru se odrážela černá těla od ohnivého pozadí jako postavičky na střelnici. Cíl bylo jasně vidět a Mašukulumbové jej nehodlali poskytovat ohnivým rourám bělochů delší dobu.

Chvíli ještě vzteklým řevem dávali najevo svou nelibost nad zmařeným úkladem a potom se vrátili do vesnice.

Požár zuřil až do poledne příštího dne. Nosiče vyhlížel Holub nadarmo.

Místo nich přišlo několik neozbrojených mužů, kteří si drze sedli k jeho ohni. Nechtěl je vyhnat, aby Ňambu nedráždil – stále doufal, že si to náčelník rozmyslí a nosiče mu pošle –, a nechtěl je také nechat u ohně, protože věděl, že přišli špehovat, každé jejich hnutí. A zejména si nepřál, aby byli svědky toho, že dává vracejícím se Mankoům dopis pro tajemného bělocha, sídlícího za horami. Pokládal ho za Portugalce – vyprávění domorodců tuto domněnku podporovalo – a sliboval si od jeho přispění velmi mnoho. Chvíli přemýšlel, jak se zbavit drzých chlapů, kteří se roztahovali u jeho ohně jako doma, a potom dostal nápad. Vzal ze své skříňky s léky kyselinu karbolovou a jako nedopatřením ji vylil Mašukulumbům pod nohy. Vyskočili, jako by je uštkla mamba. Kyselina karbolová se rozhodně nezvaným hostům nelíbila a s hněvem odešli.

Netrvalo však dlouho a byli tu zase zpátky.

Holub byl zoufalý. Nemohl přece na ně vylít všechno, co v jeho lékárně páchlo! Pohled na ochočeného paviána mu vnukl novou myšlenku.

„Söllnere, pusťte na ně Pita!“ Söllner se nedal dvakrát pobízet. Se smíchem uvolnil Pitovi řetízek, ukázal mu na černochy a pošeptal do ucha:

„Koukej, Pite, to oni tě uvázali!“ Pavián zaskřípal zuby, skočil po černoších a začal jim mrštně rvát nádherné účesy, které budily především jeho nelibost. Mašukulumbové nebyli ozbrojeni, ale i kdyby byli měli s sebou asagaje, nebyli by z pověry opici ublížili. Zatímco řvali a bránili se Pitovi, použil Holub příležitosti a svěřil jednomu Mankoovi dopis pro Portugalce, dal mu též předem odměnu za donesení, dva metry kartounu. Po jeho odchodu začal o věci znovu přemýšlet a jeho důvěra v posla značně poklesla. Co když Mankoa dopis prostě zahodí? Odměnu už má, nepotřebuje se s písmem bílého muže trmácet kdo ví kam. Nejlépe by bylo vypravit se k Portugalci přímo. Všichni jít nemohli, protože neměli nosiče, ale jeden z nich se k němu vypravit mohl.

Tato myšlenka nechtěla Holubovi z hlavy a zesílila ještě po krátké rozmluvě s Ňambou, jenž se znovu obtěžoval do tábora.

„Nedám ti žádné nosiče,“ oznamoval Holubovi. „Dal jsi mi příliš malé dary!“ To bylo trochu silné, protože Holub se dověděl, že Ňambo zabavil pro sebe nosičům z cizí vesnice všechno, co výpravě ukradli. Neváhal to také náčelníkovi vytknout.

„Ale to jsem přece nevzal tobě, to jsem vzal jim!“ řekl Ňambo. „Můžeš být vlastně rád, že jsem je tak potrestal!“ Byl to sice zajímavý výklad černošského zákoníka, ale nosiče to nenahradilo. A tak se Holub rozhodl, že opustí tábor sám a půjde požádat tajemného Portugalce o pomoc.

O osud tábora kupodivu strach neměl.

„Věděl jsem, že za mé nepřítomnosti, která mohla trvat jen dva nebo tři dny, by se moji lidé s černochy vypořádali, protože by šetřili útočníky méně než já, jenž jsem hleděl potlačit z naší strany pokud možno každé krveprolití!“ – vysvětluje své stanovisko. Ale přece jen zde velitel opouštěl své lidi – i když šel hledat pomoc pro všechny – a takový podnik zřídka dobře končí.

Paní Holubová prohlásila, že se od svého muže neodloučí, a tak počet bílých střelců klesl z pěti na tři. To už bylo povážlivé, ale ještě pochybnější byl rozkaz, který dal Holub mužům, zbylým v táboře.

„Ňambo si jistě celou věc rozmyslí a nosiče vám nakonec přece jen dá,“ soudil. „V tom případě jděte rovnou k severu, k průsmyku v horách, a cestou se sejdeme!“ Jak mohl věřit, že tři muži, oslabení horečkou a strádáním, budou s to udržet na uzdě hordu odbojných divochů?

Před odchodem navštívil Holub Ňambu. Připomněl mu jeho slib, že jim poskytne nosiče, a Ňambo toho použil a vydřel z něho nový dar, tři kilogramy krásných skleněných perel, které měly v těchto místech cenu šesti volů. Vydírání, stále vydírání! Holub toho byl už syt.

„Hleď, náčelníku!“ pravil vážně. „Nemysli, že mne oklameš! Vím, že tvoji nosiči nebudou o nic lepší než ti, které jsem už měl. Pokusí se utéci s mými věcmi, ale uvidíš, jak to s nimi dopadne!“ Vzal prázdnou skleněnou láhev, postavil ji na hnízdo termitů a jediným výstřelem ji roztříštil na sto kusů. „Tak se povede každému tvému člověku, který by mne chtěl okrást,“ varoval. „Jeho lebka se rozletí na kusy!“

„Ano, tak to udělej, to bude správné!“ odpověděl s úsměvem Ňambo.

BOJ U GALULONGY

Provázen upřímným přáním zdaru všech svých bílých průvodců, vydal se Holub po posledním jednání s Ňambou na cestu. Jeho choť a Mušemani šli s ním. Hnali před sebou trpasličí kozy a oba oslíky s polovičním nákladem skleněných perel.

Když se octli za prvním pahorkem, uslyšeli salvu z tábora a Holub si spokojeně oddechl. Bylo to smluvené znamení, hlásající, že Ňambo přece jen nosiče poslal. Holub pocítil novou odvahu a měl ji vskutku zapotřebí. Už po desítikilometrovém pochodu narazili na močál a bezradně se zastavili na okraji.

Stezka uhýbala po suché zemi na severovýchod, ale tou nechtěl Holub jít, protože vedla do vesnice Galulonga. Vesnici museli obejít, tam nemohli čekat od Mašukulumbů nic dobrého. Dali se močálem, přímou stezkou k průsmyku a za chvíli se brodili po pás ohavně páchnoucí vodou. Noha se jen s největší obtíží vyprošťovala ze slizkého bahna a nejhůře na tom byli oslíci se svými drobnými kopýtky. Zatíženi nákladem, mizeli v bahně téměř úplně a Holub s Mušemanim vytáhli jednoho z nich jen s krajním vypětím sil, druhý beznadějně uvázl. Při té vysilující práci přepadl Holuba záchvat zimnice. Jeho žena a Mušemani mu pomohli v poslední chvíli na jediný kousek pevné půdy, kuželovitý vrchol hnízda termitů, čnějící z vody.

