SNDK

FRANTIŠEK BĚHOUNEK

PROJEKT SCAVENGER

Fantastickovědecký příběh z naší doby

STÁTNÍ NAKLADATELSTVÍ

DĚTSKÉ KNIHY

Praha 1961

© František Běhounek 1961

Illustrations © Otakar procházka 1961

Prolog

TŘI ZPRÁVY REUTEROVY

TISKOVÉ KANCELÁŘE

Koncem července roku 1958 bylo v Ženevě takové horko, že i turisté upustili od obvyklé návštěvy Paláce národů. Měl jsem celou jeho ohromnou stinnou halu z mramoru a žuly sám pro sebe a to bylo velmi příjemné.

Trávník v nerozsáhlém sadu byl sežehnut sluncem až ke kořínkům a kdejaká lavička ve stínu byla hustě obsazena. Liboval jsem si chladnou halu, kde jsem po velmi stručném obědě usedl na jednu z četných měkkých pohovek. Ležel na ní opuštěný výtisk New York Herald Tribune. Američané mají ve zvyku nechat ležet přečtené noviny tam, kde právě seděli. Obracel jsem líně stránky, ale nenašel jsem nic valně zajímavého.

Odložil jsem noviny a přeskočil v myšlenkách k odpolednímu zasedání. Byl jsem členem východní komise odborníků, kteří se dohadovali se západními, zda a jak půjdou kontrolovat jaderné výbuchy v případě, že se velmoci dohodnou zkoušky jaderných zbraní zastavit. Radiologické kapitoly, které mě zajímaly především, jsme už měli za sebou. Tam jsme se dohodli hladce, zato seismikové, kteří teď byli na řadě, vedli neúprosný boj.

Nás ostatní už to začínalo zmáhat, všechny ty jejich vlny P a S, první pohyb a nevím kolikátý pohyb, a jak silný by musel být výbuch, aby se odlišil na takovou a takovou vzdálenost od místního přirozeného seismického neklidu, a tak dále a tak dále. Nejprve nám šla z toho hlava kolem, a když jsme si zvykli na hantýrku zemětřesných kolegů, začaly nás jejich neúnavné polemiky nesmírně nudit. Bylo opravdu uměním při nich neusnout, ačkoli v zasedací síni byl vzduch uměle chlazen. Zato voda v karafách na stole před námi byla teplá jako louh. Ačkoli jsem ji vůbec nepil, zlobilo mě, že mi ji pokaždé vypil inženýr J., jeden z našich československých expertů. Uvědomil jsem si, že člověk je tvor nesmírně malicherný, a po této sebekritice jsem – začal blaženě usínat.

Poklepání na rameno a veselé: „Helou, mistr Bihonek, how do you do?“ mě zburcovalo z první nejpříjemnější dřímoty. Otevřel jsem oči a tvářil jsem se patrně velmi mrzutě, protože muž sklánějící se nade mnou se dal do hlučného smíchu. Prohlížel jsem si ho očima napolo ještě zastřenýma spánkem a trvalo malou chvíli, než jsem ho poznal. Pak jsem se ovšem zatvářil velmi příjemně a stiskl jsem mu srdečně ruku. Byl to on, Frithjof Storm-Johnsen, bývalý radioman Amundsenovy polární výpravy, kde jsem se s ním spřátelil. Seznámil jsem vás s ním už dříve, ale příhody, které jsem vám tehdy o něm vyprávěl, ležely už daleko za námi. Neviděli jsme se téměř třicet let, ale dlouhá doba ho změnila jen málo. Býval už dříve prošedlý, jako docela mladý muž, a tak o několik šedivých vlasů více nebo méně činilo už jen malý rozdíl. Jeho duch se s lety nezměnil, jak jsem se hned přesvědčil.

„Jste tu s východními experty?“ zahájil rozhovor a já jsem rázem zrozpačitěl. Naše jednání bylo totiž přísně tajné a denně se snažila celá smečka zpravodajů vylákat z nás nějaké informace. Storm-Johnsen býval kdysi zpravodajem různých ilustrovaných amerických časopisů, možná že je jím stále. S ohledem na naše přátelství mi bude velmi nepříjemné odřeknout mu jakoukoli zprávu, požádá-li o ni. Šestým smyslem vytušil mé obavy a dal se do smíchu. „Nebojte se, já z vás nic lákat nebudu, ačkoliv jsem zpravodajství definitivně nezanechal. Tentokrát jsem však v Ženevě jako pouhopouhý turista. Ostatně kdybych chtěl, najdu jistě tady v těch novinách zajímavější věci, než jsou. diskuse vašich seismologů!“ Vzal opuštěné noviny a rychle v nich listoval.

Cítil jsem se trochu podrážděn. „Pochybuji,“ řekl jsem, „pokud vás nezajímá mladá nadějná francouzská spisovatelka, která se převrátila s autem a je na tom, jak se zdá, hezky zle.“

„Saganová? Ne, ta mě nezajímá,“ řekl odmítavě a napolo nepřítomně, neustávaje v prohlížení časopisu. „Jedete-li stodvacítkou, můžete očekávat, že se vám někdy auto převrátí a vy s ním. Ostatně, mladá autorka není na tom ani zpolovic tak zle, jako by byl nějaký chudák, kterého by přejela. Podle novin se kolem ní točí tři nejlepší francouzští chirurgové a její tatíček, bohatý obchodník, přerušil svou cestu a zvláštním letadlem se vydal k jejímu lůžku. Kdo si může žádat víc?“

To byl celý on, Storm-Johnsen, vždy velký přítel malých a utištěných. Rozpomenul jsem se na jeden večer strávený v jeho chatě v Kingshay na Špicberkách. Bylo to za Amundsenovy výpravy, venku řádil blizard, který zakončil toho dne předčasně moji práci s přístroji na měření atmosférické elektřiny, vedle nás běsnila kamínka rozžhavená do běla a silný horký čaj jim pomáhal nás zahřívat. Debatovali jsme tehdy o všem možném a Storm-Johnsen mě zaujal prohlášením, že jediné heslo, které by

si mohl dát moderní rytíř do štítu, by znělo: „Parcere suhjectis et dehellare superhos!“

„Kde jste sebral tenhle hezký latinský citát?“ ptal jsem se ho tehdy.

„Četl jsem ho vytesaný nad průčelím jednoho anglického kriminálu!“ zněla překvapující odpověď.

„Poslechněte si zprávu číslo jedna,“ ozval se Storm-Johnsen. „Reuter hlásí z Argentiny, že před třemi dny by byla nákladní loď Concepción málem ztroskotala na skaliskách Hoornova mysu, ačkoli moře bylo neobyčejně klidné. Loď plula v noci a její oba kompasy náhle vypověděly službu. Je to velmi podivné – uzavírá zpravodaj ježto observatoř sledující pravidelně sluneční činnost a zemské magnetické pole nehlásily žádnou poruchu.“

„Třeba šel kolem kompasů muž železných zásad?“ pokoušel jsem se o špatný vtip. „Ha, ha,“ řekl smutně Storm-Johnsen, „je vidět, že je horko. Budiž vám odpuštěno. Poslechněte si další zprávu, kterou Reuter převzal od TASSu. Sovětští geofyzikové, kteří si vybudovali v rámci mezinárodního geofyzikálního roku observatoř přímo na jižním magnetickém pólu, se podivují nad neobvyklými mlhami, které přicházejí vždy z téhož směru, od země Marie Byrdové.“

„Mlhy, dejte s nimi pokoj!“ mávl jsem odmítavě rukou. „O ty není mezi ledy nikdy nouze! Vzpomínáte si, jak mařily pátrání letců po naší ztroskotané Nobileho výpravě?“

„Ovšem, jenže to bylo na severu a tam jsou zcela jiné poměry. Nad Antarktidou leží trvale anticyklóna, oblast vysokého tlaku, a mlhy j sou tam naprostou vzácností. Sovětští pracovníci se nad nimi právem pozastavují. Tady máte třetí zprávu. Tentokrát něco zajímavějšího, a zase z Argentiny.“

„Zdá se, že se Reuterův argentinský dopisovatel činí,“ poznamenal jsem líně.

„Vypadá to tak, ale poslouchejte. Zoologická výprava muzea z Buenos Aires, podniknutá do jihoargentinských pamp, našla nápadně veliké množství uhynulé drobné i větší zvěře, hrabošů, králíků, agutiů, lišek, ovcí a tak dále. Pitva zjistila u nich vesměs krvácení podkožní a do sliznic. Zajímavé je, že hmyz v uvedených oblastech nebyl vůbec postižen.“

„Aby byl!“ přerušil jsem ho rozhořčeně. „Kdo vyhubí mouchy, komáry a jinou podobnou neužitečnou a krvelačnou havěť, bude stejným dobrodincem lidstva jako Jenner, Pasteur a já nevím kdo ještě!“

Dal se do smíchu. „Není vám to nápadné, takové hromadné hynutí zvěře?“ tázal se.

„Není,“ řekl jsem s přesvědčením. „Rozpomeňte se jen na australské králíky! Jaká to byla metla, a všechno umělé hubení bylo, jak říkáme u nás, pro kočku. A potom na ně přišel nějaký králičí mor, a bylo rázem po nich. Dnes je králík v Austrálii pomalu stejně vzácný jako ježura. A co jich bylo! Vzpomínám si na jeden obrázek z nějakého anglického magazínu. Vysoká drátěná ohrada, za ní šťavnaté pastviny a před ní tisíce králíků nakupených na sebe a strkajících toužebně čenichy do ok ohrady. A ovšem země kolem nich všude udupaná a holá jako mlat. Neznáte náhodou tenhle obrázek?“

„Jak by ne, sám jsem ho do Lifu posílal a odtamtud si ho převzali Angličané,“ řekl s uspokojením. „S těmi australskými králíky máte pravdu, ale s argentinskou zvěří to bude asi trochu jiné.“

Měl pravdu, jak se později ukázalo. Pro tu chvíli byla naše rozmluva zakončena zřízencem paláce v modré uniformě Organizace spojených národů, který mě přišel upozornit, že naše porada už začíná. Stiskl jsem Storm-Johnsenovi chvatně ruku a po jeho sdělení, že už odpoledne letí do New Yorku, jsem mu popřál příjemnou cestu. Sešli jsme se opět náhodou a až za rok. Bylo to koncem června ve Vídni a Storm-Johnsen mi vyprávěl u ledové grenadiny na chodníku Mozartovy kavárny příběh neobyčejný a neuvěřitelný, který vám budu po něm opakovat.

I

PLÁN INŽENÝRA JAURAINA

Dvaačtyřicátá newyorská třída začíná u East Riveru, probíhá napříč celým manhattanským poloostrovem a protíná pravoúhle všech třináct avenue, které jdou od severu k jihu. Končí u Hudson Riveru s jeho nesčetnými přístavními hrázemi, u nichž kotví zaoceánští obři, jako Queen Mary a Queen Elisabeth. Je to jedna z nečetných manhattanských tříd, které mají dvousměrnou dopravu, jinak se však jen málo liší od svých skromnějších družek, udržujících dopravu v jediném směru. Začíná honosně u Paláce Spojených národů, jehož hlavní budova s dvaatřiceti patry nápadně připomíná krabičku od zápalek, postavenou na nejkratší stěnu a zasklenou na obou největších stěnách. Sláva Dvaačtyřicáté třídy rychle hasne, jak se přibližujete Hudson Riveru. Na jejím počátku jsou ještě nádherné mrakodrapy jako Chrysler Buildings, jejichž nesčetná okna září večer na protější Palác Spojených národů jako zlatá šachovnice, pak ještě přijde rozlehlé Ústřední nádraží, ale už za Devátou avenue máte dojem, že jste se náhle octli na periférii venkovského městečka. Krčí se tu ohavné jednopatrové domky, zbudované z červených cihel a jaksepatří ještě zohyzděné požárním schodištěm přilepeným zvenčí k fasádě.

Jeden z těchto domků najdete po pravé ruce, jdete-li k Hudson Riveru, a je druhý nebo třetí za Jedenáctou avenue. Je obklopen ze tří stran malou neužitečnou zahrádkou s několika vychrtlými keři a žlutohnědým zakrslým trávníkem. Na jeho nízkých, sešlých, věčně uzamčených dveřích je malá mosazná tabulka s nápisem, vyrytým v gotickém písmu:

COMMISSION-BUSINESS

J. W. BROWN

Sděluje, že pan J. W. Brown má komisionářství, což znamená, že je s to vám opatřit všelicos, od soupravy knoflíčků do manžet přes parcelu na Manhattanu až po obrněný tank poslední konstrukce se vším příslušenstvím. Iniciálky jména podnikavého pana Browna by mohly znamenat John William nebo James William, ve skutečnosti ale jde o Počáteční písmena křestních jmen Johann Wolfgang, která proslavil největší německý básník. Skutečně také děd nynějšího majitele firmy pocházel ze saského Krušnohoří a obě křestní jména byla v jeho rodě tradiční pro prvního mužského potomka. Jmenoval se Braun a byl tkalcem, ale stav ho neuživil, jako tak mnoho jeho druhů, a proto opustil někdy koncem minulého století svou vlast v bláhové naději, že v Americe musí každý zbohatnout. Poznal, že poctivá práce továrního dělníka je tam velmi špatnou cestou k zbohatnutí, a zemřel někdy na sklonku první světové války chudý jako kostelní myš, ale bohatý dětmi, které se přišly s ním rozloučit.

K jeho zármutku prvorozenec, Johann Wolfgang, chyběl mezi truchlícími potomky. Neměl čas, byl hlavním zástupcem velké textilní firmy a toho času pilně zaměstnán dodávkami expediční, armádě Spojených států, která se odebírala na západoevropské bojiště. Umírající otec mu odpustil tuto nepřítomnost – práce především, bylo. Vždy jeho heslo – a pak, kdo ví, snad tušil, že jeho syn položí základy k slávě jeho rodu? Kdysi se dlouho na něho zlobil, že rodné jméno Braun, zděděné po praotcích, zaměnil za americké Brown, a marné byly domluvy jeho vlastní ženy, že se obě jména stejně vyslovují.

Starý tkadlec se nemýlil, pokud šlo o jeho prvorozeného J. W. Brown si ušetřil hezké peníze a poměrně mladý si otevřel železářský obchod v témž malém domku, který jsme vám popsali. Postupně svůj závod rozšiřoval a Posunoval se s ním stále na východ, ke světlům slavné Páté avenue. Poněvadž peníze produkují zase peníze a Svobodný obchod je báječný prostředek na získávání peněz jiných lidí, dařilo se J. W. Brownovi utěšeně. Otvíral další obchody a byl ve svých snahách velmi účinně podporován nejstarším synem. Z jakési rodinné sentimentality se Brownové nikdy nezbavili malého domku na západ od Jedenácté avenue, i když v něm už dávno nebydleli. Brown II. nesmírně zbohatl na burze, což je jiný způsob, kterak se pod ochranou zákona zmocnit peněz bližních – a zlikvidoval všechny otcovy obchody. Pustil se do mnohem dalekosáhlejších podniků, skrytých pod skromným univerzálním názvem komisionáře. Jeden z jeho posledních úspěchů spočíval v pohotové dodávce zbraní jordánskému králi Husejnovi, který se cítil ohrožen na svém trůně sousedním iráckým převratem a takřka se slzami v očích přivítal tytéž anglické důstojníky, které krátce předtím pod nátlakem radikálního politického křídla neslavně vyhodil ze své armády.

Brown II. nezaznamenával vždy jen úspěchy. Různé jeho obchody byly také ztrátové a jeho choť, typická Američanka ze staré newyorské rodiny, ho obviňovala, že je tím vinna jeho nepraktická evropská povaha. Měla pravdu jen do určité míry. Hlavní příčinou některých nezdarů Browna II. byl jeho sklon k romantice a určitá touha po dobrodružství. Za tyto své vlastnosti snad skutečně vděčil staré domovině. Vždyť koneckonců to byla notná dávka dobrodružnosti, s kterou se jeho děd, neznající slovo anglicky, pustil přes „velkou vodu“ za vidinou blahobytu. Jisté je, že nebýt romantických sklonů Browna II., nebylo by asi došlo k návštěvě, o které vám budu hned vyprávět, a k celému podivuhodnému příběhu, který jsem označil jako „fantastickovědecký příběh z naší doby“. A určitým důkazem romantičnosti Browna II. byla i skutečnost, že kromě své oficiální kanceláře s daleko honosnějším titulem i vybavením, kterou měl na Lexingtonově avenue, přijímal mnohé návštěvy ve skromném domku, v němž byly položeny základy k bohatství rodiny Brownů.

Jednoho pozdního deštivého odpoledne na sklonku měsíce listopadu roku 1957 otevřel černý sluha Browna II. po dvojím důrazném zazvonění věčně uzamčené dveře domku na Dvaačtyřicáté třídě. Pod malou stříškou, nedostatečně kryjící proti šikmo šlehajícímu dešti, stáli dva muži v kožených kabátech, lesknoucích se vodou. Byla to nestejná dvojice, ačkoli oba byli stejně hubení. Jeden z nich byl dlouhán plavých vlasů a růžové pleti, s přívětivým úsměvem na rtech.

Druhý byl spíše menší než prostřední postavy, snědých tváří, černých, poněkud šikmých očí a mračivého pohledu.

„Master Brown nikoho už nepřijímá,“ hlásil černoch klidně a chystal se jim přibouchnout dveře před nosem.

„Počkej, černý proroku,“ řekl s úsměvem dlouhán a pohotově mu zabránil dovřít dveře tím, že vstrčil nohu za práh. „U nás dvou je to něco jiného, my jsme ohlášeni. Pusť nás dovnitř, vždyť prší, že by psa ven nevyhnal, a jdi říct master Brownovi, že si s ním přeje mluvit pan Dale a pan Jaurain. Dal bych ti navštívenku, ale právě mi došly.“

„Není potřeba,“ ozval se mrzutě jeho druh, „napíšu mu to na kousek papíru.“ Také to učinil, bručící černoch přijal od něho zdráhavě papír a s rukou štítivě odtaženou od těla ho nesl svému pánovi. Ten ho k jeho velkému údivu vyzval, aby návštěvníky vedl dále. Cizinci odložili v předsíni promoklé pláště a bez valných obřadů potřásli panu Brownovi rukou a usedli v jeho malé pracovně.

„Vy jste mi byl doporučen vedoucím inženýrem Westinghousenových podniků, mám zde jeho dopis,“ obrátil se Brown II. k menšímu z obou mužů. Ten se ušklíbl – což měl být patrně úsměv – a beze slova přikývl. Brown vyňal z kožené mapy dopis, a ačkoli jeho obsah dohře znal, rychle ho znovu pročetl. „Vynikl jste, jak se zdá, ve výzkumu magnetismu a polovodičů,“ pokračoval, nahlížeje do dopisu. Muž se znovu ušklíbl – zdálo se, že je skoupý na slovo – a přikývl. „Jmenujete se Jaurain, pracoval jste v laboratořích firmy v Schenectady a jste původu francouzsko-vietnamského.“

Tentokráte snědý mužík porušil svou zásadu mlčenlivosti.

„To je také v dopise inženýra Smithe!“ tázal se posměšně. „Ne, to jsou mé soukromé informace,“ odpověděl Brown s úsměvem. „Ale v dopise vedoucího inženýra je, že jste prováděl své soukromé pokusy a že jste přitom zkratoval a zničil největší impulsový generátor laboratoří, který dával napětí pět miliónů voltů.“

„Stará mašina, patřila do muzea,“ řekl opovržlivě inženýr. „Mohou být rádi, že jsem ji oddělal! Ostatně teď už nepotřebuji takovou archu úmluvy, sestavil jsem si generátor napětí z polovodičů a ten se vejde do kufříku.“

„Zdá se, že na polovodiče jste kapr, aspoň podle toho, co píše vedoucí inženýr,“ souhlasil Brown. „Jinak ovšem věru nevím, co s vaším vynálezem podniknout a k čemu je vůbec dobrý. Stejně vynálezy neleží v linii mých podniků.“

„Povím vám o tom pár slova potom vás bude informovat můj přítel Arne Dale,“ řekl Jaurain. „Tak zcela krátce. Generátor vysokého napětí je jen pomocný přístroj, hlavní na mém vynálezu je budič silných magnetických polí, sahajících do vzdálenosti mnoha set mil. Ještě jsem ho ani nijak nepojmenoval, ale na tom nezáleží.“

„Dobrá,“ vpadl mu netrpělivě do řeči Brown, „ale opravdu nevím, co s tím vaším vynálezem. Dá se to nějak zužitkovat vojensky?“

„Jistěže dá,“ odvětil živě Jaurain, „ale nad tím jsem si zatím hlavu nelámal. Mám jiný plán. Prozatím bude snad lépe, když předám slovo Arnovi.“

Brown přikývl, Dale zkřížil pohodlně nohu přes nohu, vypustil mocný oblak kouře ze své lulky a potom začal.

„Nevím, máte-li také o mně své soukromé informace, pro jistotu vám povím, kdo jsem a co jsem dosud podnikal. Jsem americký občan ze smíšeného manželství, otec byl rodák z Chicaga, matka je Švédka. Když jsem vystudoval kolej – kde jsem se, mimochodem řečeno, seznámil a spřátelil zde s Fredem – bylo mi, dvacet a Japonci právě podnikli útok na Pearl Harbour. Patřil jsem mezi nadšenou vlasteneckou mládež, hanebným útokem bez vypovězení války rozpálenou do žáru spravedlivého hněvu, a přes matčiny prosby jsem se šel rovnou přihlásit dobrovolně na vojnu. Prodělal jsem nejprve základní pěchotní výcvik, pak jsem se přihlásil k letcům a byl jsem přijat. Po dalším výcviku jsem byl zařazen do tichomořské eskadry a zúčastnil jsem se všech akcí souvisejících s postupným vytlačováním Japů z Pacifiku. Měl jsem z pekla štěstí, třikrát byl můj stroj sestřelen, ale pokaždé jsem se zachránil s padákem do našich linií a vyšel jsem ze všeho s několika odřeninami a vyvrtnutou rukou. Na konci války jsem byl leteckým poručíkem, a ještě dříve než jsem byl demobilizován, byl jsem přidělen k antarktické eskadře admirála Cruzena.“

„Aha, tady začíná vlastní příběh,“ řekl Brown s úsměvem.

„Tak jest!“ přisvědčil Dale. „Jak víte, byla to výprava s účely většinou strategickými. Měla zjistit, zda by nešlo nějak zužitkovat Antarktidu pro příští válku s našimi dosavadními spojenci, která už byla takřka na obzoru. Aby to tak moc nekřičelo, byla ke Cruzenovi připojena civilní zeměpisná výprava známého znalce Antarktidy, admirála Richarda Byrda, který také před lety první dosáhl letecky severního pólu. Jak víte, Antarktida je celá pokryta mohutným a nesmírně rozsáhlým ledovcem, který je prastarý, ale na této výpravě objevili Byrdovi letci naprostou zvláštnost. Jsou to oázy úplně bez ledu, s nahou skálou, a navíc ještě s jezírky, která za jihopolárního léta roztávají. Tento objev vzbudil značnou pozornost a samozřejmě se ihned usuzovalo na přítomnost radioaktivních látek, jejichž záření ohřálo led do té míry, že roztál. Ale už první zběžný průzkum, provedený s počítači radioaktivních paprsků, dokázal, že ta holá místa nejsou o nic víc radioaktivní než například naše alleghanské hory. A tak naděje na bohatá ložiska uranu a novou surovinu pro atomové pumy – pořádně zklamala.

Snad také víte, že dotyčné oázy – jak byly potom podobné oblasti nazvány – leží hlavně v Knoxově zemi, co však asi nevíte, je to, že bylo po nich pátráno i v jiném úseku Antarktidy, na nějž si Spojené státy rovněž činí nárok, totiž v zemi Marie Byrdové. Tento průzkum prováděli Cruzenovi vojenští letci a já jsem byl jedním z nich. Měl jsem tehdy dvoumotorového lockheada, rychlé výzvědné letadlo, a na palubě jsme byli čtyři. Já, můj zástupce a pozorovatel, seržant a také běloch, a pak dva černoši, radioman a mechanik. Jednoho dne jsme dostali za úkol propátrat strže málo známé horské oblasti za Rockfellerovým hřebenem, které byly na dosavadních Byrdových mapách jen velmi chabě zachyceny zakreslením dvou či tří nunataků, prorážejících z bílé ledové masy.

Vzlétli jsme za krásného únorového odpoledne se sluncem v zádech, ale když jsme letěli necelou hodinu a přehoupli se přes Rockfellerův hřeben, začal vynechávat levý motor a za několik minut zhasl úplně. S jedním motorem je člověku v takových končinách trochu úzko, a proto jsem se rozhodl k návratu. Co čert nechtěl, zbývající motor začal zlobit, sotva jsme obrátili, a ještě než jsme dorazili k horám, museli jsme se shánět po nouzovém přistání. Letěli jsme pět tisíc stop vysoko a letoun byl samonosný, takže jsme trochu času měli, a Frank – druhý letec – objevil v poslední chvíli příhodné místo. Byla to právě taková oáza s holou skálou a blízko ní se nacházelo ideálně rovné sněhové pole, na kterém se naše lyže zabrzdily, sotva jsme ujeli nějakých padesát yardů.

Proč jsme vítali zrovna takovýhle terén, když je tam všude ledovec, na kterém se dá přistát? Ono to není tak růžové, jak se zdá. Ledovec má četné trhliny, zdánlivě stmelené sněhovým mostem, o které: m nevíte, dokud si na něj nesednete se zatížením několika tun. Krátce před naším startem se probořil na takovém mostě jeden můj kamarád se stejným strojem. Sletěl tři sta stop hluboko a měl z pekla štěstí, že se trhlina směrem dolů zužovala, takže se v ní nakonec stroj zachytil nosnými plochami a podvozkem. Obě tyhle jeho části to kupodivu vydržely. Posádka prožila velmi dobrodružný únik, poněvadž byla odkázána sama na sebe, nepodařilo se jí dosáhnout z té trhliny spojení rádiem. A k jejich vzteku jim ještě lítali kamarádi, kteří je hledali, nad hlavou! Nikoho z nich ovšem nenapadlo, že dole pod nimi v úzké a takřka neviditelné trhlině jsou trosečníci. Bylo tam tehdy několik těžkých zlomenin a o ty není co stát.

Dobrá, tak tedy jsme v pořádku přistáli a mechanik začal hned ladit motory. Radioman mu pomáhal a druhý letec se šel trochu proběhnout na lyžích. Já jsem zakreslil podle předpisu na své mapě místo nouzového přistání, které jsme hned také ohlásili rádiem veliteli eskadry. Potom jen na sněžnicích jsem se vydal trochu na obhlídku. Vzal jsem s sebou malého geigera na lanku, tím byl každý letoun vyzbrojen, a namířil jsem k holé skále. Byla to černá rula, tu a tam žebrovaná sněhem, který se zachytil v trhlině, ale nic na ní nerostlo, ani hrst suchého lišejníku. Její rozloha nebyla velká, sotva čtvereční míli jsem to odhadoval. Mírně stoupala směrem k jihu, kde už zase přecházela do ledovce, který se oslnivě třpytil v paprscích ostrého slunce, klesajícího k obzoru. Namířil jsem tím směrem, ale bylo to dále, než jsem odhadl, a poněvadž terén stoupal, zahřál jsem se notně, než jsem dorazil k ledové hranici. Pocítil jsem důkladnou žízeň a začal jsem se shánět po sněhu. Ale led byl holý, a teprve když jsem se už hezkou chvíli rozhlížel, vypátral jsem úzkou trhlinu, vyplněnou sněhem. Byl řádně ztuhlý a odsekl jsem si z něho nožem několik soust do úst. Jak jsem se tak nožem rozháněl, sníh náhle povolil a celý ohromný kus pojednou z něho zmizel někde v hlubinách. Zřejmě tu musela být trhlina v samotné skále, protože ledový pancíř byl v těchto místech ještě poměrně tenký, deset či dvacet stop, na víc jsem to neodhadoval.

Štěrbina mě zaujala a umínil jsem si, že do ní spustím svého geigera. Měl jsem sto stop dlouhé závěsné lanko a stejně dlouhý kabel k sluchátkům.

Je samozřejmé, že jak jsem se potuloval po holé skále, spustil jsem přístroj a poslouchal jsem celou tu dobu. Ale kromě náhodných tiků od kosmického záření a trochu toho záření z ruly jsem neuslyšel ve, sluchátkách o nic víc, než co slyšíte nad obyčejným chodníkem z rulových kostek. Vida, trhlina a ve skále, spustíš tam geigera, řekl jsem si, a také jsem to provedl. Nebudu vás dlouho unavovat, řeknu jen, že už po dvaceti stopách začal geiger tikat jako divoký a v padesáti stopách se už úplně zalkl. Tam musela vystupovat ryzí uranová ruda přímo na povrch a pozdější průzkum, který provedli naši geologové nález jsem samozřejmě hlásil, hned jak jsme se vrátili na základnu ukázal, že je to nejčistší smolinec, jaký kdo kdy viděl.

Při geologickém průzkumu se stala nehoda. Trhlina byla úzká, takže jen s největšími potížemi z ní získali vzorky nerostů, a jak se ji snažili odstřelem rozšířit, došlo k náhlému sesuvu mohutných ledových tabulí směrem od jihu. Byly nepochybně už uvolněny a otřesy z výbuchů je prostě uvedly do pohybu. Jeden muž tehdy pod nimi zahynul a nikdy se nám nepodařilo vyprostit jeho tělo, které bylo v průzračném čistém ledu zcela dohře vidět. Místo s uranovou rudou nám zmizelo pod mohutnými masami ledu, tvrdého jako diamant. Pokusili jsme se o sondáže odrazem, a ačkoli to bylo vzhledem k četným zlomům v ledu trochu nejisté, vyšla přece jen jakási střední číslice dvou set až tří set stop. Naši inženýři vypočetli hned na místě, že uvolnění ledových mas za účelem získání přístupu k uranovému ložisku by si vyžádalo takového nákladu, že by těžba vzhledem k všem ostatním výdajům, způsobeným krutou zimou, odlehlostí Antarktidy od nejbližších obydlených míst a tak dále, byla naprosto nerentabilní, přestože uranová žíla je velmi rozsáhlá. A tak byl tento projekt nadobro puštěn ze zřetele.“.

„A vy myslíte, že já jsem chytřejší než vládní inženýři a proměním nevýnosný projekt ve výnosný?“ tázal se ironicky Brown.

„Já a Fred jsme o tom přesvědčeni,“ odpověděl letec s naprostou vážností. „Předám hned slovo Fredovi, jen ještě vám stručně povím něco o sobě. Po návratu z Antarktidy jsem dostal místo civilního letce u PAA a tam jsem působil až do letošního jara. Pak jsem měl nehodu, vlastně neštěstí. Když jsme nalétávali už na Idlewild, selhalo rádiové vedení z letiště. Byla hustá mlha a místo na betonové dráze jsme přistáli v East Riveru.“

„Tak vy jste byl ten letec, co přistál ve vodě?“ řekl překvapeně Brown. Dale se usmál. „Nebyl jsem právě v tu chvíli u řízení, ale tím se nechci nijak vychloubat, že bych byl přistál lépe. řada lidí tehdy zahynula, utopili se. Já měl úraz, rozseknutou lebku a postižený nerv levého oka.“ Brown si teprve nyní povšiml úzké bílé klikaté jizvy, která se táhla od obočí letcova až k vlasům. „Odnesl jsem si z toho trvale sníženou zrakovou schopnost a takového letce ovšem nemohla PAA potřebovat. Jsme naštěstí pojištěni, a tak jsem odešel s doživotní invalidní rentou tří set dolarů měsíčně. To je trochu málo pro pět lidí – jsem ženatý, mám dvě děti a živím ještě matku. Proto jsem byl velmi potěšen, když mi Fred při jednom našem nedávném rozhovoru vzpomněl na můj objev v Antarktidě a přitom pojal svůj senzační plán, o kterém vám nyní poví sám trochu více.“

Zatím se setmělo a pan Brown rozsvítil tlumené panelové žárovky. Rozhodl se zřejmě obětovat ještě více ze svého vzácného času, poněvadž zazvonil na černocha a poručil mu přinést whisky se sodovkou a sušenky. Dale odmítl, ale Jaurain si nalil trochu whisky a bohatou dávku sodovky, zřejmě k osvěžení hrdla na delší hovor. Jeho první otázka Browna velmi překvapila.

„Sledoval jste zprávy o sovětské družici – sputníku, jak jí začali říkat – mister Brown?“ tázal se Jaurain s úsměvem.

„Natolik jako každý Američan, litující, že náš stát s nejvyspělejší technikou na světě tu byl předstižen negramotnými barbary,“ řekl Brown upjatě.

Jaurainův úsměv se prohloubil. „No, tak velcí barbaři to nejsou, když nás dokázali předhonit v tak obtížném vědeckém a technickém problému,“ řekl suše. „Mohu vás ujistit, že jen samotné výpočty potřebné k uvedení družice na oběžnou dráhu jsou hezky složité. A vzpomeňte si, kolík nezdarů jsme měli jen s naší mezikontinentální střelou Atlas, a na té se nepožadují žádné zvláštní výkony. Ale nechme uražené vlastenecké ješitnosti a vraťme se k naší věci. Arne řekl správně, že bez odstranění ledovců, které zasuly uranové žíly, není ani pomyšlení na těžbu antarktického uranu a že to odstranění nesmí přijít draho, má-li se těžba vyplatit. Přišel jsem na způsob, jak to provést levně pomocí mého vynálezu.“

Brown se posadil rovně. „To jsem věru zvědav, jak to chcete zařídit!“ řekl s mírnou ironií.

„Hned se to dovíte. Co je to kosmické záření, víte, z čeho se skládá, asi také, jsou toho pořád plné noviny. Je v něm hodně elektronů nepříliš vysoké rychlosti, ty jsou sbírány zemským magnetickým polem a shrnovány k zemským magnetickým pólům. Kromě těchto elektronů posílá také Slunce vydatné proudy elektronů k Zemi, ale její magnetické pole je pro ně pastí. Zachytí je a shrnuje do pásů, které obtáčejí Zemi a odkud nikdy k Zemi neproniknou. Na tohle přišel už Árnův krajan, geofyzik Stormer, před první světovou válkou a pokusil se také dráhy těchto slunečních elektronů propočítat. Byl to nesmírně těžký úkol v době, kdy neexistovaly elektronkové počítací stroje, a tak se Stormer musil omezit jen na několik zvláštních případů, kdy bylo řešení zjednodušené. I tak z toho byla práce pro tucet počtářů na mnoho měsíců.

A teď přejdu k sovětské družici, k sputníku. Rusové toho uveřejnili o jeho vybavení velmi málo a také o výsledcích, které získali pomocí přístrojů, umístěných ve sputníku a hlásících samočinně v určitých přestávkách na krátkých rádiových vlnách, co naměřily. I to málo, co bylo uveřejněno, vyšlo jen v ruských vědeckých časopisech. Naštěstí umím dobře rusky a po delší námaze se mi podařilo rozluštit význam určitých signálů. A tu jsem zjistil, že geigery, které Rusové umístili ve sputníku, potvrdily existenci dvou velmi hustých pásem elektronů, nacházejících se v určité vzdálenosti od Země. První je asi dvě stě mil daleko, druhé něco víc než šest tisíc mil a hustota elektronů v obou pásmech je neobyčejně vysoká.

A teď už jsme u mého plánu. Pozměňte poněkud chod siločar zemského magnetického pole a zesilte je na přiměřených místech, a všechny tyhle elektrony vám začnou proudit na zemský povrch. Propočítáte-li správně sílu dodatečného magnetického pole, můžete zavést mohutné proudy elektronů na zcela určité vymezené oblasti. Například na ledovec, který kryje Arnovo ložisko. Led bude elektrony brzdit a pohlcovat. Každé brzdění má za následek teplo, ať už jde o praobyčejnou dřevěnou brzdu na kočáře, nebo elektron, letící rychlostí deset tisíc mil za vteřinu. Co se stane? Ledovec začne tát a bude jen otázkou krátkého času, že roztaje nadobro – ovšem na omezené ploše – a obnaží skálu s uranem. Je vám to jasné?“

Brownovi to bylo jasné, ale přesto zahrnul inženýra otázkami. Jaurain na ně trpělivě odpovídal a nakonec vytáhl z kapsy blok a začal pro větší názornost doprovázet svůj výklad výkresy. Seděli dlouho do noci a rozloučili se, teprve když obchodnický pan Brown stručně načrtl koncept vzájemné úmluvy. Podle ní přebíral veškeré financování podniku. V nejbližších dnech najme loď, která dopraví Jauraina, Dala a jejich pomocníky na místo, které Jaurain ještě blíže určí. Sám podnikne neprodleně všechny kroky potřebné k tomu, aby získal u vlády Spojených států důlní práva na místě, jehož zeměpisné souřadnice mu Dale přesně udal. O všechen zisk se budou dělit tak, že polovina připadne panu Brownovi a druhá polovina oběma přátelům.

Než se rozešli, vyřešili ještě problém menšího významu, přesto však důležitý, byl to název celého podniku. „Mělo by to být sice krycí jméno, ale takové, aby zasvěcený člověk poznal, oč jde,“ mínil Mr. Brown II. „Něco takového jako projekt Ashcan?“ nadhodil Jaurain. „Ashcan? Nádoba na popel? Popelnice? Co to u všech ďasů je?“ podivoval se finančník. „Není to tak špatně vymyšleno,“ vysvětloval inženýr. „Když něco spálíte, zbude popel, který se sbírá do popelnic. Když vybuchne jaderná puma, zbude radioaktivní popel, který se rozptýlí vysoko ve stratosféře. Jak a kde zkoumají teď veliké plastické balóny bez posádky, která posílá naše vláda na různých místech zeměkoule až do výšky 90000 stop. A celý ten podnik nazvali projekt Ashcan, projekt popelnice. Cizinci, který nezná náš jazyk, to zní tajemně.“

„Nebylo by špatné najít nějaký podobný název, ale bojím se, že to dá moc práce,“ soudil Brown II.