„Myslil jsem tehdy jistě, že příští čtvrthodinu sotva již přežiji,“ praví Holub o své těžké chvíli. „Nadmíru mne trápil hnusný zápach a výpary, vystupující z močálu, tísnily mi prsa, kteráž po tolikerých útrapách jen ztěžka oddychovala. Uchopiv svou manželku za ruku, prosil jsem ji, aby mi odpustila veškeré hrůzy a všecka nebezpečenství na této cestě zažitá, pokud jsem je zavinil, a loučil jsem se s ní, domnívaje se, že nastala poslední chvíle mého života.“ Dusil se a jeho žena mu roztrhla košili na prsou, aby mohl lépe dýchat.

Postavila se potom vedle něho na vrchol kupy a pátrala po pomoci.

Skutečně ji našla. Tři mašukulumbští pastýři, přicházející od severu a nevědoucí nic o štvanici na bělochy, uspořádané jejich jižními soukmenovci, pomohli ochotně Holubovi na pevnou zemi a přenesli tam i zbraně.

O pět set kroků dále došlo k neočekávanému setkání, stál tam zničeně Leeb nad dvaceti balíky, z nichž některé byly vykuchány docela a některé zčásti.

„Mluvil jste s Portugalcem, pane doktore?“ byla jeho první otázka, když spatřil klopýtajícího Holuba, podpíraného cizím Mašukulumbem.

Dověděl se, že malá výprava stěží přešla močál a že k horám vůbec nedorazila. Co se dělo s nimi? Leebův příběh byl krátký. Jeho nosiči utekli při první příležitosti, uskočili prostě z úzké stezky do vysoké trávy, která ji vroubila z obou stran. Když chtěl po nich střelit, napřáhli proti němu jejich druhové celý les oštěpů. Rozmyslil si to tedy a hnal se za nimi, ale zatím vyloupili někteří nosiči balíky přímo na místě a virtuózně je vycpali trávou, kdežto ostatní se s nimi rozběhli na všechny strany. Jak mohli oba jeho kamarádi, Söllner a Fekete, pochytat dva tucty černochů?

Holub mu nic nevyčítal, věděl dobře, že si to nezaslouží. Mlčky přehlížel to málo, co jim zbylo. Část střeliva zmizela, ale vědecké přístroje tu byly všechny, neměly pro černochy cenu. Z věcí na výměnu zbyla sotva pětina.

„Jsme na pokraji zkázy, s tímhle ubohým zbytkem se nikam nedostaneme,“ uvažoval mlčky. Poručil zřídit tábor. Zavazadel bylo už tak málo, že na ochrannou hradbu nestačila. A tak vybral Holub místo, kryté zčásti polozříceným plotem z kukuřičných stébel. Sluhové nakvap vyspravili plot stébly, nasbíranými v okolí, a chatrná ochrana proti dlouhým kopím Mašukulumbů byla připravena. Ves Galulonga ležela jen pár set metrů od nich a zloději v ní nepochybně našli útulek. Její obyvatelé už věděli, jaké krásné věci nesou bílí mužové s sebou, a chystali se jim vzít i to, co jim ještě zbylo. Věděli také, že někteří z nich odešli na sever hledat bělocha, a byli přesvědčeni, že odejdou znovu, když ho poprvé nenašli.

Tábor bude potom oslaben a snadno se ho zmocní. Zatím bylo zbytečné podnikat útok, stačilo pilně je hlídat a zvolit správný okamžik.

Holub odpočíval, čekal, až horečka povolí. Potom se chtěl znovu pokusit o cestu k Portugalci. Upíral k němu všechny myšlenky, byla to jeho kotva spásy. Najde ho tam na severu, kde se nebe zařezává do hor modrým klínem průsmyku? Jak to může být daleko? Stěží třicet kilometrů.

Tam i zpět cesta na osmnáct hodin, napne-li člověk všechny síly. Ale v cestě je ten prokletý močál, a tak jde Leeb pod záminkou lovu najít v něm pevnou stezku.

Veliké překvapení zažijí všichni právě v okamžiku, kdy Holub proklíná dezerci svých sluhů, která byla počátkem jejich největších útrap.

Osm černých sluhů se vrací zpátky!

Přicházejí kajícně a Holub se nestačí divit, kde najednou nabrali odvahu k cestě územím obávaných Mašukulumbů. Za chvíli se to doví. Černoši dorazili až do Mo-Ponde, rezidence přívětivého staříka Mo-Panzy, jenž je nepřijal nijak jemně.

„Král Luanika vás dá stáhnout z kůže, až se doví, že jste opustili bílého ňaku, kterému slíbil ochranu!“ těší je mnohoslibně. Na těch osm to zapůsobilo tak, že se rozběhli nejkratší cestou za Holubem. Ostatní usoudili, že nebezpečí vzdálené je menší než blízké, a rozhodli se, že počkají u Mo-Panzy, až jak to dopadne s bělochy a jejich kajícími se druhy.

Návrat zběhů považoval Holub za pokyn z nebe. Nebyli sice mezi nimi spolehliví střelci, ale jako nosiči byli neocenitelní. Teď, když měl tak neočekávanou pomoc, umínil si, že se s nimi pokusí znovu o cestu k Portugalci. Byli beze zbraně, ale od Mašukulumbů z Galulongy si mohli koupit asagaje. Požádal ženu, aby jim dala pár metrů kartounu k tomu účelu, ale tak, aby to vypadalo, že on o tom neví a že ona to dělá za jeho zády. Den na to – 1. srpna 1886 – poslal dva z nich, už ozbrojené novými oštěpy, s Feketem a s třemi mašukulumbskými pastýři, kteří mu pomohli z močálu, pro oslíka, který uvázl v bahně a trpělivě čekal na vyproštění.

Podařilo se to a tento nový úspěch posílil Holubovu odvahu do té míry, že se pustil s náčelníkem Galulongy, Ušmata-Zumbem, do sporu o ukradené věci. Nevedlo to sice k cíli, ale náčelník aspoň viděl, že velitel výpravy je stále ještě na místě, u svých lidí, a rozmyslil si to s útokem.

Konečně nastala noc, blížila se chvíle odchodu. S Holubem šla jeho žena, Leeb a sedm z osmi černých sluhů, jediný zůstal s Feketem a Söllnerem. Tři muži měli střežit tábor proti několika stovkám Mašukulumbů protože Mušemaniho nemohli počítat – to bylo povážlivé. Tak aspoň usuzoval Söllner a přistoupil k Holubovi, jenž už byl na odchodu, s důtklivou prosbou.

„Vraťte se před zítřejším večerem, pane doktore! Sami s Feketem a dvěma černochy v noci tábor neuhájíme!“ Holub mu to svatosvatě slíbil a slovo dodržel.

Plížili se noční tmou k močálu tak tiše, „jako když se jde na tetřeva“, říká Holub. Ani větvička nesměla prasknout, aby hlídka u vesnice nic neslyšela. Už byli v močále, rákosí a sítiny je chránily proti nevítanému setkáni. Ale co to? Stezka se pojednou ztratila a nadarmo ji hledali nohou i pažbou ručnice. Noc byla tmavá, zrak jim nebyl nic platný, a tak byli za chvíli po pás v bahně. Další pochod by byl čirým šílenstvím. Našli úzký kužel termitího hnízda, nepatrný ostrůvek v moři bahna, a trávili na něm dlouhé hodiny do ranního šera. Tělo bylo zlomeno únavou posledních dnů, týden už nikdo z bělochů pořádně nespal. Ve chvíli bdění myslil Holub na tajemného cizince, k němuž šli pro spásu. Tolik Mašukulumbů mu o něm vyprávělo, i ten Mankoa. Jen otec jednoho z těch tři dobrosrdečných pastýřů, kteří je vytáhli z bažiny, o něm nic nevěděl. Ale snad mu už neslouží paměť, je hodně starý, utěšoval se Holub a násilím zaháněl pochyby.