„Co byste řekli pojmenování projekt Scavenger?“ vmísil se letec do rozhovoru.

„Scavenger? Stírač?“ uvažoval Jaurajn. „To není špatný nápad…, i když už se ten výraz odborně používá v radiochemii. Chceme setřít z nebe elektrony a ze země ledovou horu.“

„Kromě toho to znamená také metař,“ smál se Brown II. „Dobrá, já souhlasím. Nezasvěcenec si bude myslet, že jde o nějaký nový podnik, který se zabývá čištěním šatstva nebo ulic.“

A tak bylo usneseno, že velkolepý plán inženýra Jauraina, který hluboce zasáhne do fyziky zeměkoule a panu Brownovi opatří nové milióny dolaru, ponese skromné jméno projekt Scavenger.

II

LEDOBOREC JASON

Právě o měsíc dříve, než došlo k událostem vyprávěným v minulé kapitole, vnořil ledoborec Jason poprvé svou příď mezi talířovitý řídce roztroušený led. Bylo šest odpoledne podle světového času, a přes tuto hodinu, na poslední dny října pokročilou, slunce stálo ještě dosti vysoko na severním nebi, protože loď se nacházela v tu dobu už pod šedesátou jižní rovnoběžkou. Ta místa oceánu, do nichž se slunce chystalo pohroužit, byla prosta ledu, zato však před přídí Jasonu se drobné nevysoké kry, pokryté sněhem, shlukovaly v rozlehlejší ledová pole, která se pod tlakem ostrého jihovýchodního větru co chvíli rozpadávala opět v menší útvary. Nebe bylo modré, bez jediného mráčku, a vzduch chladný, ačkoli lihový teploměr se stodílnou stupnicí, visící zvenčí na přední stěně kajuty velitelského můstku, neklesl ještě pod nulu. Před hodinou se setkali s malým hejnem modrých velryb, které zmizely ihned, jakmile zaslechly hluk lodního stroje. Od té doby bylo moře bez známky života a také ve vzduchu nespatřili jediného ptáka od chvíle, kdy minuli Macquariovy ostrovy.

Paluba byla prázdná až na dva muže lodní hlídky, zachumlané do svetrů a šál. Procházeli se po celé délce lodi, zívajíce nudou, a vzali s uspokojením na vědomí šest úderů palubních hodin, ohlašujících, že budou za hodinu vystřídáni. Mladý poručík, který jim velel, dlel v mapové kabině za velitelským můstkem. Zanášel do mapy druhou denní polohu lodi, kterou právě vypočítal. Nebyl sám, dva muži seděli u úzkého dlouhého stolu, táhnoucího se téměř přes celou kabinu. Jeden z nich, starší a prošedlých vlasů, si prohlížel se zájmem křížek, vyznačený poručíkem na mapě, s hodinou a datem v závorce. Druhý muž, mnohem mladší, vyklonil svou židli nebezpečně na dvou nohách dozadu a s rukama v kapsách pohlížel k nízkému bílému stropu kabiny, k němuž vysílal ze své lulky pravidelné šedomodré obláčky kouře. Měl husté černé vlasy, ničím nekryté, a plný rudý obličej, rozšířený přívětivým úsměvem. Jeho přátelé o něm tvrdili, že se tváří vážně, jen když spí. Jmenoval se Robert Springs a byl geofyzikem námořní observatoře v Christchurchi na Novém Zélandě, kam patřil i vládni ledoborec Jason.

„Držíme se přesně sto šedesátého východního poledníku a v osmnáct nula nula jsme byli na šedesátém prvním stupni a třiceti minutách jižní šířky. Půjde-li to takhle dále, jsme za tři dny u cíle,“ prohlásil s uspokojením poručík, zapaluje si cigaretu. Šedovlasý muž, ledový pilot, přidělený Jasonu pro tuto plavbu, potřásl nedůvěřivě hlavou.

„Nesouhlasíte se mnou, Higginsi?“ tázal se poručík s přívětivým úsměvem. Než mohl oslovený odpovědět, ozvalo se hlučné zaklepáni na dveře kabiny a po poručíkově výzvě ke vstupu vešel menší muž velmi tmavé pleti, udržující s námahou v rovnováze velký podnos s čajovou konvicí a příborem, ačkoli je loď jen mírně kolébala. Springs se vymrštil ze židle a spěchal mu na pomoc. Podařilo se mu dostat vše bez úhony na stůl – podnos byl ostatně rozdělen na příhrady, takže se nádoby nemohly tak snadno převrhnout – a začal nalévat čaj do šálků.

„Tři pryč, Freddie, a čaj pijeme v Christchurchi teprve o čtvrté, to už jsi zapomněl?“ řekl s mírnou výčitkou, nepřestávaje se usmívat.

„Lituji velice, master Bob, ale zpozdil jsem se o deset minut,“ omlouval se muž. Roztáhl ústa v přívětivý úšklebek a ukázal dvě řady krásných velkých bílých zubů, které zasvitly v temné tváři.

„Zpozdil o deset minut?“ podivoval se mladý muž. „Řekni raději, že tu jsi o padesát minut dřív. Nevadí, čaj nám bude stejně chutnat!“

„Mám čtyři a jedenáct minut a je to přesný čas podle hodin na věži naší observatoře.“ Muž mluvil pomalu a s určitou námahou, jako by si musil vzpomínat na jednotlivá slova, avšak celkem správně. I jeho „h“ byla na svých místech.

Springs se hlučně rozesmál. „To je právě to, že máš přesný čas podle Christchurche, milý příteli! My jsme teď ale o nějakých dvacet stupňů dál na západ a máme o hodinu méně. Zřejmě jsi nevzal na vědomí, že země je kulatá. Utíkej za Jimem, ten ti o tom poví celé legendy.“ Černý muž naslouchal jeho řeči s ústy úžasem pootevřenými a bez dalších slov uposlechl jeho výzvy. Poručík se dal do smíchu, ale Higgins se ozval s netajeným opovržením: „Kde jste sebral toho křováka, mister Springsi? Když se můj děd přistěhoval na Tasmánii, stříleli je tam bílí osadníci jako veverky.“ Z rudé tváře Springsovy zmizel úsměv a také poručík zvážněl. „Mýlíte se ve svém přirovnání,“ řekl zvolna Springs, „veverky mívaly určité doby hájení, kdy se po nich střílet nesmělo, domorodci na Tasmánii nikoli. Nechlubil bych se s tím, být potomkem bílého kolonisty z těch časů.“

Pilot se chystal k ostré odpovědi, ale poručík rychle zakročil. „Zůstal jste mi dlužen odpověď, Higginsi,“ řekl s přízvukem, který byl poněkud velitelský. Higgins měl jen poddůstojnickou hodnost. „Proč bychom nemohli být do tří dnů u cíle?“.

Higgins se sebevědomě usmál. „Znám tohle moře jako svou kapsu. Plavil jsem se po něm jako výrostek ještě se starým Shackletonem. Můžeme být rádi, že jsme nenarazili na plovoucí led už nad šedesátou rovnoběžkou, ačkoli je tu právě jaro. Tohleto ještě nic není, uvidíte, že než uteče čtyřiadvacet hodin, nažene nám ten protivný vítr do cesty celá ohromná ledová pole, mezi kterými si Jason hezky zakličkuje. Ten váš ostrov IGY-7 leží v souostroví Ballenyho, že? A to se táhne skoro přesně podle jižního polárního kruhu a valnou většinu roku je lodím nepřístupné.“

Poručík se nechtěl dát porazit. „Dobrá, ale právě včera hlásilo rádio, že Ob, který plul na sovětskou základnu Mirnyj, minul bez potíží nejzápadnější ostrov Ballenyho skupiny.“

Pilot pokrčil nedůvěřivě rameny. „Zde se mohou poměry změnit v jediném okamžiku, uvidíte sám.“

„Znáte Ballenyho ostrovy?“ tázal se Springs poručíka. Poručík zavrtěl s úsměvem hlavou. „Nikdy jsem tak daleko nepronikl, moje nejzazší dosavadní meta byly Macquariovy ostrovy. O souostroví Ballenyho vím jen tolik, co jsme se učili v námořní akademii, a toho je žalostně málo. Je to pásmo sopečných ostrovů, které objevil Balleny, kapitán velrybáře Kempa, asi před sto dvaceti lety, když tu lovil velryby. Jsou Prý tam sopky až deset tisíc stop vysoké.“

„To je právě důvod, proč nás tam komise mezinárodního geofyzikálního roku posílá,“ řekl Springs, na jehož tvář se opět vrátil úsměv. „Náš hlavní úkol je měřit kosmické záření na dvou stanicích. Jedna bude nízko u moře, druhá pokud možno nejvýše, na některém sopečném kuželu. Proto jsme také vzali s sebou helikoptéru. Ostrovy leží poměrně blízko jižního magnetického pólu a to má pro náš úkol velkou cenu.“.

Zatímco se konal v mapové kabině tento rozhovor, snažil se v podpalubí Jim zasvětit Freddieho do tajemství proměnlivého času. Oba muži byli společného původu, oba pocházeli z australského buše a byli tedy „křováky“, jak označil opovržlivě Freddieho ledový pilot Higgins. Byl však mezi nimi určitý rozdíl. Jimův otec byl nemanželský míšenec. Jeho bílý otec ho sice za svého syna neuznal, ale pomohl mu k městské policii v Melbournu. Tak se stalo, že Jim vyrostl v daleko lepších poměrech než valná většina australských domorodců. Učil se velmi dohře jako mnoho jiných hochů z jeho rasy, a pronikl dokonce i do jakési vyšší přípravky, kde byl pohromadě s bělochy.

Odtud se čerpaly pomocné nižší kádry pro nejrůznější zaměstnání. Jim Driver se dostal jako laborant nejnižší třídy do melbournského oceánografického ústavu a odtamtud byl dán k dispozici oceánografickému ústavu v Christchurchi, když se tam připravovala výprava na ostrov IGY-7. V Christchurchi byl přidělen Springsovi a obdržel tříměsíční instruktáž. Na rozdíl od jeho melbournského šéfa zacházel s ním Springs velmi lidsky a Jim k němu neobyčejně přilnul.

Současně s Jimem byl výpravě přidělen i jiný domorodý zaměstnanec melbournského oceánografického ústavu, Freddie Mate. Freddie byl čistokrevný „křovák“, podle názvosloví pilota Higginse. Na obou místech byl zaměstnán jako výpomocný laborant a kuchař. Těžko říci, které z těchto dvou povolání zastával hůře. Když Bob Springs pojídal jeho pudink, soudil, že je přece jen lepší laborant než kuchař, když ale Freddie v přemíře horlivosti – a nikdy ve zlém úmyslu něco v laboratoři rozlil, rozbil nebo pochroumal, umiňoval si, že přece jen omezí jeho činnost výhradně na kuchyni. Celkem však byl s ním i tak spokojen, poněvadž oceňoval jeho dohrou vůli. Zato velmi přísným soudcem Freddieho byl Jim, pyšný nejen na své vědomosti a laboratorní zkušenosti, ale i na bělošskou krev ve svých žilách.

„Je to ubohý nevědomý nigger, ale já ho vycvičím,“ řekl jednoho dne Springsovi, když se ho tázal, jak je spokojen se svým pomocníkem, a velmi ho tímto sebevědomým výrokem pobavil. Teď právě měl se svým výcvikem velké potíže. Pomocí pomeranče a stropní žárovky se snažil ve společné kajutě Freddiemu vysvětlit, jak se střídá na Zemi den s nocí, když se Země otáčí kolem své osy. Musil vyvinout velké úsilí, než Freddie pochopil, že různá místa zeměkoule mají poledne v různou dobu, ale nadobro ztroskotal, když se snažil vysvětlit, co je to datovací mez. Freddie nepřipustil, že na jedné straně podivně lomené čáry, nakreslené na mapě, může být neděle a na druhé straně už pondělí. Prohlásil to za kouzlo bílých mužů a litoval lidi, žijící na „pondělní straně“, že nemají nikdy neděli, nejpříjemnější den v týdnu, kdy se nic nedělá.

„Jsi přece jen hloupý nigger z buše!“ mávl nakonec Jim beznadějně rukou a setřel si pot z čela.

„Jsem,“ souhlasil Freddie s dobráckým úsměvem, „ale nechtěl byste se radši napít čaje, master Jime?“ Ve své duši nebyl tak pokorný, jak se zdál. Vzpomínal s utajeným uspokojením, jak to vyhrál nad Jimem, když je jednou master Springs vyzval na prostorném nádvoří christchurchského ústavu, aby mu předvedli pověstné umění australských domorodců, vrh bumerangem. Zakřivený kus dřeva, kterým on hodil, zasáhl přesně cíl označený Springsem a vrátil se k nim zpátky, zatímco Jimův bumerang se odchýlil od předepsaného směru o celou čtvrt kruhu a rozbil okno přízemní laboratoře. Springs nad tím dlouho kroutil hlavou a potom usoudil, že civilizace ničí vrozené schopnosti domorodců.

Jason pokračoval na své plavbě přesně k jihu, ale už v poledne příštího dne se splnila Higginsova předpověď.

Drobné kry se stmelily v ledová pole, která vítr hnal proti ledoborci. Jason se mezi nimi proplétal a kormidelník stále měnil směr jeho pohybu podle telefonických rozkazů, které udílel Higgins z vraního hnízda. Kry nebyly příliš silné a Jason by je byl zdolal přímým náporem, ale kapitán usoudil, že by to stálo mnohem víc nafty než klikatá plavba a ledový pilot s ním souhlasil. Za krátké noci se objevily první ledové hory podivných tvarů, které si Freddie prohlížel s bezmezným úžasem. Vzduch se citelně ochladil a teploměr klesl na deset stupňů pod nulou. Jason plul velmi pomalu a o půlnoci dal kapitán úplně zastavit stroje. Bylo slyšet tiché praskání ledové tříště, počala hned tvořit na bocích lodi.

S východem slunce se oteplilo a tenký led, který uzavřel Jason v jeho kanálu, povolil při prvním náporu strojů. Loď couvla a rozjela se se zvýšenou rychlostí proti ploché nízké kře, která jí uzavírala cestu k jihu. Ozval se tupý, málo hlasitý zvuk a čistá sněhová plocha se rozdělila temnou klikatou čárou volného moře. Jason do ní vplul a rozšířil ji svými vypouklými boky. Zápas s ledem pokračoval po větší část dne. Rychlost lodi podstatně klesla a za druhé odpolední hlídky se Jason už jen plížil mezi ledovými poli, která vůčihledě sílila. Kapitán chtěl dát na noc loď zastavit, ale pilot mu to rozmluvil.

„Teď ještě led zmůžeme, ale kdo ví, jak to bude dál,“ tvrdil. „Z vraního hnízda je vidět všude na jihu led, kam až triedr dohlédne! Letošní jihopolární léto je jedno z nejhorších, jaká jsem zažil. Ještě nikdy jsem nepotkal tolik ledu už za šedesátou jižní rovnoběžkou. Od něho nám také tolik poklesla teplota. Ostatně nevím, proč jste si vybrali právě říjen pro plavbu Jasonu? To není nejvhodnější měsíc, v lednu jsou podmínky pro plavbu daleko příznivější.“

„Já jsem si říjen nevybral, ten si naplánovala komise mezinárodního geofyzikálního roku,“ odpověděl mrzutě kapitán. „Uděláme tedy, jak si přejete.“ Na příď Jasonu byly postaveny dva mohutné reflektory a při jejich světle se ledoborec probíjel dále k jihu. Noc ostatně nebyla dlouhá. Krátce po půlnoci se objevil na jihu při obzoru zelenavý přísvit, který pomalu postupoval k nadhlavníku. Nebylo to klidné světlo, chvělo se, sláblo a zase sílilo a měnilo svůj tvar i barvu. Ze zeleného pásu vystřelily červenavé a žlutozelené paprsky vzhůru a spojily se v klikaté pruhy přecházející v barevné klíny, které zaplavily většinu jižní oblohy. Byla to první polární záře, kterou posádka Jasonu na této plavbě spatřila, a paluba, lodi byla oživena diváky, přestože vál ledový vítr od jihu a hodina byla pokročilá. Mezi nimi byli i oba australští pomocníci Springsovi, Jim a Freddie. Každý z nich se choval jinak. Jim si prohlížel krásnou hru světla a barev jako něco samozřejmého, poněvadž jeho velitel, Bob Springs, stojící opodál, nedával najevo žádné vzrušení a Jim řídil své chování vždy podle něho. Zato Freddie se nesnažil potlačit své pocity. Polární záři nikdy v australském buši nespatřil, a mihotavé světlo vzbudilo v něm zpočátku strach. Když však viděl, že všichni bílí lidé kolem něho se chovají tak, jako by se nedělo nic zvláštního, přestal se bát a začal dávat nepokrytě najevo svůj obdiv nad nebeským ohňostrojem.

„Líbí se ti to Freddie?“ tázal se s úsměvem Springs, který si povšiml jeho nadšení.

Freddie horlivě přikývl. „To se u nás nikdy nevidí,“ řekl zaujatě. „Ne s takovou nádherou, to máš pravdu,“ přisvědčil Springs. „Jinak ale se i u nás ukáže občas polární záře, jenže její světlo bývá slabé a v záři městského osvětlení zanikne nadobro. Venku ve stepi jsou někdy vidět svítící oblaka, toho sis nikdy nevšiml?“ Freddie přisvědčil, ale soudil, že to zdaleka, nebylo tak hezké. Jeho dotaz, kdo to tam nahoře ta světla zapaluje, přivedl Springse do značných rozpaků. Jim zbystřil sluch. Třebaže se tvářil, jako by ho něco takového jako světla na nočním nebi nemohlo přivést z rovnováhy, byl jimi stejně uchvácen jako Freddie a byla mu stejně hádankou.

Springs si rozpačitě hrábl rukou do svých hustých vlasů. „Jo, tohleto ti vysvětlit, to bude oříšek,“ bručel rozpačitě. Vzpomínka na školní pokusy s induktorem mu dala šťastný nápad. „Viděl jsi u mě v laboratoři takový menší válec, který měl nahoře svorky, v nich dráty a mezi těmi dráty přeskakovaly jiskry?“ tázal se Freddieho. Ten se na okamžik zamyslil, ale pak horlivě přisvědčil. „Viděl, a taky skleněné trubičky, které se pověsily na ty dráty a svítily modře a fialově a taky žlutě, ale když se z těch drátů sundaly, tak v nich nic nesvítilo,“ rozpomínal se pomalu.

„To byl induktor a Geisslerovy trubice,“ poznamenal sebevědomě Jim.

Springs utajil úsměv – učenost jeho laboranta byla často předmětem jeho tiché zábavy, protože Jim mnoho věcí popletl. Tentokrát měl však pravdu a byl také za svoje vědomosti pochválen, „vidíš Freddie,“ obrátil se Springs k pomocnému laborantovi a kuchaři, „tam nahoře se děje něco podobného jako v tom induktoru a výbojových trubicích. Induktor vyrábí elektřinu – to jsou ty jiskry, které přeskakují mezi jeho dráty, když mezi nimi jé jen vzduch. Tady vyrábí elektřinu Slunce a posílá ji k nám, na Zemi. Když dám mezi svorky induktoru trubičky naplněné různými plyny, svítí trubičky světlem, které má různou barvu, podle plynu, co je uvnitř. A tady zase elektřina ze Slunce rozsvítí vzduch, který je vysoko nad námi.“

Freddie poslouchal tento výklad s rostoucí a netajenou nedůvěrou. Dobrá, vy říkáte, master Bob, že to slunce nám posílá elektřinu a ta rozsvítí vzduch vysoko nahoře, ale vždyť teď slunce vůbec není vidět, dávno už zapadlo, jak by se ta elektřina mohla z něho k nám dostat? Springs upadl viditelně do rozpaků a Freddie, který si dohře povšiml výrazu jeho obličeje, se zatvářil vítězně. Má master Boha moc rád, ale nedá si od něho jen tak něco napovídat. I Jim se zahleděl na mladého geofyzika s netajeným očekáváním. Freddie má pravdu, jak se může dostat elektřina ze Slunce na Zeni, když je Slunce pryč? Springs si právě lámal hlavu, jak vysvětlit co nejprostším a nejsrozumitelnějším způsobem oběma mužům vliv magnetického pole zemského na elektricky nabité částice vysílané Sluncem na Zemi a vyvolávající ve vysokých vrstvách atmosféry, kde je vzduch už velmi zředěn, polární záři, když ho Higgins vysvobodil z rozpaků.

„Uvázli jsme a pokusíme se roztrhat led amonitem, nepůjdete sena to podívat, mister Springs?“ volal přes rameno, pospíchaje k můstku, který právě dva lodníci spouštěli na led. Za ním nesli dva muži malé podlouhlé bedničky označené rudým znamením, že je uvnitř třaskavina. Bob uvítal jeho výzvu a také oba australští domorodci se připojili. Sníh, ztuhlý mrazem, chrupal pod nohama. Nebyl příliš, hluboký a námořníci, pracující se špičáky na vyhloubení otvorů pro nálože, se záhy dostali k tvrdému ledu. Na něm jejich práce uvázla, led byl tvrdý jako skála a povoloval jen neochotně útoku oceli. Mužům se perlil pot po čele a záhy odhodili těžké svetry, které natáhli před odchodem z lodi. Byli vystřídáni čerstvými silami po půlhodinové práci a díla se zúčastnil i Springs s oběma svými pomocníky.

„Nechtěl by ses ohánět lopatou a motykou, co Freddie?“ volal vesele na Australana.

„Ne, master Bob,“ odpovídal Freddie, ustávaje ochotně v práci.

„Lepší práce je u plotny, u mých pánví, nebo v laboratoři, u těch lesklých malých přístrojů, co běhají samy.“ Springs pochopil, že míní bubny s registračním papírem, poháněné hodinovým strojem, a usmál se. Ledový pilot Higgins se právě vracel z obhlídky ložisek pro nálože a při pohledu na Freddieho, který stál nečinně s přívětivým úsměvem v široké tváři, se zaškaredil. „Tak co, černá kůže, to se to odpočívá, viď? To je jinší práce než vařit čaj, he?“ Provázel svá slova rýpnutím do boku. Mělo činit dojem přátelského štulce, ale bylo tak silné, že Freddie, opírající se jednou nohou o špičák, upadl.

Ze Springsovy červené tváře zmizel úsměv. „Dobře jste to řekl, Higginsi, tohle není Freddieho džob a můj také ne, zkusili jsme jen, jak je led tvrdý. Složte to tu, hoši, jdeme vařit čaj!“ Higgins se zamračil. Beze slova se otočil k Springsovi zády a odcházel k další skupině, zatímco oba muži z buše ochotně odevzdávali své nástroje námořníkům, kteří přišli na Springsovo zavolání. „Už vám moc té práce nezbude, to hlavní jsme udělali sami“ řekl Jim sebevědomě k muži, který ho přišel střídat.

„Se mi zdá, že jsi se moc nepředřel, černej krasavče!“ ušklíbl se lodník. Rozmáchl se špičákem a málem udělal přemet, nepřipraven na tak velkou hloubku ložiska. Jim se dal do vítězného smíchu. „To sem blázen, ta černá kůže nelhala, Patriku,“ obrátil se zahanbený muž svému společníkovi. „Vypadá to, že si černouškové opravdu zamakali!“

Freddie uvařil čaj pro Springse – nezapomínaje ovšem ani na sebe a na Jima – a šel se podívat na palubu, jak práce pokročila. Muž na hlídce mu, řekl, že už je všechno hotovo a že za chvilku začne odpal. Ukazoval na kabel, tenkou černou čáru, která se klikatila po bílém sněhu a místy se zcela ztrácela pod jeho nánosem. Freddie přikývl. S napětím očekával výbuchy a ujistil se, jestli nemohou kusy roztrženého ledu vylétnout až na palubu a poranit je. Muž mínil, že ne, ale přesto souhlasil s Freddiem, že bude lepší přikrčit se pod břicho motorové bárky zavěšené nízko nad palubou, aby byl člověk hezky seshora skryt. Co potom následovalo, bylo pro oba velikým zklamáním. Výbuchy byly tak ztlumeny silným ledem, že slyšeli jen řadu slabých tupých úderů, následujících v desetivteřinových přestávkách po sobě. Ani kus ledu neodletěl z míst, kde třaskavina vybuchla. Zdálo se, že úmorná práce byla k ničemu, jak mínil muž na hlídce.

„To sem si moh stoupnout až k tomu, že jo?“ prohlásil Freddie s dobráckým úsměvem. Do ticha polární noci zazněl zvonek ze strojovny. „Ba ne, vono se to povedlo, dávají znamení k jízdě, slyšels zvonek?“ obrátil se námořník k Freddiemu. Australan přikývl. „Led prasknul, koukněte se na ty černý čáry, co se v něm nadělaly!“ Ukazoval na rovné temné místy se lomící pukliny. Lodní trup se mírně rozechvěl otřesy parního stroje. Jason couvl v kaluži volné vody, která zůstala za jeho zádí, a pomalu se rozjel proti ledovému poli. Narazil slabě přídi na led, porušený na několika místech, a kra se rozpadla. Kusy ledu, veliké jako stůl, pozbyly opory a převrátily se pod nárazem boků Jasonu. Voda vysoko vyšplíchla a ledoborec se zvolna rozjel k jihu.

III

OSTROV IGY-7

Poručík musel doznat, že se ve svém odhadu zmýlil a že pravdu měl starý zkušený ledový pilot. Trvalo to ne tři dny, ale plných osm dní, než hlídka ve vraním hnízdě ohlásila Ballenyho ostrovy ve vzdálenosti asi deseti mil na jižním obzoru. Tratily se v mlhách a bylo potřebí zkušeného námořnického oka a dobrého triedru, aby člověk poznal v těch nepatrných šedých, jen slabě od okolí se odrážejících skvrnách, skupinu ostrovů. Jason zamířil k nejzápadnějšímu z nich, který obdržel na mapách mezinárodního geofyzikálního roku označení IGY-7. Až dosud neměl žádné jméno a komise mezinárodního geofyzikálního roku se nijak nenamáhala, aby mu nějaké našla. Označila ho prostě anglickou zkratkou mezinárodního geofyzikálního roku a číslicí 7, která se vztahovala k počtu pozorovacích stanic, zřízených mimo vlastní jihopolární pevninu. Posádka Jasonu mu říkala stručně podle výslovnosti těch tří písmen „ostrov Ajdžívaj“ a domorodí pomocníci Springsovi, kteří si s anglickou mluvnicí příliš hlavu nelámali, měli za to, že Ajdžívaj je jméno nějaké proslulé osoby, podle níž byl ostrov nazván. Znělo hezky a byli s ním zcela spokojeni.

I kdyby nebyla hlídka ohlásila blízkost ostrovů, mohli na ni všichni soudit ze života, který se objevil ve vzduchu. Nad lodí se míhala bílá břicha a tmavé nebo šedé letky nesčetných ptáků, malých, větších i takových, kteří měli docela úctyhodné rozpětí křídel. Higgins o nich tvrdil, že to jsou albatrosové a že dokážou bez přestávky letět z Antarktidy na Nový Zéland a mohou si to rozdat s každým čtyřmotorovým turbovrtulovým letadlem. Poručík i Springs mu mírně odporovali soudíce, že albatros si cestou obstará „mezipřistání“ prostě tím, že si odpočine na moři, ale jinak ochotně poslouchali jeho výklad o ptácích, kteří křižovali za ohlušujícího skřeku nad lodí a – jak se zdálo. – nejevili před lidmi žádný strach. Byly tu alky a alkouni, všudypřítomní rackové v čele s buřňákem velikým, mořské vlaštovky, vodní slípky a divoké kachny, ha i kormoráni.

„Tuhle ptačí havěť jsem viděl už na Macquarioých ostrovech, a k tomu ještě davy všech možných tučňáků“ prohodil poručík.

„Tučňáky uvidíte na tom vašem ostrově také, teď ovšem ještě ne, letecky se nemohou s ostatními měřit“ řekl pilot. „Drží se většinu, roku na zemi, ale jdou také na moře, jenže nad ním nelítají, plavou, a hezky rychle.“

Byl mimořádně krásný den, nebe bez jediného mráčku, moře volné, kam až pohled dosahal, a jen mírný vítr. Zdálo se, že léto jižní polokoule konečně slaví svůj příchod do těchto končin. Krátce před polednem byl Jason vzdálen už jen mí1i od svého cíle. Ostrov se táhl před nimi od východu k západu a v čistém vzduchu bylo možno pozorovat každou jeho podrobnost. Kapitán s ledovým pilotem byli rádi. Měli k dispozici jen velmi stručnou mapku, kterou nakreslila kterási argentinská výprava dávno před druhou válkou, a na té chybělo téměř všechno. Oba sopečné kužele, z nichž jeden zakončoval ostrov na východě a druhý na západě, byly správně zakresleny, jinak ale mapa břehů poskytovala jen málo podrobností. Široká zátoka na severní straně ostrova na ní sice byla, ale všechny údaje o hloubce dna chyběly. Higgins ostatně měl za to, že by v ní nebyli chráněni před nápory plovoucích ledů, které tu mořský proud velmi často přiháněl od východu. Kapitán s ním souhlasil tím spíše, že zátoka ležela dosti daleko od západní hory, vyšší z obou a určené za tábor. Jason se pomalu vydal na objížďku ostrova směrem k západu. Plul asi půl míle od břehu a mohl si takovou blízkost klidně dovolit, protože samočinný ozvěnový hloubkoměr tu hlásil hloubky větší než sto provazců a břeh byl většinou prost ledu. Překvapivě málo ledu a sněhu bylo i na ostrově, ale Higgins soudil; že jižní strana, vystavená útokům sněhových orkánů od točny, bude vypadat zcela jinak.

Ukázalo se, že měl pravdu. Když Jason minul na velmi malou vzdálenost tupý skalní mys, jímž ostrov končil na západě, a začal obeplouvat jižní břeh, narazil velmi záhy na silný led, který se táhl, kam až oko dohlédlo.

Ostrov tu vyhlížel zcela jinak než na severní straně. Sopečný kužel jehož severní, mírně klesající svah byl jen místy žebrován sněhem usazeným v roklích spadal tu příkrými, ledem pokrytými útesy. Led a sníh, sahaly až k samému vrcholu rozeklanému v nepravidelný kruhový hřeben lemující sopečný jícen.

„Zdá se, že už je dávno vyhaslá,“ prohodil poručík k Springsovi, prohlížeje si pozorně vrchol sopky triedrem.

„To bych jen tak beze Všeho neřekl, sopkám nelze nikdy věřit,“ odpověděl živě Springs. „A tady v Antarktidě jsou činné sopky. Ross tu našel dva soptící krátery dále na jihu a nazval je podle svých lodí Erebus a Teror. Když potom za nějakých sedmdesát let k nim připlul Shackleton, vypadaly stejně nevinně jako tahleta potvůrka. Jakpak je asi vysoká?“

„Argentinská mapka říká, že devět tisíc stop, ale bude to asi o něco méně, lidé z Jižní Ameriky rádi přehánějí,“ mínil poručík. Springs se usmál. „Tu horní stanici stejně musíme založit na severní straně, tam se také asi dá kužel dosti pohodlně zlézt, jak se zdá,“ řekl.

Kapitán mezitím usoudil, že nemá smysl pokoušet se o další průzkum jižních břehů ostrova, protože nikde neviděl pro Jason možnost proniknout ledem bez větší námahy. Dal můstkovým telegrafem rozkaz do strojovny a muži u kola poručil obrátit o sto osmdesát stupňů. Loď zmírnila rychlost, a poslušna kormidla, začala se vracet táhlým. obloukem. Brzy potom, když objeli západní mys, objevili takřka přímo pod sopečnou horou úzkou zátoku, která se postupně rozšiřovala a sahala asi půl míle do nitra ostrova. Břehy tu spadaly mírně k moři a pozvolna stoupaly směrem do vnitrozemí.

„Místo jako stvořené k přistání,“ radoval se kapitán. „Jak to, že jsme je přehlédli, když jsme pluli na západ?“

„Nic divného, přišli jsme od východu a zátoka, vlastně záliv se otvírá k západu. Od východu ji zakrývá tamta skalka,“ ukazoval Higgins. Záliv nebyl prost ledu, jak se ukázalo, když do něho opatrně, vpluli. Led pokrýval skoro dvě třetiny jeho plochy a zdál se velmi silný zejména u západních břehů. Higgins usoudil, že v těch místech určitě unese traktory, a tak připoutali Jason dvěma pevnými ledovými kotvami k ledovému poli ve vzdálenosti asi dvou set yardů od břehu. Po obědě, který byl tentokrát opožděn, měli začít s vykládáním.

Freddie se nehnul z přední paluby, odkud pozoroval ostrov a všechny jeho projevy života, dokud ho ostrý pocit chladu nezahnal do jídelny. Sotva však skončil jídlo, hrnul se zpátky na palubu, kde právě zavládl čilý ruch. Námořník ho odstrčil stranou s dobromyslně hrubiánskou poznámkou, „Nepleť se nám tady, černej proroku!“ a Freddie jeho výzvy rád uposlechl. Z dolní paluby právě spustili široký smyk a připoutávali ho k ledu důkladnými háky, hluboko zapuštěnými, přestože jeho horní konec byl připevněn k okraji paluby. Freddie přihlížel se zájmem k tomu, jak první traktor sjíždí opatrně po smyku na led a jak housenkové pásy ryjí do sněhu hluboké stopy a mění jeho povrch v hladký led. Když traktor přejel, sklouzl za ním Freddie, obešel skupinu lidí, kteří se shlukli kolem něho, a vydal se po zamrzlém zálivu ku břehu. Kráčel jiskřivě čistým nehlubokým sněhem, na nějž dosud žádný člověk nevstoupil a cítil se velmi spokojen sám se, sebou i s celým světem. Springs, u něhož si bral dovo1ení k této vycházce, si ho dobíral, zda jde na lov a čím jim přispěje k večeři. Freddie se na jeho slova dobrácky ušklíbl a mínil, že ti tuleni, kterých tu bylo kolem všude plno, jsou na jeho bumerang trochu velcí, že by si z jeho klepnutí moc nedělali. Neřekl mu však, že si svoji oblíbenou loveckou, zbraň s sebou bere. Skryl ji pod svetrem na břiše, které tím způsobem získalo neobvyklý objem. Higgins, řídící nakládání traktoru, zahlédl koutkem oka Freddieho, který nenápadně proklouzl za jeho zády, a povšiml si jeho nových obrysů.

„Přežírá se ta černá banda, a Springs ji v tom ještě podporuje. Já bych ji naučil pohybu,“ řekl sám k sobě, ale po lekci, kterou mu dal mladý geofyzik při kladení náloží do ledu, se neodvážil přitáhnout Freddieho k práci.

Domorodec mu však přesto nešel z hlavy a během odpoledne se několikrát rozhlédl po zálivu i po březích, kde je a co tropí. Tento zájem mu vynesl neobyčejnou podívanou na Freddieho utkání s vodním tvorem, které mělo jen málo diváků.

Led sahal až k skalnatému břehu, který se k němu mírně svažoval, a Freddie neměl žádné potíže s výstupem na pevnou zemi. Řádně zadupal, když se na ní octl, měl vysoké námořnické boty, které mu sahaly až přes kolena, a s pocitem příjemného uspokojení obrátil svou černou tvář proti slunci. Stálo ještě vysoko na obloze a opíralo se o šedočernou holou skálu. Odrážela jeho paprsky a zaplavovala Freddieho záda milým teplem. Freddie zatoužil po tom, natáhnout se do měkké trávy a hezky si schrupnout po vydatném obědě, ale právě ta tráva tu chyběla. Skála byla holá a jen kus dále od břehu a dosti již vysoko nad ním, na svahu, o který se slunce opíralo vší silou, živořily chumáče chudého šedozeleného mechu. Freddie s politováním vzpomínal na měkkou hlubokou trávu australské stepi, ale tento pocit dlouho netrval. Pohled na početnou kolonii tučňáků, směšných malých postaviček oděných do černých fráčků a nemotorně se kolébajících na krátkých zakrnělých nožkách, upoutal jeho pozornost.

Tučňáků tu byly stovky a jejich skřehotání tropilo chvílemi takový rámus, že až uši zaléhaly. Povrchnímu pozorovateli se zdáli všichni stejní, ale Freddie, který lovil v mládí v australském buši klokany, si povšiml, že jsou mezi nimi rozdíly. Lišili se nejen velikostí, ale i vzhledem, tvarem zobáku a křídel i bílými kroužky, které lemovaly oči mnohých z nich. Když se k nim Freddie přiblížil, shledal, že ti velcí mu nevěnují celkem žádnou pozornost a že by se snad dali ochotně podrbat na hlavě. Zato malí tučňáci byli zlostní a vztekle po něm sekali zobáky, když je míjel.

„No no, jen se tak nezlob!“ řekl dobrácky Freddie, vyhýbaje se jim obloukem. Jako bývalý lovec pocítil na okamžik pokušení hodit po nich bumerangem, a rozpomenul se, že mister Bob kdysi tvrdil, že tučňáci nejsou k jídlu. „Můžeš skrz něj prostrčit knot a rovnou s ním svítit, je samý tuk,“ řekl tehdy žertem Springs, když se ho zklamaný Freddie ptal, k čemu vlastně jsou ti tučňáci dobří, když se jíst nedají. Vida, jednou to zkusí, času je na to dost, vždyť tu zůstanou nejmíň rok, mister Bob to povídal.

Obešel hnízdiště tučňáků a zamířil k východnímu břehu zálivu. Spatřil na něm tuleně a chtěl si je prohlédnout zblízka. Záliv tvořil oblouk nepravidelného tvaru a břeh, po němž kráčel, se stal záhy neschůdný. Protínaly jej drobné rokliny, směřující k moři, kterými v dobách jarního tání pobřežního ledu a sněhu jistě proudily rychlé bystřiny. Nyní byly tyto skalní prohlubně sice suché, ale na kameni uhlazeném vodou se smekala noha. Freddie několikrát uklouzl, a proto se rozhodl, že půjde raději po ledu v zálivu. Opatrně sestoupil z břehu a pokračoval ve své obchůzce. Povšiml si záhy, že led nevyplňuje v těchto místech celý záliv. Končil ve vzdálenosti asi padesáti yardů od východního, velmi plochého břehu zálivu, a to snad bylo příčinou, že si tuto část zálivu vybralo početné stádo tuleňů k svému pobytu.