Byla to nekonečná noc, plná trýznivých myšlenek a obav, zdálo se, že nemá vůbec ráno, a přece byl čas tak drahý!

„Před soumrakem musíme být zpátky v táboře,“ opakoval si Holub a vzpomínal na Söllnerovu důtklivou prosbu.

„Památka na tehdejší úmorné bdění zůstala mně i mojí manželce až po dnešní den, jevíc se jakýmsi druhem bezesnosti,“ píše po čtyřech letech. „Ještě dnes nemohu spáti déle než čtyři hodiny, ale ani tu ještě není můj spánek klidný, u mé manželky jeví se následky tím způsobem, že velmi často s nářkem i vzlykotem procitne a volá po mně, zpravidla potom mi vypravuje, kterak se jí zdálo, že jí černoši ode mne odtrhli a mne nebo naše průvodce povraždili.“ Konečně svítá nový den – tragický 2. srpen 1886. Je už vidět na stezku a malá četa se dává na pochod. Běloši nesou zbraně, černoši balíky se zbylým zbožím. V táboře zůstaly jen přístroje, cestovní deníky a střelivo, samé věci, jež nemohou podněcovat chtivost Mašukulumbů. Vysoká obuv je v bahně na překážku, běloši ji zouvají a dávají ji černým nosičům.

Ve střevících se jde lépe, ale brzy je ztrácejí v hustém bahně, aniž si toho povšimnou. I černoši v něm přijdou o své lehké sandály. Brodí se bahnem a vodou, která jim sahá až po prsa, každý krok je únavnou prací. Brzy začnou bosé nohy nesnesitelně pálit, jak se do chodidel zařezávají kusy rákosí, ostré trny a břitké okraje palmových listů, kterými je vystláno dno močálu. Teď si teprve všimnou, že ztratili obuv, a začnou se shánět po vysokých botách, jsou tu jen liché od obou párů, druhé dvě sklouzly nosičům z tyče a nikdo si toho za ranního šera nevšiml. Jsou tytam, právě tak jako bednička s náboji.

Nedá se nic dělat, na hledání není čas – a ostatně, kde také boty hledat v moři bahna? Nejpozději v deset dopoledne musejí být u průsmyku, mají-li se vrátit do soumraku. Nezbývá než zatnout zuby a jít dál, s bosýma nohama, rozřezanýma do krve. Trýzeň duševní, starost o nejbližší budoucnost, starost o opuštěný tábor, předtucha katastrofy a konečného zmaru všech smělých plánů dávají zapomenout na tělesnou bolest. Močál se táhne do daleka, Holub odhaduje jeho délku na třicet až čtyřicet kilometrů – podaří se jim jej přetnout a dostat se na pevnou půdu?

Holub se s hrůzou dívá na slunce, které je už povážlivě vysoko. Pochod je čím dál tím namáhavější, stále častěji musejí odpočívat na termitích hnízdech. I černoši jsou unaveni a neochotně se zvedají při rozkazu k dalšímu pochodu. Šest hodin jdou močálem a konečně stanou na pevné zemi, která už neustupuje pod nohou. Jedno nebezpečí zmizelo a vyvstává hned nové v podobě dvojité vesnice Mašukulumbů. Blíží se k ní obezřetně a s obavami, ale mohou být klidní, ve vesnici nevědí nic o událostech, které se zběhly několik mil odtud, a nechovají proti nim předsudky. Ale čeká je tu něco horšího než přechodný boj s neochotnými černochy, čeká je zhroucení všech naději. Mašukulumbové odpovídají upřímně a podle pravdy, nevědí nic o intrikách svých jižních soukmenovců.

Jak daleko k průsmyku? Dobrých pět hodin chůze i pro neunaveného člověka. Žije tam nějaký mambari, Portugalec? Ne, tam není žádný mambad daleko široko, ani jiný běloch. Ano, sídlil tam kdysi, ale to už je tak dávno, že kornoutovitý účes mužů, kteří jej pamatují, prokvétá stříbrnými nitkami.

Holubovy pochyby se mění v jistotu a zoufalství. Povídání o Portugalci byla báchorka, vymyšlená a smluvená mezi Mašukulumby a oním Mankoem, aby je, bělochy, vylákali co nejdále na sever, kde je snadno přemohou. Má se vzdát, má obrátit a jít bez pořízení zpět? Celá jeho duše se tomu vzpírá. Což kdyby učinil poslední pokus? Vždyť už musí být blízko osady Mankoů a mezi nimi snad najde nosiče. Ale najde je skutečně? Mankoové jsou poddaní Mašukulumbů, odváží se dát mu nosiče proti vůli svých pánů? Tolik otázek, a odpověď na ně je tak nejistá!

Zatímco Holub uvažuje, uvažují i Mašukulumbové, shromážděni kolem něho. Balíky Holubových nosičů budí jejich zájem. Musí v nich být drahocenné věci, když je bílí lidé vlekou s sebou neschůdnou bažinou!

Nebylo by lépe jim o ně ulehčit? Ale pozor na bělochy, mají železné trubice, které plivají oheň a nepříjemné kousky olova, jak už někteří z nich poznali na vlastní kůži. Běloši jsou však velmi unaveni a zanedlouho budou ještě víc. Náhlý příchod posla z Galulongy – je to jeden z putujících Mankoů, prodavačů tabáku, kteří posílili Holubovu víru v tajemného Portugalce – rozptýlil poslední náčelníkovy pochyby. Je pln ochoty k Holubovi a dává mu ne jednoho, ale hned tři průvodce, kteří ho bezpečně dovedou k Mankoům, sídlícím na severu.

Nuže, znovu pochod k oněm horám, které se tak neochotně blíží.

Ale tentokrát je v Holubově duši podivný neklid. Jeho rozhodnutí jít dále na sever, mu pojednou připadá nesprávné. Pochyby sílí každým krokem a po půlhodinovém pochodu počíná v Holubovi klíčit předtucha neštěstí. Ještě několik set metrů a potom je varovný hlas tak silný, že se Holub zastavuje. Vymáhá na mašukulumbských průvodcích poctivou odpověď.

„Jak daleko je ještě k Mankoům?“ Muži váhají s odpovědí.

„Víte, co je tohle?“ ukazuje jim Holub pušku. Vrtí záporně hlavou.

„To je zbraň bílých mužů!“ pospíchá s vysvětlením Jonáš, Holubův sluha, jenž zná trochu řeč Mašukulumbů.

„Povězte pravdu, nebo jste synové smrti!“ vyhrožuje Holub a Jonáš jeho slova ochotně tlumočí.

„Je to zbraň s bleskem, kterou Luanika vyhubil lidi z Kaboromandy a Bosanga?“ táží se Mašukulumbové. Třese se jim hlas i celé tělo, neboť vzpomínka na Luanikovo řádění ještě nepotuchla. Ovšem že je to ona zbraň, dokonce ještě lepší, než jakou měli Luanikovi bojovníci, protože střílí mnohokrát za sebou a není potřeba ji nabíjet. Černí zrádci se už nezdráhají mluvit čistou pravdu.

„K Mankoům je dva dny pochodu. Ale vy tam půjdete ještě déle,“ dodává Mašukulumb s pohledem na zraněné nohy bílých i černých cizinců. „Cesta je špatná, kamenitá, a slunce ji rozžhavilo jako pec.“ Povel, a jde se zpátky. U vesnice se k nim připojí tlupa Mašukulumbů, hulákajících zlostí, že jim kořist uniká. Sledují však cizince jenom zpovzdálí, tři soukmenovci, kteří je provázeli, rozšířili velmi rychle zprávu o zlých „zbraních s bleskem“. Je to křížová cesta, ale pohánějí-li člověka nejhorší obavy, vykoná neuvěřitelné věci. Nohy krvácejí a jsou jedna rána, záda se hrbí únavou, ruka stěží nese pušku, ale nemožné je vykonáno, po dvouhodinovém pochodu je Galulonga na obzoru. Poslední rameno močálu, jen osm metrů široké a metr hluboké, za ním ještě šest metrů rozbahněné půdy a potom již pevná země. Holub vystupuje první z vody, v rákosí před ním se míhá něco světlého. Bože, vždyť je to Feketeho košile a Fekete sám! Neštěstí je hotovo, přicházíme pozdě, kmitne mu hlavou.

Tábor už byl přepaden, Fekete prchá. Volá na sluhu, Fekete přibíhá, vyhlíží hrozně, bos, bez kabátu, šaty rozedrané a potřísněné krví. Za ním utíká Mapani s puškou, Mušemani se belhá poslední, nese dvě pušky přes rameno.

„Pane doktore! Všecko, všecko je ztraceno! Osvald je smrtelně poraněn a ležení vypleněno!“ sípá Fekete a hroutí se, více hrůzou než únavou.

Po odchodu větší části výpravy do hor, k neznámému bělochovi, ztichl malý tábor ohrazený plotem z kukuřičných stébel. Zdálo se, že všude panuje klid a mír, a Mušemani vyhnal trpasličí kozy na pastvu. Vrátil se o chvíli později bez stáda, prchaje ze všech sil, s Mašukulumby v patách.

Unikl smrti jen dík tomu, že byla mezi tamějšími černochy rozšířena móda vyrážet dětem čtyři přední řezáky. Mašukulumbové nevěděli, že se tak děje stejně na Zambezi jako u nich, a byli na rozpacích, není-li Mušemani – kterému také chyběly řezáky – jedním z nich. Krátká chvilka váhání zachránila starému pastýři život, než si to rozmyslili, byl už v táboře.

Přiběhl usípán a s očima, v nichž se zrcadlil strach před smrtí, ale kupodivu, oba běloši vzali jeho příběh na lehkou váhu. Ani je nenapadlo postavit stráž. Söllner, vždy nakloněný černochům, byl toho názoru, že je doktor zbytečně podezírá z násilností. Ani teď nebyl zneklidněn. Kdo ví, co si černoši s Mušemanim řekli a udělali, Mušemani je starý strašpytel, který pořád kdáká o tom, že zítra už bude po nich. Jeho poděšené vyprávění jej nevzrušilo. Dělal klidně dál svou práci a také Fekete pokračoval nerušeně v šití nových pytlů na jejich zbývající majetek, seděl obrácen zády ke vchodu do tábora. Za plotem stálo několik Mašukulumbů, nezdálo se, že by měli zbraně a nepřátelské úmysly. Škádlili Pita a opičák na ně zlobně vrčel.

Osvald Söllner to chvíli poslouchal, a když se toho nabažil, vstal a vyšel před plot – samozřejmě neozbrojen – napomenout černochy. Neměl ani čas k nim dojít – blýskavý asagaj se mihl oslnivě vzduchem a zabodl se mu hluboko do boku. Söllner vytrhl oštěp z rány, udělal několik kroků zpátky a měl ještě tolik síly, že požádal Feketeho, aby ho doprovodil do bezpečí. Fekete s oběma černochy ho zatáhli do kukuřičného pole.

Mašukulumbové zatím pustošili tábor a při tom všem nepadla ani jediná střelná rána. Vypleněný tábor, ztracené deníky, ovoce celé jeho dvouleté práce rázem bylo zmařeno! To byla jediná myšlenka, která ovládla Holuba po Feketeho hrozné zprávě. Bez ohledu na nebezpečí se hnal k vesnici, proti řvoucím Mašukulumbům, kteří před ním ustupovali. V trávě zahlédl několik sešitů svého deníku, které divoši zahodili, a zmocnil se jich, kus dále byla i mapa neznámé Mriky, kterou zhotovil, věc nenahraditelná, protože už neměl přístroje na měření zeměpisné polohy. Všechno to jsou sporé zbytky – z dvaatřiceti sešitů deníku jich zachránili jen čtrnáct ale Holub je vděčen i za ně. Fekete nechápe jeho snahu, myslí jen na smrtelně raněného kamaráda a jde k němu. Söllnerovi není pomoci, umírá, ranou v břiše vyhřezly vnitřnosti. Fekete by u něho rád zůstal do jeho poslední hodinky, ale není čas, musí zachraňovat holý život. Jsou to strašné chvíle a těžké rozhodování mezi věrností k umírajícímu kamarádovi a povinností k živým, jimž nesmí být zahrazena poslední cesta k ústupu.

Mašukulumbové se vzpamatovali a přecházejí k útoku. Rozdělují se na dva dlouhé šiky, jeden zastupuje cizincům cestu k jihu, druhý je odřezává od močálu, kudy vede cesta na sever. Teď je třeba jednat rychle.

Holub nařizuje, aby nechali v táboře tři balíky zboží, bědný zbytek jejich majetku, který přinesli zpátky z cesty za Portugalcem. Chce na ně nalákat černochy a daří se mu to. Zadní voj Mašukulumbů začne plenit tábor a zapomene na cizince. Ti se zatím srážejí dohromady, bílí i černí, záda k zádům, a pomalu postupují proti jižnímu oddílu. Holub poručí střílet a jediná salva rozpráší černochy jako hejno vran. Prchají na všechny strany, cesta k jižnímu močálu je volná a výprava se dostane nerušeně na jedinou stezku, která přes něj vede.

Umírajíci Söllner zůstal opuštěn. Snad už ho milosrdná mdloba smrti zbavila smyslů, když padly první rány proti černochům, o nichž byl vždycky přesvědčen, že jsou lepší, než si myslí doktor Holub. Snad si ani neuvědomil, že jeho přátelé ho opouštějí a že je sám a sám. Měl klid v svém umírání, černoši si netroufali do kukuřičného pole, kde ležel běloch, tak dlouho, dokud se nad ním nezačali slétat supové. Teprve potom šli pro hlavu bílého muže, kterou Ňambo připojil k svým lebkám na stromě smrti.

Když se o tom všem později dověděl marucký král Luanika-Leboše, vzkázal Holubovi, že uspořádá trestnou výpravu proti Mašukulumbům a přinese mu hlavu Söllnerovu s Ňambovou. Není známo, jestli byl s to svou hrozbu splnit, ostatně ubohý Söllner už z toho nemohl mít žádný prospěch…

O HOLÝ ŽIVOT

Dny plné trýzně čekaly prchající zbytek Holubovy výpravy. Černoši je naštěstí nepronásledovali, ale k Mo-Panzovi měli přes sto kilometrů a ještě večer museli překročit Luengu. Na tom se Holub pevně rozhodl, cítil, že nebudou mít ani chvilku klidnou, dokud nepoloží mezi sebe a Mašukulumby z Galulongy širokou řeku. Od úsvitu byli na nohou, ale na odpočinek nezbyl čas. Vyčerpáni únavou, bosí, obcházeli velkým obloukem Ňambovu ves. Skrývali se, jak mohli, ale byli si vědomi, že Mašukulumbové o nich vědí, přesto, že jejich stav byl tak bídný, netroufali si černoši zaútočit, tak veliký strach před střelnou zbraní v nich zbyl z doby Luanikova nájezdu.