Byla to vlastně dvě stáda, která se spolu nemíchala, jak poznal Freddie, když se opatrně přiblížil téměř k okraji ledu. Menší z nich a bližší se vyhřívalo na slunci a jeho členové mu nevěnovali nejmenší pozornost, jako by byli zvyklí na přítomnost člověka. Zvířata z této skupiny měla žlutošedé kožichy poseté světlými skvrnami a hlavu, která připomínala hlavu hadí. Freddie si vzpomněl, že jim poručík ukazoval tyhle tuleně, už když pluli kolem ostrova, a že jim říkal levhartí tuleni. Levharta kdysi viděl v Melbournu v zoologické zahradě a ten měl podobnou kůži se světlými skvrnami. Asi o sto stop dále po břehu se usadilo druhé stádo, třicet až padesát kusů jak to odhadoval, a to se skládalo z mnohem větších zvířat, než byla v prvním stádu. Některé kusy byly dobrých patnáct stop dlouhé a jejich temně šedá až černá srst se málo lišila od barvy skály, na které se slunili. Nechovali se zdaleka tak klidně jako jejich příbuzní z prvního stáda. Samci vyráželi bojovné drsné skřeky a útočili proti sobě, pohybujíce se s pomalým kolébáním na ploutvovitých nohou. Jejich čenich byl prodloužen ohavným přívěskem, skoro stopu dlouhým, který jim visel přes tlamu. Cenili na sebe zuby a občas jich i skutečně používali. Freddie spatřil samce, jejichž rypák byl zkomolen od nepřítelova chrupu. Samice ležely líně a nevšímaly si šarvátek svých manželů. Mláďata se bezstarostně batolila mezi odpočívajícími matkami i zápasícími otci. Freddie nabyl dojem, že se samci perou jen tak pro zábavu, bez vážného úmyslu si ublížit, i když při tom občas tekla krev a jejich rypáky utrpěly pohromu.

Jak tak se zájmem pozoroval šarvátky tuleňů, byli to rypoušové sloní, nazvaní podle svých malých chobotů, jak mu později řekl Springs, povšiml si malého tučňáka, který se potuloval mezi oběma stády. Pták se zřejmě zatoulal a necítil se mezi tuleni bezpečný. Pokoušel se o návrat k svým druhům, ale levhartí tuleni, roztažení v několika řadách po břehu, mu uzavírali cestu. Chvilku se bezradně točil na místě, směšná malá postavička v černém háčku, která vzbudila v Australanovi podivný pocit příchylnosti, a potom se rozhodl, že jednoduše tuleně obepluje. Drobnými kolébavými krůčky sestoupil na okraj břehu a seskočil do vody. Sotva odplul několik stop od země, přišinula se odněkud s velikou rychlostí černá trojúhelníková hřbetní ploutev a zamířila rovnou k němu. Hřbet zvířete byl tak zbarvený, že se kryl s šedočernou vodní hladinou, a Freddie, ačkoli měl bystrý zrak přírodního lovce, ho jen stěží rozeznal. Malý tučňák neměl potuchy o nebezpečí, které mu hrozí, a spokojeně zamířil k okraji ledu, na němž stál Freddie. V okamžiku, kdy se čelisti netvora již rozvíraly, by pohltily nic netušící kořist, a ukázaly řídké veliké kuželovité zuby, zasvištěl vzduchem Freddieho bumerang. Dřevěná zbraň opsala křivku, kterou jí Freddie vyměřil, zasáhla citlivý pysk dravcův, smekla se poněkud na jeho hladkém povrchu a při návratu dopadla několik stop od místa, kde stál Freddie. Nebyla to přesná rána a Freddie s nespokojeným zabručením postoupil, aby bumerang sebral. Vztyčil se, svíraje jej v ruce, a rozhlížel se, co se stalo s útočníkem, byl přesvědčen, že je to žralok, usoudil to podle tvaru jeho hřbetní ploutve, když od lodi zazněl ostrý hvizd. Nevěnoval mu pozornost a pokročil k okraji ledu, aby se zmocnil tučňáka. Zatoužil po něm, ačkoli o kus dál jich bylo na sta. Pták se mu zalíbil, jak tak bezradně cupital mezi velikými nevlídně se tvářícími tuleni.

Tučňák, který neměl tušení, jaké mu nebezpečí unikl – netvor, zmizel a Freddie se po něm marně rozhlížel – dosáhl okraje ledu, nemotorně zatřepal křídly, vyhoupl se na led a kolébal se nevšímavě kolem Freddieho směrem k svému hejnu. Freddie už po něm natahoval pravici, když se ozval na lodi nový signál. Polekaně se vzpřímil a otočil se k Jasonu. Kotvil nedaleko, ale rypoušové provozovali takový hluk, že Freddie nes1yšel, co na něho Springs volá. Viděl jen, že mu dává znamení, aby se rychle vrátil. Vykročil směrem k lodi, ale bylo už pozdě. Led se dal náhle pod jeho nohama do pohybu, praskal a lámal se. Freddie zoufale zamával rukama, aby udržel rovnováhu, ale nepodařilo se mu to. To, co následovalo se odehrávalo tak rychle, že ve Freddieho paměti zbyl z toho jen zmatený obraz. Kra se prolomila. On spadl do vody, tučňák polekaně zapípal a někam zmizel – později se ukázalo, že všechno přežil ve zdraví – ohavné čelisti s velkými bílými zuby, nesmírně rozevřené, aby ho pohltily, jak se Freddiemu zdálo, se vynořily těsně před jeho hlavou, potom se najednou zavřely a voda zrudla krví. Všechno zmizelo a zbyl tu jen Freddie, tlukoucí zoufale rukama do vody, aby se nad ní udržel, a snažící se zachytit se okraje tenkého ledu, který se pod jeho váhou beznadějně bortil. Freddie nikdy neholdoval plavbě – málokterý domorodec z australského vnitrozemí, kde chybějí řeky i jezera, je dobrým plavcem – a teď byl ještě těžce oblečen a voda ledová. Nakonec se mu podařilo zachytit se pevně okraje ledu a vysunout se na něj částečně hrudí. V tu chvíli už tu byli pomocníci, Jim a jeden námořník z Jasonu, kteří ho mocným trhnutím vyprostili z ledové lázně.

„To máš divný gusto, černej, koupat se v takový studený vodě a voblečenej!“ dobíral si ho námořník. Freddie se ušk1íbl a Jimovo pokárání – udělené v jejich rodném jazyku-, že se nemá sám toulat, ponechal bez odpovědi. „Copak bys eště rád, maž si to na loď vobrátit do sebe něco hodně vostrýho a horkýho!“ vybízel ho dobrácky lodník „Já bych chtěl vzít s sebou toho tučňáka!“ ukazoval Freddie na ptáka, který stál opodál a bezstarostně na ně lelkoval. „A co s tím?“ divil se námořník. „Dyť to vůbec není k jídlu, smrdí to rybama a je to samej špek!“ Ale Freddie nepovolil, a nedbaje několika ostrých klofanců a polekaného křiku tučňákova, zastrčil kořist pod promočený kabát a upaloval k Jasonu.

„Svlékni se a lehni si, pošlu ti horký čaj!“ nařizoval Springs, který ho přijal první na palubě. Freddie chtěl odporovat, ale když Springs opětoval svůj rozkaz tentokráte bez úsměvu, což bylo vždy vážné znamení, uposlechl. Svěřil tučňáka Jimově péči a zmizel v podpalubí. Poručík, který byl tichým svědkem tohoto výjevu, se nyní ozval. „To byla znamenitá rána, ale na vašem místě bych se byl bál střelit, abych nezasáhl muže místo té potvory.“ Springs pokrčil rameny. „Nebylo na vybranou, kdybych nebyl zasáhl, byla by zřídila Freddieho tak že by to byl sotva přežil, a když, tak jen jako mrzák. Říkal jste, že to je kosatka? Neměl jsem tušení, že takové ryby žijou a že jdou i po člověku.“

„Kosatka bojovná, orcinus orca celým jménem,“ řekl poručík. „Je pomstychtivá potvora, ale není to ryba, nýbrž savec z čeledi delfínovitých, a tenhle výjev není první. Na Scottově výpravě se jí prostě nelíbil jejich fotograf a pokusila se dostat ho stejným způsobem, prolomila pod ním led. Ten jí ke všemu ještě vůbec nic neudělal, kdežto váš muž jí dal ránu do nosu a to by si málokdo nechal líbit,“ smál se mladý důstojník. „Copak se s ní asi stalo, myslíte, že jste ji zasáhl smrtelně?“

„Sotva,“ mínil Springs, „neměl jsem moc času mířit a ostatně ani nevím, jak takovouhle zvěř střílet, aby byla rána smrtelná. Mám dojem, že na takové zvíře je lepší harpuna než náboj.“

„Tak jest!“ přisvědčil poručík. „Stejně to byla velká náhoda, že tu stála puška právě po ruce – první důstojník si chce střelit na některého levhartího tuleně, touží po jeho kůži do své kabiny. Divím se ale, že nezakročil Higgins dříve než vy, díval se právě tím směrem a jeho postoj mě vlastně upozornil, že se tam něco děje.“

„Mě taky,“ řekl krátce Springs, ponechávaje jeho dotaz bez odpovědi.

IV

STANICE CHRISTCHURCH

Nebylo snadnou prací vylodit všechny zásoby a materiál potřebný ke stavbě stanice na pevný led a dopravit jej odtamtud na místo určení. Trvalo to plné tři dny a počasí výpravě Jasonu přitom přálo. Byly to tři výjimečně krásné dny s modrým nebem a mírným větrem, takže všichni lidé pracující na vzduchu, se opálili do černa. „Jako na mořské pláži!“ smál se tomu Springs, který měl srdečnou radost, že práce pokračuje tak úspěšně. Vykonal s pilotem a lodní helikoptérou řadu letů nad ostrovem a jeho blízkým okolím. Zalétli i na návštěvu na sovětskou stanici Mirnyj, kde byli vřele přijati. Stanice byla vybudována už na březích Antarktidy, na pobřeží Pravdy, a měla bohatý výzkumný program. Další dvě sovětské stanice, Vostok u magnetického pólu a Komsomolská, mezi Vostokem a Mirnym, ležely už ve výšce 3400 metrů nad mořem. K jejich návštěvě se Springs s malou helikoptérou nemohl vydat, ačkoli by to byl rád učinil. Nezbyl ostatně k tomu ani čas. Při krátké návštěvě u Rusů si smluvili, že si budou rádiem vyměňovat všechny zajímavé zkušenosti, a srdečně se rozloučili.

Lety nad jejich vlastním ostrovem měly za účel především vyhledat vhodné místo pro obě stanice a potom doplnit velmi sporou mapu ostrova. Základní stanice měla být zřízena u paty sopky, v malé výšce nad mořem. Našli pro ni brzy místo na neveliké plošině, která se rozkládala v malé vzdálenosti od břehu, v místě, kde hnízdili tučňáci. Ptáci velmi protestovali proti svému vyhoštění a výprava, která je nechtěla zbytečně utloukat, nemajíc pro jejich

maso upotřebení, se jich nakonec zbavila originálním způsobem, čtyři muži táhli po zemi velikou plachtu, kterou prostě neposlušné ptáky odmetli. I potom se chtěli tučňáci vracet na své obvyklé hnízdiště a bylo nutno ohradit plošinu kůly s nízko napjatými lany, aby se jim v tom zabránilo.

„Ještě že neradi lítají,“ prohodil Springs, když viděl zástupy tučňáků toužebně se tlačící za lanovou ohradou. Trvalo řadu dní, než si ptáci zvykli na své vyhnanství a našli si na východním břehu zátoky nové sídliště.

Při mapování ostrova věnoval Springs především pozornost sopce, na jejímž úbočí měla být zřízena malá stanice bez posádky s registračními přístroji. Sopku nazvali jednoduše „horou A“ a druhou, kterou končil ostrov na východě, „horou B“. Už první let přinesl objev, že asi dvě stě stop pod vrcholem hory A, na jejím severním svahu, je malá plošina, která bude za nepříliš silného větru dobrým místem k přistání helikoptéry. Pod ní klesal svah příkře do hloubky nejméně tisíc stop a jeho zlézání by bylo tvrdým oříškem. Jen spodní polovina svahu nekladla výstupu žádné zvláštní překážky.

Springs s kapitánem rozhodli, že budou pracovat ve dvou oddílech, aby urychlili zařízení stanice a využili mimořádně dobrého počasí. Větší četa měla na starosti zřízení hlavní stanice na „plošině tučňáků“ jak pojmenovali místo pro ni určené, menší budovala horskou stanici. Práce postupovala na obou místech rychle. Přivezli s sebou jednotlivé díly dřevěných staveb a nyní je sestavovali dohromady. Horská stanice byla prostá malá bouda určená jen pro ochranu přístrojů. Její postavení na horské plošině, kde přistávala helikoptéra, nepůsobilo žádné potíže. Hora sama ji chránila proti jižním větrům, které jsou v těchto končinách nejčastější a kromě toho se jim podařilo najít pro ni skalní kout, který jí skýtal ochranu i proti větrům východním.

„Přesto bych se bál, že vám ji jednou nějaký orkán odnese,“ prohodil poručík, který velel námořníkům, zúčastněným na stavbě horské stanice, k Springsovi.

„Nemusíte mít strach,“ smál se mladý geofyzik, „tahle boudička bude jaksepatří zatížená a nevím, jaký by to musel být vichr, aby s ní dokázal pohnout!“ Skutečně také brzy začali pod jeho vedením Jim s Freddiem skládat kolem některých přístrojů, mohutný pancíř z olověných dílů. Neobešlo se to bez občasného vyplísnění Freddieho, který ve své horlivosti často popletl jednotlivé části olověného krytu a velmi se divil, že se mu nehodí dohromady. Vyplísnění obstarával vždy Jim, Springs zpravidla odbýval taková malá nedorozumění úsměvem a pokrčením rameny. Zato Jim se dovedl řádně zlobit. „Já se divím, co to máš v té své chundelaté palici, jistě ne mozek!“ huboval Freddieho. „No no, vždyť se nic nestalo, to se zase předělá,“ mínil Freddie s dobráckým úsměvem pokaždé, když byl takto kárán. Jestli ho při tom něco mrzelo, pak to byla zmínka o chundelaté palici. Jeho vlasy se přirozeně vlnily, což byla jedna ze známek, kterou se on a jeho soukmenovci lišili od bílých mužů. Hnětlo je to a Jim sám utrácel značné obnosy ze svého nevalného laborantského platu na nejrůznější pomády a vodičky na vlasy, které měly uhladit a změkčit jeho nepoddajnou kštici. Neměl valný úspěch, a proto kryl svou vlasovou pokrývku malou čepičkou, která těsně přiléhala k lebce a kterou nosil i v parném australském létě.

Jestliže neměl úspěch při práci vyžadující přemýšlení, vynahradil to Freddie bohatě všude tam, kde šlo o tělesnou obratnost. Když postavili horskou boudu a umístili do ní všechny přístroje, octli se před vážným problémem, jak svést dolů dvojitý kabel, určený jednak k přenosu elektřiny z dolní stanice do horní, jednak k přenosu záznamů přístrojů z horní stanice do stanice dolní, kde se zachycovaly na společný registrační pás vedle záznamů z přístrojů dolní stanice. Helikoptéry nemohli použít, poněvadž kabel byl velmi dlouhý a přes svoji dvojitost poměrně tenký. Hrozilo nebezpečí, že se při snášení helikoptérou splete dohromady a přetrhne. V této tísni přišel Freddie s návrhem, že snese kabel dolů sám.

„Přivážete mě tady k té mašince,“ – mínil kladkostroj, kterého používali k zvedání těžkých kusů – „lano si dám na záda a budete mě pomalu spouštět dolů!“ Springs, který sám byl dobrým horolezcem jako jeho krajan Hillary, dobyvatel Mount Everestu, chtěl zpočátku podniknout společně s mechanikem Donaldem řádný lezecký sestup po příkré části svahu. Freddieho návrh ho překvapil, ale po krátkém rozmýšlení uznal, že tak nejrychleji překlenou těch tisíc nebo patnáct set stop příkrého úbočí sopky. Přesto váhal dát Freddiemu souhlas k provedení jeho záměru. „Umíš ty vůbec lézt na hory?“ tázal se pochybovačně. „Vždyť tam u vás v Austrálii ani žádné vršky nemáte!“ Freddie se důvěřivě usmíval. „Vylezu na každý strom stejně rychle jako veverka!“ tvrdil přesvědčivě. „Copak strom! To není skála!“ smál se Springs. „No ale zkusíme to!“

Přivázali Freddieho silnými širokými popruhy za ramena ke kladkostroji, do jedné ruky mu vložili cepín a do druhé konec kabelu, který odvíjeli souběžně s jeho nosným lanem. Freddie vesele zamával cepínem na malou skupinu lidí, shromážděných kolem kladkostroje, a jeho sestup započal. Zpočátku byl dosti nepravidelný, protože skála klesala přímo pod plošinou útesem svislým jako stěna. Freddie, měl velký sklon točit se na, závěsném lanu kolem své osy, což by bylo beznadějně zapletlo kabel do lana a zmařilo celou práci. Springs nařídil mužům u kladkostroje, aby spouštěli co nejpomaleji, a natažen na plošině s hlavou přes její okraj, udílel Freddiemu pokyny, jak si má počínat. Nebylo jich celkem ani potřebí, Australan, mrštný jako opice, pochopil sám, co má dělat, ačkoli poprvé ve svém životě prováděl podobný sestup. Používal obratně cepínu, jímž se opíral o skálu, a tak překazil otáčivý pohyb. Brzy potom se octl v méně příkré části svahu, kde už se zachycoval i nohama, a sestupoval potom už rovnoměrně. Zanedlouho na něj křikl Springs seshora, že další část svahu už je schůdná a že se může odpoutat. Freddie to ochotně učinil a o půl hodiny později, konec kabelu stále v ruce, sestoupil na plošinu s hlavní stanicí.

Nebyl na svůj výkon nijak hrdý, a když si ho ten večer Springs dobíral, že dovede lépe lézt po horách než vařit pudinky, spokojeně se usmíval.

Hlavní chata měla půdorys osmiúhelníku, k němuž byly připojeny tři přístavky. Jeden z nich tvořil krátkou chodbu s dveřmi na obou koncích, kterou se chodilo do chaty. Její vnější vchod byl obrácen proti hoře, takže byl chráněn proti jižním větrům. V druhém přístavku byla Freddieho kuchyně s malým sporákem, vytápěným naftou. Konečně třetí přístavek obsahoval velká kamna ústředního topení, vytápěná rovněž naftou. Vnitřek chaty byl rozdělen na tři nestejně veliké části. Největší byla určena za dílnu, jídelnu a obytnou místnost, nejmenší obsahovala registrační přístroje. Zbývající část byla rozdělena svislými přepážkami na pět spacích kójí. Výtopné potrubí probíhalo třemi proudy po všech stěnách a mělo tak velkou plochu, že musilo zaručit příjemnou teplotu ve všech prostorách chaty i za nejkrutějšího mrazu. Velké množství desíti galonových sudů obsahovalo bohatou zásobu nafty, která jistě vystačí i na dvojí přezimování.

„Nebude vám tu zle,“ soudil kapitán, když skončili všechny tyto práce a seděli pohromadě u poslední společné večeře na Jasonu.

„Ba, teď je to jiné než za časů ubohého Shackletona,“ souhlasil pilot Higgins. „Teď už se bádá v nejkrutějších mrazech za naprostého pohodlí!“

„Všimli jste si, jak jsou báječně zařízeni Rusové v té jejich stanici Mirnyj?“ vmísil se poručík do rozhovoru.

„Vsaďte se, že jsem si toho jaksepatří všiml,“ řekl vesele Springs. „Třeba ty jejich traktory s hliníkovými kabinami vytápěnými výfukovým plynem! Ohromné! Kde jsou ty časy, když tu náš Scott zkoušel první motorové saně a válce jim popraskaly hned při první jízdě. Saně šly rovnou do starého železa.“

„A potom se protloukali s mandžuskými poníky a nakonec sami chudáci pracně táhli sáňky až na jižní točnu.“

„A když tam po nesmírných útrapách dorazili, našli tam Amundsenův stan. To musela být pro ně rána,“ poznamenal poručík.

„Však se nikdo z nich nevrátil,“ řekl suše kapitán.

„Strádali, zápasili, zvítězili, ale neustoupili,“ opakoval zamyšleně Springs nápis prosté mohyly, navršené na hrobě Scotta a jeho druhů. Hovor kolem stolu na chvíli utichl, všichni vzpomínali na polární tragédii, která se odehrála před pětačtyřiceti lety několik set mil na jih od místa, kde prodlévali.

Pět mužů, kteří měli zůstat déle než rok na pustém ostrově na jižním polárním kruhu, spalo tu noc naposled na Jasonu. Druhý den zrána slavili ještě vztyčení vlajek a připili si na úspěchy nové stanice mezinárodního geofyzikálního roku, kterou současně pokřtili Christchurch podle města, z něhož přijeli. Tři vlajky byly pomalu vytaženy na signální stožár, vlajka novozélandská, Britského společenství národů a Organizace spojených národů. Ta se Freddiemu líbila ze všech nejvíc, s obdivem si prohlížel zlaté pevniny na modrém pozadí oceánů. Jason byla mírumilovná loď bez děl, a tak místo salvy, která by pozdravila vlajky, dal kapitán spustit sirénu a mlžný roh. Ječivý zvuk sirény doprovázený hlubokým basem rohu se zmnohonásobil odrazem od skalních stěn a vylekal všechny tučňáky v širokém okruhu, jen tuleni se nedali vyrušit ze svého odpočinku.

Skupina návštěvníků z Jasonu, která se zúčastnila vlajkoslávy, se vracela na loď, doprovázena posádkou stanice. Rozdělili se záhy na několik hloučků a jeden z nich uhnul až k východnímu břehu zátoky, k pobřežním skálám. Sníh tu byl uježděný širokými pásy traktoru a stmelený v hladký led. Higginsovi, který šel včele hloučku, ujela náhle okovaná bota na ledové ploše a v příštím okamžiku padal bez obrany na záda, hlavou proti ostrému útesu, který tu vystupoval z bílé sněhové plochy. Springs varovně vykřikl, ale byl o několik kroků za ním a nestačil přiskočit na pomoc. V poslední chvíli zasáhl Freddie, který šel v patách za Higginsem. Nestačil už podepřít mohutné tělo starého muže a byl jím sám sražen k

zemi, ale podařilo se mu strhnout je stranou od útesu. Pilot se rychle vzchopil a odrazil štítivě Freddieho. „Co k čertu mě chytáš těmi špinavými prackami?“ obořil se na něj. Než mohl udivený Freddie odpovědět, zasáhl Springs.

„Bylo by to s vámi špatně dopadlo, mister Higginsi, nebýt Freddieho! Podívejte se na ten útes! Jel jste na něj plnou parou, už jsem vás viděl s rozraženou lebkou.“ Šli dále, Freddie nechápal, proč se na něho starý muž dopálil, ale Higgins zůstal pozadu, předstíral, že opravuje něco na své obuvi.

Přípravy Jasonu na cestu netrvaly dlouho. Přístavní vlajka byla spuštěna ze zadního stěžně, místo ní vyjela na hrot předního stožáru vlajka cestovní. Lodníci uvolňovali ledové kotvy a zvedali je jeřábem na palubu. Naposled došlo na schůdky, zprostředkující spojení lodi s břehem. Dva muži se je už chystali zvednout, když si kapitán povšiml, že Higgins stále ještě prodlévá na ledu, nedaleko malé skupinky pěti mužů ze stanice.

„Nu tak, Higginsi, snad tu nechcete zůstat do našeho návratu?“ křikl na pilota. Otálející Higgins se náhle rozhodl. Sňal z krku kožený řemínek, na němž visela jeho lodivodská píšťala, předmět častých toužebných pohledů Freddieho.

„Vezmi si ji, může ti být dobrá v mlze!“ řekl a podal píšťalu udivenému domorodci. Vyběhl chvatně po schodech, které byly za ním vzápětí vyzvednuty na palubu. Na signál z velitelského můstku dal se lodní stroj do práce, záď ledoborce se tiše odsunula od okraje ledu a po ní i příď. Znovu zazněl signál, stroj zvýšil obrátky, siréna třikrát zahoukala na rozloučenou s těmi, kteří zůstávali, a Jason se rozjel plnou parou k východu ze zálivu.

V

LOVCI TULEŇŮ

Lodivod Higgins přes všechny své nepříjemné osobní vlastnosti se v jihopolárních vodách vyznal. Měl pravdu, když tvrdil kapitánovi Jasonu, že leden je mnohem vhodnější měsíc pro plavby kolem Antarktidy než konec října, kdy se ledoborec vydal na cestu. Argentinský lovecký škuner Mendoza, který vyplul koncem ledna z Buenos Aires, měl poměrně snadnou cestu. Trochu potíží mu připravila sice Drakeova úžina, kde se vyskytuje talířový led po celý rok a často i menší ledové hory, oddrobené od mohutných ledovců Palmerova poloostrova a zahnané na sever různými protiproudy, ale jinak dosáhl poměrně hladce v první třetině měsíce února Ballenyho ostrovů. Poháněn dieselovým motorem, proplul rychle podle jejich dlouhého řetězu a 10. února časně zrána se blížil k východnímu cípu ostrova IGY-7, cíli své cesty.

Přes ranní hodinu bylo na jeho malém velitelském můstku živo a těsná prostora kabiny sotva stačila pojmout všechny osoby, které se tu shromáždily. Kromě muže u kormidla, staršího suchého dlouhána, který s lulkou v zubech upíral zrak jen na kompas, nestaraje se o hovor kolem, tu byl Fred Jaurain, netrpělivě si hryzající nehty a vyhlížející zamlženou okenní tabulí k holým skálám ostrova, a jeho přítel Arne Dale, klidný, s rukama v kapsách, naslouchající pokynům, které kapitán škuneru, Pedro Gomez, malý zavalitý muž s prošedlými vlasy a s rozbrázděnou, hladce oholenou tváří, uděloval svému zástupci o přistání u ostrova. Kapitánův zástupce, poměrně mladý muž, štíhlý, vysoký s růžovou tváří, plavými vlasy a velmi světlýma modrýma očima, Franz Fritsch, vnuk německého vystěhovalce z Brém, naslouchal kapitánovi s viditelným údivem.

„Neměl jsem ani tušení, že budeme lovit u Ballenyho ostrovů, kapitáne,“ řekl. Použil přestávky, kterou kapitán učinil, aby si zapálil doutník. „Promiňte, že na to upozorňuji, ale jsme v novozélandském sektoru…“

„A vy jste se domníval, že obeplujem celou Antarktidu, abychom se dostali do svého sektoru, který stejně není náš a o který se s námi hádá Chile a Velká Británie, Franzi?“ přerušil ho s úsměškem kapitán. Mladý muž se začervenal. „To ne, ale…,“ začal na svou omluvu. Kapitán ho nenechal dokončit.

„Dobrá, slyšel jste, co si přeju, a laskavě to zařídíte. Vysadíme naše hosty na ostrově přitom si trošku zalovíme, tuleňů je tu jako much, Nový Zéland proto nezchudne.“ Fritsch už beze slova pozdravil a opustil velitelskou kabinu. Škuner zpomalil plavbu a zvolna se blížil k holému plochému pobřeží, které sahalo na jedné straně dlouhým jazykem do moře a na druhé velmi povlovně stoupalo do nitra ostrova. Teprve asi půl míle od břehu byl svah poněkud sráznější a potom náhle končil nevysokým tupým sopečným kuželem. Jeho povrch byl z větší části hladký a patrně dobře schůdný, jen jižní část, odvrácenou od moře, pokrýval rozbrázděný nerovný proud zčernalé a dávno již ztuhlé lávy. Sahal od okraje sopky až k pobřeží a rozšiřoval se směrem odshora dolů.

„Jak to je vlastně s těmi výsostnými právy v Antarktidě?“ ozval se Dale, sledující pozorně přistávací manévr. Kapitán pokrčil rameny. „Jakápak práva! Kdo přijde, ten loví tak dlouho, dokud má co. Kdybychom to brali formálně, mohli by si Rusové dělat právo na celou Antarktidu, poněvadž ji vlastně objevil jejich plavec. Pokud vím, žádné právo si však na nic nedělají. My nárokujeme od roku 1942 sektor s Grahamovou zemí, teď se to jmenuje Palmerův poloostrov a s Weddellovým mořem, ale Velká Británie tvrdí, že právě tenhle sektor patří od roku 1908 k Falklandským ostrovům a s nimi jí – a kromě toho si Chile osobuje právo na západní část tohohle sporného území! Je v tom úplný zmatek. Sektor, který na západě přiléhá k našemu argentinsko-britsko-chilskému, zaujímá země Marie Byrdové. Tu objevili Američané a mohli by si na ni dělat právo, ale z nějakého důvodu, který neznám, to nedělají, a místo toho pokaždé, když tu mají něco na práci, si sednou na Rossovu ledovou bariéru, do novozélandského sektoru. Nazvali to svoje vysezené místo Malá Amerika, přestože to Novozélanďany dožírá a přestože to byl vlastně původně Amundsenův tábor, odkud Amundsen provedl v roce 1911 svůj slavný pochod k jižnímu pólu. Norové, kteří by z tohohle titulu mohli uplatňovat nároky na novozélandský sektor, se skromně spokojují jen s protilehlou zemí královny Maud, kterou objevili hodně dlouho po první světové válce. A koneckonců ani Nový Zéland nemá dobře nárok na tyhle končiny, kde právě jsme, poněvadž na Rossově bariéře přistál jako první dávno před sto lety James Ross, a to byl plnokrevný Brit. Tak v tom máte vlastně pěkný chaos a nejlepší je, když se člověk nestará, co komu patří nebo nepatří, a prostě loví tam, kde najde nějakou zvěř.“

Dříve než kapitán skončil svůj výklad o výsostných právech v Antarktidě – jemuž Jaurain naslouchal s rostoucí netrpělivostí – škuner obeplul nevysoký útes, vytvořený mohutným proudem černé lávy, který se tu srázně vylil přímo do moře. Dveře kabiny se otevřely a objevil se Fritsch. „Místo jako pro nás stvořené, kapitáne!“ hlásil. „Vidím, Franzi!“ přikývl kapitán a pohnul pákou lodního telegrafu na Stop! Stroj ztichl takřka okamžitě, a škuner, hnaný setrvačností zabočil na povel kormidla do malého přirozeného přístavu, kde se zastavil, mírně se kolébaje z boku na bok. Moře tu bylo prosto ledu, jen tu a tam pluly na něm drobné šedé sněhu zbavené kry. Láva tu tvořila nepravidelný polokruh, který se podobal přístavní hrázi, a škuner za ní dokonale zmizel všem pohledům od moře. Na jihu klesala lávová hradba svisle k plochému pobřeží, u něhož Mendoza zastavila.

„Tohle místo si musím pamatovat, zaneste je do mapy, Franzi, nezapomeňte,“ žádal kapitán. „Jsme tu jako v pokojíčku, ani největší orkán by tu s námi nepohnul. Od severu nás kryje lávová hráz a od jihu ta sopka,“ liboval si.

„Ještě pitná voda by tu měla být, aby z toho byl dokonalý přístav,“ ozval se Fritsch. Kapitán mínil, že snad vodu také najdou. Skutečně se nemýlil, vodu našli, ale na dosti neobvyklém místě. Jaurain přerušil jejich Výměnu názorů naléhavou žádostí, aby hned začali s vykládáním jejich tábora. Fritsch se podivil jeho chvatu, ale neřekl nic. Kapitán ochotně slíbil, že se stane podle Jaurainova přání. Měl své rozkazy, aby Američanům ve všem přednostně vyhověl, a o víc se nestaral, na rozdíl od Fritsche, který byl mnohem mladší a také mnohem zvědavější. Škuner Mendoza patřil akcionářské rybářské společnosti, která sídlila v Buenos Aires a ve které měl americký kapitál velmi podstatný podíl, jako v četných jiných jihoamerických podnicích. Mr. Brown neměl žádné potíže s pronájmem škuneru tím spíše, že jeho cesta plnila vlastně dva úkoly. Před veřejností to byla obvyklá lovecká výprava do jižních vod, ve skutečnosti však šlo o první etapu projektu Scavenger. O tomto hlavním úkolu plavby neměl bodrý kapitán Pedro Gomez ani potuchy. Spokojil se s oznámením, že Američané tu chtějí vykonat nějaká vědecká měření, která souvisejí s programem mezinárodního geofyzikálního roku, a že jeho úkolem je vysadit je se všemi jejich potřebami na udaném místě a po čase, který mu bude ještě později označen, se zase pro ně vrátit.

Jestliže tato strohá informace kapitánovi postačila, u Fritsche tomu bylo naopak. Nejen nedostatek podrobností, ale už sama skutečnost, že Američané používají argentinského loveckého škuneru místo svých vlastních dopravních prostředků, jichž mají nadbytek, podnítila jeho zvědavost. Pokusil se vyzvídat, ale neměl úspěch. Jaurain byl tak málomluvný a nepřístupný, že se na něho ani neodvážil. Dale mu dal jen vyhýbavé odpovědi a dva elektromontéři, Jaurainovi staří spolupracovníci z Westinghousenových podniků, ho přímo odbyli, že to není, jejich věc podávat informace o díle, od toho že je tu šéf, inženýr Jaurain, ať se obrátí přímo na něho. Zbýval už jen Čan-Ši, malý suchý mužík nezbadatelné tváře, čínský kuchař a sluha Američanů, ale všechny Fritschovy pokusy něco od něho vyzvědět se rozbily o ledovou hradbu jeho asiatské mlčenlivosti. Čan-Ši ostatně toho moc nevěděl, poněvadž Dale ho najal podle inzerátu až těsně předtím, než opustili New York.

Za těchto okolností se Fritsch dychtivě ujal úkolu, jímž ho pověřil kapitán Gomez. Ten totiž rozdělil posádku na dvě části polovina měla stěhovat Američany se vším, co s sebou vezli, na místo, které si vyberou, kdežto druhá měla pod vedením kormidelníkovým lovit tuleně. Těch bylo všude plno, kam se jen podívali. Leželi i na plochém břehu a jevili tak málo strachu před lidmi, že je lodníci musili přímo odhánět, aby si uvolnili místo pro vykládané věci. Gomez se rozhodl, že je všechny zaženou na místo, ležící dále od lodi, kde je po 1ovu přímo zpracují, aby si zbytečně nekazili vzduch v přístavu. „Ne, nebudeme vyškvařovat jejich tuk přímo tady, to se dělalo dříve, dokud nebyly na lodích mrazírny. Mendoza má dokonalou lednici a odveze maso i tuk přímo do Buenos Aires,“ vysvětloval Daleovi. „Ale i tak je z toho pořádný zápach, jako ha jatkách. Nic jiného to také není, v lovu tuleňů není žádná romantika. Zajímá-li vás to, jste vítán.“ Dale se rozhodl, že se lovu zúčastní, nebude-li ho Jaurain potřebovat. Nikdy něco podobného sám přímo neviděl, na Cruzenově výpravě se nestarali o tuleně. „Malý tuleň Rossův ostatně je docela dobrý a nebude škodit, když si naděláte z jeho masa nějakou zásobu, tady je dost chladno, vydrží vám třeba rok,“ mínil kapitán, když mu oznámil svůj úmysl zúčastnit se lovu.

„Kde si budete přát zřídit svůj tábor?“ tázal se Fritsch Jauraina, když sestoupili po lávce, spuštěné z dolní paluby přímo na břeh. Jaurain místo odpovědi ukázal k vrcholu sopky. „Cože? Tam nahoře? Na vrcholu?“ žasl Fritsch. Jaurain zavrtěl hlavou. „Uvnitř!“ řekl lakonicky. „To dá fušku!“ mínil udivený kapitánův zástupce.

„Na to jsme měli vzít s sebou helikoptéru!“ Jaurain neodpověděl. Věděl dobře, proč helikoptéru s sebou nevzali. Její motor je slyšet daleko a sotva deset mil od jejich kotviště je novozélandský tábor. Jeho posádka by se jistě podivila, kde se tu vzalo letadlo. K normálnímu vybavení malého loveckého škuneru rozhodně nepatřila. S traktorem je to něco jiného, to už je dnes běžný dopravní prostředek, nikdo už nevozí s sebou saně a smečku psů.

Jaurain sestavil okamžitě malou výpravu na vrchol sopky. Skládala se z něho, Dalea, obou montérů a Fritsche. Vzali s sebou celou horolezeckou výzbroj, ačkoli Dale mínil, že k dosažení vrcholu, který se tyčil do výšky 2500 stop nad mořem, toho ani nebude zapotřebí. „Asi nebude, ale nevíme, jak to vypadá v jícnu,“ řekl Jaurain.

„Vy se chcete usadit uvnitř?“ podivil se Dale.

„Ovšem, tam budeme ukrytí před zvědavým pohledem,“ odpověděl Jaurain. „I kdyby někdo přeletěl přímo nad sopkou, těžko nás tam vypátrá, jícen je příliš úzký a letadlo se pohybuje rychle.“ Tato rozmluva se konala mezi čtyřma očima a zvědavý Fritsch z ní nic nezaslech1. Podivil se proto nemálo, když po půlhodinovém stoupání, které bylo poměrně snadné, až na posledních několik set stop, kde si museli pomáhat místy cepíny, stanuli na okraji sopečného jícnu, a Jaurain prohlásil, že po krátkém odpočinku sestoupí do kráteru.