Holub vzpomíná, jak se rozprchli, když dal do nich vystřelit, a poprvé ho napadá, že snad nebylo dobře, že nepoužil pušek dříve. Ale což tu nebyl pořád Söllner se svými filantropickými názory? Obviňuje v duchu mrtvého sluhu, vždyť je to věc neuvěřitelná, že stačilo několik minut na zničení jeho celoživotního díla a že se ani Söllner, ani Fekete nepokusili bránit svůj život! Ale do těchto obvinění se začínají vkrádat pochyby. Nenese část viny on sám? Bylo to moudré, dělit výpravu na dvě části? Pokud znal dějiny výzkumných výprav, skoro vždy to skončilo špatně, když velitel své lidi rozdělil, jedna nebo druhá skupina na to doplatila, a někdy obě. Bylo to moudré, hnát se za přeludem a nechat v táboře dva sluhy, které už mohl za celou tu dobu poznat natolik, aby věděl, že to nejsou lidé schopní samostatného jednání? Dobří vojáci, poslušní až k smrti – Söllner to dokázal –, ale nemohl po nich žádat rychlé rozhodování, když jim až dosud nikdy k tomu nedal příležitost. Nebylo by bývalo lépe sebrat všechny lidi, ozbrojit je, naložit zbytek majetku na osly a se všemi vyrazit na sever, do hor – které nazval horami Františka Josefa, ačkoli nedorazil až k jejich úpatí. Snad by se byli protloukli na břeh oceánu, kdož ví? Jak tam mají daleko – asi dvanáct set kilometrů. Ovšem zboží by byli měli málo, ale kolik jim toho zbývá teď? Nemají zhola nic a před nimi je cesta čtyři sta kilometrů dlouhá.

Nemají opravdu nic, protože unavení nosiči zahodili i ten poslední balík, který dosud nesli.

Muka duševní i tělesná, obojí se spojuje proti ubohému trosečníkovi osudu. Za Ňambovou vsí je veliké spáleniště, zbylo tam po požáru, který je zachránil v noci před přepadením. Je tu strniště stvolů na prst silných a přes ně musí putovat bosé nohy. Je marné balit je do hadrů, hadr padá po několika krocích a holé chodidlo značí svou cestu krvavým pruhem. I černí muži křičí bolestí. Chtějí zpátky, ale Holub nepovoluje.

Kupředu, jen na jihu je záchrana. Jdou tedy krvavou cestou, a neuvěřitelné se stává skutkem, přejdou spáleniště a urazí za tmy těch dvacet kilometrů, dělicích tábor u Galulongy od řeky Luengy.

Stojí na severním břehu Luengy. Řeka je plná krokodýlů a čluny Mašukulumbů – naštěstí nikým nehlídané – jsou přivázány u protějšího břehu. Kdo pro ně přeplave? Věrný Mušemani a černoch, kterého Holub pokřtil Siroko, vrhnou se konečně do proudu, ale hned u břehu zavadí jeden z nich o drsnou kůži ještěra a to je povelem k návratu. Budu musit sám, uvažuje Holub, ale zůstanu-li tam, nikdo je nedovede zpátky k Zambezi. Říká to nahlas a slibuje pušku černochovi, který přiveze člun. Puška je za jiných okolnosti silné lákadlo, a kdyby šlo o méně těžký úkol, hlásili by se všichni černí muži, ale takto jediný Monohela projeví odvahu.

Zmizí ve vlnách řeky, rozbouřené větrem, a chvíle je tak slavnostní, že bílí i černí klesnou na kolena a modlí se.

Minuty plné úzkosti míjejí a potom se Monohela vrací s člunem, vítán tichými výkřiky radosti. Převeze jednoho po druhém na malý ostrůvek uprostřed proudu – týž, na němž je chtěli před několika dny Mašukulumbové vyhladovět – a zde konečně povoluje Holub krátký odpočinek.

Rozdělávají malý oheň krytý rákosím, suší si šaty, ale brzy se vydávají na cestu. Přeplouvají zbytek řeky a vratký člunek se hrůzně kymácí na vodách, rozbičovaných větrem. Ale všichni se dostanou bez pohromy na jižní břeh Luengy, Monohela jako šťastný majitel pušky. Rád by si z ní vystřelil třeba hned, ačkoli je tma a není vidět žádnou zvěř, ale je přísně zakázáno i nahlas mluvit a střílet si Holub netroufá, ani když jsou 30 kilometrů jižně od řeky. Jejich útěk se může zdařit jen tehdy, zůstanou-li nepozorováni. Střeliva mají tak málo, že by nemohli čelit žádnému dalšímu útoku.

A tak jdou dále temnou nocí a ráno mají za sebou dvojitou ves pod Luengou, kde začala před týdnem jejich zkáza útěkem matockých nosičů a zběhnutím černých sluhů. Mají žízeň a hlad, jsou unaveni až k smrti, ale přesto se potácejí dál lesem, kde instinkt černochů nalézá cestu i za husté tmy. Kousek shnilé dýně je potravou dvanácti lidem.

Za těch čtyřiadvacet hodin neblahého dne 2. srpna urazili o hladu a žízni nemožnými cestami víc než šedesát kilometrů na sever a zpět.

Ráno 3. srpna jsou už kus na jih od Luengy, ale Holub stále ještě není spokojen. Dopřává sobě i druhům jen dvě hodiny spánku a zase se plíží lesem jako štvaná zvěř, jejíž spása je jen v útěku. Jen dál, kupředu, a každý hleď, aby tě nezpozoroval Mašukulumb, to je jejich heslo. Kolem nich je stále klid, černoši se neukazují, a když uplyne bez nehody celý den i noc, svoluje Holub k delšímu odpočinku. Usínají bez hlídek, sotva položí hlavu, a lev se plíží kolem jejich tábora. Ráno nalézají jeho stopy zcela blízko a Holub se podivuje, že je nepřepadl, o kus dále najdou kosti z antilopy, která poskytla šelmě lepší hostinu než vychrtlý a uštvaný člověk.

Hranice Mašukulumbů je už nedaleko, ale síly bílých i černých uprchlíků jsou už také zcela vyčerpány. Bez styku s lidmi to nepůjde, to Holub uznává, zahynuli by hlady, nechtějí-li střelbou na zvěř přilákat pozornost větších čet. Musí získat jídlo, ale co za ně dají? Leeb obětuje šátek na krk a za něj dostanou v malé vesničce něco olejnatých plodů, první jídlo za tři dny! Později se jim podaří vzbudit zájem černochů o prázdné nábojnice – lze z nich udělat roztomilé tabatěrky – tak mají nový předmět výměny.

Vesnice, kde získali olejnaté plody, je malá a jejich obyvatelů není valně třeba se obávat. Holub se tu na chvíli utáboří, musí, i kdyby nechtěl, jeho žena je nadobro u konce svých sil a bylo potřebí veškeré jeho výmluvnosti, aby došla až sem. Nezůstává tu rád, u ohně sedí tři z jeho bývalých nosičů, které mu dal Mo-panza, ale není vyhnutí. Chlapi jsou ostatně nějak zkrotlí, nemluví a jen v úžasu patří na bělochy, vyhublé, otrhané a bosé, pouhé stíny těch lidí, kteří tudy šli před dvěma týdny pyšně na sever.

Holub dává povel k odchodu. Namáhavě vstávají a potácivým krokem míří dále na jih. Našli by cestu zpátky snadno podle krve, tekoucí z ran na nohou Holubovy ženy. Jdou pomalu a zastavují se co chvílí, ubohá žena nemůže dál. Jsou několik set metrů od ohně, u kterého odpočívali před drahnou dobou, když se za nimi ozve hluk kroků. Holub se otočí a sevře pevněji karabinu. Jsou to jejich tři bývali nosiči, pospíchají k nim.

Jestli někdo zasloužil kulku, pak to byli právě tito tři chlapi, nejhorší ze všech, podněcovatelé vzpoury!

Jeden z nich cosi říká a Holub žasne.

„Jakže? Vy že chcete nést mou ženu?“ Nevěří svému sluchu. Nevěří mu ani ubohá žena a dále klopýtá na svých zmučených nohou. Ušli půl kilometru a zastavili se u malé říčky, aby si vymyli rány. Matokové, kteří je váhavě sledovali, je znovu dohonili.

„Morena, pane, ti lidé z vesnice poslali dva muže na východ, sehnat proti vám víc bojovníků. Neodmítej naši pomoc, nebezpečí je blízko!“ Jejich vytrvalost otřese Holubovou nedůvěrou. „Nemám, čím bych vám zaplatil, nemám ani šátek!“ upozorňuje lhostejně.

„Nechceme žádný plat, pane! Poneseme tvou ženu, pokud nám vystačí síly, nejméně ale za hranice,“ prohlašují svorně Matokové. Uřízli svými asagaji tenký strom, zbavili jej haluzí, zabalili paní Holubovou do volské kůže, která byla jejich přikrývkou za chladných nocí, a připoutali kůži žilkami z palmových listů k stromku. Dva z nich si položili konce stromku na ramena a vydali se na cestu.

„Samaritánský skutek, který tito tři zástupci svého kmene, jinak zlí a divocí lidé, prokázali mé ženě, smířil mne s nimi úplně,“ píše Holub.

„Ano, je mi to také důkazem, že v nitru každého člověka tají se cit, který i barbarského divocha nabádá k citům šlechetným a takovým, které obyčejně nazýváme etickými. A tento cit je mi dále také důvodem pro mínění, že nevzdělaní národové jsou schopni civilizace a snah kulturních.“ Starý pakůň, zastřelený blízko hranic mašukulumbského území, byl jejich prvním masem za ten týden, co byli na útěku. Maso bylo tuhé, ale černochům to nevadilo a všichni čtyři běloši se spokojili s hlavou zvířete.

Černý kuchař ji dusil po celou noc v jámě, vyložené žhavými kameny a pokryté hlínou, na které rozdělal oheň. Druhý den dorazili uprchlici k Mo-Panzovi. Černý král se nad nimi slitoval, dal jim trochu prosa a kukuřice a starý hrnec na vaření. Zde našli také zbytek svých sluhů i s proradným Boyem, jenž zkroušeně přišel prosit Holuba o milost. Jeho vina byla těžká, nebýt zbabělosti, mohlo všechno jinak dopadnout, ale Holub ho přesto zahrnul do všeobecné amnestie. Byl šťasten, že už mají mašukulumbské nebezpečí za sebou, a v této náladě nebyl schopen trestat. Ale ještě nebyl všem útrapám konec. Lidí se už obávat nemuseli, ale zato přicházel jiný nepřítel, tím horší a neúprosnější, že nebylo proti němu obrany – zimnice.

Postihla nejprve Holuba a hned potom jeho ženu. Neměli ani špetku chininu a nemohli dopřát nemocným odpočinku, museli dál, protože jenom od bělochů na Zambezi bylo možno získat lék. Paní Holubová na tom byla tentokrát zle, velmi zle, měla záchvaty, že co chvíli mohl nastat konec, a přece šla, podpírána Leebem a Feketem, když hlad oslabil černochy tak, že už ji nemohli nést. Dva nejsilnější muže poslal Holub napřed, do Gazunguly, vesnice na Zambezi, odkud vyšla jejich výprava.

Byla tam Westbeechova filiálka, kde byl chinin a káva. Chinin skutečně měli, i kávu, ale neposlali nic a Holub marně čekal na své posly. Westbeech nebyl přítomen a jeho tvrdý zástupce, jenž tam vládl železnou rukou, neměl pro žebráky žádný lék – cožpak může obchodník dávat něco zdarma?

Naštěstí se dobrosrdečný Westbeech dozvěděl o Holubově tísni, přerušil lov slonů, který právě pořádal, a vrátil se do Gazunguly, aby nešťastníkům pomohl. Udělal to podle svých sil a dal Holubovi ochotně všechno na úvěr, ať si jeho zástupce – a žel i velmi vlivný společník říkal co chtěl. Šel později ve svém samaritánství tak daleko, že dal Holubovi i vůz se spřežením, aby dopravil trosky výpravy do Šošongu.

Tři týdny trval hladový pochod od Galungoly ke Gazungule na Zambezi, kam nešťastníci dorazili 23. srpna. Byli zcela bez prostředků, a protože Westbeech dosud nedorazil a pomoci se jim od nikoho nedostalo, zbudovali si nakvap bídnou chýši z trávy po kaferském způsobu a bydlili v ní několik neděl. Malárie zachvátila i Leeba a Feketeho, zatímco paní Holubová se zvolna uzdravovala. Když se zotavil Fekete, šel s černochy na lov, trvající několik týdnů. Jeho kořist byla spásou výpravy, která žila jen z ní, neboť na nákup potravin neměla peněz a ctihodný obchodník nedával na dluh. A ještě jednu výhodu měla tato lovecká činnost: Holubovy sbírky vzrostly za tohoto pobytu na Zambezi – který se prodloužil na tři měsíce – o sedmdesát beden – jeden z Feketeho úlovků, nosorožec, zdobí dosud naše Národní muzeum. Ti, kdo zůstali v táboře, postavili zatím prostorný domek ze dřeva, který dostal pyšné jméno „Vila Robinsonů“. A zde Holub pořádal své sbírky a preparoval kůže, poslané Feketem.