„Jak sem chcete dopravit chatu, zásoby a všechny svoje přístroje?“ tázal se. Jaurain pouze pokrčil rameny, ale bývalý letec Dale nebyl tak skoupý na slovo. „To nebude velký problém, ukáže-li se, že se nitro sopky hodí k táboření,“ prohlásil. „Podívejte se, dobré tři čtvrtiny svahu jsou tak mírné, že je traktor snadno zdolá. Možná že se vyšplhá až sem na plošinu, na které právě sedíme. Je to dobrá značka, mám s tím strojem už své zkušenosti, je stavěn zvlášť pro horskou trať. A když ne, zřídíme tady prostě kladkostroj.“ Jaurain přerušil jejich rozhovor povelem k další cestě. Vystoupili ještě o několik desítek stop a stanuli na okraji jícnu, v místě, kde se z něho kdysi dávno vylil mohutný proud lávy, který stékal k severu a vytvořil na břehu přirozený přístav, v němž kotvila Mendoza. Stanuli na okraji hřebene sopečné hory a zvědavě se rozhlíželi. „Půjde to!“ prohlásil spokojeně Jaurain, „podívejte se, Arne!“ Jícen, sopky měl tvar nepravidelné elipsy, jejíž delší osu Dale odhadl nejméně na 200 stop. Proud lávy sestupoval zpočátku do jícnu velmi příkrým svahem; který budou musit slézt po lanech, ale asi o padesát stop níže přecházel v širokou a dosti dlouhou terasu, která končila náhle jako okraj propasti, sahající až do hlubin sopky. Sopka byla patrně dávno vyhaslá a malé jezírko, lesknoucí se na jižním konci terasy, které zpočátku považovali za výtvor pozdní dohasínající sopečné činnosti, mělo ledovou vodu, která je po jejich cestě velmi občerstvila.

„Je syceno pramínky z roztálého sněhu a ledu, který pokrývá celou jižní část sopky, jak se zdá, po celý rok,“ prohlásil Fritsch, když podrobili nitro kráteru pečlivému průzkumu. „Vida, tady je voda, po které toužil kapitán, ale s její dopravou na břeh by bylo dost potíží.“

„Však ji tam nemíníme dopravovat, spotřebujeme ji na místě,“ smál se Dale. „Vida, Frede, měl jste dobrý nos, když jste si vybral tohle místo k táboření,“ obrátil se k Jaurainovi, který se spokojeně zašklebil. „Ani na břehu to nemohlo být lepší! Máme tu všechny hygienické vymoženosti, pramen pitné vody, celé jezírko užitkové vody a propast na odpady.“

„Ale moc místa tu mít nebudete,“ mínil Fritsch.

„Stačí pro pět lidí,“ prohlásil vesele Dale.

„I pro všechny vaše stroje?“ tázal se nevinně Fritsch. Dale se na něj ostře podíval. „I pro ty!“ řekl stroze. Obešli zatím celou lávovou terasu. Byla téměř vodorovná, jen k jezírku se trochu svažovala. Šedočerné čedičové stěny sopky se tyčily nad ní příkře jako zeď a zadržovaly světlo, které na ni dopadalo jen shora. Den venku byl podmračený a v nitru sopky vládlo příšeří, které se měnilo v propasti, ohraničující terasu na západě, v černou tmu. „Rád bych věděl, jak je tu hluboko,“ řekl Dale, když stanuli na okraji propasti. „Nemáte baterku, Harry?“ obrátil se k jednomu z montérů. Harry měl baterku a Dale ji s jeho pomocí přivázal na konec lana, které vzali s sebou a zatím ho použili jen k sestupu do sopky. Bylo dvě stě stop dlouhé, a když je spustili opatrně přes okraj terasy, zjistili v matném světle kymácející se svítilny, že okraj terasy tvoří převis a že protější stěna sopky klesá skoro svisle do hloubek, jejichž dno nedohlédli. Šířka propasti činila nahoře, v místě kde stáli, patnáct až dvacet stop, ale jak je široká ve větší hloubce, nemohli říci, převis terasy jim bránil v pohledu.

„Každopádně se nedoporučuje tam spadnout,“ prohlásil montér Harry. „Ale zábradlí sem dávat nebudeme, co myslíte?“ smál se Dale. „Tady nejsou žádné bary s whisky a podobnými čertovskými nápoji a nemusíme se bát, že tam někdo v rozjařené náladě sletí.“ Harry se jen ušklíbl, rád si občas, i když ne často – dopřál ostřejšího doušku a nevěděl, jestli Dale nenaráží na tuto jeho drobnou zálibu.

Jaurain zatím s druhým montérem a Fritschem proměřoval terasu a určoval umístění jednotlivých částí tábora. Použitelný prostor měl rozlohu asi dvě stě čtverečních yardů a skutečně tu místa nebylo nazbyt, v tom měl Fritsch pravdu, přesto však se sem dobře vejdou. Spojení s vnějším světem obstará krátký žebřík, který přibijí ke skále, do příkré části venkovského svahu vytesají schody. Všechna břemena dopraví do sopky kladkostrojem, který zůstane trvale namontován na horní plošině. Byla dosti široká, že se na ni vejde i pylon pro veliké parabolické zrcadlo, kterého bude Jaurain používat pro vrhání magnetických siločar do vesmíru.

Jaurain dával své pokyny montérovi Billovi, který si je rychle zanášel do zápisníku. Fritsch pozorně naslouchal, což bylo konečně jeho povinností, poněvadž měl dozor nad veškerým stěhováním a zřizováním tábora. „K čemu budete potřebovat tak veliké zrcadlo?“ tázal se zvědavě Jauraina. Byl připraven na strohou odpověď, a proto ho velmi překvapilo, když mu Jaurain s neobvyklým u něho úsměvem ochotně vysvětloval, že budou chytat rádiové signály z vesmíru a že si právě proto vybrali tuto jižní polohu, poněvadž doufají, že se jim zde podaří vyřešit starý astronomický problém, jímž je zjištění jádra naší Galaxie. „Víte, optické teleskopy největších rozměrů nadobro v tomhle směru zklamaly, poněvadž v těch místech naší Mléčné dráhy je tolik všelijakého vesmírového prachu, plynu a takového neřádu, že nám zastírá pohled na to jádro, ačkoli se má za to, že ho tvoří obrovské nakupení hvězd. Domníváme se, že na rádiových vlnách nám tenhle závoj vadit nebude.“

Dale, který přišel s Harrym ke konci jeho výkladu, stěží utajil úsměv. Fritsch se tvářil nedůvěřivě, náhlá povídavost Jaurainova vzbudila jeho podezření. „To by mě velmi zajímalo, být při tom, když ty signály z vesmíru chytáte,“ prohlásil horlivě. Jaurain pokrčil rameny. „Toho se asi sotva dočkáte, justace našich přístrojů je obtížná a trvá dlouho. Snad až pro nás přijedete, pák vám to budeme moci předvést.“ Fritsch se spokojil tímto slibem a výprava nastoupila zpáteční cestu. Ačkoli se podařilo umístit na plošinu, ležící těsně pod vrcholem jeřáb, a i když rameno jeřábu bylo dosti dlouhé, takže bylo s to přesunout všechna břemena přes okraj kráteru a spustit je na vnitřní lávovou terasu, trvalo zřízení tábora pro Jauraina a jeho druhy plné tři týdny. Ani potom nebyli ještě úplně zařízeni, ale nechtěli zdržovat škuner déle u ostrova, poněvadž krátké jihopolární léto se valem chýlilo ku konci a povětrnost se vůčihledě horšila. Za tu dobu uspořádal kapitán Gomez tři lovy na tuleně, všechny velmi bohaté. Plochý východní konec ostrova za lávovou hrází se jimi hemžil a zdálo se, že ani přítomnost lidí, ani jejich nepřátelské chování nebylo s to je zahnat z míst, na nichž byli zvyklí se slunit a odpočívat. Mláďata byla v tu dobu už hodně odrostlá a kotlety, které z nich připravoval Čan-Ši, byly tak chutné, že se Dale rozhodl nadělat z tuleního masa větší zásobu. Objevili za jezírkem uvnitř sopky skalní kout, který byl tak prochlazen, že tvořil přírodní lednici a hodil se výborně k uskladněni čerstvého masa.

„Přibude vám práce s tím tulením masem, Čan-Ši,“ poznamenal Dale jednou k jejich čínskému kuchaři, „je přece jen jednodušší otevřít konzervy a ohřát je než sekat cibulku pod kotlety a péci se s masem!“ Číňan stáhl obličej k mírnému úsměvu. „To nevadí, pane,“ řekl, „člověk žije, jen když pracuje, Čan-Ši bude tím víc žít, čím víc bude mít práce.“

„Výborná zásada, Čan-Ši,“ smál se letec, „ale nic na světě se nemá přehánět.“ Měl rád tichého Číňana, který trpělivě a bez jakékoli námitky konal všechny práce, které mu byly uloženy, když vůbec nespadaly do jeho kuchařských povinností. Druhého lovu na tuleně se Dale zúčastnil a přesvědčil se, že kapitán měl pravdu, když tvrdil, že na něm není nic romantického. Asi tucet námořníků, ozbrojených těžkými obušky, oddělilo vybrané kusy od ostatních tím jednoduchým způsobem, že je nahnali do jakési ohrady utvořené z lan, na kterých visely pestré cáry látky. Ačkoli to byla směšně nepatrná překážka pro tuleně, z nichž staří samci dosahovali až dvaceti stop délky a váhy mnoha set kilogramů, žádný z nich se nepokusil ji prorazit a uniknout do moře, které nebylo nikým hlídáno. Hynuli jako na jatkách, ubíjeni ranou do citlivého čenichu, a ani jim nenapadlo postavit se na odpor. Jediný vzrušující okamžik nastal, když jeden z námořníků uklouzl na skále zalité krví a upadl přímo před ohromného rypouše, který se valil přes jeho tělo. Zdálo se, že nic už ho nemůže zachránit, když třeskla rána z kapitánova koltu a tuleň, zasažený přímo do ucha, se zhroutil na ležícího muže. Dva nejbližší lodníci se k němu vrhli, podložili pod něho své obušky jako páky a s vynaložením všech sil ho odvalili stranou. Muž ležel nehybně a Dale byl přesvědčen, že je mrtev, ale ukázalo se, že jen pozbyl vědomí. Narazil hlavou o skálu a kromě malých pohmožděnin, neměl jiné zranění. Vzpamatoval se brzy, když ho polili vodou a chvíli třeli, a bez cizí pomoci se vrátil na loď.

„Vypadá to tu jako na porážce,“ řekl s nechutí Dale, rozhlížeje se kolem sebe. Asi sto mrtvých zvířat leželo porůznu roztroušeno na skále, zrudlé jejich krví, jejíž nepříjemný pach sytil vzduch. Byli tu malí tuleni Rossovi s temně hnědým kožichem, šedočerní tuleni Weddelovi, skvrnití tuleni levhartí i ohromní rypoušové se směšnými krátkými choboty. Námořníci se pustili okamžitě do jejich stahování a čtvrcení a Dale jim, trochu neobratně pomáhal. Podivil se, co masa nechávají ležet nazmar. „Co s ním?“ pokrčil kapitán rameny. „Bereme jen to, co se dá zužitkovat aspoň do konzerv pro krmení zvířat, ale tuk samozřejmě všechen, i kůže. Nezapomeňte, že v Argentině máme dost hovězího masa, tohleto maso by nezaplatilo ani svou dopravu.“

„Dobrá, ale tady to bude jen hnít a kazit vzduch, mohli bychom to aspoň hodit do moře,“ namítal Dale. Gomez se usmál. „Nemějte strach, o to se postarají ptáci. Podívejte se, tamhle jsme lovili před pěti dny. Vidíte, jak ptáci všechno čistě obrali?“ Ukázal k místu, vzdálenému několik set stop, kde ležely holé kostry, na nichž nezbyl ani gram masa. Ptáci ostatně přilétali i na čerstvě zabitá zvířata a námořníci je museli odhánět, aby mohli pracovat. Vzduch byl přeplněn skřekem a ani výstřely nebyly s to zahnat ptáky na delší dobu. Loupeživí rackové mezi nimi převládali, ale i mírní tučňáci se přikolíbali a požadovali svůj podíl.

„Nahrazují supy, zdravotní policii horkých krajin,“ smál se Dale. „Jen mi, prosím vás, povězte, proč lovíte tuleně pořád stejně primitivním způsobem jako hrdinové Vernových románů před sto lety?“ Kapitán pokrčil rameny. „Je levný a účinný, nač vynalézat něco jiného?“ V Daleovi se přihlásil ke slovu praktický Američan, zastánce technického pokroku. „Mohli byste je aspoň střílet!“ Kapitán se dal do smíchu. „To bych nedoporučoval. Za prvé by to bylo dražší, a hlavně – lidé by se postříleli mezi sebou, nedovedou s koltem zacházet.“

Mezi nejobtížnější práce, spojené se zřízením amerického tábora, patřilo vztyčení sto stop vysokého pylonu nesoucího parabolické zrcadlo na vystlání magnetického pole do vesmíru. Bylo potřebí důkladně jej zakotvit ve skále, a to znamenalo vyhloubit dostatečně hluboké otvory pro jeho tři mohutné nohy a zalít je v něm betonem.

Otvory vyhloubili pneumatickými vrtačkami, ale k pohonu vrtaček museli nejprve dopravit až k jícnu sopky těžké válce se stlačeným vzduchem. Jaurain měl zpočátku ohavy, že z letadla by mohl být pylon se zrcadlem vidět, poněvadž přečníval značně okraj kráteru, ale Dale mu to rozmluvil. „Asi jste se nikdy z letadla pořádně nerozhlížel po krajině, Frede. Když letíte vysoko, nějakých pět tisíc stop a ještě víc, nerozeznáte vůbec žádnou podrobnost v terénu, leda byste o ní věděl a pátral po ní triedrem. A když zase letíte nízko, všechno pod vámi tak rychle utíká, že nemáte čas si něčeho všimnout. V blízkosti hor si ostatně každý letec rozmyslí držet se nízko. Potom to všechno je pavoučí konstrukce jako celek, i to zrcadlo, vlastně jen žebra a ta se úplně ztratí na té šedé skále.“

„A co když napadne sníh?“ namítl Jaurain.

„Pak teprve,“ smál se Dale. „Napadne i na stožár a zrcadlo, za chvilku bude každý drát obalen ledem a sněhem. Možná že vám to způsobí dost potíží při dálkovém natáčení zrcadla.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Jaurain. „Ale na ovládací mechanismus jsme pamatovali, bude elektricky ohříván a led se na něm nikdy nevytvoří.“ Věnoval montáži zrcadla a jeho ovladači největší péči. Obraz celého zařízení byl promítán periskopem do laboratoře v chatě, na skleněnou matnici opatřenou přesně dělenými kruhy, s jejichž pomocí bylo možno zrcadlo nastavit do libovolného směru nad obzorem. Nastavení bylo proveditelné i přímo u zrcadla samotného, k němuž byl přístup po kovovém žebříku, probíhajícím vnitřkem pylonu.

Všechny tyto rozmluvy se odehrávaly stranou od posádky Mendozy, zejména přímo doslech Fritschův, jehož mimořádného zájmu si všichni členové americké výpravy povšimli.

„Proč máte všechny bedny ~ označeny, písmeny PS, nikdo z vás se tak nejmenuje,“ tázal se zvědavý Argentinec Dalea, hned když začali vykládat táborové zařízení na břeh.

„To je zkratka, projekt Scavenger,“ odpověděl letec upřímně podle pravdy. Fritsch udiveně vysunul obočí. „Jakže, projekt metař? Co u všech všudy hodláte tady vymetat?“

„Copak vám to neřekl Jaurain, když jsme byli prvně nahoře?“ podivoval se nevinně Dale. „Rádiové vlny odmetou vesmírový prach, abych tak řekl obrazně – a umožní nám výhled na jádro Galaxie. To už je tak náš americký zvyk, najít pro všechno nějaký název, usnadňuje to dorozumění. Často jsou názvy hodně odlehlé. Teď například chystají naši vojáci někde v jižních mořích výbuch jaderné pumy ve značné výšce. Celý podnik nazvali projekt Hardtack – víte co to je?“ Fritsch sice mluvil slušně anglicky, ale jeho mateřštinou byla španělština a americký slang ovládal jen chabě.

„Lodní suchar,“ vysvětloval Dale. „Ďas ví, jak na tohle pojmenování přišli!“.

„Třeba si myslí, že si na tom někdo vyláme zuby jako na starém tvrdém sucharu?“ mínil Fritsch se smíchem. „Možná že takový výbuch půjde velmi těžko kontrolovat, nemyslíte? Teď se právě má sejít Východ se Západem a dohodnout se na nějaké kontrole a na zastavení pokusných výbuchů atomových pum.“

„Jen aby se dohodli,“ řekl pochybovačně Dale. „Bylo by už načase, platíme daní, až se ohýbáme, a polovina z toho jde na tenhle neřád! Jako by k vraždění lidí nestačilo to, co znali už naši dědečkové.“

„Nebo lovec z doby kamenné,“ smál se Fritsch.

Zbývalo toho ještě hodně udělat v táboře uvnitř sopky, když se 10. března škuner Mendoza chystal k odjezdu, ale to už si obstará posádka tábora sama. Před vyplutím škuneru byl uspořádán poslední společný oběd. Nálada byla povznesená, Mendoza odvážela dobrou kořist a posádka měla podíl na výnosu z lovu. Kromě toho všichni, kapitána nevyjímaje, obdrželi od Jauraina velmi slušnou odměnu za účinnou pomoc při zřizování tábora. Přesně ve dvě hodiny odpoledne místního času zvedl škuner kotvu a o pět minut později zmizel pěti mužům, stojícím na pobřeží, za lávovou hrází. Jen úbočí sopky vracelo chvíli ještě ozvěnou hlas jeho sirény.

VI

ŽIVOT NA POLÁRNÍM KRUHU

Trvalo několik týdnů, než se život ve stanici Christchurch ustálil v určitých kolejích, v nichž měl potom probíhat po dlouhou řadu měsíců. Zpočátku bylo stále co dělat a den se zdál pěti mužům, kteří osaměli na polárním kruhu příliš krátký, ačkoli ve skutečnosti krátká byla noc a slunce sotva na chvíli zapadlo za horou A. Tábor zdaleka ještě nebyl ve spořádaném stavu, když ledoborec Jason odplul. Musili postavit skladiště pro sudy s naftou a jiné pro zásoby potravin a především si musili zabezpečit dostatečný přívod pitné vody. Malá bystřinka, napájená vodou z roztálých sněhů, ležících vysoko na jižním a západním úbočí hory A, ústila do zálivu dosti daleko od chaty. Springs se rozhodl, že vybudují vodovod, který ji spojí s jejich příbytkem. Měli v zásobě dostatečné množství polyetylénových rour, jichž už použili jako přívodu nafty ze skladiště do kamen ústředního topení, a těch nyní upotřebili. Roury se snadno spájely už při mírné teplotě a položení vodovodu nedalo velkou práci. Zatímco se mechanik Leslie Donald za pomoci Freddieho zabýval stavbou vodovodu, ostatní tři muži měli plné ruce práce s uvedením přístrojů na měření kosmického záření do chodu.

Koncem listopadu byli zhruba se vším hotovi a přístroje začaly pracovat. Springs pozoroval s netajeným uspokojením péro zapisovacího přístroje, jak píše dvojitou nepravidelnou čáru na papír nasazený na pomalu se točící hodinový válec. Také Freddie přihlížel se zájmem, který dával nepokrytě najevo.

„Koukáš, Freddie, jak je ten aparát mazanej a jak dovede psát voběma rukama, co?“ dobíral si ho druhý mechanik Jackie Barney. Přístroj měl dvě záznamní pera a psal oběma současně na stejný papír. Freddie se zazubil. „Koukám, mister Barney,“ přiznal upřímně, „mně to dá dost práce, i když chci psát jen jednou rukou!“

„Umíš doufám dělat lepší pudinky než slohová cvičení,“ pokračoval mechanik ve svém škádlení. „Až dosud jsi nám nedal příležitost, abysme tě pochválili!“ Freddie se jen dobrácky usmíval. „On se vytáhne o vánocích viď, Freddie?“ vmísil se Springs do rozmluvy. Jim Driver utrousil poznámku, že naštěstí pro jejich žaludky i pudinky mají v konzervách a že tedy Freddie nemá co zkazit.

Vánoční svátky byly už za dveřmi, a než se nadáli, Freddiemu se naskytla příležitost dokázat své kuchařské umění. Slíbil, že udělá pudink lepší než kuchař z hotelu Carlton – což byl jeden z nejlepších christchurchských hotelů, bude-li mít k tomu všechno, čeho je zapotřebí. „Copak nemáš mouku, cukr, máslo, hrozinky a všechno možné koření?“ podivoval se Jackie. „A co maso?“ řekl. Freddie povýšeným tónem člověka, který rozumí svému řemeslu a mluví s naprostým nevědomcem. „Nu ovšem, maso, to tam samozřejmě nesmí chybět, ale masa tu máš v konzervách, až z toho jde hlava kolem.“

„Ale to není to správné maso, to má být čerstvé,“ odporoval Freddie. Přesvědčil i Springse a ten se rozhodl, že mu vyhoví a zastřelí nějakého Rossova tuleně, kterého ochutnali ještě v době, kdy Jason kotvil v zálivu po něm nazvaném.

„Co kdybysme rozsekali do pudinku tvého Martina?“ pokoušel Frieddieho mechanik. Martin byl tučňák, kterého Freddie zachránil před dravým chrupem kosatky. Pták k němu velmi přilnul – ne snad proto, že si byl vědomý nebezpečí, kterému Freddieho zásahem unikl, ale poněvadž ho hodný Australan rozmazloval, jak mohl. Počáteční odpor bělochů proti tomu, aby tučňák s nimi sdílel neveliké prostory jejich chaty, byl silný. „Copak je to nějaký kanárek?“ zlobil se Leslie Donald, první mechanik. „Kdo bude po něm pořád uklízet?“ Ale Freddie uprosil Springse a ten dal nakonec souhlas, aby si tučňáka ponechal, když slíbil, že se postará, aby byl co nejméně na obtíž. Freddie nejprve tučňáka přivázal za jednu nohu venku pomocí tenké a lehké, ale velmi pevné nylonové šňůrky. Byla dost dlouhá, že se Martin mohl toulat až k zálivu a lovit si v něm po libosti, ale přesto se nad svým poutem velice rozčiloval. Freddie nelitoval námahy, aby mu zlepšil životní podmínky. Ohradil kameny značný kus půdy mezi chatou a oběma skladišti, a dokonce tam zřídil malé umělé jezírko z přebytečné vody bystřiny, která zásobovala jejich tábor. „Naděláš s ním jako s dítětem!“ dobírali si ho ostatní, ale brzy si tučňáka oblíbili a pomáhali mu ho ochočit. Nebylo to tak těžké, když si zvykli zvát Martina k obědům a večeřím a dávat mu zbytky jídla. Tučňákovi kupodivu domácí strava zachutnala a dožadoval se jí sám ostrými skřeky, kdykoli usoudil, že je čas k jídlu.

„Ten tvůj Martin je přesnější než naše chronometry, ví akorát, kdy je oběd a kdy večeře,“ dobíral si Springs Freddieho.

„Já se zase divím, kam to ten pták dává, vždyť je docela malý, a přitom nenažraný jako kondor,“ žasl Jackie nad Martinovou chutí k jídlu. Tučňák skutečně byl kdykoli ochoten přijmout každé sousto, které mu někdo nabídl.

„Je to vlastně dobře, že jsme si tu Martina nechali, kdyby nám došla potrava, máme v něm zásobu,“ škádlil Freddieho Leslie. Ten přijímal všechny jejich žerty se svým obvyklým úsměvem. Byl rád, že si ostatní na Martina zvykli, a nanejvýš pyšný na to, že se Martin úplně ochočil a přibíhal na jeho zavolání, nebo když na něj zapískal na Higginsovu lodivodskou píšťalku. Dárek podivínského starocha způsobil Freddiemu mnohou příjemnou chvilku, zato u ostatních se nesetkal s žádnou pochvalou. Freddie totiž na něj provozoval velmi jednotvárnou hudbu s nadšením, které si zasloužilo lepšího účelu. Springs byl nakonec nucen proti této jeho zálibě zakročit a poručit mu, aby své hudební výkony pěstoval co nejdále od tábora. Freddie potom kdykoliv měl volno, sebral tučňáka, strčil ho za kazajku a odcházel s ním do takové vzdálenosti, kde už zvuky píšťaly nemohly rušit ostatní. Tam Martina postavil na zem a potom se spolu procházeli, přičemž Freddie pískal, pokud mu stačil dech. Tučňákův hudební sluch byl zřejmě v souladu s Freddieho, jeho spokojené skřehotání svědčilo o tom, že se mu pískání jeho pána jaksepatří zamlouvá.

Freddie nemusil mít obavy, že ho bude někdo nutit, aby obětoval Martina do pudinku. Springs a Donald bez námahy zastřelili dva mladé tuleně a masa bylo tolik, že ho ani nemohli po celé svátky spotřebovat. Měli také bohatý výběr konzerv a mezi nimi nechyběl ani krocan, bez něhož si Angličané nedovedou představit vánoční svátky. O Štědrém večeru zasedli spokojeně a v dobré náladě k bíle prostřenému stolu, všichni pohromadě až na Freddieho, který měl jako kuchař na starosti obsluhu stolovníků. Společné jídlo s domorodci vzbudilo na počátku jejich pobytu ve stanici některé námitky Donaldovy a Barneyovy, ale Springs nepřipustil o tom žádnou diskusi. „Jsme daleko od civilizace, co platí v Christchurchu nebudeme zavádět zde, na polárním kruhu. Všichni čelíme stejným nesnázím, a budeme se proto dělit o všechno stejným způsobem. Zde nebude rozdílu mezi bílými a černými,“ prohlásil. „Ale vždyť jsme v Christchurchu nejmenuje se tak naše stanice?“ pokoušel se tehdy Leslie obrátit své námitky v žert.

Jackie Barney, který měl na starosti rádio, vybral nejlepší rozhlasový program z Melboumu a Leslie rozsvítil malé žárovky na umělé jedličce, kterou s velkou pílí složili dohromady z kousků dřeva, drátů a zeleného papíru. Freddie se přihrnul s velkou mísou pravé želví polévky a večeře byla zahájena.

„Senzační polívka, ta se ti povedla, Freddie!“ pochvaloval Barney.

Polévka byla ovšem už hotová v konzervě a Freddie ji jen vylil do hrnce a ohřál. Byl na takové žerty už zvyklý, a proto, se jen usmál. Zato ho opravdu potěšila všeobecná pochvala bělochů, kterou projevili nad tulení pečení na cibuli. Jim, ačkoli mu maso stejně chutnalo, mu záviděl a místo pochvaly se přihlásil o svoji zásluhu.

„Však nebýt mě, tak jsme tuleně nejedli, Freddie se patlal se svým pudinkem a byl by nechal maso spálit na uhel!“.

„Dobrá, tak se spolu rozdělte o pochvalu,“ smál se Springs v dobré náladě. „Zato bude mít Freddie všechnu zásluhu o pudink.“ Freddie už přinášel tuto korunu všech angloamerických hostin na velikém podnosu. Pudink měl kůrku krásně do zlatova upečenou a voněl tak svůdně, že všichni pocítili novou chuť k jídlu, ačkoli Barney chvilku předtím prohlašoval, že už se do něho nic nevejde. Springs se slavnostně chopil velkého nože, nakrájel pudink a rozdával na talíře, kterému ostatní podávali. „Tak už si dej pohov, Freddie, a pojez pudink s námi!“ vybízel kuchaře.

„Jen ať to zkusí, u všech chcíplých koček!“ prohlásil Barney zlostně a odstrčil talíř od sebe. Dal se první do jídla, nečekaje na ostatní, a právě spolkl první sousto, po němž se mu sevřely útroby. „Copak vám nechutná, Jackie?“ podivoval se Springs. Nabodl malý kousek na vidličku a odvážně ho spolkl. „Brrr!“ otřásl se a honem zapíjel zázvorovým pivem. „Cos do toho dal, ty nešťastníku?“ Freddie začal uraženě vypočítávat jednu součást po druhé. „To není ono,“ vrtěl Springs hlavou po každém jménu. Pojednou mu svitlo. „Počkej, cos dělal s tím tulením masem?“

„Co bych s ním dělal?“ opáčil pohoršený Freddie. „Co s ním dělám vždycky, s masem do pudinku. Rozkrájel jsem ho na drobný kousky a ty jsem napřed opekl na tuku, než jsem je dal do toho těsta, jináč se to přece nedělá.“

„Má pravdu,“ souhlasil Donald, který se vyznal trochu v kuchaření. „Dobrá, a na jakém tuku jsi to pekl?“ pokračoval dále Springs ve svém výslechu. „No přece jako dycky!“ Freddie rozmrzele vstal a štrachal se do své kuchyňky. Za chvíli se vrátil s plechovkou v ruce. Ostatní na ni vrhli jediný pohled a dali se do smíchu „Smithsons cake’s butter, to se ví, pak už se nedivím, že to má takovou ohavnou chuť,“ řekl Barney. „Vždyť jsi vzal sladký tuk na pečení koláčů, ty nešťastníku!“

„No a? Proč bych nemoh péct maso na sladkým tuku, dyť v pudinku jsou stejně hrozinky!“ namítal uraženě Freddie. Byl velmi udiven, když sousta z pudinku odmítal i Martin. Snažil se sám dokázat, že jeho výtvor je dokonalý, a hrdinsky se pustil do své porce, sledován zvědavými zraky ostatních. Nedostal se daleko, po několika soustech přestal jíst s odůvodněním, že už nemůže, že se příliš najedl ostatních dobrých věcí. Pudink putoval s odpady do vod Jasonova zálivu. Barney provázel tuto jeho poslední cestu jedovatou poznámkou, že druhý den bude záliv přeplněn rybami plovoucími břichem vzhůru na znamení jejich uznání Freddieho kuchařského umění.

Byli zvyklí slavit vánoční svátky za plného léta, květů a zeleně, ježto jejich domov ležel na jižní polokouli. I ostrov IGY-7 měl v tu dobu své léto, ale bylo to polární léto, s teploměrem, který jen přímo na slunci vystoupil na 10 stupňů nad nulu, a se sychravým dechem zimy v hlubokém stínu skály, kam nikdy nepronikl sluneční paprsek.

Na severním břehu zálivu už neležel sníh, tu a tam se ukázala smutná šedá zeleň a žluť polárních mechů a lišejníků. Freddie na svých procházkách v okolí nasbíral neduživé zakrnělé bledě žluté kvítky, které přinesl vítězně do chaty. Velmi se podivil, když mu Springs řekl, že to jsou máky – ty krásné velké sytě rudé máky, které vídal doma v Austrálii v lánech zlatého obilí. Nechtěl tomu věřit.

Ačkoli se lidé stěží ohřáli v paprscích polárního slunce, přestože stálo dost vysoko na obloze, tuleňům bylo horko na severních březích ostrova. Přestěhovali se na chladný jižní břeh, kam častý vítr přinášel mrazivé pozdravy od jižního pólu, a tučňáci, jako by se jim bez nich stýskalo, se tam odebrali za nimi. Slunné počasí ostatně nebývalo za léta na, polárním kruhu ani časté, ani dlouhé. Obloha byla většinou zatažena šedými mraky, které často visely tak nízko nad zemí, že v nich temeno sopky mizelo. Většinou z nich pršelo nebo padal Sníh smíchaný s deštěm, ohavná plískanice, která měnila okolí tábora v bezednou bažinu. Jen tučňák Martin se radoval z tohoto počasí, zřejmě proto, že měl nadbytek vody. Někdy jí bylo tolik, že umělé Martinovo jezírko přetékalo, a Freddie musel nakvap kopat nový odtok. „To ti nemůže škodit, beztak se ti zahálkou krátí žíly, vždyť ty a ten tvůj prokletý pták jste nejméně zaměstnaní členové osazenstva,“ dobíral si ho obhrouble Barney. Něco pravdy na tom bylo. Freddie se zabýval jen úklidem, topením a kuchyní. Kuchyně dala málo práce, jejich jídlo pozůstávalo takřka napořád z konzerv. Topení zaměstnávalo Freddieho ještě méně pumpa samočinně přečerpávala naftu ze sudů do nádržky, odkud stékala do pece. Musil jen vždy zavčas otevřít nový sud a tu a tam pročistit trysky topení. Na tento výkon ostatní hubovali, poněvadž topení bylo v tu dobu zastaveno a hřáli se jen od několika malých přenosných kamínek. Zato když bylo hlavní topení v činnosti, měli vedro, že museli otvírat okna.

Ostatní členové posádky měli práce od jitra do noci. Jejich pozorovací program byl složitý a nezabýval se jen kosmickým zářením, ačkoli to bylo jejich hlavním úkolem. Konali všechna běžná meteorologická pozorování, měřili obsah atmosféry na radioaktivní prvky, pocházející ze zkoušek atomových pum, a sledovali pravidelně pomocí odrazů rádiových signálů proměnlivou výšku ionosféry. Přijímali kromě toho rádiem zprávy z četných stanic, které byly v mezinárodním geofyzikálním roku zřízeny v Antarktidě péčí dvanácti států. Sami také vysílali pravidelně zprávy meteorologické a hlášení o polárních zářích. To, co se dovídali z rádia, bylo potom předmětem jejich besed zpravidla po večerním jídle. S velkým zájmem sledovali občasné zprávy o pochodu britského badatele Viviana Fuchse a jeho druhů. Vyrazili s traktory ze Shackletonovy stanice na březích Weddelova moře a umínili si projet s nimi celou antarktickou pevninou. Byl to nesnadný úkol v terénu plném nebezpečí a podobné cesty plánovaly i jiné stanice, sovětské a americké. Počátkem února uvázl Fuchs 700 mil od svého cíle, Scottovy stanice, ležící na západním konci Rossovy ledové bariéry.

„To je divné,“ dumal nad hlášením Donald, „Fuchs má traktory Sněžná kočka a ty jsou znamenité, sám jsem s nimi jezdil v Grónsku. Jak to, že uvázl?“

„Nedáváš pozor na to, co slyšíš, depeše byla přece jasná, traktor mu spadl do rokle a porouchalo se řízení,“ řekl Barney.

„Ano, ale v hlášení bylo ještě něco jiného,“ vmísil se Springs do rozhovoru. „Fuchs přiznává, že pospíchá, aby dorazil do Scottovy základny, dřív než nastane zima. To bylo příčinou, že trochu sjeli z cesty.“

„Jako by tu nebyla zima celý rok,“ řekl pohrdavě Barney, kterému se stýskalo po australském horkém slunci. „Vůbec je to tady prašivý kout zeměkoule. Jen sníh, led a sem tam nějaká skála.“

„Ale nebylo to vždy takové,“ pravil Springs. „Vzpomeňte si, co hlásili nedávno Rusové!“

„Ti z Lazarevovy základny v zemi princezny Astrid?“ tázal se Barney, který obstarával většinou radiotelegrafický styk se světem.

„Tak jest!“ přisvědčil Springs, „a také ze základny Mirnyj; která je na pobřeží Pravdy. Našli různé zajímavé věci. Vrcholky hor v zemi princezny Astrid, které byly nyní holé, a dokonce pokryté mechem a lišejníky, ale v pravěku někdy dávno zaledněné. Slunce ohřívá nyní skály tak, že se ty chudé a skromné rostliny mohou na ní dařit. Dokonce i sněžní buřňáci tam mají hnízda. Ve Wilkesově zemi objevili zase oázu, která kdysi dávno musela být zálivem oceánu. Svědčí o tom stovky mumií tuleňů, tučňáků a obrovských buřňáků, které tam Rusové našli.“

„A jak to, že teď je z té zátoky pevnina?“ přerušil ho Barney.

„Zemská kůra stále pracuje,“ vysvětloval Springs. „Jednou se břehy zvedly, moře ustoupilo a jeho dno se stalo pevnou zemí. Na těch nálezech Rusů ale ještě není dost. Objevili také v oblasti Horn Bluff zkameněliny rostlin a zvířat z dob před dvěma sty až dvěma sty padesáti milióny lety. To je doklad, že tehdy byla Antarktida kvetoucí zemí s rostlinným a zvířecím životem. Co je příčinou, že dnes je to skoro beze zbytku ledová poušť, to se vědě ovšem zatím nepodařilo objasnit.“

„Rozum dá, že tu kdysi život byl,“ pravil Donald. „Vždyť už před první válkou tu Scott našel ložiska uhlí, a uhlí, to je vlastně zuhelnatělé pradávné dříví.“ Springs přikývl. „Povězte, mistře Springsi, kolik je tu dnes vlastně v Antarktidě různých národů?“ tázal se Barney.

„Dvanáct a zřídili asi osmapadesát stanic. Přitom nikomu nevadí, že Rusové zřizují základny v americkém nebo norském sektoru, Britové v americkém a tak dále.“

„Nikdo to nebere jako vojenské základny,“ smál se Donald. „To je mezinárodní spolupráce jaksepatří. Nešlo by to také v jiných dílech světa?“ Springs si jen povzdechl, ale neodpověděl. Barney se vrátil k pochodu Viviena Fuchse. „Stejně je ten Fuchs sekáč,“ prohlásil o něm. „Až ten pochod dokončí – a my mu všichni budeme držet palce, včetně Freddieho tučňáka – tak to bude první pochod napříč Antarktidou, že? Asi nějakých dva tisíce mil.“

„První, opravdu,“ přisvědčil Springs. „Jinak letadlem byla provedena cesta napříč Antarktidou od moře k moři už několikrát. Celkem má Fuchs urazit dva tisíce jedno sto mil.“

„To bys nechtěl capat s Martinem, viď, Freddie?“ obrátil se Barney na Australana. Ten se usmál. „Však oni nejdou pěšky, vezou se traktorem!“ řekl. „Jak by nešli? Také jdou, traktory jim vezou hlavně zásoby,“ tvrdil Barney. „Tak bych byl traktoristou a to bych se vezl pořád, někdo musí traktor řídit, a ten si sedí hezky v teple u motoru,“ prohlásil vítězně Freddie. „A Martina bych si vzal na klín!“ Tím jejich beseda o jihopolárních cestách a objevech pro ten večer končila.