Den odchodu od Zambezi, 29. listopad 1886, konečně je tu, den loučení s dobrým Westbeechem, jenž se k nim tak hezky zachoval a kterého už nikdy nespatří, podlehl malárii o dva roky později, po patnáctiletém pobytu na Zambezi. Je doba letních dešťů, posílajících co chvíli z nebe své studené spršky, které mění solnou poušť, kudy se vůz ubírá, v jediné moře bláta. Ale Holub nemá na vybranou. Musí na jih, zpátky k civilizaci, kde jedině může získat nové prostředky na živobytí a na zaplacení četných dluhů. Počítá je ustavičně a hrozí se nad jejich součtem, dva roky lékařské praxe v démantových polích sotva postačí k jejich vyrovnání. Cesta je bídná, vůz se boří v bahně až po nápravy a volské spřežení, vysílené nemocí, kterou mu vbodla moucha tse-tse do krve, sotva se vleče. Cesta do Šošongu se prodlužuje na plných sedmdesát dnů a stálé deště přitom sužují lidi, kteří ustavičně postonávají malárií a tyfem a nemají ani suché šaty na převlečení. Konečně je tu Šošong, Khamovo sídlo, nejsevernější výspa bílé civilizace. Zde se jich všichni zhrozí. Místo statných zdravých lidí, kteří tudy táhli před dvěma lety se čtyřmi plně naloženými vozy na sever, lidí prodchnutých důvěrou ve zdar cesty, se vracejí vyhublí nemocní žebráci v roztrhaných cárech, bídně záplatovaných plachtovinou. Vracejí se na jediném voze, přeplněném bednami se sbírkami, které tu nemají vůbec cenu, bez haléře v kapse a bez jediné libry výměnného zboží. Na voze, taženém volským spřežením, které vypadá stejně bědně jako ti, které veze.

Malá kolonie anglických kupců s králem Khamou v čele připravila cestovatelům tak vřelé přijetí, že o takovém ani nesnili. Anglický obchodník Clark poskytl Holubovi neomezený úvěr – bez zástav a bez směnek – a pozval je všechny, aby byli jeho hosty na celé cestě k jihu, až do Transvaalu, kam se ubíral. Daroval jim šaty, léky a všechno, co potřebovali. Po třínedělním pobytu v Šošongu pokračovala Holubova výprava, odpočatá a posílená, vypadající docela jinak než při příjezdu, v cestě na jih. V Linokaně, v Transvaalské republice, zůstali tři měsíce, byli tu hosty misionáře Jensena, Holubova starého přítele. Zde se všichni zotavili úplně a Holub použil delší přestávky k dalšímu doplněni svých sbírek.

Do Linokany přišla Holubovi také radostná zpráva, která ho rázem zbavila nejtíživějších starosti. Je tu telegram z Kapského Města, že mu „Společnost přátel doktora Holuba“ posílá z Evropy deset tisíc zlatých a císař ze své soukromé pokladny pět tisíc zlatých. Po těchto penězích přicházejí další dary, takže Holub může dostát všem svým závazkům.

Zbude mu ještě dokonce na dopravu lidí, sbírek i živých zvířat domů, tím spíše, že „Union-Steam-Ship-Co.“ mu opět poskytuje poloviční slevu na veškeré dopravné na dlouhé námořní cestě z Kapského Města do Hamburku.

Velký zájem o výpravu projevují obyvatelé všech měst, jimiž se doktor Holub ubírá na své cestě do Kapského Města. V Kimbedey i v Kapském Městě musí přednášet, ale tentokrát se zdržuje nerad, všichni touží po odjezdu do vlasti. Den, tak netrpělivě očekávaný, konečně nastává, 14. srpna 1887 dává Holub sbohem africké pevnině. Vidí ji naposled ve svém životě. Ze šesti jeho bílých průvodců zde tři zůstali, daň neznámé pevnině: Češi Josef Špiral a Karel Bukáč a Rakušan Oswald Söllner.

POSLEDNÍ POUŤ

Jedenáct let strávil celkem Holub mezi černochy jižní Mriky. Teď byl zase po čtyřletém putování doma. Dovezl sto třicet beden přírodopisných sbírek, poklad mnohem větší a vzácnější než ze svého prvního, sedmiletého pobytu. Vystavuje je jen zčásti na různých místech, ale jeho snem je výstava souborná, podnik velkolepý a riskantní, kterého se nikdo nechce ujmout. Konečně k němu dochází, když se sám zaručuje za všechny ztráty, které by z výstavy mohly vzniknout. První výstavu pořádá Holub ve vídeňském Prateru r. 1891, o rok později dochází k výstavě pražské, umístěné v bývalém průmyslovém paláci a v pavilónu uměleckém a retrospektivním. Pražskou výstavu zahajuje 30. dubna 1892 místodržitel království českého František Thun českým proslovem:

„S radostí zahajuji výstavu, jež má za úkol, aby bohatý poklad bádání syna této země jeho rodákům otevřela.“ Češi dali najevo zájem o dílo svého krajana návštěvou, která převýšila vídeňskou, ačkoliv Praha, tehdy ještě provinciální město s několika sty tisíci obyvatel, byla šestkrát menší než Vídeň, přišli v počtu 188 416 lidí podívat se na Holubovy sbírky, kdežto ve Vídni projevilo zájem jen 175 627 návštěvníků. Morální úspěch výstavy byl neobyčejný, ale obě skončily deficitem. Jak velký schodek byl, nelze dnes přesně říci. Životopisec Holubův J. V. Dlouhý udává ohromnou částku 105 314 zlatých, přítel Holubův J. V. Želízko zaznamenal okrouhlou částku 80000 zlatých, avšak to prý byl nejen celkový náklad na výstavy, ale i na rozeslání sbírek muzeím, ústavům a školám, jimž Holub daroval všechno, co z Mriky přivezl. Bylo celkem 467 obdarovaných. Naše Národní muzeum dostalo krásnou sbírku 430 různých preparátů zoologických a botanických, mezi nimiž jsou některé vzácné kusy.

Schodek svých výstav i náklad na rozeslání sbírek hradil Holub z přednášek, které pořádal doma i v cizině. Lékařské praxe zanechal, a pokud nedlel na přednáškových cestách, psal odborná pojednání a velký cestopis o své poslední cestě, určený široké veřejnosti. Cestopis vyšel česky, francouzsky, anglicky a německy pod jménem „Druhá cesta po jižní Mrice“ – „Z Kapského Města do země Mašukulumbů.“ V roce 1894 pozvala Holuba Americká zeměpisná společnost na přednáškové turné do USA. Pobyl tam plné dva roky a v té době přispíval také do odborných amerických časopisů. Nebyl to jeho jediný úspěch, dočkal se i mnohých jiných a jeho dílo bylo v cizině velmi ceněno. Všeobecně se uznávala jeho jedinečná činnost sběratelská, s kterou nelze srovnat ani činnost velikých cestovatelů cizích jako byli Livingstone, Stanley, Cameron a jiní, mužů, kteří většinou byli daleko vydatněji podporováni než Holub. Pokud jde o dílo objevitelské, zůstal ovšem Holub daleko za nimi, jak tomu ani při jeho skrovných prostředcích jinak být nemohlo. Přesto provedl svou „poslední cestou kus dobré práce, pronikl do území Mašukulumbů, těšících se tak špatné pověsti, že je i zkušení a osvědčení cestovatelé raději míjeli, a podal důkaz vzácné odvahy, vytrvalosti a houževnatosti, kterou ani nejhorší podmínky, v nichž by sotva kdo druhý obstál, nedovedly zlomit.

Dnešní kritikové mu vytýkají, že si bral úkoly nad své síly, prostředky a znalosti, a že výpravy takové, jaké on chtěl provádět, lze konat jen se štábem vědeckých pracovníků. Vytýkají mu také, že on sám si výslovně nepřál, aby se s ním o slávu dělil někdo jeho úrovně, a proto výslovně odmítal účast vzdělaných odborníků. Tato kritika má jednu velikou vadu – je anachronická, zapomíná, že to, co je zvykem dnes, kdy se pracuje v kolektivu a kdy věda dostoupila vynikající specializace, neexistovalo před devadesáti lety, že v Holubově době se necestovalo s vědeckými štáby, že sám byl Livingstone, když přešel Mriku, že sám, t.j. sám jediný vzdělaný běloch, byl Stanley, když ho šel hledat, a zřídka jen se spojovali dva badatelé k společnému dílu.