Slunce překročilo rovník a začalo se stěhovat nad severní polokouli.

Astronomicky měl mít ostrov Ajdžívaj ještě podzim, ale ve skutečnosti zima už na něj vtrhla s celou svou neurvalostí. Springs vzpomínal toužebně na krásné podzimní dny novozélandské, s mrazivým jitrem, než se zvedlo slunce, ale s poledny plnými jasu a světla a s nádhernými barvami listnatých stromů. Teď všude kolem něho byl svět bílý, pokrytý sněhem a ledem. Začalo sněžit už koncem března a sníh padal vytrvale po celý týden. Zavál vysoko všechno kolem tábora a museli si v něm razit tunely, aby se dostali ke skladištím a k místům, kde měli své pozorovací budky. Mráz, zpočátku jen mírný, zesílil brzy natolik, že sníh ztuhl jako kámen.

„Teď máme stavební materiál jako Eskymáci,“ usoudil Springs a naučil své druhy krájet ze sněhu kostky, které skládali dohromady a polévali vodou. Voda okamžitě ztuhla a spojila jednotlivé jejich sněhové „kameny“ pevně jako malta. Vybudovali z nich střechy k svým tunelům a získali tak kryté chodby, v nichž se udrží teplo, i když v zimě klesne teploměr padesát stupňů pod nulu.

Freddie měl nyní práce dost a dost a na procházky s Martinem mu zbylo jen málo času, ostatně ani počasí se k tomu nehodilo. Bystřina zamrzla a vodu, které se denně spotřebovalo velmi mnoho, musel opatřovat tím způsobem, že rozehříval sníh a led. Počítali s tím už předem, měli uvnitř chaty nádrže na sníh, v nichž pomalu roztál, poněvadž tu byla vždy teplota nad nulou. Ale nádrže bylo nutno plnit, a to znamenalo dopravit denně sta kilogramů sněhu, i když s ním šetřili na mytí a koupání. Freddie byl však pilný a nikdo si nemohl stěžovat, že mu chybí voda. Nenaříkal si na více práce, kdo však projevoval často svou nespokojenost s novými poměry, byl Martin, chyběla mu voda a pohyb a dožadoval se obojího mrzutým skřehotáním. Kde také mohl, hleděl svému pánovi uklouznout. K tomu se však naskytovala zřídka příležitost, poněvadž stanice Christchurch tvořila nyní se svými sněhovými chodbami malou pevnost, uzavřenou hradbami na všech stranách.

Jednoho dne koncem dubna Freddie zjistil, že v návalu jiné práce čistil toho dne trysky ústředního topení a musel vytápět pomocnými kamínky – zapomněl opatřit dost sněhu na noc. Krátký den pozdního podzimu se už chýlil ke konci, ale obloha byla jasná a slunce putovalo blízko obzoru jako nezřetelná zamlžená koule. Byl mírný patnáctistupňový mráz a Freddie si umínil, že vezme Martina s sebou trochu provětrat. Pták, zdržující se stále v malém prostoru, uzavřeném sněhovými hradbami, pozdravil závan svěžího vzduchu radostným křikem.

„Buď hezky hodný a netoulej se, já si zajedu tamhle pro sníh!“ napomenul ho Freddie a vydal se se svým trakařem k sněhovému pahorku, k němuž měl už vyježděnou cestu. Pracoval přičinlivě a záhy se pořádně zahřál. Měl dvě nádrže, každou na deset galonů, a do těch musel sníh nejen nasypat, ale řádně upěchovat, aby to něco vydalo. Neměl čas si všímat Martina, až teprve když se chystal na krátkou zpáteční cestu. Nejprve volal a potom pískal, ale odnikud se neozvalo známé skřehotání jako odpověď.

To Freddieho zneklidnilo, ačkoli se Martinovi nemohlo celkem nic stát. Tuleň tučňáky nežere. Freddie se přestal starat o své kolečko a obešel bok sněhové hradby obtáčející tábor, který mu bránil ve výhledu na záliv. Tuleni se zatím vraceli na břehy Jasonova zálivu jen ojediněle, vystoupil na malý sněhový pahorek a rozhlížel se po zálivu. Byl už zamrzlý ledem, který nenabyl ještě své náležité zimní síly, ale přesto už byl s to unést člověka, a tím spíše ptáka Martinovy velikosti. Napínal zrak a zdálo se mu, že skutečně vidí Martinův černý fráček pomalu putující k východnímu konci zálivu, kde břeh končil prudkým obloukem směrem k severu. Pískal ze všech sil, ale černý bod pokračoval ve svém pohybu. Zaklel od plic a vydal se k zálivu. Donald, který šel právě vyměnit záznamní papír do budky s anemometrem, ho spatřil a houkl na něj, kam jde. Freddie odpověděl přes rameno něco, z čeho Donald zachytil jen slovo Martin. Volal ještě za nim výstrahu, aby se nepouštěl na led do zálivu, že není dost silný, ale tu už Freddie neslyšel.

Donald šel po své práci a na celou příhodu zapomněl. Zatím se setmělo a Jim rozžal elektrická světla uvnitř chaty, s náležitým hubováním na Freddieho, který to měl udělat, že zanedbává svoji práci. Teď teprve si Donald vzpomněl na setkání s Freddiem. Podíval se na zápěstí na hodinky a podivil se, že už je tak pozdě. Pocítil neklid a začal se shánět po Freddiem, ale ten nebyl nikde k nalezení. Vyptával se ostatních a zjistil, že byl posledním, kdo Freddieho viděl. Bylo šest hodin a papíry v registračních přístrojích se pravidelně vyměňovaly ve čtyři. Freddie byl pryč už dvě hodiny! Okamžitě to ohlásil Springsovi, který byl zabrán do svých výpočtů, a o chvíli později byli všichni čtyři muži venku. Rozptýlili se v blízkém okolí tábora a volali ze všech sil. Ale jen ozvěna jejich hlasů, odražených od stráně, jim odpovídala.

Donald přinesl karabinu a vypálil postupně všech šest ran, zatímco Springs pátral triedrem po zálivu. Vše bylo marné, po Freddiem nikde ani stopy.

„Šel hledat toho prokletého ptáka,“ zuřil Donald. „Až ho najdu, zakroutím mu krk!“

„Martinovi, doufám, ne Freddiemu,“ pokoušel se Barney o vtip, ale jeho žertování nenašlo odezvy. Donald rozmrzele vsunul nový zásobník do karabiny a chystal se k další střelbě, ale Springs ho zarazil.

„Musíme za ním ven, za východní mys, který nám brání v rozhledu,“ rozhodl. „Jim se vrátí do chaty, půjdeme my tři.“

„Ale tam už je volné moře, kde ho tam chcete hledat, šéfe?“ namítal Barney, který nebyl velkým přítelem putování ve sněhu. „Není, díval jsem se v poledne na moře, všude plavou kry, které sem žene východní vítr,“ odporoval Springs. Bylo ještě dost vidět, ale úzký srpek měsíce, jehož světlo zahánělo tmu, se už chystal brzy zapadnout. „Vezmeme baterky,“ rozhodl Springs a chystal se poslat pro ně Jima do chaty. „Počkej!“ zadržel laboranta Donald, „vím něco lepšího. Vezmi také pár osvětlovacích raket, bílých i barevných!“

Jim poslušně odklusal a o chvíli později se vrátil se žádanými věcmi. O své újmě přinesl okované tyče s háky, kterých používali jako opory na kluzkém terénu, a byl za to pochválen od Springse, jenž na ně zapomněl.

Tři muži sestoupili na led v zátoce. Drželi se břehů, kde byl nejpevnější, ačkoli si tím prodlužovali cestu, a postupovali opatrně, zapadajíce vysoko nad kotníky do sněhu. Po dvaceti minutách dosáhli východního mysu, obešli ho a stanuli na první pohyblivé kře, už na volném moři. Na Springsův rozkaz se připoutali všichni tři k lanu pro případ, že by některý z nich spadl do vody.

„To by byla lázeň, po které jsi nedávno tolik toužil, Leslie,“ vtipkoval Barney, ale Leslie jen něco mrzutého odsekl. Měsíc už zapadal za horou a obklopila je tma, ze které strašidelně probleskovala bělavá plocha sněhu, kryjícího ledové pole. Springs šel v čele a svítil baterkou. Kra byla vlastně rozlehlým ledovým polem, které nepodlehlo ještě náporu jiných ker, poháněných větrem a mořskými proudy. Springs pátral světlem kolem sebe a vykřikl při pohledu na řadu šlépějí, které se táhly nedaleko nich, směrem na sever, k volnému moři. „Máme ho!“ zvolal radostně a vydal se ihned po stopě, sledován ostatními. Směřovala na sever do volného moře a to Springse velmi zneklidnilo. Ledové pole musilo přece někde končit, nemohlo se táhnout donekonečna. Skutečně také, když urazili asi dvě stě kroků, kra končila a stopy sní. Dál na sever se už táhl široký černý pruh volného moře, ale za ním probleskovaly matně z husté tmy nové kry. Co teď?

„Zkusme raketu, náčelníku!“ navrhoval Donald a Springs souhlasil.

Postavili malý papírový válec na sníh a Donald zažehl zápalník. Raketa malou chvíli syčela a kouřila a potom z ní vyrazil zelený tenký blesk, který rychle vystoupil do výšky několika set stop a tam vybuchl v kytici ohnivých květů, rychle hasnoucích při pádu na moře. Trojice stála nehnutě a napínala zrak do tmy, která nyní, po přechodném oslnivém světle, jim připadala tím hlubší a neproniknutelnější.

„Slyšíte?“ tázal se tiše Barney, zatajuje dech. „Někdo píská,“ řekl Springs. „Freddie na lodivodovu píšťalu, darebák,“ řekl Barney. V jeho hlase bylo slyšet úlevu, ačkoli se o Freddiem nevyjádřil právě hezky. Zvuk se opakoval a teď, když věděli, odkud přichází – bylo to od severovýchodu – zdál se jim zřetelnější.

„Ještě jednu raketu, Leslie, tentokrát bílou, ať nám trochu posvítí,“ žádal Springs. Rozhlíželi se pilně při prchavém světle a zjistili, že ve směru, odkud přichází zvuk píšťaly, není souvislá ledová plocha.

„Co teď?“ tázal se rozmrzele Donald. „A jak se tam ta černá kůže s tím svým prokletým ptákem dostala?“

„Na tu druhou otázku je snadná odpověď,“ řekl Springs. „Vidíte, že led je tu v ustavičném pohybu. Freddie tu byl hodně dlouho před námi a v té době to patrně všechno souviselo dohromady.“

„Však kdybychom přeplavali tenhle kanál – kolik to může být, nějakých padesát yardů, sotva víc – dostaneme se zase na souvislý led. To bylo vidět, když svítila raketa,“ usuzoval Barney.

„Přeplavali, přeplavali, to se ti jen tak řekne!“ posmíval se Donald.

„Snad do té ledové vody neskočíme?“

„Mohli bychom přinést gumový člun,“ mínil Barney. Springs, jenž zatím obcházel kolem kraje ledového pole, zasáhl do jejich výměny názoru. „Nebude potřebí, Jackie, zkusíme tuhle malou kru místo člunu, snad nás unese.“ Okraj ledového pole byl rozdroben na menší kusy, které držely jen volně pohromadě, a Springs vybral jeden z nich, který se mu zdál nejpevnější. Byla to malá podlouhlá kra, asi deset kroků dlouhá a pět široká, na kterou opatrně vstoupili – Donald s hrozným ošklíbáním a s prohlášením, že ho budou mít na svědomí, jestli spadne do vody a zajde na zápal plic.

„Žádné strachy, Leslie, ve stanici je dost penicilínu,“ smál se Springs. Byl rozradostněn, že našli Freddieho, a v dobré náladě. Odpíchli se háky od ledového pole a použili jich potom jako vesel. Kra se pod nimi nořila skoro úplně do vody a každou chvíli šplouchla ledová sprška na nohy tří mužů, ale moře bylo naštěstí velmi klidné, jako bývá vždy mezi ledovými poli. Postupovali jen pomalu a dalo jim hodně práce kru řídit správným směrem, ale konečně přece jen přirazili k ledovému poli, které se ve světle jejich baterek táhlo zdánlivě do daleka. Přitáhli se hákem a opatrně vystupovali na kru. Přešli rychle její okraj, který se drobil pod jejich váhou, a stanuli konečně na místě, jež vykazovalo dostatečnou pevnost. Šlo o to, určit nejkratší směr k Freddiemu. Provedli to záhy, ačkoli se nyní Freddieho píšťalka ozývala jen v přestávkách. „Došel mu dech,“ usoudil Barney, ale záhy poznali, že to nebyla ta pravá příčina. Po desetiminutovém pochodu po ledovém poli objevila se před nimi ve světle baterek řada velkých tmavých těl. Byli to tuleni, obklopující kruhem Freddieho, a tento kruh se zúžil pokaždé, když Freddie zapískal.

„Hrome, tohle jsem ještě neviděl, Freddie dává tuleňům lekci v muzice,“ řehtal se Barney. Ale ukázalo se záhy, že situace není k smíchu. Freddieho hudba zřejmě na tuleně podivně zapůsobila. Tato zvířata, jindy tak mírná a netečná, se postavila hrozivě proti mužům, kteří se snažili prolomit jejich hustý řetěz. Byli mezi nimi rypouši úctyhodných rozměrů, kteří by stačili rozmačkat napadeného jen náporem svého ohromného těla.

„Co teď?“ uvažoval nahlas Springs. „Sestřílet je nemůžeme, na to není ani pomyšlení. Jednak máme jen jedinou karabinu, a potom člověk nikdy neví, jak by se rozzuřili, kdyby začala téct krev. Nemluvě ani o tom, že se mi taková hekatomba protiví.“

Freddie ustal ve své hudbě a zdravil záchrannou výpravu radostným křikem.

„Drž se, Freddie, a neměj žádný strach!“ křikl na něj Barney. „Já bych pustil mezi ty ploutvonožce pár raket, co říkáte, náčelníku?“ navrhoval. Springs váhavě svolil. Barney rozdal rakety a tři válce, nakloněné v nízkém úhlu, byly zaníceny najednou. Ohniví hadi vjeli do stáda, které vyrazilo polekaný řev. Potom nastal mezi tuleni nevídaný pohyb. Rozprchli se na všechny strany a ani nehledali svoje díry v ledu, kudy se obvykle ponořují pod vodu za rybami.

Kolébali se tak rychle, jak jen dovedli, na svých krátkých ploutvovitých nohách až k okraji ledového pole a po hlavě se vrhali do moře.

Freddie, sedící v dřepu a celý ztuhlý zimou, namáhavě povstal a s velkými rozpaky šel vstříc svým zachráncům. „Až doma!“ odbyl zkrátka Springs jeho nesouvislé vysvětlování. „Teď rychle zpátky!“ velel. Barney si neodpustil několik poznámek. „Kde máš to své prokleté zvíře, slíbil jsem, že mu zakroutím krk!“ řekl zhurta. Freddie neodpověděl, ale přitiskl k sobě Martina, kterého skrýval pod kabátem, s takovou láskou, že pták úzkostí zaskřehotal. „Pověz aspoň, proč jsi najednou přestal pískat, málem bychom tě byli minuli!“ dotíral Barney. „Voni se na mě tuleni moc tlačili, jak jsem zapískal, hned se stahovali blíž ke mně, bál jsem se, že mě umačkají a Martina taky, tak jsem nakonec pískal už málo,“ vysvětloval rozpačitě Freddie. Barney se zachechtal. „Ta tvoje muzika se jim asi náramně líbila!“

„Víš to, Freddie, že se Higgins vlastně s tebou vyrovnal za to, že jsi ho tehdy zachránil před rozbitím hlavy?“ ozval se Donald. „Nebýt té jeho píšťaly, tak jsme tě vůbec nenašli.“

„Já sem křičel, ale vy jste mě neslyšeli,“ ohražoval se Freddie. „Ty vaše rakety jsem, viděl okamžitě.“

Za tohoto rozhovoru došli k okraji ledového pole a pátrali po malé kře, které použili jako člunu, ale nadarmo. „Vítr ji zatím zahnal pryč, byla malá a pohybovala se rychleji než to celé pole,“ usoudil Donald. „Co teď, jsme v pěkné bryndě!“

„Počkáme,“ řekl Springs. „Vítr a proud ženou celé pole na západ, směrem k Jasonově zátoce. Budeme-li mít jen trochu štěstí, dopraví nás k domovu.“ Jeho očekávání nebylo zklamáno. O hodinu později dorazila s nimi kra k východnímu mysu Jasonova zálivu. Stálo je to několik krkolomných skoků ze kry na kru, ale posléze se dostali bez nehody na souvislou ledovou pokrývku zálivu, odkud už jim zbývala do chaty jen krátká cesta.

„Kampak?“ řekl ostře Springs k Freddiemu, který se od nich před chatou odloučil. „Dát Martina spát a pro led, nemám ještě zásobu na noc,“ vysvětloval Freddie. „Pospěš si!“ nařizoval Springs.

Freddie vypustil tučňáka z jeho teplého úkrytu pod kabátem a důtklivě mu přitom domlouval. Zdálo se, že mu Martin rozumí, ale že nejeví žádnou lítost nad svým únikem. Skřehotal nedůtklivě, jako by se zlobil, že Freddie překazil jeho výlet na moře. Freddie ho klepl hřbetem ruky přes jeho černý fráček a tučňák po něm sekl zobákem. „Teď na tebe nemám čas, ale máš to u mě skovaný!“ vyhrožoval Freddie. Kvapil k svému kolečku, naloženému ledem, ale než k němu dorazil, začaly z vrcholu hory sestupovat první klikaté jazyky hustě bílé mlhy. Freddie si svítil baterkou, zavěšenou na řemínku kolem krku, ale kdyby nebyl znal zpaměti cestu do chaty, nebyl by ji našel. Světlo elektrické lampy, které bylo jindy tak silné, že stačilo osvětlit krajinu na padesát yardů daleko, se bezmocně rozplývalo na husté bílé slizké mlhové stěně, ze které čišel syrový chlad.

Freddie přeložil led do rozpouštěcích nádržek, dal kolečko na místo a malomyslně vstoupil do teplé a jasně ozářené společné místnosti. Springs, jenž stál u okna a díval se do příkrovu mléčné mlhy, který obklopoval chatu ze všech stran, se při jeho příchodu obrátil. „Co myslíš, že by se stalo, kdyby byla ta mlha přišla o hodinu dříve?“ tázal se Freddieho. Australan rozpačitě mlčel. Věděl dobře, co by se bylo stalo, ale bál se to říci nahlas. Pověděl to za něho Donald. „Nikdy bysme se nebyli dostali zpátky do tábora, náčelníku, to je tak jasný jako slunce v pravé poledne. A protože jsme neměli s sebou nic k jídlu, byli bysme snědli nejdřív Martina a potom Freddieho. Rád bych věděl, kdo z nich by nám byl víc chutnal. Nejhorší je, že bysme je byli museli jíst syrový, protože bysme je vopravdu neměli na čem upéct!“

VII

TŘI MUŽI VE ČLUNU

„Říká se, že vejce se slaninou jsou národní americko-anglickou snídaní, ale já bych dal přece jen přednost šťavnaté kotletě z mladého tuleně,“ prohodil kteréhosi srpnového jitra Dale u snídaně. Čan-Ši, který je tiše obsluhoval, pokrčil rameny s omluvným úsměvem. „Zásoby tuleního masa se už dávno dojedly, pane Dale,“ řekl.

„Nové stádo se objevilo za naším přístavištěm,“ řekl dychtivě Bill, který seděl proti Daleovi a statně žvýkal tuhou šunku. „Pěkně světle vybarvení mladí Rossovi tuleni. To by byla pečínka!“ Toužebně olízl rty jazykem. „Nemohli bychom si vyjít pár jich složit?“

Dale se zatvářil nerozhodně. „Kde je mistr Jaurain?“ tázal se Číňana. „Venku na plošině, u zrcadla. Už asi dvě hodiny. Vypil jen kávu a snědl nějaký suchar, nechtěl čekat na snídani,“ sděloval Čan-Ši.

„Dobrá, zeptáme se ho, nemá-li pro nás nějakou práci,“ rozhodl se Dale, vstávaje od stolu. „Půjdu s vámi, šéfe, jestli nemáte nic proti tomu,“ hlásil se ochotně Bill. Dále kývl na souhlas. „A vezměme rovnou s sebou pušky, ať se nemusíme vracet,“ připomínal praktický Američan. Učinili podle jeho přání a přehodili si pušky, opatřené řemenem, křížem přes záda, aby měli volné ruce při vystupování po žebříku. Ačkoli bylo už deset hodin dopoledne, vládlo uvnitř sopečného jícnu hory B husté šero. Nepatrné světlo malých orientačních zářivek ho nestačilo rozptýlit a velká světla byla zakázána, aby neupoutala pozornost letců, kteří by náhodou zabloudili nad tuto opuštěnou horu. Lidem z Jaurainova tábora nedostatek osvětlení nevadil, za ten půlrok, který už strávili uvnitř hory, si na tmu zvykli a dovedli najít v táboře každou cestu se zavázanýma očima.

„Hrome, co to děláte, Bille? Proč do mě strkáte?“ zaláteřil mrzutě Dale, zachytiv se křečovitě oběma rukama příčky žebříku. Byl už těsně pod okrajem sopečného jícnu, když pocítil, že ho nějaká neodolatelná síla pudí kupředu.

„Co bych do vás strkal, šéfe, co bych v tom hledal za štěstí?“ ozval se mrzutě Bill, lezoucí těsně za ním. „U sta chromejch vopic, teď mě taky něco začlo strkat, co to jen může bejt?“ Dale se začal smát. Přestal lézt a přimkl se pevně k hliníkovému žebříku. „Musíme zpátky a nechat pušky dole, sestupte!“ nařizoval udivenému Billovi. „Není to nic zvláštního,“ vysvětloval, odkládaje pušku u paty žebříku. „Slyšel jste, že Jaurain je nahoře, u magnetického zrcadla. Dělá pokusy a přitom mu nějaké magnetické siločáry sklouzly asi do kráteru. Pušky jsou ocelové a táhnou nás s sebou k zdroji magnetismu.“

„Vida, z toho by si moh člověk udělat pohodlnej dopravní prostředek,“ šklebil se vesele montér. „Dal by se asi těžko ovládat,“ smál se Dale. O chvíli později stanuli vedle zasmušilého inženýra na plošině s velkým parabolickým zrcadlem. Obrátil se k nim s neochotnou tváří, mrzutý, že byl vyrušen při práci. Přerušil Dalea hned při prvých slovech.

„Mám pro vás důležitější práci, než je lov tuleňů, Arne,“ pravil.

Dale se zatvářil tázavě a Bill se mrzutě ušklíbl.

„Je výjimečně jasný a klidný den,“ pokračoval Jaurain. „Potřebuji, abyste vyjel s Billem nebo s Harrym na moře a proměřil mi intenzitu magnetického pole v širokém okruhu kolem naší hory.“

„Vyjel na moře? Zbláznil jste se, Frede? Vždyť je všude kolem samý led, nemáme ještě ani konec srpna,“ podivoval se letec. Jaurain se ušklíbl, vzal ho za ruku a vedl ho na malou vyhlídkovou plošinku. „Podívejte se!“ řekl a mávl rukou k obzoru. Letec se rozhlédl a užasl. Podivný rozmar počasí, který se občas vyskytne v polárních mořích, vyčistil širé okolí ostrova IGY-7 od ledu. „V noci vál prudký jihovýchodní vítr, a to je jeho práce,“ vysvětloval Jaurain se spokojeným úsměvem.

„Dobrá, ale kdo mi ručí za to, že mi během půlhodiny tentýž vítr nenažene do cesty nové masy ledu?“ namítl Dale.

„Všechny jihopolární stanice předpovídají klid pro nejbližších dvanáct hodin,“ tvrdil Jaurain.

„A stačí mi na to dvanáct hodin?“ zapochyboval Dale.

„Bohatě, budete hotov nejdéle za tři hodiny. Dám vám s sebou Bila nebo Harryho.“

„Dáte mi oba,“ řekl rozhodně Dale. „Dva na tu práci nestačíme. Jeden se musí starat o motorový člun, druhý o magnetometr a třetí o stanovení polohy, jinak vám ty údaje nejsou nic platné, myslím.“ Jaurain neochotně přikývl. „Máte pravdu. Vezměte si Billa i Harryho.“

„Budeme jako Tři muži ve člunu, až na psa, kterého nemáme;“ řekl s úsměvem Dále, jemuž se náhle nastávající plavba po klidném moři začala zamlouvat jako vítané přerušení jejich jednotvárného života.

Bill a Harry sdíleli jeho náladu a uvítali veselým pokřikem pohled na širou šedočernou hladinu, mírně zvlněnou nepatrným větříkem, když vyjeli z přístavu. Jejich práce začala ve vzdálenosti pěti mil od ostrova a měla pokračovat až do vzdálenosti dvaceti mil. Až tak daleko musely být ještě vidět tři body, na které zaměřoval Dale sextantem, aby mohl zakreslit polohu člunu na moři. Byly to obě hory ukončující ostrova nízké sedlo dělící horský hřeben právě v poloviční vzdálenosti mezi nimi. Člun se pohyboval po čáře stojící kolmo k horskému hřebenu a probíhající sedlem.

Harry měl na starosti člun, s nímž dovedl dobře zacházet – sloužil za války u námořnictva – a Bill odečítal hodnoty magnetometru. Práce pokračovala nerušeně po celou hodinu. Měli za sebou už víc než třetinu pásma určeného k proměření, když se Daleovi náhle zamlžil obraz hory v zrcátku sextantu. Oddálil přístroj od oka, chystaje se otřít zamlžené sklo, když ho náhlé volání Harryho zarazilo.

„Hele, šéfe, naše hora dostává čepec!“ Ačkoli je dělila od hory vzdálenost patnácti mil, bylo dobře vidět široký pruh mlhy, plazící se od vrcholu sopky k jejímu úbočí.

„Honem zpátky, Harry, a plnou rychlostí!“ nařizoval Dale. Člun poskočil, jak Harry přesunul páku na plný plyn a uháněl s přídí nadzvednutou nad vodu, zanechávaje za sebou širokou dvojitou a stále se rozšiřující rýhu zvířené vody. Dale zíral neklidně kupředu. Znal dobře polární mlhy, tolikrát už je zažil, jak přicházejí rychle a nečekaně, vysílají bělavé klikaté úzké jazyky jako předvoj a valí se bezprostředně za nimi jako souvislá neprůhledná mléčná clona, ve které není vidět ani na několik kroků. Netrvalo pět minut, a mlha pohltila celou horu, dosahujíc svým okrajem až k sedlu. Stále ještě se měl Harry čím řídit, ale o několik minut později zapadl v mlze celý ostrov IGY-7. Harry snížil rychlost člunu na polovinu. „Co teď, šéfe?“ tázal se bezradně Dalea.

„Plujte dál poloviční rychlostí podle kompasu!“ nařizoval Dale.

„To se vám lehce řekne, podle kompasu,“ ušklíbl se Harry, „ale copak je nám kompas něco platnej, když náš magnet pracuje?“ Dale si uvědomil, že mluví pravdu. Magnetismus vysílaný z hory byl daleko silnější než zemské magnetické pole v okolí tábora a magnetka kompasu se mu otrocky podrobovala. Nemělo smyslu na ni spoléhat.

„Máte pravdu, Harry,“ řekl malomyslně. „Snad bude lepší úplně zastavit a vyčkat. Fred si jistě mlhy povšimne a vypne magnetický stroj, aby nás nepletl.“

Harry ochotně uposlechl a postupně snižoval rychlost člunu, až nakonec jej úplně zastavil. Člun se mírně kolébal z boku na bok na klidné mořské hladině, která se rychle kolem nich úžila, jak mlha po stupovala nezadržitelně kupředu.

„Já bych na to moc nedal, že si inženýr na nás vzpomene,“ ozval se nedůvěřivě Bill, který se přestal zabývat magnetometrem, hned jak Dale nařídil rychlou jízdu. „Ten když se zabere do svejch vejpočtů, zapomene, že se narodil.“

„Je jistě na plošině u zrcadla, vidí mlhu!“ tvrdil neklidně Dale.

„Nebo taky není,“ přidal se Harry k Billově nedůvěře. „Práci magnetického generátoru může přece řídit z laboratoře, na to nepotřebuje stát venku na mraze!“

Dale pohlédl na magnetku kompasu a dal mu za pravdu. Jehla přístroje se chvěla na číselníku způsobem, který nasvědčoval, že na ni působí mnohem silnější magnetické pole, než má zeměkoule. „Vyčkejme!“ řekl stručně.

„Nic jinýho nám taky nezbejvá, ale s vaším dovolením uvařím trochu horkýho čaje, mrzne mi dech u nosu,“ prohlašoval Bill. Dale s úsměvem přikývl. Mráz byl poměrně snesitelný, dvacet pod nulou, ale jen velmi slabý vítr. Zato mlha, která je pojala úplně do své náruče a zahalila i nejbližší okolí tak, že stěží rozeznávali od zádě příď člunu, dýchala na ně syrovým vlhkým nepříjemným chladem, který se dovedl podivuhodně proplazit nejmenšími otvory pod těžkou kožešinovou kazajku až na holé tělo. Trvalo chvíli, než se led v kotlíku rozpustil nad plamenem benzínového vařiče, a novou chvíli, než voda začala vřít, ale potom srkali všichni tři s rozkoší horký čaj.

„Neškodilo by k tomu něco zakousnout, hodina lunche je už jistě pryč,“ prohodil Harry. „Mám taky už hlad,“ přidal se k němu Bill. Dale vysoukal rukáv kožešinové kazajky a podíval se na náramkové hodinky. Skutečně, byly už dvě s poledne, ani ho nenapadlo, že už tak dlouho se kolébají v mlze. „A máme s sebou něco k jídlu?“ tázal se s předstíranou bezstarostností. „Vzal jsi něco s sebou?“ Tato otázka zazněla současně z úst jeho obou průvodců, dívajících se jeden na druhého. Dale v duchu zasténal. Bez jídla, v mlze, na širém moři! „Nu, co na tom, hoši,“ řekl vesele, „utáhneme zatím trochu opasky! Přestaňte se hašteřit, kdo zanedbal vzít s sebou jídlo! Ještě že máme vodu, bez té by to bylo horší. Ta mlha věčně ležet nebude, ostrov se znovu ukáže a potom nám Čan-Ši nucený půst vynahradí.“ Nebyl ani zdaleka tak klidný, jak se tvářil. Mlha jistě přejde za den nebo za dva, ale co když je zatím zanese mořský proud tak daleko od ostrova, že už ho nebudou vidět? Jak se pak budou orientovat na širém moři, i když nakrásně Fred vypne svůj přístroj a magnetka přestane bláznit. Proklínal teď svůj nedostatek opatrnosti, že nevzal s sebou aspoň plavební příručku, ze které by určil jejich zeměpisnou polohu podle výšky slunce nad obzorem, změřené sextantem. Po chvíli si přestal činit výčitky, když si uvědomil, že při tak nízké výšce slunce nad obzorem by bylo jeho stanovení polohy zatíženo velkou chybou, i kdyby měli s sebou přesně jdoucí chronometry. Tísnili se všichni tři na jedné pryčně v malé kajutě člunu, aby se trochu zahřáli. Ledová mlha se vplížila i do jejich malé místnosti a Harry se začal dožadovat nové várky čaje. „Uděláme si ho tady, aspoň nám vařič trochu zatopí,“ navrhoval.

„Já bych s tím čajem trochu počkal,“ řekl stísněně Bill.

„Rád bych věděl proč?“ vybafl na něj Harry útočně.

„Vono toho ledu z pitný vody není tak moc,“ vysvětloval Bill neochotně.

„Pro pět ran do hlavy!“ zvolal Dale trochu prudčeji, než měl v úmyslu. „Ukažte, kolik ho máme, vy nešťastníku!“ Hluboce sehnut protáhl se nízkými dvířky kajuty na palubu a nahlédl do schránky na přídi, kterou Bill neochotně otevřel. Tentokrát zasténal zcela nahlas.

„Pomoz nám pánbůh, sotva pět liber, a jsme na to tři! Teď budeme muset setsakramentsky šetřit!“ Uvědomil si, že i s největším šetřením nepostačí tato zásoba jejich žízni ani na tři dny. Harry kupodivu nečinil kamarádovi žádných výčitek, že nevzal s sebou víc ledu. O chvíli později zjistil Dale příčinu jeho neobvyklé snášenlivosti. „Bylo by dobře trochu zatopit vařičem, Harry,“ řekl, „s prázdným žaludkem je člověku větší zima.“ Harry si odkašlal, dřív než odpověděl. „S vaším dovolením, šéfe, bych s benzínem šetřil jako s vodou,“ řekl stísněně.

„Rád bych věděl proč?“ podivoval se Dale. „Vařič má přece nepatrnou spotřebu!“

„Když řekl inženýr, že nám to bude trvat nanejvýš tři hodiny, vzal jsem z opatrnosti benzínu na šest hodin plné jízdy,“ začal vysvětlovat zeširoka Harry.

„No tak ho musíte mít ještě nejméně tři galony, a vařič spotřebuje sotva pintu za dvě hodiny!“ přerušil ho Dale.

„Měl bych ho mít tolik, ale nemám. Vona nádržka tekla a já jsem si toho všiml, teprve když mi v ní zbyl sotva galon. Teď už je v pořádku,“ vysvětloval malomyslně Harry.

Nemělo smyslu ho plísnit, k ničemu by to nevedlo. Je to krátce smolný den, usoudil Dale v duchu. „Lehněme si a zkusme spát!“ řekl nahlas. Uposlechli jeho vybídnutí, a záhy usnuli hlubokým těžkým spánkem. Dale se marně snažil je napodobit. V jeho předrážděné mysli se míhaly vzpomínky na všechny pravdivé i vymyšlené trosečníky, potácející se ve člunu na nekonečné ploše oceánu. Došla potrava, došla voda. Metá se los, kdo se stane potravou svých druhů, kteří nejdříve jeho krví utiší nejpalčivější žízeň. Kolik vlastně má člověk krve v těle, napadlo ho. Vzpomínal na to, co se učil v biologii. Asi sedm nebo osm litrů. Dá se ale lidská krev pít? Otřásl se hrůzou. Násilím zapudil všechny vzpomínky na příhody trosečníků. „Dum spiro, spero!“ opakoval si latinské přísloví, heslo jejich instruktora z letecké školy. Jak dlouho ale bude dýchat?

Vzduch v malé kajutě houstl výdechy tří lidí a stával se nedýchatelným. Dale mírně pootevřel malé kulaté okénko. Mlha rázem pronikla dovnitř. Dale ji sál žíznivými ústy. Venku bude rozhodně lépe, řekl si. Potichu se vyplížil na palubu. Zima ho roztřásla, ale vyprahlá ústa se skutečně osvěžila. Podíval se na kompas. Magnetka se uklidnila, ale při husté mlze zastírající jakýkoli rozhled to mělo malou cenu. Marně se také pokoušel vzpomenout si na magnetickou deklinaci těchto míst a přesně určit, kde je sever a jih. Vrátil se tiše do kajuty, zaujal znovu své místo na pryčně, a přitisknut k Harrymu, usnul po delší době těžkým bezesným spánkem.

Náhlý poryv větru nahnul člun na bok. Tři muži se skulili z nízké pryčny na tvrdou podlahu kajuty a chvíli trvalo, než se jim podařilo postavit se na nohy. Neobešlo se to bez hlasitého láteření Billa a Harryho a nebylo to také snadné, poněvadž člun se pod opětovnými nárazy větru silně rozhoupal.

„Není potřebí hubovat,“ okřikl letec své druhy. „Ten vítr můžeme jen uvítat, vždyť nám rozežene mlhu. Pojďme na palubu!“

Všichni tři se vysoukali úzkým a nízkým vchodem ven.

„Nevím, k čemu nám to bude dobré, že jsme se zbavili mlhy, tma je jako v ranci,“ bručel Harry, když se s námahou a tápaje rukama po okraji člunu dostal ke kormidlu. Dale mu dal v duchu za pravdu. Zatímco spali, nastala dlouhá zimní noc a podle údaje světélkujícího číselníku Daleových hodinek chyběly ještě nejméně čtyři hodiny do jitra. Mlha sice zmizela, jak mohli soudit hlavně podle vzduchu, jehož vlhkost ustoupila ostrému štiplavému mrazu. Tma byla úplná, nebe zataženo těžkými mraky a jen chvílemi zasvitl strašidelně bělavý hřeben vlny z neproniknutelné noci, obklopující člun ze všech stran.

„Nemůžeš natočit příď proti větru, Harry?“ naříkal Bill. „Kdopak má snášet tohle kolíbání? Ještě dostanem mořskou nemoc!“

Harry se zachechtal. „Máš-li tak prázdný žaludek jako já, nemusíš se bát mořské nemoci, kamaráde! Není, čím bys krmil rybičky! Ostatně jak si představuješ natočit člun proti vlnám, rozume? Nemůžu ho ovládat, když ho ničím nepoháním!“

„Dejte mu trochu šťávy a kormidlujte proti větru,“ nařídil Dale. „Máme setzatraceně málo tý šťávy šéfe,“ namítl Harry, ale přesto uposlechl.

„Nevadí, musíme se snažit využít jí, dokud je volné moře,“ mínil letec. „Za chvíli nám tenhle vítr nažene do cesty spoustu ledu a pak nám benzín už nebude tak jako tak nic platný.“

„Pak si aspoň Bill nebude naříkat na kolíbání člunu, mezi ledem je moře klidné,“ řekl Harry. Náhlý obrat kormidla nahnul člun na bok a přes okraj stříkla prška studené vody.

„Vítr jde od jihu, to pojedeme rovnou k jihu,“ ozval se znovu Harry.

Vyrušil Dalea z neveselých úvah, že ledová pole budou nevítaným hostem. Člun byl příliš křehkou skořápkou, aby jim mohl čelit, napadne-li jim sevřít se kolem něho.

„K jihu, říkáte?“ pravil. „To je také náš směr, tam někde leží náš ostrov.“

„Jen abysme ho neminuli, není tak velký a maják na něm není,“ řekl úzkostlivě Bill. Harry se rozesmál. „Žádný strachy, kamaráde, všude na jihu je země a někam se vždycky dostanem. Třeba do ruského tábora a napijem se vodky. Teď bysme ji potřebovali, je tu zatracená zima a vítr člověka profukuje až na kostru. Co takhle hlt čaje, šéfe?“ Dale, choulící se s Billem v pochybné ochraně nízké kajutní nástavby a promrzlý až na kost, souhlasil. „Na jak daleko nám stačí benzín?“ tázal se. Hany se nahnul nad světélkující značkou měřiče. „Tak na dvacet mil, nanejvýš, hádám.“ Dale v duchu počítal. Mohlo by jim to stačit k návratu do tábora jen v nejpříznivějším případě. Mořský proud je mohl snést z cesty, když byli v mlze, a teď jim ubere z těch dvaceti mil hodně vítr, který má protivný směr. A i když tohle všechno nakrásně vyjde, zbývají ještě ledová pole, která jim mohou uzavřít cestu k návratu neprostupnou hradbou. Nechal si pro sebe své neveselé úvahy a mlčky srkal horký čaj, který uvařil Bill.

Člun se hnal tmou, zanechávaje za sebou bělavou stopu, světélkující ve tmě.

Moře bylo stále volné a Dale se tomu velmi podivoval. Očekával už dávno, že jim vítr nažene led do cesty, ale dosud se to nestalo. Usoudil, že při jeho jižním směru klade ostrov překážku pohybu ker. Načerpal z toho novou naději, že jsou ve správném směru a že snad se jim přece jen podaří k ostrovu dorazit. Vystoupil po krátkém žebříčku na palubní nástavbu a zahleděl se upřeně přes příď člunu do tmy. Nebe bylo stále zatažené, ale vítr chvílemi rozehnal mraky a několik bludných měsíčních paprsků prorazilo tmou. V jejich pomíjející záři zasvitl na okamžik bílým leskem dlouhý pás ledu, táhnoucí se od východu k západu, sotva půl míle před člunem.

„Led před námi, snížit rychlost!“ křikl Dale na muže u kormidla.

„Žádná starost, šéfe, ona se sníží sama, dochází šťáva,“ volal Harry.

Rychlost člunu postupně klesala a po několika minutách se zastavil úplně. Ačkoli nyní už neřezal vlny, kolébal se jen mírně a Dale z toho usoudil, že led je začíná obkličovat ze všech stran. Toho se bál nejvíce, věděl dohře, že boky člunu nejsou s to klást tlaku ledu žádný odpor. Měli by vynést své zásoby na nejbližší pevnou kru, uvažoval S tím budou ovšem záhy hotovi. Kromě vařiče, plechovky s čajem a drobných nástrojů k běžným malým opravám na motoru a nádržkách neměli nic. Zbraně nechali v táboře, vždyť šlo jen o několikahodinovou vyjížďku, a na zásoby potravin a vody Bill s Harrym zapomněli. Jeho vina je to také, řekl si Dale, měl pamatovat na všechny možnosti. Byl zodpovědný jako velitel a měl už zkušenosti z jihopolárních moří z Cruzenovy výpravy.

Harryho dotaz, co teď ho vyrušil z jeho neveselých úvah. Oznámil jim své rozhodnutí a v příštích několika minutách vykonali potřebné přípravy, svítíce si baterkou. Byli s tím právě hotovi, když jim tupý úder přídě oznámil, že narazili na první ledové pole. Opustili chvatně těsnou kajutu a rozhlédli se kolem sebe. Led byl před nimi a po levém boku člunu. Jen směrem napravo a za nimi se ještě černalo moře, ale i odtamtud se již blížily bílé ledové plochy. Obloha již poněkud zšedla blížícím se jitrem a vítr polevil. Už tolik neřezal do obličeje, když uvolnili poněkud těžkou kožešinovou kapuci, kterou se chránili proti jeho ostrému dechu. „Kompas, nezapomeňte na kompas, Harry!“ křikl Dale na montéra. „Už je vodšroubovanej, šéfe, a svěříme ho tady Billovi, ať taky něco nese,“ hlaholil vesele Harry, jenž bral až doposud celou jejich nehodu jako zajímavou sportovní událost, přestože mu hlad krutě svíral útroby.

„Já se mám s ním vlíknout, nemoh bys ho dát do batohu?“ naříkal Bill, který byl jejich nežádoucím blouděním a hladem velmi sklíčen.

„Moudrá hlavička, to se musí uznat!“ posmíval se Harry. „A pokaždé, když se budeme chtít na něj podívat, tak ho budeme tahat z batohu ven, nemyslíš?“

„A nač bysme ho potřebovali? Myslíš, že kra pojede podle kompasu?“ ohrazoval se Bill.

„Nepojede, ale my podle něho půjdeme po ledu, že, šéfe? Přece si nelehnem na led a nebudem čekat, až zamrznem jako sibiřští mamuti?“

„Ti také nečekali, a pokud zamrzli, stalo se to proti jejich vůli, nějakou nehodou. Ale máte pravdu, pokusíme se dosáhnout ostrova pochodem po ledu,“ rozhodl Dale. Sestoupili z nízké přídě člunu na ledové pole a dali se na pochod směrem k jihu. Zpočátku se jim šlo dobře, kra byla zcela rovná a vrstva sněhu na ní nehluboká, a většinou mrazem. ztvrdlá, takže se bořili jen nad kotníky. Ušli několik desítek kroků, když se za nimi ozval praskavý zvuk. Zastavili se a okamžik naslouchali, ale zvuk rychle ustal. „Hádám, že touhle dobou je z našeho člunu harmonika,“ ozval se Harry. „To si jistě radostí vejsknul, když ho vzal led do náruče!“ Dale pokývl a povelel k dalšímu pochodu. Šli, napínajíce zrak do tmy, která jen neochotně ustupovala pološeru. Za čtvrt hodiny dorazili k okraji kry, k místu, kde se černal pruh volného moře. Postupovali potom podle něho tak dlouho, až se zúžil v nepatrnou stružku, kterou snadno přeskočili. Nová kra nebyla už tak pohodlná jako předchozí, a postupovali po ní mnohem volněji. Plahočili se tak plnou hodinu a zatím se již rozednilo natolik, že viděli na několik set yardů, když Bill prohlásil, že už dále nemůže, a svalil se do sněhu.

„Dobrá, odpočineme si trochu!“ rozhodl Dale. „A uvaříme čaj,“ řekl Harry. „Vycucal jsem nádržku do poslední kapky a mám benzínu ještě na jednu várku.“

„Čaj, ten je málo platný, takhle pořádný sendvič, umírám hlady!“ naříkal Bill. Dale mu pokynul důrazně, aby mlčel. Zaslechl nějaký zvuk a napjatě naslouchal. Nemýlil se, byly to drsné skřeky tučňáků. Věděl, že v tuto roční dobu se drží na pevnině, a usoudil, že břeh není už daleko. Oznámil to svým druhům a Harry přivítal jeho sdělení hlasitým „Hurá!“ Osvěžili se čajem a po krátkém odpočinku pokračovali v pochodu. Kráčeli necelou čtvrt hodiny, když slunce prorazilo mraky a celý obzor kolem nich se rázem rozjasnil. Sotva čtvrt míle před nimi se táhl nepravidelný pruh pobřežních skalisk a nad ním se tyčila vysoká zasněžená hora.

„Sláva, náš tábor, jsme doma. Pak že nejsem námořník! Neřídil jsem dobře člun?“ hlaholil vesele Harry. Dale neodpovídal, prohlížel si pozorně pobřeží a horu. „Ne, nejsme bohužel doma, ale celkem to moc nevadí. Dostali jsme se k západnímu konci ostrova, kde je novozélandská stanice,“ prohlásil po chvíli.

„Nevadí, šéfe, přijmou nás jistě pohostinně a za hodinu nejdýl sedíme u prostřeného stolu.“ Dale vrtěl mlčky hlavou. „Jak to, že ne?“ podivoval se Harry. „Tady přece nikdo neodmítne hladového poutníka!“

„Neodmítne, to máte pravdu,“ usmál se letec. „Ale zapomínáte, že naše přítomnost na ostrově musí zůstat každému utajena. To je první článek předpisů, které jste s Harrym podepisovali.“

„To tedy radši zajdem hlady?“ vybuchl hněvivě Bill. „Nezajdem, nemějte obav, Bille,“ chlácholil ho Dale. „Prostě si něco vypůjčíme z jejich zásob bez jejich vědomí, jinak to nepůjde.“

„To je nejhezčí definice krádeže, jakou jsem kdy slyšel,“ řekl vesele Harry. Dale pokrčil rameny. „Není mi to milé, že se uchylujeme k takovému postupu, a mohu vás ujistit, že jsem v životě nikdy nikomu nic neodcizil ani za centík, ale nic jiného nám nezbývá.“

„Lidé ze stanice na to asi přijdou a stejně poznají, že měli návštěvu,“ namítl Harry.

„To je pravda,“ připustil Dale. „Jenže nebudou vědět, kdo to byl, odkud přišel a kam odešel!“

„Dobrá, tak si ale pospěšme, čas utíká a v táboře jistě budou brzy vstávat,“ vybízel Bill. To byla moudrá rada a také se podle ní zařídili. Dalo jim trochu potíží dostat se z ledu na pevninu, ale konečně stanuli nedaleko tábora, jehož posádka klidně ještě spala. Orientovali se dosti rychle a brzy nato se stali majiteli slušné zásoby konzerv a plechovky s benzínem. Až dosud měli štěstí, ale právě když opouštěli malou boudu, kde byly uskladněny hořlaviny, ozval se z obytné chatrče drsný hlas Martinův, dožadující se na Freddiem snídaně.

„Mají tam tučňáka!“ podivoval se Harry. Dale se rychle rozhlížel po úkrytu. Uvědomil si, že pták jistě někoho vzbudil a že v nejbližší chvílí se může objevit některý člen posádky. „Rychle tam za tu hromádku kamení!“ nařizoval. Ukazoval k nízké zasněžené kupě, stojící nedaleko domku s potravinami. Sotva za ní zalehli, otevřely se nízké dveře obytné chaty a zívající Freddie se objevil na prahu.

„Hrome, mají tu čistokrevného křováka z australského buše!“ šeptal udivený Harry Daleovi. Ten mu důrazně pokynul, aby byl zticha, a sledoval s napětím každé Freddieho hnutí. Povšimne-li si jejich stop ve sněhu, bude zle. Ale rozespalý Freddie neměl na nic takového pomyšlení. Zmizel v domku s potravinami a za chvíli se odtamtud zase vynořil. Nesl pod paždím zásobu sušených ryb pro svého svěřence. O chvíli později za ním zapadly těžké dveře obytné chaty.

„To byl hladký únik,“ šeptal s úlevou Harry Daleovi. Ten jen přikývl a nabádal k rychlému odchodu. „Pozor na stopy ve sněhu!“ napomínal druhy. „Žádný strach, šéfe, vítr rozvěje sníh, než uplyne půl hodiny,“ jistil Harry. Dale uznal, že má pravdu. Tato malá zátoka, kde Novozélanďané zbudovali svůj tábor, byla sice chráněna od jižního větru mohutným horským úbočím, ale vítr, lámající se o skalní stěny, sem nicméně vnikal, byť i zeslaben, a vířil tenkou horní vrstvu nedávného sněhu v jemnou prachovou clonu, která se rychle ukládala na zemi i na všech předmětech.

Třem mužům z amerického tábora se záhy podařilo dosáhnout ochranného skalního výběžku, za nímž nadobro zmizeli každému pohledu. Pokračovali v namáhavé chůzi ještě plnou hodinu a potom teprve dal letec, kráčející v čele, povel k odpočinku.

„Nejvyšší čas, už se sotva vleču,“ sténal Bill, odhazuje svůj batoh do měkkého sněhu. Svalil se bezvládně vedle něho a teprve na důtklivou výzvu Harryho, aby mu trochu pomohl, odhodlal se otvírat masové konzervy, které Harry vytahoval ze svého batohu. Dale zatím naplnil vařič z odcizené plechovky benzínem a postavil jej do skalního koutku, kde byl náležitě chráněn před větrem. Harry mezitím vytřel sněhem hliníkový kotlík, naplnil jej masnými konzervami a postavil na vařič. Všichni tři zaujali místo kolem vařiče a brzy nato s velkým potěšením vdechovali chutnou vůni ohřívaného masa. Bill sice hartusil na Harryho, že nechává maso zbytečně dlouho hřát, že je škoda benzínu a že se maso ještě připálí, ale Harry se nedal ve svém kuchařském umění ničím zviklat. Neustal, dokud celý obsah kotlíku nebyl náležitě prohřát. Nato začal rozdělovat nestranně líbezně vonící konzervu do hliníkových misek, jimiž byli všichni tři opatřeni. Bill se sápal po první z nich, ale Harry mu srazil ruku. „Počkej, dojde na tebe, nejdřív je na řadě velitel! Děláš, jako bys tejden nejedl, a přece to není víc než čtyřiadvacet hodin, co jsme seděli u Čan-Šiho snídaně!“

„Jen mu dejte prvnímu, já nespěchám!“ vybízel ho Dale s úsměvem. Harry s bručením uposlechl. „Kudy půjdem, šéfe?“ tázal se s plnými ústy. „Kudy se dá, po břehu i po ledu. Raději po krách, budou-li dosti schůdné a pevně přimrzlé ke břehu, cesta bude kratší, břeh se zatáčí mezi oběma horami velkým obloukem.“

„Tep už nepotřebujeme kompas, zabloudit nemůžeme,“ mínil Harry. Rozhlédl se kolem sebe, jako by něco hledal, a jeho pohled utkvěl na Billovi, který se tvářil velmi rozpačitě. „Mimochodem kam jsi dal ten kompas, Bille, nikde ho tu nevidím?“ tázal se. Bill spolkl naprázdno, dřív než odpověděl. „Ztratil jsem ho,“ řekl mrzutě. Daleova pozornost byla rázem upoutána. „Ztratil? A kde?“ tázal se ostře. „Když jsme skákali přes ten poslední kanál, před táborem Novozélanďanů, spadl mi do moře,“ odpovídal Bill neochotně a také nepravdivě. Uvědomoval si jasně, kde zůstal kompas z jejich motorového člunu. Než vnikli do chýše s potravinami, odložil ho do sněhu vedle stěny chýše a nadobro na něj při pohledu na masové konzervy zapomněl. Bál se to říci Daleovi, tušil, že se na něj bude zlobit, že kompas může prozradit jejich přítomnost v táboře. Dali si hodně práce, aby se na jejich návštěvu nepřišlo, a Harry bral plechovky s masem a s benzínem, z takových míst ohromné spousty zásob, kde mohla být jejich ztráta objevena jen po velmi důkladné prohlídce, kterou Novozélanďané jistě podnikat nebudou.

Vráska na Daleově čele se vyhladila. „Dobrá, nezáleží na tom, je-li to tak, jak to říkáte. Z moře kompas těžko někdo vyloví.“ Pokračovali potom hltavě v jídle mlčky, až se zase ozval Harry. „Myslíte, že dorazíme dnes do tábora, šéfe?“

„Být to v jiném terénu, řekl bych ano, jsme od tábora sotva deset námořních mil, v přímé čáře měřeno,“ odpovídal Dale po krátké úvaze, „tady se nám to ale sotva podaří. Den je také ještě velmi krátký. Myslím, že budeme muset přenocovat někde pod průsmykem, v polovině cesty.“

„Přenocovat?“ řekl táhle Bill. „To ale zmrzneme jako vrabci, vždyť nemáme ani spací pytle!“ Dale se usmál. „Nemějte obav o pohodlí, Bille,“ pravil. „Uděláme si sněhovou chýši, vyznám se v tom z Cruzenovy výpravy. Bude vám v ní tepleji než v nejlepším spacím pytli, uvidíte!“

Nasyceni, s blahým pocitem plného žaludku, odpočívali ještě dvě hodiny a zapíjeli jídlo vydatně horkým čajem. Potom se vydali na pochod, který se povětšině konal po hladkých, málo zvlněných a tvrdým sněhem pokrytých pobřežních krách. Krátký zimní den se valem chýlil ke konci, když dorazili nadobro vyčerpáni pod skalní průsmyk. Dale vyhledal místo, které se dobře hodilo k táboření a kde je skalní zářez vydatně chránil proti ostrému jižnímu větru. Hluboká závěj tvrdého sněhu, vyplňující skalní rozsedlinu, jim poskytla nevyčerpatelný materiál pro stavbu sněhové chýše podle eskymáckého vzoru. Řídíce se Daleovými pokyny záhy nařezali svými noži dostatečnou zásobu sněhových krychlí. Chýše byla rychle hotová. Postavili ji velmi nízkou, s prostorou jen na ležení, a uzavřeli její vchod sněhovými kostkami, ponechávajíce jen malý otvor na výměnu vzduchu. Dale mluvil pravdu, ještě než usnuli, oteplil se vnitřek sněhové chýše tak, že byli nuceni odložit kapuce a rozepnout těžké kožešinové oděvy, ačkoli venku vál ostrý mrazivý jižní vítr a teploměr by tam byl klesl jistě na víc než dvacet stupňů pod nulou.

Řádně odpočinuti nastoupili ráno po vydatné snídani další pochod. Pozdě odpoledne dorazili do svého tábora, kde je přivítal zneklidněný Jaurain s netajenou radostí, ačkoli mu nepřinesli tolik výsledků magnetických měření, kolik si přál. I Čan-Šiho svraštělý obličej se rozjasnil přívětivým úsměvem, když mu Dale přátelsky tiskl ruku, vyzývaje ho, aby udělal hodně dobrou večeři.

VIII

KOUŘ NAD SOPKOU

Koncem června nastaly pěti mužům na stanici Christchurch nejnevlídnější dny z jejich dosavadního pobytu na polárním kruhu. Mráz byl citelný a tenký sloupek lihu klesal v teploměru často pod padesátý stupeň mrazu. Na tyto končiny to byla neobvykle nízká teplota a ostrý silný vítr činil mráz ještě krutějším. Bylo skutečnou útrapou konat několikeré pochůzky za den k meteorologickým budkám a vyměňovat v nich papíry v registračních přístrojích. Inkoust v záznamních perech mrzl, ačkoli byl zhotoven ze zvláštní směsi, schopné udržovat se v tekutém stavu i při třicetistupňovém mrazu. Musili zhotovit nakvap ze starých prázdných plechovek lampy, které naplnili tulením tukem, a s jejich pomocí udržovali teplotu v budkách na snesitelné výši, při které inkoust nezamrzal. Za těchto okolností nikdo neměl chuť k procházkám, od nichž odrazovala i tma, která panovala po většinu dne. Slunce v tu dobu dosáhlo své nejvyšší polohy nad severní polokouli a svítilo kolmo na obratník Raka. Na jižním polárním kruhu, lidem ve stanici Christchurch, se za jasného nebe ukázalo jen na okamžik v poledne, a to ještě hlavně dík lomu jeho paprsků v hustých nízkých vrstvách atmosféry. Obloha byla však většinou zatažena těžkými černými mraky, z nichž co chvíli padal sníh v hustých velkých vločkách, takže i těch několik okamžiků poledního světla bylo lidem ve stanici odepřeno.

Trávili čas prací, hovorem, hrou v šachy a dámu, a hlavně spaním. „Vydržel bych spát třiadvacet hodin ze čtyřiadvaceti, nebejt práce,“ přiznal se Freddie. „A jídla!“ dobíral si ho Barney. „Kdybys nemusel jíst, spal bys celejch čtyřiadvacet hodin, se mi zdá.“ Freddie se jen dobrácky usmál. „Jíst mi chutná, to je pravda,“ přiznal. „Však je to taky na tobě vidět, jsi čím dál tím kulatější, za chvilku neprojdeš dveřma a budem je muset kvůli tobě rozšiřovat,“ poznamenal Donald. Měl pravdu, nedostatek pohybu a zdravá chuť k jídlu byly příčinou, že se malá postavička Freddieho vůčihledě zaokrouhlovala.

„To je nebezpečné,“ vmísil se Springs do jejich rozhovoru. „Co když tu zamrznem a Jason se k nám nedostane? Sníme všechny zásoby a co potom? Tohle se na poláních výpravách častokrát už stalo. Potom nezbylo než někoho z posádky obětovat a sníst ho. Samozřejmě že ten nejtlustší přišel první na řadu!“

„Však máme zásob dost a Jason se k nám jistě dostane,“ utěšoval se Freddie.

V polovině července se začaly dít podivné věci. Začalo to tím, že jednoho večera vpadl Freddie, který odešel pro obvyk1ou zásobu ledu, do chaty s vyděšenou tváří. „Na nebi je vohnivej kříž a dělá tak, tak!“ ukazoval chvějící se rukou pohyb z leva do prava a naopak. „Seš starej pohádkář!“ odbyl ho Barney, ale Springs, důvěřující pozorovacím schopnostem muže z australského buše, hodil na sebe těžkou kožešinovou kazajku, natáhl palčáky a vyšel z chaty. Byl krutý mráz a vál ostrý jižní ledový vítr, ale Springs toho nedbal. Udiven pohlížel nad vrchol hory, kde plál hledě zelený kříž s dvěma svislými rameny. Jeho tvar ho nezarážel, protože polární záře mívá nejrůznější podobu, ale pravidelný kývavý pohyb, který kříž vykonával od východu k západu a opačným směrem, byl nesmírně překvapující. Nikdy neviděl něco podobného a vydržel dívat se na neobvyklý jev po celou dobu, co trval – bylo to plných patnáct minut, jak odečetl na svých náramkových hodinkách – ačkoli mrazivý vítr si našel cestu i pod jeho teplou kazajku ze sobí kůže.

Vrátil se k druhům celý promrzlý a hluboce zamyšlený. Nové připomenutí podivné polární záře přineslo po večeři rádio. Barney zachytil zprávu z americké stanice, ležící 12 stupňů severně od jižního magnetického pólu. Geofyzik Glasgal popisoval podivnou polární záři tvaru kříže a vykládal její neobvyklý kývavý pohyb rychlými a velmi silnými změnami zemského magnetického pole, které se zvlášť uplatnily v blízkosti jižního magnetického pólu.

„To není moc zajímavý,“ usoudil Barney, „dejme si něco veselejšího!“ Přetočil ladění přijímače a Springs, ačkoli ho zpráva amerického kolegy velmi zajímala, nechtěl bránit druhům v poslechu a nechal ho. Následoval jazz mladistvého Paula Anky z Melbournu, který šel Springsovi nesmírně na nervy, ale ostatním, zejména Freddiemu a Jimovi, se velmi zamlouval. Naštěstí pro Springse netrval dlouho a po něm následovaly zprávy z Austrálie a ze světa, které všichni rádi poslouchali. Bylo to jedině pouto se širší vlastí Britského společenství národů, ze které byli nyní už tři čtvrti roku vzdáleni. Nic zvláštního se ve světě nedělo kromě ženevské porady odborníků, zda lze, nebo nelze kontrolovat zkoušky jaderných pum. Poněvadž se porady konaly „za zavřenými dveřmi“, to jest bez přístupu veřejnosti, a zprávy, které byly udělovány novinám, nestály za čtení, poněvadž v nich nic nebylo, byl hlasatel z Melbournu s událostmi světového zájmu záhy hotov. Naplnil svůj program drobnými novinkami, jako byla zpráva o argentinské lodi Concepción, které selhaly všechny kompasy, právě když plula v nepříjemných vodách jižně od Hoornova mysu, nebo zpráva o neobvyklém hynutí zvěře v jižních pampách Argentiny.

Barney komentoval obě sdělení po svém zvyku velmi svérázně. O vrtošivých kompasech lodi Concepción prohlásil, že tomu nevěří, že si prostě námořník u kola – tím mínil kormidlo – přihnul rumu. „Já ty argentinský lodě dohře znám, sloužil jsem na jedný rok jako radioman, tam je každou chvíli vopilá celá lodní hlídka!“ vykládal. Zprávu o neobvyklém hynutí argentinské zvěře prostě odbyl výrokem, že to je asi nějaká červenka, jako u prasat.

Springse zajímalo hlavně první sdělení a nebyl ochoten přistoupit na Barneyho výklad, že kormidelník jen špatně odečítal kompas. Chování jeho vlastních přístrojů ho znepokojovalo už delší dobu. Nekonali magnetická pozorování, ale kosmické záření, které registrovali dole i nahoře na sopce a bylo velmi citlivé na změny zemského magnetického pole. Platilo to zvlášť o měkčí složce záření, sestávající z pozitronů a elektronů. Normálně měla být bohatší v horní stanici než v dolní, ale poslední dobou tomu bylo naopak. Tři dny potom, kdy se objevila podivná polární záře, vysadil přístroj, který registroval měkčí složku kosmického záření v horské stanici, úplně.

„A to je pěkný nadělení, co teď, náčelníku?“ tázal se Donald, jenž si první povšiml, že záznam měkčí složky chybí. I na dolní stanici měla neobvykle nízkou hodnotu, ale zapisovací péro se přece jen ploužilo malý kousek nad nulovou čárou.

„Porucha přístroje, budeme se tam muset vypravit, jakmile to jen trochu počasí dovolí,“ rozhodl Springs. „To bude pěknej džob v tomhle mraze,“ usoudil Donald, drhaje se mrzutě ve vlasech. Ale přesto ochotně souhlasil, když ho Springs vybídl, aby šel s ním. Měli oba společnou zálibu, horolezectví, a třebaže se hora A nedala srovnat s nějakou tibetskou velehorou, skýtala přesto příležitost k dosti nesnadnému výstupu v té třetině celé cesty, která ležela přímo pod boudou s přístroji. Počasí je však přinutilo odložit cestu o několik týdnů. Naprosto neproniknutelné mlhy obklopovaly teď stanici denně po řadu hodin a za takového stavu počasí nebylo na výstup ani pomyšlení. Nemohli vědět, zda je mlha nepřekvapí na cestě a jak dlouho bude trvat. I jiné antarktické stanice hlásily časté mlhy a podivovaly se nad tím. Velmi zajímavou zprávu přineslo počátkem srpna rádio ze Scottovy základny. Týkala se známého Beardmorského ledovce, přes nějž kdysi, před první světovou válkou šplhaly namáhavě britské výpravy k jižnímu pólu, Shackletonova a Scottova. Vrcholek ledovce, masa ledu o objemu několika krychlových mil, náhle zmizel a černá skála prorážela v místech, kde od nepaměti jiskřil led a sníh.

Tato zpráva zaujala i skeptického Barneyho. „To jsem blázen, kam ten všechen led najednou zmizel!“ podivoval se. „Tentokrát snad neřeknete, že si britský pilot přihnul whisky?“ dobíral si ho Springs. „Ne, to neřeknu, náčelníku,“ odpíral horlivě Barney, „poněvadž letci jsou střízlivej nárůdek, to nejsou šoféři!“ Springsovi se vtírala čím dále tím více myšlenka, že všechny ty neobvyklé události souvisí nějak dohromady, kývající se kříž polární záře, kompasy, které selhaly, uhynulá zvěř, stálé mlhy, neobvyklé při tak silných větrech, vyhaslé kosmické záření i zmizelý vrchol ledovce. „Nu, snad šlo jen o náhlý sesuv ledových vrstev na Beardmorském ledovci, to se tu často děje,“ pokusil se o vysvětlení poslední události, ale sám s ním nebyl spokojen.

Teprve koncem srpna se počasí změnilo do té míry, že Springs usoudil, že se mohou už pokusit o výstup. Mlhy se neobjevily po celý týden, mráz poklesl a vyjasnilo se natolik, že už tři dny po sobě měli v poledne trochu bledého a zimomřivého slunce, které se sice ploužilo jen nízko nad obzorem, ale poskytovalo už nejen světlo, ale i trochu tepla. A tak jednoho dne se Springs s Donaldem vydali na cestu, provázeni přáním zdaru svých druhů. Byli náležitě horolezecky vybaveni lany, obuví s želízky a cepíny, a nesli také lehké kontrolní přístroje a malou zásobu potravin, kdyby je proti všemu očekávání náhlá změna počasí přinutila strávit noc v horské boudě.

Dříve než nastoupili cestu, došlo k podivné příhodě, která je velmi zaujala. Freddie, pověřený přípravou zásob a nástrojů na cestu, vrátil se do chýše s dosti těžkým a objemným předmětem, z něhož se vyklubal palubní kompas. Ležel patrně po nějakou dobu ve sněhu, poněvadž některé jeho části byly zrezivělé, jinak ale byl v dobrém stavu. Bylo zřejmé, že donedávna byl ještě někde přišroubován.

„To jsem blázen, kde se to tu vzalo,“ kroutil Springs hlavou nad kompasem. „Kdes to našel, Freddie?“

„Leželo to těsně vedle zásobárny potravin, pane,“ odpovídal Australan. „A vlastně to našel Martin, stál u toho a klofal do toho zobákem.“

Kompas šel z ruky do ruky a bystrý zrak Donaldův objevil na číselníku drobný nápis MICO. „Magnetic Instruments Corporation“ zvolal Springs. „Ale to je přece newyorská firma, která vyrábí kompasy a magnetometry! Jak to jen mohlo přijít sem? My tuhle značku V laboratořích vůbec nevedeme a pochybuji, že na Jasonu byly nějaké americké přístroje!“

„Z nebe nespadla, ačkoli to tak vypadá, náčelníku,“ smál se Donald. Nadarmo se vyčerpávali v dohadech, původ tajemného nálezu Martinova se nepodařilo objasnit. Springs jím byl nepochopitelně zneklidněn. Došel k jedinému možnému uzávěru, že přístroj sem někdo přinesl až po zřízení jejich tábora. Proč tak učinil a jak mohla jeho přítomnost uniknout pozornosti obyvatelů stanice, zůstalo však neproniknutelnou záhadou, o které dumal, ještě když se vydali na zlezení hory A.

První část výstupu nebyla zvlášť obtížná. Svah nebyl příliš příkrý a do ztvrdlého sněhu se noha jen málo bořila. Postupovali rychle a za necelou hodinu dorazili k poslední srázné třetině cesty. Zde už byl povrch hory samý led a ani želízka na botách nebyla všude s to najít oporu na tvrdém podkladu. Čím dále tím více byli nuceni vysekávat stupy do ledu, a tak postupovali jen zvolna, připoutáni k sobě lanem. Výstup jistil Springs, jenž šel první a cítil se ve svém živlu. Radoval se nad touto změnou v dosavadním jednotvárném pobytu a cítil se zase jednou náležitě spokojený. Rozjařen stanul první na okraji malé horské plošiny, kde zbudovali pozorovací stanici, zatímco Donald se za ním pachtil všecek zpocený. ‚

„Považoval jsem vás za lepšího lezce, Leslie,“ domlouval mu Springs, když vyslechl několik jeho šťavnatých kleteb na proklatě nepříjemný kopec. „Vsaďte se, že jsem, ale v trochu vyšších zeměpisných šířkách, náčelníku!“ odporoval Donald. „Víte, jak dlouho nám to trvalo? Přes tři hodiny! Já mám jícen vyprahlý až do žaludku a dal bych nevímco za sklenici hodně silného čaje!“

„Tohle přání se může snadno vyplnit,“ smál se Springs, „posilníme, se aspoň na práci, která nás čeká.“ Čekala je skutečně pořádná práce, odházet všechen sníh, který zavalil vchod do boudy za celou zimu. Byla ho silná návěj, i když vchod byl obrácen ke svahu, který jej hodně chránil od nejkrutějších metelic přicházejících od jihovýchodu. Springs rozestřel na sníh pokrývku z nepromokavého plátna a na té se na chvíli utábořili. Donald vyňal zatím z tlumoku malý lehký hliníkový vařič na benzín, hrnec z téhož kovu, který naplnil sněhem a postavil nad plamen. Za deset minut voda vesele bublala a Donald do ni zavěsil sáček s čajem. „Dám radši dva, ať je čaj hodně silný,“ řekl velkomyslně a přidal ještě jeden sáček. Chvilku nato už popíjeli horký temně hnědý nápoj a velmi si ho libovali. Bylo tu hodně zima, ačkoli malý kovový teploměr, který vzal Springs s sebou, ukazoval jen patnáct stupňů mrazu.

Vál ostrý vítr, který pronikal i pod kožešinovou kazajku, a Donald mínil, že na druhé straně hory to musí být ještě mnohem horší, protože dostává vítr od pólu naplno.

„Rád bych vědě!, jak ta druhá strana vypadá,“ řekl Springs, upíjeje zamyšleně čaj ze svého pohárku. „A vůbec bych se rád podíval na ostrov, z vrcholku naší hory musí být znamenitý rozhled.“

„Znám příjemnější věci než lézt ještě vejš,“ brumlal Donald. „Nemusíte chodit s sebou, půjdu sám,“ řekl Springs s úsměvem. „Tamhle vidím římsu, která vede až k vrcholu a zdá se docela dobře schůdná.“

„To tak, nechám vás jít samotného,“ odpíral Donald. „Ostatně jsem taky zvědavej, jak to vypadá kus dál od našeho tábora.“ Snědli ještě trochu sucharů a masovou konzervu a potom se pustili do nezábavné práce, jakou je odhazování sněhu, prováděné navíc ještě malými polními lopatkami. Návěj byla menší, než se na první pohled zdálo, a za půl hodiny uvolnili vchod natolik, že mohli otevřít dveře a vstoupit. Rozžehli silnou elektrickou lampu, napojenou na kabel, který přiváděl proud z dolní stanice, kde jej vyráběli v malém generátoru, poháněném Dieselovým motorem. „Už tohle je znamení, že přívodní kabel je v pořádku,“ řekl s uspokojením Donald, „To sem zvědavej, kde je chyba!“ Springs byl také zvědav, ale čím více pokračovala jejich kontrola přístrojů, tím více se vytrácel obvyklý spokojený výraz z jeho plné červené tváře. Izolátory elektřiny byly v naprostém pořádku, sušící zařízení, obstarávané malými výhřevnými lampičkami, pracovalo bezvadně, nikde nebyl zkrat, který by odváděl nepatrný elektrický proud do kostry ionizačních komor místo na mřížku vstupních elektronek. V pořádku byly také všechny spoje, což Donald kvitoval s velkým uspokojením a s výrokem, že co on sletuje dohromady, dá se roztrhnout jen dynamitem. Springs se usmál této pyšné poznámce, ale potom stáhl čelo do starostlivých vrásek. „Byl bych radši, kdyby byla ta vaše práce méně dobrá,“ poznamenal. „Pak bychom aspoň věděli, že chyba je ve vadné spoji, odstranili bychom ji a registrovali bychom zase spokojeně měkkou složku!“

„To jsem janek, v čem to vězí, náčelníku,“ přiznal Donald, drbaje se rozpačitě ve vlasech. „Všechno v pořádku, a na výstupu proud není. Něco takovýho sem eště nezažil!“

„Já také ne,“ řekl Springs, pozorující malomyslně tlakoměr, jehož ručička dokazovala, že i argonová náplň ionizační komory, která registrovala intenzitu měkké složky kosmického záření, je v naprostém pořádku. „Někdo nám vypil kosmický paprsky,“ pokoušel se Donald o vtip. „Snad ty polární záře?“ Springs se usmál a zavrtěl hlavou. Neměl v tu chvíli ani tušení, že první část Donaldova úsudku byla naprosto správná. S nepořízenou opustili boudu, uzavřeli pečlivě její vchod, zhotovený ze silných prken, a navršili před něj zase menší ochranný val ze sněhu. Den byl stále jasný, slunce zatím dosáhlo nejvyššího bodu svého nízkého oblouku a Springs usoudil, že mají ještě plno času vystoupit až na vrchol sopky. Dělila je od něho přímá vzdálenost jen několika set stop, ale úzká skalní římsa je vedla oklikou, a tak jim to trvalo plnou hodinu, než stanuli na východním okraji sopky. Pohled do jejího jícnu nepřinesl nic zajímavého, rozbrázděné skalní stěny, zaváté sněhem, klesaly srázně do hlubin, kde mizely v šeru, a tak se začali raději rozhlížet po ostrově. Ležel před nimi jako na dlani, a když se rozhlédli pozorněji, rozeznali dosti dobře jeho obrysy, ačkoli na mnoha místech přecházely břehy ostrova v pevný mořský led, který jej obklopoval na všech stranách.

„Vypadá jako pes svinutý do klubíčka,“ usoudil Donald o tvaru ostrova. „Podívejte,“ ukazoval na širokou severní zátoku, „tamhle má bříško, ta nízká sopka na druhém konci, to je jeho zadeček a ta naše hora, na které stojíme, hlava,“ upozorňoval Springse. „To by byla pořádná hlava na tak malé zvíře, nemyslíte, Leslie?“ usmál se Springs. Zaostřil triedr a rozhlížel se po jižních březích ostrova, kam s Jasonem nepronikli. Byly kupodivu málo členěné a zpodobovaly dosti dobře vypouklý hřbet ležícího zvířete. „A potom, tomu vašemu psu chybějí nohy,“ pokračoval Springs, pátrající marně triedrem po nějakém zálivu na jižním břehu.

„Nohy, nohy, to je maličkost, hrome, co to tamhle vidím?“ vzkřikl Donald vzrušeně, „zaměřte tam ten svůj ostrovid, náčelníku, není to tam kouř nad tou horou?“ Springs namířil skla triedru k východu. Skutečně, na modrém nebi se rozplýval tenký sloup kouře, stoupající z temene sopky, kterou pojmenovali hora B.

„Máte pravdu, sopka kouří,“ řekl pomalu Springs. „Asi se probudila zase k životu, ale je to divné, že náš kráter se nezúčastňuje. Sopky jsou od sebe sotva patnáct mil, měřeno vzdušnou čárou, a těžko si pomyslet, že nejsou pod zemí spolu spojeny.“

„A nemohla nás ta probuzená sopka připravit o kosmický paprsky?“ nadhodil Donald.