Nechybělo ani kritik současníků, mnozí krajané zazlívali Holubovi vídeňskou podporu a štvali ho způsobem nejen nesprávným, ale i nespravedlivým. Za jejich odsuzování nacházel útěchu v dopisech slavných mužů z ciziny, jako byly dříve již uvedené dopisy Darwinův a Petermannův.

Darwin a Petermann nebyli sami. Vynikající americký paleontolog Marsh byl jeho přítelem, guvernér Kapského Města, sám rovněž zeměpisec, píše svému příteli v Evropě: „Domnívám se, že Vás potěší zpráva, jak je zde dr. Holub velmi vážen, a že my plně důvěřujeme přesnosti jeho pozorování a věrnosti jeho zpráv“ – a takových projevů je mnoho.

Učené společnosti zařadily Holuba mezi své dopisující nebo řádné členy a na třicet vyznamenání dostal od vlády vlastní i cizích za své badatelské zásluhy.

Všechny ty pocty, které by byly bohatě naplnily tužby lidí menších cílů, neučinily Holuba šťastným. Cítil dobře, jak široká mezera zeje mezi jeho objevitelskými výsledky a mezi těmi, kterých dosáhli slavní cestovatelé po Africe. Nezdar, který utrpěly obě jeho velké výpravy, nepřestává ho tížit, i osud jeho sbírek, které pro něj tolik znamenaly, jej roztrpčuje.

„Já jsem nedosáhl toho, po čem jsem bažil,“ píše 18. června 1894 paní Náprstkové, „získati vlastní budovu pro své sbírky a založiti zvláštní africké muzeum. Byl bych toho docílil v Uhrách, ale to kamenování, nejen z vlastní otčiny, ale i z Vídně – a nyní, když jsou mé sbírky rozbity po celém světě, připadá mi nanejvýš úloha věčného žida, abych se opět protloukal.“ Na Afriku nepřestal myslit, cítil, že mu „temná pevnina“ zůstala mnoho dlužna, že nedokončil to, co si předsevzal. Jak daleko zůstal od svého vzoru, Livingstona!

Holub by byl rád podnikl novou cestu, ale dvě velké překážky, na které stále narážel, a z nichž jedna mu stála v cestě celý život, přesahovaly jeho síly: prvou byl nedostatek hmotných prostředků, druhou jeho bědný zdravotní stav. Přednášková činnost vynesla sotva peníze na skrovné živobytí a žádat veřejnost o nové peníze se ostýchal. Snad by to byl učinil, kdyby se byl cítil dostatečně zdráv, kdyby sám před sebou byl přesvědčen, že bude s to dostát závazkům, které mu vzejdou z nové cesty. Ale s dobrým svědomím si to nemohl myslit, odnesl si z Mriky zlý úděl nemocí, které ho měly sužovat až do jeho posledního dechu. Hlodaly i na jeho duši a byly snad hlavní příčinou podivné zatrpklosti a rezignace, které projevoval už dlouho před smrtí.

Máme o tom řadu svědectví.

„Mně je lhostejno, kdy zemřu,“ píše paní Náprstkové 23. prosince 1890, jen tři léta po návratu z poslední cesty. „Svět nemá pro mne radovánek, nejsem ctižádostivým, nebažím po odměně, nemám rodinu, má budoucnost je mi úplně lhostejná.“ Na třiačtyřicetiletého muže je to zarážející vyznání.

Tělesné útrapy rostou každým dalším rokem. Stěžuje si na ně v dopisu svému příteli profesoru Želízkovi 10. února 1900:

„Ischias a intercostální neuralgie následkem opětných záchvatů zimnice mne tak zlobí, že již desátý den nejsem na vteřinu bez bolesti, a k tomu i mnoholetá laryngitida má se zhoršila… V posledních dnech začínají mne klouby bolet…“ Nemoc neustupuje a duše trpí stále víc. O několik měsíců později, 17. května, píše Holub témuž příteli:

„Jsem stále churav a následkem rozličných svízelů v tak kruté náladě, že se každému vyhýbám. Věřte mi, ten život nekonečného boje, svízelů, trampot, ty nemoce a nespokojenost duševní, způsobují u mne ode dne ke dni vzmáhající se omrzelost života, jakou už jsem dříve nebyl seznal.“ Z těchto útrap vysvobodila Holuba milosrdná smrt. Nebylo mu ještě plných 55 let, když zemřel 21. února 1902. Místo třetí cesty do Mriky nastoupil poslední pouť na vídeňský hřbitov. Byla slavná, mnoho vynikajících osob přišlo jej na ní doprovodit, přijeli i krajané z Čech a Moravy. Jeden z nich, profesor Jahn z české techniky v Brně, se s ním jménem všech Čechů loučil nad otevřeným hrobem. Končil slovy:

„Loučím se dnes s Tebou jako Tvůj krajan – Čech. Byl jsi po všechen život upřímným Čechem, jako přítel Tvůj dosvědčuji zde nad Tvým hrobem, že jsi se vždy hrdě hlásil k svému národu, ač Ti to nejednou bylo na škodu…“

Holubova choť Růžena, jeho statečná průvodkyně na poslední cestě Mrikou, přežila svého manžela o mnoho let. Po jeho smrti zůstala bez prostředků a byl jí vyměřen důchod z milosti, který platilo zpočátku Rakousko, později (po r. 1918) naše republika. Zemřela ve vysokém stáří v r. 1959 ve Vídni.

Mrika, tajemná pevnina, nepřestala však lákat další dobyvatele.

Nedostupný kraj, kde kdysi manželé Holubovi zápasili s přírodou i domorodci o holý život, se nedovedl ubránit pokroku a civilizaci, k Viktoriiným vodopádům, přes zimničnou Zambezi a nedostupnou zemi Mašukulumbů, vedou dnes železnice a dopravní letadla křižuji nad celou ohromnou pevninou od mysu Dobré naděje až po nilskou deltu…

Část prvá - PO STOPÁCH LIVINGSTONOVÝCH

SNY MLÁDÍ                              4

DÉMANTOVÁ POLE                  14

PRVNÍ CESTA                        24

ŽÍZNIVÁ ZEMĚ                        37

LÉKAŘ ČERNÝCH KRÁLŮ            47

ZTRACEN V PRALESE                  59

U VÁLČÍCÍCH BAMANGVATŮ            68

POTŘETÍ NA SEVER                  77

LVÍ BROD                              82

PRŮKOPNÍCI                        88

NA BŘEZÍCH ZAMBEZI                  97

ČERNÝ NERO                        105

NEŽ KRÁL ROZHODNE                  112

V PEŘEJI MUČILA – AUMSINGA            120

TYRANŮV PÁD                        129

SEDM LET PRÁCE                        141

Část druhá - VELIKÁ CESTA

HLAS AFRIKY                        147

PRVNÍ ZKLAMÁNÍ                        153

ZELENÝ JED                              160

SMRT PŘICHÁZÍ S DEŠTI                  170

NA SEVER OD ZAMBEZI                  181

KAM BĚLOCH NEVKROČIL            190

TRAVIČ ŇAMBO                        201

BOJ U GALULONGY                  210

O HOLÝ ŽIVOT                        221

POSLEDNÍ POUŤ                        230