„Jistě ne, ty jdou z vesmíru a nestarají se o pozemské záležitosti, jen zemské magnetické pole má na ně vliv, a to se vcelku nijak nezměnilo,“ vysvětloval Springs. „Je to záhada.“

„Já bych se ale přeci jen na tu sopku podíval,“ trval na svém názoru mechanik. Springs chvíli neodpovídal a prohlížel si pozorně terén mezi oběma horami. „Proč ne?“, řekl potom, „ale počkáme, až se uvolní moře, cesta po ostrově by byla hezky nesnadná, podívejte se jen na ty vršky, hřebínky a rokle!“

Donald mu dal za pravdu. Stáli ještě chvíli a pohlíželi pozorně k nepatrnému sloupku dýmu, který se rychle tratil na sytě modrém nebi. Potom se obrátili k odchodu. „Nevšiml ste si jedný věci, náčelníku?“ tázal se Donald, když už sestupovali opatrně po úzké kluzké skalní stezce k přístrojové boudě. „Které?“ tázal se Springs přes rameno. „Že kolem tý sopky nelítají žádný ptáci!“ Springs se na okamžik zastavil. Donald měl pravdu, kromě kouře nebylo nad vrcholem hory B nic vidět, zatímco zde je ustavičně obletovaly mořské vlaštovky, zvyklé na výšky, jako by už věděly, že od lidí lze vždy očekávat nějaké sousto. Byl by je musil triedrem spatřit, třeba jen jako bílé tečky zářivě se míhající na tmavomodrém nebi. „Snad je zahání kouř sopky?“ nadhodil, ale jaksi se necítil tímto vysvětlením uspokojen.

Rychle se už stmívalo, když sestupovali k úpatí hory, kde je očekávali jejich druhové, zvědaví na výsledek výpravy.

IX

MAGNETOVÁ HORA

Druhé vánoce přešly, slunce se začalo zase pomalu vydávat na svou pouť k severu, a léto teprve slavilo svůj příchod na ostrov IGY-7. Ledy kolem ostrova se lámaly a ostrý vítr je hnal pryč od břehů na široký oceán, tuleni se vyhřívali zcela neomaleně na slunci, nestarajíce se o to, zda leží lidem v cestě, nebo ne, a ptáci křičeli o všechno pryč, až uši zaléhaly. Martin se zase vesele čachtal ve svém malém jezírku a netoužil po úniku na ledové kry a na volné moře. Freddie ho krmil tak pečlivě, že se pták pomalu začal dusit v sádle.

„Zapomene ti plavat, Freddie, když ho budeš takhle cpát!“ posmíval se Australanovi Barney. „Když von má strašnou chuť k jídlu, a jak mne vidí jíst, hned loudí,“ stěžoval si Freddie. „Kdybys ho nebral do chaty, neviděl by tě jíst a nemoh by loudit,“ plísnil ho Barney. „Beztak nám tam dělá jen nepořádek.“ Freddie se usmál, věděl dobře, že tohle hubování nejde Barneymu od srdce. Všichni si na tučňáka velmi zvykli, jak se batolil sem tam ve svém směšném černém fráčku, a považovali ho za šestého člena tábora. Freddie mohl zcela po pravdě poukázat na to, že není sám, kdo ho přikrmuje. Skutečně, všichni se ochotně dělili s Martinem o svá sousta – jak neměl potom tloustnout?

Pobyt pěti mužů na ostrově Ajdžívaj se chýlil ke konci. Počátkem února se měl pro ně Jason vrátit a odvézt je zpět do vlasti. Horský přístroj, registrující měkkou složku kosmického záření, stále nepracoval a záhada zmizelých paprsků zůstávala neobjasněna. Donald, který pojal podivný zájem o horu B, nepřestal naléhat na Springse, aby tam uspořádali výpravu. Springs tento jeho zájem o sopku nesdílel a nechápal. „K čemu to?“ odpíral jeho naléhání. „Cožpak jste neviděl u nás na Novém Zélandě dost sopek?“

„Viděl, ale žádnou v činnosti,“ odpovídal Donald. Barney se k jeho naléhání připojil, a když nakonec počasí se ustálilo a ledy opustily nejbližší okolí ostrova aspoň do té míry, že neuzavíraly trvale jeho břehy, Springs konečně jejich touze vyhověl. Trochu se rokovalo o tom, kdo všechno se výpravy zúčastní. Springs osobně valně o tu cestu nestál, ale řekl si, že bude těžké svěřit některému z obou bělochů vedení – už z toho důvodu, že jeden se nebude chtít podřídit druhému a že mu nezbude než se jí zúčastnit. Freddie se sice neodvážil požadovat, aby směl jít s sebou, ale tvářil se tak toužebně, že každý mu jeho přání vyčetl z tváře. „A to, necháš Martina samotnýho, nebojíš se, že si mu bude stejskat?“ dobíral si ho Barney. Freddie se zarazil. Na Martina už myslel a nejdřív měl v úmyslu vzít ho s sebou, ale potom si nebyl jist, jestli se tučňák nedá zlákat volným mořem a neuprchne mu. „Však nebudem na tý cestě dlouho, Martin to tu zatím vydrží,“ ohrazoval se.

„Jim by tu zbyl zcela sám,“ namítl Springs. Jim nejevil zájem o výpravu k hoře B a naopak se cítil polichocen, že starost o celý tábor bude svěřena jemu. „Freddie má pravdu, veliteli,“ mínil, „ta cesta nemusí být s motorkou dlouhá, za den se to dá pohodlně udělat tam i zpátky, máme teď vlastně pořád světlo.“ Springs uznal po jistém váhání, že má pravdu, a tak jednoho vybraného slunného dne v polovině ledna 1959, časně zrána, opustili Jasonovu zátoku, provázeni Jimovým přáním zdaru a dobrého návratu.

Když Jason odjížděl, zanechal jim malou motorku, která odpočívala po celou zimu vytažena na břeh pod přístřeším z těžké nepromokavé plachtoviny. Člun byl zhotoven z umělých hmot a vážil tak málo, že když ho vyprázdnili a odebrali motor se šroubem, který se, dal snadno odmontovat, dva muži ho mohli bez valné námahy přenést ten krátký kus cesty k moři a spustit na vodu. Unesl snadno pět osob i se zásobami pohonných látek na celodenní cestu. Na volném moři urazil bez obtíží patnáct mil za hodinu, pokud nemusil zápasit s proudem, větrem a vlnami. Moře bylo toho dne velmi klidné, a tak se rychle blížili cíli své cesty. Bavili se cestou předháněním s tučňáky, ale tito výborní plavci, dosahující snadno dvacetimílové rychlosti za hodinu, je nechávali brzy za sebou. „Měli jsme přece jen vzít Martina s sebou a připřáhnout ho jako přípřež, abysme pluli rychlejc,“ škádlil Barney Freddieho, který se tvářil velmi spokojeně a radoval se z výletu. Donald měl na starosti kormidlo a Springs, sedící na přídi motorky, se rozhlížel triedrem po ostrově. Mírné hřebeny, pokryté zčásti ještě sněhem, jim zastíraly po větší část cesty výhled na horu B, ale kouř bylo vidět jasně, jak stoupal k obloze. Nezdálo se, že by se byl jeho objem zvětšil za těch několik měsíců, které uplynuly od jejich výstupu na horu a kdy jej spatřili poprvé. Springs si řekl v duchu, že je to podivná sopka, když se spokojí s tak nepatrnou činností.

Břeh náhle ustoupil ostře k jihu a v zorném poli Springsova triedru se objevil nevysoký černý hřeben, spadající ostře do moře. „Láva, ale je už hodně stará a je to dávno, co se vylila do moře,“ řekl Springs, zaostřuje triedr na nový cíl. Úzký pruh černošedé hladiny volného moře se objevil mezi vysokou lávovou hrází – mnohem nižším plochým pobřežím, které leželo z druhé strany proti ní. „Tu máme záliv a nízký břeh, vidíte to, Leslie?“

„Vidím, veliteli,“ odpověděl mechanik, který měl ostrý zrak. Na Springsův povel stočil kormidlo a motorka se čtyřmi muži veplula do úzkého zálivu, kde před rokem kotvil velrybářský škuner Mendoza.

*

Arne Dale se mírně dotkl ramene muže, který seděl u prostého stolu, sbitého z nenatřených, jen ohoblovaných prken a přeplněného sešity, knihami, výstřižky z různých časopisů, kružítky, pravítky a tužkami. „Rád bych s vámi mluvil, Frede,“ řekl vlídně. Velmi nerad se odhodlával k této rozmluvě, o které věděl předem, že bude bouřlivá. Chování jeho společníka a starého přítele se mu už dlouho nelíbilo. Fred Jaurain byl čím dále málomluvnější, a odhodlal-li se k řeči, vybuchoval co chvíli a při nejmenší zámince. Oba jeho staří spolupracovníci, Harry a Bill, mu šli raději z cesty a tichý mlčenlivý Číňan se mu vyhýbal, jak jen mohl.

„Nu?“ zavrčel Jaurain. Nezvedl ani hlavu od svých výpočtů, ne toužil po hovoru s Dalem.

„Chtěl bych od vás jasně slyšet plnou pravdu,“ začal klidně Dále, nacpávaje si pomalu lulku.

„Jakou pravdu?“ vybafl Jaurain, aniž se podíval na přítele.

„Jak jste spokojen se svým dílem, jak se vám daří, jaké máme vyhlídky, že dosáhneme cíle, a kdy, podle vašeho názoru, to bude,“ pokračoval mírně letec. Jaurain zvedl prudce hlavu a v jeho očích se objevil podivný záblesk, který v nich Dale spatřil v poslední době už mnohokrát a který ho pokaždé plnil neklidem.

Jaurain smetl jediným prudkým pohybem na zem všechny papíry, které ležely před ním, a vyskočil ze židle.

„Můžete jít k čertu všichni, vy, Brawn a celá ta smečka!“ křičel.

„Honíte se jen za penězi, a když je nemůžete hrabat plnou lopatou, uštvali byste člověka k smrti! Copak se mě ten starý blázen dost nenamoří radiogramy, kdy už roztavím led na tom jeho pitomém ložisku uranu? Co je mi do jeho ložiska? Co on ví o výzkumu a o jeho potížích? Pro něj je vědec otrok a negr, který je tu jen proto, aby zvětšoval jeho zlatou hromadu. Kašlu na něj a na vás všechny!“

Začal chodit prudce po malé místnosti, nestaraje se o to, že vráží do nábytku a přístrojů, jimiž byla přeplněna.

Dale si povzdechl. Věděl už delší dobu, že něco v smělém plánu jeho přítele selhalo, že magnetický stroj sice pracuje, ale jeho zaměřování se nedaří. Jaurain – dříve, dokud ještě býval klidnější, častěji na to posteskl. Z jednotlivých zpráv, které nasbírali z hlášení antarktických stanic, usoudil, že se sice podařilo svést k zemskému povrchu nesmírně silný proud elektronů a že ten proud projevil své účinky na zvířatech i na neživé hmotě, ale ovládání jeho směru nadobro selhalo.

„Van Allenovo pásmo, Van Allenovo pásmo,“ mumlal si tiše Jaurain, hlavu schýlenou na prsa, ruce sepjaté za zády. Ta slova slýchal od něho Dale už dříve, zdálo se, že se stala Jaurainovou noční můrou. Marně se několikrát pokusil obdržet od něho vysvětlení, co znamenají.

„Dobrá, Frede, já vím, že věda vám je nade všecko a že se díváte na hamižný žlutý kov s pohrdáním, ale všichni nejsou jako vy,“ pokusil se znovu o rozmluvu. „Brown je typický kapitalista, který do vás investoval určité peníze a chce je dostat s pořádnými úroky zpátky. Musíte brát lidi takové, jací jsou!“

Jaurain se k němu obrátil a divoce blýskl očima.

„Bere on mě, jaký já jsem? Ví on něco o mé práci, a co všechno jsem do ní vložil? Neví a ani nechce vědět, má zájem jen o peníze!“ Přistoupil ke stolu a začal bušit pěstí do jeho desky. Zvýšil prudce hlas, až mu přeskakoval, a křičel. „Ale já se nedám nikým zviklat, nikým, slyšíte, Árne? Žádným Brownem a žádným přítelem z mládí, ani vámi! Já dokončím svoje dílo, dokončím, dokončím!“ Zesinal rozčilením a hlas mu selhal. Dale zvedl proti němu konejšivě ruku a chystal se něco říci k jeho uklidnění, když se dveře místnosti prudce otevřely. Harry vrazil dovnitř s rozčilenou tváří. „Cizinci v zálivu a vystupují nahoru, na vrchol! Budou tu nejdéle za deset minut!“ hlásil vzrušeně. „Jaké jsou vaše rozkazy?“ obrátil se k Daleovi, kterého všichni mlčky uznávali za velitele – ačkoli se nikdy o tu funkci nesnažil. Jaurain se vůbec nestaral o tábor a žil v docela jiném světě, pohřížen jen do své práce a do výpočtů. K velkému Harryho údivu převzal tentokrát Jaurain veškerou iniciativu. Vzal ho za rameno a zatáhl ho do nejodlehlejšího kouta místnosti. Mluvil k němu rychle, tiše a důtklivě. Dale neslyšel, co říká, viděl jen, že vytáhl z kapsy tobolku a nabízí Harrymu nějaké peníze – kolik, nemohl odhadnout, americké bankovky jsou všechny stejné a liší se jen v číslicích, které na tu vzdálenost nerozeznal. Harry zřejmě naslouchal Jaurainovi s úžasem a zpočátku mu odpíral, ale nakonec, jak se zdálo, dal se jím přesvědčit.

„Dobrá, šéfe,“ řekl nahlas, „je to oukej a udělám, co si přejete, když to všecko berete na sebe. Peníze si ale nechte, on to stejně někdo zaplatí.“ Zasmál se hlasitě a Jaurain se zamračil, snad mu nebylo milé, že Dale slyšel Harryho výrok. Déle se však už s mechanikem nezdržoval, vyňal ze skříně, kde byly zbraně, dvě velké automatické pistole. Jednu mu odevzdal a druhou si zastrčil sám do kapsy kabátu.

Nato vytáhl klíč od skříně se zbraněmi a dal si ho do kapsy.

Dale k němu polekán přiskočil. „Co to má znamenat, Frede? K čemu zbraně? Snad nechcete ty cizince přivítat střelbou?“

„Starejte se o své věci, Árne!“ odsekl prudce Jaurain, hned však se rozmyslel a začal mluvit mírněji. „Podívejte, já nechci těm lidem ublížit, ale nevím, co se z toho setkání vyvine. Víte dobře, že potřebuji ještě nějaký čas, abych dokončil úspěšně své pokusy. Jak dlouho to bude trvat, nevím. Snad jen několik dní, snad několik týdnů. Možná, že bude potřebí ty lidi zde na tu dobu zadržet. Dají-li se přemluvit, aby tu zůstali jako naši hosté, je všechno v pořádku a nebude potřebí pistole ukázat. Ne-li, nezbude než je k tomu přinutit třena i hrozbou. Nechte mne jednat!“ Dale jen pokrčil rameny a nic už neřekl. Vyšel z domku za oběma muži připraven zasáhnout, bude-li potřebí.

Čtyři muži stáli již u paty žebříku, který spojoval vnitřní terasu „sopečného jícnu“ s vrcholem hory, a zvědavě se rozhlíželi kolem sebe. Když spatřili tři muže, kteří vyšli z domku, jeden z nich, zřejmě vůdce ostatních, pokročil jim vstříc.

„Promiňte, že jsme vás tu bez pozvání tak nenadále přepadli,“ pravil přívětivě. „Neměli jsme ani tušení, že kromě nás pobývá ještě někdo na ostrově IGY-7. Jsem Springs, geofyzik z Christchurche na Novém Zélandě, vedoucí novozélandské výpravy mezinárodního geofyzikálního roku. Máme stanici na západním cípu ostrova a jsme tu již od října předloňského roku.“

Jaurain mu naslouchal se zamračenou tváří.

„Dobrá, jste nám vítáni, mister Springsi. Nechcete si s námi vypít čaj?“ Představil sebe a oba své druhy k Daleovu údivu pod jejich skutečnými jmény – a nařídil pak Harrymu, aby dal uvařit čaj. Vedl cizince do obytné místnosti, a když se posadili, začal jim zcela nenuceně vysvětlovat účel jejich pobytu na ostrově. Opakoval to, co už kdysi řekl Franzimu Fritschovi, důstojníkovi velrybářského škuneru Mendoza. K velkému Daleovu údivu použil přitom téměř přesně stejných slov.

„Tak, jádro naší Galaxie hledáte rádiovým teleskopem,“ řekl zvolna Springs. Všechny jeho smysly byly ve střehu od prvé chvíle, kdy vystoupili na horskou plošinu a spatřili podivný přístroj, který jen svou vnější podobou připomínal zrcadlo na soustředění rádiových vln, přicházejících z hvězd a mlhovin vesmíru. Někde v jeho podvědomí se vynořila výstraha, že tu není všechno v pořádku a že toto není obvyklá vědecká výprava mezinárodního geofyzikálního roku. Umínil si, že si hned zjedná jistotu přímou otázkou. „Znám všechny podniky mezinárodního geofyzikálního roku,“ pravil, „komise pro řízení prací vydala jejich katalog. Nikde jsem nenašel zmínku o vaší výpravě. Promiňte, že kladu tak přímou otázku, ale zde, daleko za hranicemi civilizovaného světa, musí člověk znát své sousedy.“ Za jeho řeči Harry, který dosud seděl s nimi a pil čaj, povstal a postavil se zády ke dveřím, obrácen čelem ke stolu. Odstrčil přitom Freddieho, který nebyl Jaurainem pozván k čaji a vyčkával skromně u dveří. Přesto, že se snažil, aby v jeho pohybech nebylo nic nápadného, upoutaly Springsovu pozornost a zesílily jeho podezření.

„Soukromá americká výprava, mister Springsi, mimo rámec geofyzikálního roku,“ řekl lehce Jaurain.

Springs se usmál. „Proč ne?“ řekl. „Ostrov nepatří nikomu a je tu místa pro několik výprav. Máte teleskop neobvyklé konstrukce, mister Jauraine. Zajímám se velmi o ty rádiové výzkumy a budu vám povděčen, seznámíte-li mě s konstrukcí teleskopu.“

„Velmi rád,“ pravil Jaurain klidně. „Budeme mít na to plno času. Předpokládám, že přijmete naše pozvání a zůstanete několik dní našimi hosty.“

„Lituji velmi, a! e nemáme na to čas,“ odpověděl Springs, zvedaje se od stolu. „Máme plno práce na své stanici a nechali jsme tam jen jediného muže. Musíme se neprodleně vrátit. Děkuji vám za čaj jménem svým i svých společníků a přeju vám hodně zdaru ve vaší práci.“ Podával Jaurainovi ruku, ale ten ji nepřijal.

„Jak je vám libo,“ odpověděl. „Uvolněte vchod, Harry!“ Mechanik odstoupil od dveří a Springs, pokrčiv rameny nad Jaurainovou nezdvořilostí, vyšel první, následován ostatními. Zamířil k žebříku, ale Jaurain vytáhl z kapsy pistoli a chytil ho rázně za rameno. „To není správná cesta, tamhle půjdeme!“ Mávl pistolí směrem k malému domku, kde bylo donedávna jejich skladiště nafty. Byl nízký, bez oken a jeho silné dveře byly opatřeny zvenčí závorou. Springs zbledl a zastavil se. „Co to má znamenat?“ tázal se klidně. Donald zajel rukou do kapsy, kde měl silný zavírací nůž, Barney pozvedl ruku, aby vykroutil Jaurainovi zbraň, a Freddie stanul v rozpacích, na koho hodit dřív svůj bumerang.

„Pozor na ruce a dejte je hezky vzhůru!“ křikl Harry. Uskočil stranou a mířil pistolí do středu odbojné skupiny. Bill, zaměstnaný právě u naftového motoru, s úžasem přihlížel zdálky neobvyklému výjevu, Čan-Ši jen vyhlédl z okénka své kuchyně a hned zase zmizel. Dale stál stranou s rukama hluboce zabořenýma do kapes a s nesmírně rozpačitým výrazem ve tváři. Na Harryho výzvu vyndal zamračený Donald ruku z kapsy prázdnou a Barney upustil od útoku na Jaurainovu pistoli, hrozivě namířenou proti jeho čelu.

„Co to má znamenat?“ posmíval se Jaurain s vyceněnými zuby. „Nechtěli jste být dobrovolně našimi hosty, musíme vás tedy k tomu trochu přinutit. Přáli jste si přece vidět, jak pracuje náš rádiový teleskop, ne? Nu, a protože právě není v činnosti, musíte nám dopřát trochu času, abychom vám jej mohli předvést!“

„Jste si vědom, že se dopouštíte násilí a že na vás okamžitě podáme žalobu, jakmile budeme volni?“ řekl Springs neohroženě. Jaurain se rozesmál, až pistole v jeho ruce poskakovala. „Tak, žalobu na nás podáte? A u Koho, prosím vás? U nejbližšího šerifa? Je trochu daleko, nemyslíte? Nevyhrožoval bych na vašem místě. Podívejte se!“ Uchopil Springse za rámě a zavlekl ho o několik kroků dále, k okraji propasti. „Dávejte pozor, jak dlouho to bude trvat, než uslyšíte zvuk!“

Pustil Springsovu ruku, sáhl do kapsy a vytáhl stříbrnou půldolarovou minci, kterou hodil do propasti. Springs zapomněl na okamžik na nebezpečí, v němž se nacházeli, a napjal sluch, aby uslyšel dopad mince na dno propasti.

„Šest vteřin, že?“ smál se divoce Jaurain. „Jste fyzik a dovedete si spočítat, jak je propast hluboká. Je to vlastně rovnice druhého stupně, ale můžete si ji zjednodušit, když budete předpokládat, že rychlost zvuku je nekonečně veliká. Dopustíte se poměrně malé chyby ve výpočtu.“

Springs pokrčil rameny. „Pojďte, kamarádi, nedá se zatím nic dělat!“ vyzval své druhy. Dříve než za nimi zapadly dveře skladiště, musili vyprázdnit všechny kapsy. Freddie odevzdal s lítostí svůj bumerang Harrymu, který si udiveně prohlížel kus dřeva, zaoblený na obou koncích. „Zůstaňte zde prozatím na stráži! Dám vás brzy vystřídat,“ nařizoval Jaurain Harrymu. „A vy jděte po své práci a nevšímejte si, co se tu děje!“ poroučel ostře Billovi, který zanechal své práce u motoru a s velmi rozpačitou tváří se k nim připojil. Muž váhavě uposlechl a Jaurain pomalu odcházel k strojovně, následován Dalem. Odhodil pistoli na stůl a začal se zabývat dálkovým řízením teleskopu. Den předtím se rozhodl provést na něm některé úpravy, které by umožnily jemnější nastavení zrcadla. Rozebral s Billem ovladač a snažil se nyní rychle uvést jej do původního stavu.

Dale usedl nedaleko stolu s očima upřenýma na pistoli. Nesnažil se předtím překazit celý podivný výjev s návštěvníky z Christchurche, poněvadž byl přesvědčen o bezúčelnosti každého zásahu. Nebyl ozbrojen a duševní porucha dostoupila u Jauraina již takového stupně, že by byl jistě neváhal použít pistole i proti svému příteli. Bill nebyl Daleovi nic platný, protože byl také beze zbraně. Nemohl také spoléhat, že se Harry se svou pistolí k němu připojí, věděl, jak jsou oba muži Harry i Bill, Jaurainovi oddáni. Seděl s pohledem upřeným na pistoli 1ežící na stole a horečně přemýšlel. Snad se mu podaří zmocnit se jí, ale co potom? Pohrozí s ní Jaurainovi, ale ten půjde jistě v svém duševním poblouznění s holýma rukama proti střelné zbrani. A co on sám potom učiní? Zastřelí starého kamaráda? Jiné východisko by neměl. Ale to bylo hrozné řešení. Ne, zkusí to ještě jednou s domluvou.

„Víte, že jste nám nadrobil ohavnou polívku, Frede?“ začal mírně.

„A docela zbytečně! Co na tom, kdybyste byl nechal ty muže v pokoji odejít? Nemají přece žádnou možnost vaši práci překazit!“ Jaurain se divoce zasmál. „Že nemají? Jste náramně chytrý, Arne! Nemají? Ba mají, a velmi znamenitou! Stačí přivolat rádiem některou americkou vládní loď, teď v létě se tu každou chvíli potloukají, dojíždějí do svých stanic na jihopolární pevnině. Co pak, když přijedou a vyzvou nás, abychom to všecko tady sbalili a šli domů, že tu nemáme co pohledávat, že nepatříme k mezinárodnímu geofyzikálnímu roku, že nemáme souhlas z Washingtonu a tak dále a tak dále? Co uděláme, vy mudrci?“ Za své nezvykle dlouhé řeči neustal v pilné práci. Dale si povzdechl, ale neodpověděl. Sledoval chvíli obratné prsty Jaurainovy, jak rychle pracují s jemnými šroubky, a potom jeho pohled sklouzl k obrazovce, na které bylo vidět teleskop a v pozadí kus zálivu. Zatajil na okamžik dech nad tím, co spatřil, a pohnul sebou tak prudce na židli, že Jaurain k němu zvedl podezřívavě hlavu. Sledoval Daleův pohled a vyskočil, s kletbou upustiv šroubovák, který držel právě v ruce. Do zálivu vjížděla velká loď s hvězdnatou vlajkou Unie na zadním stěžni!

„To je vládní ledoborec Sitka, znám ho dobře, byl s námi před třinácti lety na Cruzenově výpravě,“ řekl klidně Dale. „Obvykle pracuje u aljašských břehů a udržuje vjezdy do přístavů volné od ledu.“ Jaurain zíral nepohnutě s tváří staženou na obrazovku. Zdálo se, že přítelova slova vůbec nevnímá. Dale povstal a dotkl se jeho ramene. „Máte jedinou možnost, Frede!“ řekl důtklivě. „Jděte, pusťte ty muže z Christchurche a řekněte jim, že to byl jen kanadský žertík!“

Jaurain prudce setřásl jeho ruku se svého ramene. „Do pekla s nimi, i s vámi!“ zvolal zuřivě, „vím, co udělám!“ Přiskočil k ovládacímu panelu a začal nastavovat dělené kotouče. Dale polekaně vyskočil, ale v příštím okamžiku si s úlevou oddechl. Řízení teleskopu na dálku bylo rozebráno, ovládací panel nefungoval! Jaurain si to uvědomil současně s ním. Zaklel, vrazil pěstí nepřipravenému muži do prsou tak prudce, že klesl k zemi, uchopil svou pistoli a vyrazil ze dveří. Dale vyskočil a hnal se za ním, ale bylo již pozdě. Jaurain zasunul venkovskou závoru a odpověděl jen divokým smíchem na prudké rány na dveře a prosby Daleovy, aby otevřel. Dlouho se však nezdržoval s uvězněným mužem a odkvapil.

Kam Jaurain odešel, mohl Dale jen tušit, nebylo možno s jistotou říci, co se odehrává v jeho porušené mysli. Zamrazilo ho v páteři při, myšlence, že Jaurain možná jde postřílet své zajatce v bezmocné zuřivosti, že nadešel konec jeho díla. Pátral horečně, jak se dostat z chaty, ale nenalezl žádnou možnost úniku. Byly tu jen zcela malé větrací otvory u stropu, chata byla používána jen jako strojovna. Vyskočil na židli a otevřel okénko, které vedlo k ostatním stavením. Nejblíže byla malá strojovna s Dieselovým motorem. Dale přiložil ruce k ústům a zahoukal ze všech sil, ale jeho volání beznadějně zaniklo v hluku motoru, který Bill horlivě zkoušel. Kus dále za motorovou boudou leželo skladiště s vězni, ale Harry držel svou stráž na straně odvrácené od chaty, ve které byl Dale, a nemohl ho vidět. Nemohl ho také ani slyšet, protože Billův motor tropil pekelný hluk, ve kterém zanikal každý jiný zvuk. Dale přestal volat a napínal sluch, zda neuslyší střelbu z té strany. Byl přesvědčen, že ostrá rána z těžké automatické pistole by musila přehlušit i rámus Billova motoru, proháněného na nejvyšší obrátky. Neuslyšel nic a spokojeně si oddechl.

Zavřel okénko, kudy vnikal do místnosti mrazivý vzduch, a seskočil ze své židle. Dříve nebo později nechá Bill své práce a potom ho někdo uslyší a odsune závoru, která ho tu věznila. Snad by se o to mohl pokusit sám, podaří-li se mu vyvrtat do dveří dosti velký otvor. Začal hledat nějaký větší nebozez a namátkou přitom pohlédl na obrazovku. Zastavil se jako vbitý do země a s bezmezným úžasem zíral na neuvěřitelný výjev, který se právě začal odehrávat.

Jaurain stál na plošině vedle teleskopu s tváří zkřivenou hněvem a horečně manipuloval na pákách, kterými se dal teleskop zblízka natáčet. Ohromné zrcadlo se pomalu sklánělo a Dale s hrůzou pozoroval, jak se jeho osa natáčí k vládní lodi, která zakotvila kus od břehu a právě spouštěla člun na vodu. Pochopil ihned, co Jaurain zamýšlí, a zachvátil ho děs při myšlence, že mu v tom nemůže žádným způsobem zabránit. Generátor magnetického pole byl umístěn v ohnisku zrcadla, přístroj byl úplně soběstačný, zde v místnosti, kde prodléval, se nacházelo jen dálkové natáčení zrcadla. Obraz se na okamžik zamžil drobnými ocelovými předměty, vytrženými účinkem mohutného magnetického pole z lodi, svorníky stěžňů, nosníky člunů, součásti motoru a jiné a jiné předměty se vznesly do výše a okamžik jako by se byly zastavily, navzdory všem zákonům tíže v určitém bodu své dráhy, a potom padaly do moře, vyrážejíce celé vodotrysky z hladiny. Oba lodní stožáry, zbavené ocelových úpon, se zřítily na palubu, kde nastal nepopsatelný zmatek. Dale odvrátil pohled od lodi k Jaurainovi. Poskakoval na plošině s šíleným smíchem, který Dale vyčetl z jeho tváře. Co potom učinil, nebude nikdy moci být s přesností zjištěno. Dale a odborníci, kteří se později zabývali podrobně celým případem, usoudili, že vystupňoval intenzitu magnetického pole na nejvyšší možnou míru. Nad tím, co se potom stalo, se Daleovi zježily hrůzou vlasy na hlavě. Připomínalo mu to příšerný sen, groteskní obraz k Andersenově pohádce, ve které ožívají předměty a pohybují se ve fantastickém reji. Signalizační dělo, umístěné na přídi Sitky, se vytrhlo ze svého ložiska, a zanechávajíc po sobě velký otvor, zející v palubě, začalo pomalu stoupat vzhůru, otáčejíc se kolem své osy. Vystupovalo stále výše a výše, a potom vedeno siločárami magnetického pole zamířilo parabolickou dráhou k plošině s magnetickým teleskopem. Na vteřinu zahlédl Dale ještě Jaurainův obličej, stažený hrůzou, spatřil jeho rychlý pohyb k ovladači a v příštím okamžiku zmizelo vše, teleskop i Jaurain, smeteno dělem do propasti. Skalní plošina byla prázdná…

EPILOG

CO VYPRÁVĚL

STORM-JOHNSEN

Mezinárodní agentura pro atomovou energii byla založena teprve před třemi lety (roku 1955), ale měla se již čile k světu. Usídlila se ve Vídni a podařilo se jí soustředit 70 států – mezi nimi i SSSR a Československo k mezinárodní spolupráci pro mírové využití atomové energie. Za tím účelem pořádá mimo jiné i porady odborníků, kterým se začalo říkat „pandy“ – jako deskám s přístroji, jež kontrolují výkony strojů. Jeden z nich měl za účel dohodnout se o způsobu, jak se zbavovat radioaktivních odpadů z jaderných elektráren. Kam s nimi? Problém jako s pověstným nerudovým slamníkem, je daleko závažnější. Jaderných elektráren přibývá jako hub po dešti a radioaktivních odpadů úměrně s nimi. Jsou vlastně „popelem“ z jaderného paliva, ale jejich záření je lidem škodlivé. Moře by bylo nejvhodnějším místem k jejich ukládání – na první pohled. Když jsme tuto otázku začali v listopadu - 1958 ve Vídni zkoumat – bylo nás patnáct z deseti různých států – zjistili jsme teprve, jak je složitá. Jedna porada, trvající týden, nestačila, ba ani druhá a teprve třetí, uspořádaná v červnu 1959, se přiblížila k jakémusi řešení.

Jednání bylo únavné. Začínali jsme v 10 hodin ráno a končili jsme s hodinovou přestávkou na oběd – v šest večer. Věcná povaha porad sama o sobě nebyla snadná, a navíc tu ještě vystupovala jazyková stránka. Není nijak osvěžující poslouchat sedm hodin denně angličtinu deseti různých národů. A tak jsem s velkou radostí uvítal nedělní oddech. Chystal jsem se na výlet do hezkého vídeňského okolí, ale horko bylo tak únavné, že se mi nechtělo tísnit se v přeplněném vlaku. Dal jsem tedy přednost dopoledne procházce v Prátru a odpoledne v zámeckém sadu. Vedro bylo takové, že i vrabci přestali poskakovat po dlažbě a uchýlili se někam do stínu. Učinil jsem po jejich příkladu a vyhledal známou kavárnu Mozart, ležící nedaleko Státní opery a přímo proti jižnímu křídlu zámku, nad jehož rampou se tyčí Jezdecký pomník nějakého dávno zpráchnivělého a zapomenutého arcivévody.

Chodník kavárny se stolky a křesly byl ještě skoro úplně prázdný. S pocitem velkého blaha jsem nasál stéblem první doušek z ledové grenadiny. Brýle, zamlžené horkem, jsem sňal právě předtím, a tak se stalo, že jsem nepoznal muže, který stanul před mým stolkem a podával mi ruku s veselým: „Here you are, mistr Bihonek!“ Byl to Storm-Johnsen, věčný tulák po zeměkouli.

S veselým smíchem usedl u mého stolku, chytil za rukáv číšníka, který se netečně ploužil kolem, a poručil si stejný nápoj, jaký jsem pil já. „Povězte mi, Johnsene, musí člověk vždycky jezdit po všech možných konferencích, aby se s vámi sešel?“ tázal jsem se. „Nemohl byste taky někdy zavítat k nám do Prahy?“

„Vsaďte se, že to udělám,“ řekl vesele. „Praha mě přitahuje už, dávno a Československo také! Jedno ze čtyř nejkrásnějších měst na světě, jak říkal už starý Humboldt před sto lety, a země s takovým budovatelským tempem! Na podzim se chystám do Sovětského svazu a určitě se zastavím u vás.“ Zhluboka nasál ledový nápoj, opřel se pohodlně ve svém křesle, vytáhl z náprsní kapsy lulku a začal ji rozvážně plnit tabákem Princ Albert. Věděl jsem, že je to úvod k delšímu vyprávění, a chránil jsem se vyrušit ho v těchto nezbytných přípravách. Zapálil si, zhluboka zatáhl, vyfoukl umělecký prstýnek šedého kouře k plátěné střeše chodníku a začal.

„Pamatujete se, jak jsem vás před rokem nebo tak nějak potkal v Ženevě, v Paláci národů?“ Přikývl jsem s tváří, ze které s uspokojením vyčetl velkou zvědavost. „Jak bych se nepamatoval! Upozornil jste mě tehdy na tři zprávy Reuterovy tiskové kanceláře, z nichž jedna byla na sto mil od druhé, ale ve kterých vy jste viděl kdovíjakou podivuhodnou souvislost.“

„Však tam také byla, a jaká!“ odpověděl. „Máte chuť vyslechnout si delší příběh?“ Jak bych neměl, Storm-Johnsenovy příběhy stály vždy za poslouchání. A tak mi pověděl to všechno, co jste četli na předešlých stránkách, a když skončil, nebe nad zámkem už ztmavělo a jezdecký pomník se strašidelně odrážel na sinavém pruhu oblohy, který po sobě zanechalo zapadlé slunce u obzoru.

Na chvíli nastalo ticho, rušené jen hovorem od sousedních stolků, které se mezitím zaplnily. „To je podivuhodný příběh, ale nečekáte jistě, že já a všichni lidé, kterým ho budu po vás vyprávět, se spokojíme s dramatickým zakončením, kdy nešťastný Jaurain zmizel i se svým báječným strojem, sražen dělem, odervaným z ledoborce Sitky, do propasti?“ tázal jsem se. Storm-Johnsen se usmál. „To jistě nečekám,“ řekl, „jen se tažte a já budu odpovídat ze všech sil!“

„Dobrá. Tak především mi vysvětlete, jak to přijde; že ledoborec Sitka připlul právě v kritickém okamžiku, jako deus ex machina starých řeckých komedií,“ zahájil jsem své dotazy. „Jak se vůbec stalo že si někdo vzpomněl na opuštěný ostrůvek z Ballenyho souostroví?“

„To se dá lehce uhodnout a divím se, že jste na to sám nepřišel,“ pravil Storm-Johnsen s úsměvem. „Zvídavý Franzi Fritsch, důstojník ze škuneru Mendoza, to má na svědomí. Nevěřil vyprávění Jaurainovu o kosmickém bádání jeho skupiny, vrtalo mu stále mozkem, jak to přijde, že takový výzkumný úkol je tak podivně řešen v rámci mezinárodního geofyzikálního roku. Nakonec zanechal domněnek a poslal přímý dotaz komisi pro řízení prací geofyzikálního roku. Tam se ovšem nad tím velmi podivili a nejenže mu odpověděli, že o žádném takovém úkolu nejsou vládou Spojených států informováni, ale poslali sami přímý dotaz této vládě, jak to přijde, že je tu v chodu úkol, který jim nebyl hlášen, ačkoli se všechny státy, zúčastněné na mezinárodním geofyzikálním roku, slavnostně zavázaly, že budou podnikat všechny své akce jen po předběžné dohodě s komisí.“

Přípis komise nějaký čas putoval od jednoho státního departmentu USA k druhému – znáte to, jak to u úřadů chodí – každý ho nechal nějaký čas válet v zásuvce psacího stolu, ale nakonec se přece jen dočkal svého vyřízení. Trvalo to jen asi půl roku, což je na úřady ještě dost málo. Výsledek byl, že vláda USA nabyla dojmu, že jde o nějakou pokoutní činnost odehrávající se bez jejího vědomí a že bude nejvýš nutné v zájmu dobré mezinárodní spolupráce na geofyzikálním roku věc na místě samém vyšetřit. Poněvadž ledoborec Sitka byl právě chystán pro okružní jízdu po amerických stanicích v Antarktidě, dostal jeho velitel rozkaz stavit se cestou na ostrově IGY-7 a podívat se na všechno zblízka. Že připlul zrovna v kritickém okamžiku, kdy si Springsova skupina začala odbývat své nedobrovolné vězení uvnitř hory B, je ovšem pouhá náhodná souhra okolností.

„A jak jste se vy dostal k tomu všemu?“

„Velmi jednoduše. Krátce předtím jsem uzavřel smlouvu se zeměpisným měsíčníkem World Pictures, že napíšu velkou obrazovou reportáž o mezinárodním geofyzikálním roku v Antarktidě. Zaručili mi slušný honorář a já jsem použil příležitosti a požádal námořní department o svolení, abych mohl plout se Sitkou. A tak j sem se dostal na IGY-7.“

„A co se dělo dál?“

Storm-Johnsen zvážněl.

„Neveselé věci. Nejprve jsme pátrali po ubohém Jaurainovi. Našli jsme stopy po pádu přístroje a děla po svahu hory B ve sněhu, to se dá myslet, jak to také víceméně skončilo. Všechno se řítilo hlubokým sněhem, kde byly vyryty široké brázdy, po jižním příkrém svahu hory B, a stroje i člověk zmizeli v jezeře, které vzniklo letním táním sněhu na úpatí hory. Nezůstali jsme jen při tomhle zjištění. Jak víte, lodi vozí s sebou vždycky potápěcí úbory pro případ, že by se něco stalo na jejich ponořené části a bylo potřebí vyřešit to zvenčí. Nejlepší potápěč ze Sitky se spustil do ledové vody jezera, ale našel jen nepopsatelnou změť trosek z magnetického stroje a signalizačního děla, mezi níž se zbytky těla ubohého inženýra nadobro ztratily. S nimi i jeho báječný vynález. Nosil všechny základní záznamy o svém stroji vždy s sebou, měl je sepsané v malém sešitku, který nikdy neodkládal.“

„Je mi Jauraina velmi líto,“ řekl jsem. „Nabyl jsem z vašeho vyprávění dojem, že to byl muž cele oddaný vědě, peníze měly pro něho význam jen potud, pokud jich potřeboval k uskutečnění svých výzkumů. Jeho neštěstím bylo, že v kapitalistickém státě, kde žil, nemohl nalézt pravé kolektivní pochopení pro svoji práci, že nemohl ani získat peníze jinak než od soukromého kapitalisty a že jeho věda měla a musela nakonec sloužit zase jen k obohacení tohoto soukromníka, a ne k prospěchu celku. Aspoň ne bezprostředně, protože nakonec každý objev nějak kolektivu prospěje. A co se dále dělo na ostrově IGY-7?“

„Řeknu to hezky popořádku,“ začal Storm-Johnsen. „Tak především Harry okamžitě osvobodil Springsovu skupinku – a Dalea samozřejmě také – a Springs mu velmi sportovně dosvědčil, že jednal jen pod Jaurainovým nátlakem, takže vyšel ze všeho jen s přísnou důtkou velitele Sitky. Ledoborec Sitka byl magnetickým zásahem tak důkladně poškozen, že se z něho stal pouhý vrak, který nestál ani za odvezení do Spojených států k opravě. To nám vyneslo měsíc nuceného pobytu pod horou B, než připlul další ledoborec USA Vancouver, a vzal nás všechny včetně lidí z Jaurainovy skupiny na palubu. Zatím jsme se vyráželi tím, že jsme ze Sitky vynesli na břeh vše, co se jen dalo. Demontovali jsme ji kompletně a zbyl z ní jen dřevěný vrak, který se nám pomalu potopil pod nohama. Bude navěky spočívat. v zálivu pod horou B jako podmořský pomník nešťastného vynálezce.

Je jasné, že jsme vyslali dlouhou rádiovou depeší do USA o všem, co se stalo na IGY-7, ještě v den katastrofy. Všechny antarktické stanice ji zachytily a nabídly nám pomoc, Rusové se nás dlouho neptali a poslali hned druhý den na pomoc helikoptéru ze stanice Mirnyj, jsou to sekáči, kteří nemilují zbytečné řeči. Springs byl velmi rád, poněvadž ho dopravili s jeho druhy do stanice pod horou A, kde zatím dlel Jim v těžkých starostech, co se s nimi asi stalo. Jejich motorka se při magnetickém útoku Jaurainově potopila a my jsme také neměli jediný člun schopný plavby – každý sebemenší kousek železa byl hroznou magnetickou silou oderván ze svého místa a rozset po okolí v okruhu dvou námořních mil. Abych nezapomněl – souvislost těch tří Reuterových zpráv, na které jsem vás kdysi upozornil v Ženevě, je vám teď jasná, ne?“

„Ovšemže je,“ řekl jsem. „Jaurainovi se sice podařilo svést ohromný proud elektronů k zemi, ale nepodařilo se mu správně jej zaměřit na místo v zemi Marie Byrdové, kde bylo pohádkové ložisko uranu. Jednou dopadl celý ten proud elektronů do argentinských pamp a způsobil u zvířat smrt z ozáření, jako kdyby dostala velkou dávku paprsků X nebo gama, podruhé dopadl někam na moře a popletl kompasy argentinské lodi Concepcion a většinou asi postihl antarktické ledovce a způsobil jejich prudké vypařování, které zavinilo neobvykle časté mlhy. Je také jisté, že porucha vnějšího zemského magnetického pole, způsobená Jaurainem, vedla k vymizení měkčí složky kosmického záření, které tolik udivilo Springse.“

„Dobrá, to je mi jasné,“ poznamenal Storm-Johnsen – „ale nechápu příčinu Jaurainova neúspěchu.“

„Ale vždyť on sám ji znal a mluvil o ní,“ řekl jsem rychle. „Zmínil jste se, že v posledním rozhovoru s Dalem opakoval stále slova: Van, Allenovo pásmo, Van Allenovo pásmo. Nu, a Van Allen je americký fyzik, který uveřejnil na základě výzkumů drobných amerických satelitů popis pásma elektronů kroužících kolem Země. Byla o tom dokonce mezinárodní konference v Moskvě, v srpnu minulého roku. Rusové toto pásmo objevili podle signálů z jejich prvního sputníku, které rozluštil i Jaurain. Dodnes však ani oni ani Američané nejsou s výzkumem hotovi. Zjistili, že husté pásmo elektronů se táhne do vzdálenosti mnoha desítek tisíc kilometrů od Země do vesmíru.“

„Dobře, to bych tak dalece také věděl,“ přerušil mne netrpělivě, „ale jak to souvisí s Jaurainovým nezdarem?“

Dal jsem se do smíchu. „Zřejmě jste zapomněl svoji středoškolskou fyziku Storme-Johnsene. Každý elektrický náboj, který je v pohybu, vytváří kolem sebe magnetické pole. To platí i o elektronech z Van Allenova pásma. Toto magnetické pole se sčítá se zemským magnetickým polem, to víme, co však nevíme, to je jeho síla, poněvadž neznáme ani přibližně hustotu elektronů v jednotlivých místech Van Allenova pásma. Rozumějte, chtěl-li Jaurain působit na zemské magnetické pole v prostoru pomocí přidaného pole umělého, které sám vyrobil, aby svedl proud elektronů na určité místo zemského povrchu, musel přesně znát sílu onoho pole v každém místě prostoru. Jinak byla celá jeho práce jen tápáním – jak se také skutečně stalo, a nikdy se mu nemohlo podařit svést elektrony tam, kde je potřeboval mít.“

Rozvážně přikývl. „Ano, teď tomu rozumím. Máte zřejmě vlohy vykládat fyziku analfabetům.“

„Nechte žertů a povězte mi radši, co se stalo s jednotlivými osobami,“ žádal jsem.

„Povím, pokud to vím. Vezmu to od prvopočátku. Mister Brown II. už dávno není tím boháčem, jakým byl, když k němu přišel Jaurain žebrat o podporu. Nezruinoval ho Jaurainův nezdar, ale jeho vlastní nezřízená chamtivost. Vypravil dvě lodi s válečným materiálem na Tchaj-wan, k Čankajškovi, ale když byly v dohledu ostrova, zaútočil na ně tajfun a zahnal je až k břehům lidové Číny, kde se ovšem nad takovým nákladem zaradovali. Podle válečného práva zabavili lodi se vším všudy a mister Brown II. nedostal ani cent náhrady. Ke všemu byl ještě jen velmi mírně pojištěn, nechtěl platit firmě Lloyďs vysokou prémii.“

Dal jsem se do smíchu. „To je poetická spravedlnost, ale nelituji mistra Browna II., však má ještě z čeho být živ. Víc mě zajímá, co se stalo s Jaurainovými druhy, a víte-li něco o Springsově skupině.“

„Čan-Ši kuchaří v jednom čínském restaurantu na Broadway, sám jsem tam nedávno jedl, a velmi dobře. Bill a Harry našli dobrá místa ve velké elektrotechnické továrně, projekt Scavenger jim udělal reklamu. Ostatně jsou to znamenití elektromontéři a továrna s nimi udělala dobrou trefu. Dale vyšel ze všeho nejlépe a získal skutečně peníze, které mu přeju, protože živí dost lidí. Hearstův novinářský koncern ho získal k napsání velké reportáže o projektu Scavenger a velmi slušně mu zaplatil. Právě včera jsem četl v New York Herald Tribune, že Dale zpracovává ve spolku s jedním chlapíkem celou věc na filmový námět – má tedy na léta budoucnost zajištěnu.

O Springsově skupině vím sám jen to, že pro ně přijel ledoborec Jason krátce potom, kdy jsme my opustili IGY-7 na palubě Vancouveru. Od jednoho známého australského novináře, kterého jsem potkal předevčírem tady ve Vídni, jsem se doslechl další podrobnosti. Springs pracuje dále v Christchurchi a s ním i ostatní, kromě Jima a Freddieho, kteří se museli vrátit do svého ústavu v Melbournu. Freddie šel prý nerad, velmi si na výpravě oblíbil Springse, ale ten pro něho zatím neměl místo. Slíbil mu, že ho zavolá do Christchurche, jakmile se nějaké vhodné místo pro něho uprázdní.

S Martinem se musel Freddie v Melboumu rozloučit, pták vůčihledně v zajetí chátral, a tak ho nakonec věnoval tamější zoologické zahradě, kde si Martin vesele žije. Má tam umělé ledové jezírko, skály a mořských ryb, kolik se mu jich zachce. Freddie ho navštěvuje, kdykoli má prázdnou chvíli, a je vždy Martinem dojemně vítán. On sám se stal náramně znamenitou osobou v kruhu svých domorodých přátel, s nimiž se pravidelně schází po práci v malé melbournské hospůdce. Naslouchali všem jeho dobrodružstvím se zatajeným dechem – obávám se, že je Freddie trochu přibarvil, domorodci mají báječnou představivost – a slavili ho jako hrdinu. To trvalo tak dlouho, než se jednou jen tak mimochodem mezi řečí zmínil, že jídal ve stanici pod horou A s bělochy u jednoho stolu. Od té doby ho považují za nenapravitelného lháře. Znáte rasové předsudky Anglosasů a nebudete se divit, že domorodí přátelé Freddieho považovali jeho tvrzení, že jedl s bělochy u jednoho stolu, za pustou lež. Marně se dovolával svědectví Mimova, ten byl prohlášen za druhého lháře!“

Nemohl jsem se ubránit úsměvu. Vzpomněl jsem si na osud Marka Pola, kterému také jeho italští krajané nevěřili, když mluvil o pokladech Orientu – ačkoli to byla pravda – a přitom ochotně uvěřili jeho smyšlenkám, že se setkal na Východě s lidmi, kteří měli oko na čele nebo čtyři ruce.

„Vida, na naší poradě sedíme u jednoho stolu s Indem z Bombaje, který je černý jako uhel, s šikmookými Japonci a s hnědým Egypťanem, a je mezi námi jeden Brit, jeden Kanaďan a jeden Američan,“ řekl jsem.

Storm-Johnsen vážně přikývl. „Ano, věda dovede spojit lidi všech ras a všech názorů.“

„A brzy je spojí i stejný společenský základ, sjednocený svět,“ řekl jsem s přesvědčením.

„Jak rád bych se toho ještě dožil,“ poznamenal Storm-Johnsen toužebně.

„Já také,“ řekl jsem. Podali jsme si ruce přes stůl a pevně jsme si je stiskli.

„Byl jsem přidělen antarktické eskadře admirála Cruzena,“ vyprávěl letec Dale bohatému panu Brownovi.

Byla to největší výprava, jaká se kdy vydala k jihopolární pevnině. Čítala přes 4000 mužů, kteří se plavili na 12 lodích a jedné ponorce, a vezli s sebou 22 letadel, mezi nimi také helikoptéry. Z lodí byly 41etadlové, 4 ledoborce, 2 pro dopravu mužstva a 2 tankové. Celý podnik byl zaměřen v prvé řadě vojensky. Šlo v podstatě o velké manévry za nepříznivých plavebních podmínek v moři, kde jsou lodi stále ohrožovány plujícími ledovými poli i mohutnými ledovci, a o vyzkoušení výstroje a výzbroje mužstva za mimořádně nízkých teplot, které panují v Antarktidě. Druhým cílem bylo zmapování dosud neznámých oblastí jihopolární pevniny a hledání ložisek uranu, který USA potřebovaly především pro výrobu atomových pum. Výpravy se zúčastnil admirál Richard E. Byrd, který se proslavil prvním přeletem severního pólu v r. 1926 a třemi jihopolárními výpravami (1928-1930, 1933-1935 a 1939-1941). Prvé z nich se zúčastnil jako topič na lodi a psovod v táboře i čech dr. Václav Vojtěch.

Cruzenova eskadra opustila Spojené státy 2. prosince 1946 a teprve 15. ledna po plavbě, jejíž poslední část v ledovci přeplněném moři byla velmi svízelná, dosáhla svého cíle. Byl to okraj Rossovy ledové hradby, která tvoří okraj ohromného ledovce a uzavírá v délce 1700 km další plavbu lodím. Táhne se přibližně podle 78. stupně jižní zeměpisné šířky a je v průměru 30-90 m vysoká. Byrd si na svých třech výpravách zbudoval rozsáhlý tábor na okraji Rossovy hradby, v místech nazvaných Velrybí zátoka, kde už 17 let před ním tábořil slavný norský polárník Roland Amundsen při své výpravě k jižnímu pólu. Byrd nazval svůj tábor Malá Amerika. Cruzenova výprava se rozdělila na tři části; jedna z nich zůstala v táboře ležícím asi 12 km severně od Byrdovy Malé Ameriky, druhá se vydala na východ a třetí na západ. Při návštěvě Malé Ameriky shledal Byrd, že většina staveb jeho starých táborů je pohřbena pod hlubokým nánosem sněhu a ledu. Anténové věže vysoké 21 m z něho čněly jen do výšky 3 m. Návštěvníci si prokopali cestu do jedné chýše, kde našli zásoby uchované polárním mrazem v tak dobrém stavu, že si pochutnali na hovězím žebru, které upekli nad letovací lampou, na jablkách a čokoládě.

Výprava prodlela v Antarktidě jen 6 týdnů, potom nastala obava, že ocelové stěny lodí podlehnou náporu ledu, který stále rostl, a bylo nutno se vrátit do vlasti. Poněvadž měla hodně letadel, provedla rozsáhlé letecké průzkumy a zmapovala dosud neznámé území v rozsahu 1400000 km2. Pozoruhodný byl objev oázy v Knoxově zemi s jezery s nezamrzlou vodou a horami bez sněhu, o němž mluví i letec Dale.

Cruzenova výprava vyvolala znovu spor o to, kdo vlastně objevil Antarktidu a který stát si na ni může činit nároky. Podle ustáleného zvyku vyžaduje zabrání nového území, aby se na něm někdo vylodil, vztyčil vlajku svého státu a dosud neznámé území zmapoval. Tomuto historickému postupu se Antarktida velmi úspěšně brání mořem, které ji obklopuje ze všech stran a většinu roku je zamrzlé nebo přeplněné plujícím ledem, a dále ledovci, které pokrývají největší část její plochy. Jsou nejen takřka neschůdné, ale navíc ještě mnoho set metrů silné a pokrývají pevnou zemi tak dokonale, že dodnes ještě nevíme bezpečně, je-li Antarktis souvislou pevninou anebo se skládá ze dvou či více dílů. Její zmapování je tím ovšem nesmírně ztíženo.

Angličané ve snaze ustavičně rozšiřovat svou nadvládu nad světem vyslali již. v roce 1772 slavného plavce kapitána Jamese Cooka, aby objevil báječnou „Jižní zemi“. Už 200 let před naším letopočtem vyslovili zeměpisci domněnku, že taková země existuje blízko pod rovníkem, oplývá zvěří i rostlinami a vzácným kořením a je hustě zalidněna. Cook podnikl v následujících třech letech se svými dvěma loděmi Resolution (Rozřešení) a Adventure (Dobrodružství) trojí nápor na neznámou pevninu, celou ji obeplul, ovšem zdálky, třikrát překročil jižní polární kruh a pronikl až k 71°10’ jižní zeměpisné šířky. Jihopolární pevniny však nikde nedosáhl, ba ani ji nespatřil, mizela mu v mlhách obzoru. Strádal se svými průvodci krutě na všech těch plavbách, těžce onemocněl a nakonec prohlásil:

„Žádný člověk se nikdy neodváží dál, než jsem se odvážil já, a země kolem jižního pólu zůstanou navždy neobjeveny a neprozkoumány!“

Tento pyšný výrok zvrátili Rusové, dříve než uplynulo 40 let. Dne 3. července 1819 opustily kronštadtský přístav dvě plachetní lodi, Mirnyj a Vostok. Prvou z nich vedl kapitán druhého stupně Faděj Fadějevič: Bellingshausen, který byl současně velitelem celé výpravy, druhou poručík Michail Petrovič Lazarev. Ruští mořeplavci byli na cestě celkem 751 dní a urazili na svých plachetnicích téměř 50 000 námořních mil. Propluli třemi oceány, objevili celou řadu ostrovů v jižních mořích, dvakrát zaútočili na neznámou pevninu, šestkrát překročili polární kruh, a jestliže nepřekonali Cookův nejjižnější bod – jejich největší jižní šířka byla 69°52’, měli, zato úspěch tam, kde Cook ztroskotal. Dne 9. ledna 1821 objevili první antarktickou zemi, skalnatý ostrov Petra I. Přiblížili se k němu, až na 20 km pak jim ohromné kry zatarasily další cestu. O týden později spatřili další zemi, kterou nazvali podle cara Alexandra I., jenž tehdy vládl. Dnes víme, že i tato země je jen ostrovem, avšak že leží těsně u vlastní jihopolární pevniny, se kterou ji stmeluje věčný led trvalým mostem.

Jihopolární vody se staly v té době oblíbeným lovištěm tuleňů a velryb. Angličané a Američané sem posílali své lovce, lidi neohrožené a znamenité plavce, kteří se nebáli čelit zrádným ledovým krám. Jeden z nich, Angličan John Biscoe, byl také prvým, kdo spatřil ne již ostrov, ale skutečnou antarktickou pevninu. Bylo to 27. února 1831 na 60°25’ jižní šířky a na 49°18’ východní délky. Ani Biscoe však nestanul na zemi, kterou objevil a k poctě svého zaměstnavatele, londýnského rejdaře, nazval zemí Enderbyho, mocné kry mu nedovolily přiblížit se na víc než 60 km.

Mezi odvážné objevitele patří i lovec tuleňů John Balleny. Plavil se na zcela malých kutrech a 9. února 1839 spatřil na jižním polárním kruhu, jižně od Nového Zélandu, řadu sopečných ostrovů. Některé sopky byly právě v činnosti a na palubu se snášel jemný popel vyvržený z podzemních hlubin. Na nejzápadnějším z ostrovů, které Balleny objevil, se odehrává náš příběh projektu Scavenger.

Až mnohem později stanuli první lidé na skutečné antarktické pevnině. Byl to norský badatel Carsten E. Borchgrevink a pět jeho druhů, jimž se podařilo vystoupit 23. ledna 1895 na pevninu v místech ležících na jih od Ballenyho ostrovů, východně od země nazývané dnes Oatesova.

O dosažení obou pólů, zeměpisného i magnetického, začali vážně usilovat Britové již od počátku našeho století. Byli to zejména Ernst Shackleton a Robert F. Scott, kteří vedli řadu výprav. Jedna část Shackletonovy výpravy objevila magnetický pól v Jižní zemi Viktoriině (16. ledna 1908), ale zápas o zeměpisný pól Scott těsně prohrál proti Rolandu Amundsenovi a tuto jeho nezaviněnou porážku dodnes Britové těžce nesou. Když po nesmírných útrapách Scott a jeho čtyři druhové stanuli na pólu, kam namáhavě dovlekli své saně se zásobami, našli tu už Amundsenův stan a jeho dopis adresovaný Scottovi. Šťastný soupeř je předešel o plný měsíc, dosáhl jako prvý jižního pólu už 15. prosince 1911. Na zpáteční cestě zahynul Scott se svými druhy mrazem a hladem ve vzdálenosti necelých 30 km od zásobiště, které si zřídili. Bylo by jim zachránilo život, nebýt kruté a dlouhé sněhové bouře, která jim zabránila v pochodu.

V těchto závodech o jižní točnu zvítězil Roland Amundsen skvělou organizací své výpravy. Nebál se usadit na okraji Rossovy ledové hradby, ve Velrybí zátoce, a tím už se přiblížil k pólu o celých 130 km proti Scottovi, který si vybudoval základnu na druhém konci Rossovy hradby. Amundsen použil k tažení saní psů a jeho psi také jižního pólu dosáhli, na rozdíl od Scottových poníků, kteří zahynuli všichni nedaleko základny. Na zpáteční cestě od pólu se Amundsen a jeho druhové živili masem těchto psů, a navíc ještě nacházeli cestou řadů skladišť se všemi možnými zásobami, které zřídili o minulém jihopolárním létě a vysunuli daleko k jižnímu pólu.

Po těchto výpravách jen zřídkakdy zabloudily lodi do Antarktidy, jedině přilehlá moře oživovaly rok co rok v létě celé eskadry lovců tuleňů a velryb! Pravidelně sem zajíždějí Rusové, Japonci, Britové, Norové, Američané, Novozélanďané a Australané, Argentinci a Chilané. Vzkříšení výzkumných jihopolárních výprav znamenají teprve čtyři výpravy Byrdovy, a zejména výpravy uspořádané v rámci mezinárodního geofyzikálního roku. Ty započaly už rokem 1955 a trvají vlastně dodnes, ačkoli mezinárodní geofyzikální rok už dávno skončil. Výzkumu se tehdy zúčastnilo 12 států a každý z nich zřídil několik pozorovacích stanic. Sovětští badatelé zahájili výzkum Antarktidy již v roce 1955, kdy se tam poprvé vydala jejich dokonale zařízená polární loď Ob, skutečná plovoucí laboratoř. Je to mohutná loď s výtlakem 12600 tun, silná jako ledoborec. Má elektrický pohon; proud vyrábějí čtyři mohutné Dieselovy motory, které mají dohromady sílu víc než 10000 koní.

Hlavní sovětskou jihopolární stanicí je Mirnyj, vybudovaný na pobřeží Pravdy, další trvalá stanice je Lazarevova – obě jména připomínají slavnou ruskou polární výpravu z počátku minulého století. Přechodné stanice byly Komsomolská a V stok, ten přímo na magnetickém pólu. O magnetickém pólu zjistili sovětští fyzikové, že je neklidný od dob svého objevu se pohnul o 160 km na sever, blíž k moři, a o stejně tolik na západ. Sovětských jihopolárních výprav a výzkumů se zúčastnili i Čechoslováci – slovenský meteorolog dr. A. Mrkos pracoval v Mirném o geofyzikálním roku a s ním tam dlel i novinář St. Bártl. S pátou výpravou Obu odpluli koncem roku 1959 naši geofyzikové gr. O. Kostka a O. Mrázek. Kostka našel na jihopolární pevnině předčasnou smrt. V noci na 3. srpna 1960 vypukl v domku, který obýval se sedmi sovětskými druhy, nenadále požár. Z ostatních domků spěchali okamžitě ku pomoci, ale uragán, který se hnal rychlostí 200 km za hodinu, bránil jejich úsilí a pomáhal ještě šíření požáru. Několikametrové sněhové závěje ztěžovaly přístup k hořící chatě a vody byl při mrazu, který panoval, naprostý nedostatek. Všech osm mužů z meteorologické chaty zahynulo v plamenech. A Antarktidě přibylo dalších osm hrobů hrdinů, kteří obětovali své životy pro vědu.

Mezinárodní geofyzikální rok – mnohokrát je o něm IMG_0032+zmínka v našem příběhu a často se o něm svého času psalo i v denním tisku. Jaký měl účel?

Geofyzika se zabývá fyzikálními jevy, které se odehrávají na povrchu i pod povrchem planety, na které žijeme, a mají bezprostřední vliv nejen na místa, kde se odehrávají, ale i na náš život. Nejnázorněji se projevují ve svém účinku na počasí, které zajímá nejen vás, chystáte-li se na výlet, ale v prvé řadě zemědělce. Sluneční energie je tu hlavním činitelem. Vypařuje vodu z oceánů a tvoří z ní dešťonosné mraky, prohřívá půdu a od ní vzduch, až v něm vzniknou silné pohyby, vítr, který roznáší mračna z oceánů daleko do vnitrozemí, kde se proměňují v déšť. Kdysi se zkoumala jen nízká atmosféra, přízemní vrstvy vzduchu, a měřila se soustavně jejich teplota a vlhkost, směr a síla větru, množství vody, které napršelo s deštěm nebo spadlo se sněhovými vločkami. Dnes víme, že i vysoko nad zemí, mnoho desítek kilometrů, je stále ještě husté ovzduší a že poměry v něm se přenášejí i na spodní vrstvy, ve kterých žijeme. Proto zkoumáme i tyto vrstvy, zejména jejich pohyb, a posíláme do nich meteorologické sondy. Jsou to měřicí přístroje zavěšené na balónovém hroznu a zpravidla zařízené tak, že miniaturní rádiová vysílačka hlásí pozorovateli na zemi, co přístroje naměřily. Pozorovatel sedí pohodlně ve své laboratoři se sluchátky na uších a klidně zapisuje, co se odehrává vysoko ve vzduchu, kde by sám těžko čelil mnohastupňovému mrazu. Do ještě vyšších vrstev atmosféry (až 400 km) se vystřelují rakety s přístroji.

Ve vzduchu není jenom dusík, kyslík a po troškách vzácných plynů, vodní páry a kysličníku uhličitého, jsou v něm i elektrické náboje. Malou část jich má na svědomí kosmické záření – o kterém si hned něco povíme – a radioaktivní záření z hornin zemského povrchu, za většinu z nich zodpovídá zase Slunce. Posílá k nám nejen světlo, které vidíme, ale i záření, které sítnice našeho oka nedovede zachytit. Je to záření ultrafialové, elektronové a protonové. Ultrafialové záření postupuje prostorem jako vlny po povrchu klidného jezera, a proto mu říkáme také záření vlnové. Jeho rychlost je úžasná a nepřekonatelná, mezi Zemí a Sluncem 300 000 km za vteřinu. Zůstane navždy nedostižným snem všech nynějších i budoucích konstruktérů vesmírných raket.

Elektrony jsou ta neviditelná drobounká elektricky nabitá tělíska, která jsou duší všech elektronek a bez nichž by neexistoval rozhlas, televize, elektronkové mozky a nesmírná řada dalších zařízení, která nám vesměs usnadňují práci a zpříjemňují život. A konečně protony jsou jádra vodíkových atomů a mají také elektrický náboj, jenže kladný, kdežto elektrony jsou nositeli náboje záporného.

Slunce k nám posílá všechna ta tři záření v každou dobu, ale velmi často nás jimi náhle zaplaví v nadmíře. To když vzplanou na jeho povrchu ohromné pochodně, víry žhavé plynné sluneční hmoty, vyvrhované z jeho nitra na povrch. Všechno to záření útočí na molekuly a atomy našeho ovzduší a trhá je na elektrické náboje kladné a záporné. To jsou ionty, a pochodu, který je vytváří, říkáme ionizace. Kladné náboje brzy zanikají, záporné – ve skutečnosti zase většinou elektrony – se shlukují v elektrické mraky. Ty obklopují celou zeměkouli a řadí se do vrstev, které jsou různě vysoko nad zemí: od 80 až do mnoha set kilometrů. Celému tomuto prostoru, kde se nacházejí, říkáme ionosféra. Jsou nám nesmírně užitečné, nebýt jich, zdaleka bychom neslyšeli rozhlas na tak veliké vzdálenosti, na jaké jej slyšíme, i kdybychom si postavili sebedokonalejší vysílací a přijímací stanice. A jak je to možné? Zcela jednoduše. Elektrická oblaka se chovají vůči těmto vlnám jako zrcadla. Rozhlasová vlna totiž nemůže letět na velkou vzdálenost v přímém směru. Země je koule a její zakřivení brzy vlnu zarazí. Vlna ale také volně letí vzhůru do výšky 100 km i více, tam se odrazí od elektrického mraku a vrátí se zpátky k zemskému povrchu, nestarajíc se o zakřivení zeměkoule. A tak překoná vzdálenosti mnoha tisíc km.

Co se děje s elektrickými oblaky, když vzplanou na Slunci pochodně a najednou nás zaplaví ultrafialovým zářením (dokonce i rentgenovým zářením), elektrony a protony? Samozřejmě že množství elektrických nábojů v nich, iontů a elektronů, nesmírně vzroste, až všechny ty mraky na určitou dobu splynou dohromady. Zrcadla odrážející rozhlasové vlny vymizí a v přenosu rádia nastane zmatek, zvlášť na krátkých vlnách. Netrvá naštěstí dlouho, po dohasnutí slunečních pochodní se naše atmosféra umoudři a její elektrické náboje se zas poslušně seřadí do oblaků. Rozhlas má opět svoje odrazová zrcadla.

To ale ještě není všechno, sluneční záření má na svědomí ještě další úkazy. Dovede nejen atomy roztrhat na elektrické náboje, ale také dodat jim energii, asi jako když nabíjíme akumulátor elektrickým proudem. A atomy používají dodané energie k záření, tak jako akumulátor rozsvítí naši žárovku. Tak vzniká nádherný jev polárních krajin, který bývá někdy viditelný i u nás, polární záře. Jsou to atomy kyslíku a dusíku svítící ve výšce sto až mnoho set kilometrů nad námi ve všech barvách duhy neklidnou plápolavou září, která vytváří celá světelná oblaka, vějíře, koruny, clony, ba i zcela neobvyklé útvary, jako byl pohyblivý kříž, který nejen postrašil Freddieho, ale udivil i odborníky z amerických antarktických stanic.

A stále ještě není konec toho, co dokáží sluneční paprsky. Víte, že naše Země je obrovským magnetem – jinak byste se nemohli řídit kompasem na svých výletech. Jeden konec kompasové střelky ukazuje k severu, kde je jeden magnetický pól, druhý k jihu, kde je druhý magnetický pól. Když natáhnete nad střelkou vodivý drát a zavedete do něho proud z akumulátoru, střelka kompasu se o něco vychýlí. (Kdybyste to náhodou opravdu zkoušeli, nezapomeňte zařadit mezi pól akumulátoru a svůj drát slušný elektrický odpor, jinak si akumulátor zkratujete a naráz jej „vybijete!“)

Elektricky nabité částice, které k nám posílá Slunce, protony a elektrony, jsou v podstatě nesčetnými dráty, v nichž proudí elektřina – dělají totéž, co dráty – přenášejí elektrické náboje z místa na místo. Dokud se Slunce chová klidně, vyhasíná všechno toto záření vysoko v atmosféře a magnetka si z něho nic nedělá. Jinak je tomu, když se povrch Slunce rozbouří, potom zasahují poruchy zemského magnetického pole až k zemskému povrchu a střelka citlivých magnetometrů se dá do tance, který péro zapíše na papír navinutý na otáčivém bubnu. To jsou magnetické bouře; ovšem vysoko nad naší hlavou jsou ještě daleko prudší než na našich magnetických stanicích.

IMG_0033+Dáte-li pod tenký list papíru, pokrytý jemnými železnými pilinami, tyčový magnet a poklepete-li na papír, seřadí se vám piliny do zakřivených čar, které vybíhají z obou pólů vašeho magnetu. Vyznačují směr magnetické síly a říkáme jim magnetické siločáry. Takové siločáry vybíhají také z obou zemských magnetických pólů. Jsou ovšem neviditelné, jako byly neviditelné siločáry vašeho magnetu, dokud jste jim nedali příležitost seřadit podle jejich směru železné piliny.

Viděli jsme, že elektrický proud působil na magnetickou střelku. V přírodě probíhají ustavičné odrazy jednoho jevu na druhý, jako elektrický proud působil na magnetku, tak zase magnet působí na elektrický proud. Kdybyste drát, ve kterém probíhá proud z vašeho akumulátoru, volně zavěsili a přiblížili se k němu jedním pólem magnetu, pohnul by se ze své polohy, buď by se k magnetu přiblížil, nebo by se od něho, vzdálil. Zcela tak působí zemské magnetické pole na elektrony, které k nám letí ze Slunce, blízko zemského povrchu je řadí do dvou mohutných proudů a shrnuje je k svým pólům.

Proto jsou polární záře mnohem častější v krajích ležících blízko magnetických zemských pólů, než u nás. Daleko od Země klade zemské magnetické pole elektronům úplné pasti a uvězňuje je mezi svými silokřivkami. Tak vznikají hustá pásma elektronů. Známe zatím dvě, jedno bližší k Zemi a druhé, které se táhne od ní do vzdálenosti mnoha tisíc kilometrů.

O existenci těchto elektronových oblaků v meziplanetárním prostoru jsme nevěděli, dokud nám ji neprozradily měřicí přístroje umístěné v prvním sovětském sputníku. Sputník byl vypuštěn 4. října 1957 a inženýr Jaurain v našem, příběhu tvrdí, že rozluštil jeho signály a dověděl se, že daleko od Země je plno elektronů, kterých by mohl použít ke svému záměru, kdyby se mu podařilo otevřít zemskou magnetickou past, uzavírající tyto elektrony, s pomocí nějakého nového magnetického pole. Později proměřily důkladněji zmíněná pásma elektronů americké drobné satelity a americký fyzik Van Allen uveřejni1 z května 1958 výsledky měření. Pásma elektronů obdržela jeho jméno, a proto mluvil nešťastný Jaurain stále o Van Allenově pásmu – slova záhadná pro jeho přítele Dalea.

Není tomu tak dávno, co se poznalo, že Slunce je i mocnou vysílací rádiovou stanicí. Dnes dovedeme přijímat jeho vlny na délkách od centimetru do 15 metrů. Stavíme k tomu rádiové teleskopy, ohromné antény, které mají podobu parabolických zrcadel hvězdářských dalekohledů. Takový rádiový dalekohled je i v Astronomickém ústavu Československé akademie věd v Ondřejově. Jeho zrcadlo, soustřeďující rádiové vlny ze Slunce do ohniska, kde je citlivý přijímač, má průměr 7,5 metru. Když se sluneční atmosféra rozbouří ohromnými výbuchy, vysílá Slunce tolik rádiových vln v metrové délce, že ruší přenos pozemských vysílačů, a zvláště televizní přenos. Naštěstí naše televize vysílá většinou večer, kdy je Slunce pod obzorem a jeho záření už k nám nedospěje, proto máme přenos nerušený. Ale nejen Slunce vysílá rádiové vlny, vysílají je i jiné hvězdy, a dokonce i mlhoviny vzdálené od nás tolik, že vlny k nám letí sta a sta miliónů let. A tak získali astronomové v rádiovém dalekohledu nový prostředek ke zkoumání záhad vesmíru.

Mnohé hvězdy Mléčné dráhy nebo-li naší galaxie k nám posílají i kosmické záře. Slunce se na tom také účastní. Plyn vodík je podstatnou složkou všech hvězd a kosmické záření se skládá z jader jeho atomů, které byly nazvány protony. Protony jsou elektricky nabité a silná elektrická magnetická pole mnohých hvězd je vytrhávají ze žhoucí hvězdné hmoty a vrhají s ohromnou energií do vesmíru. Protony kosmického záření si razí cestu i naším ovzduším, rozbíjejí přitom atomy vzdušného dusíku a kyslíku a přenášejí na ně část své energie.

Tak se při průchodu naší atmosféry sytí dalšími složkami a ty pak dospějí až na zemský povrch. Olověný pancíř 5 cm silný z nich zadrží asi 2/3, ale zbytek je s to projít i do velkých mořských hlubin. Sluneční výbuchy zesilují kosmické záření, které k nám přichází ze Slunce. Fyzik měří měkčí složku kosmických paprsků ve zvláštních komorách nazvaných ionizační, které nejsou kryty olovem, a tvrdší složku, tu, která je s to proniknout vodní vrstvou mnoho set metrů silnou, za olověnými pancéři v přístrojích, které zaznamenají každý jednotlivý paprsek. Taková pozorování konala v našem příběhu skupina novozélandského geofyzika Springse.

Nejpůsobivějším geofyzikálním jevem, který je často příčinou velkých katastrof, je zemětřesení. Jeho studiem se zabývá seismika neboli seismologie. (Oba výrazy jsou odvozeny od řeckého slova seismos, tj. náraz.) Zemětřesení vzniká náhlým uvolněním mechanické energie v zemské kůře. Dochází k němu v důsledku horotvorné činnosti, která vede k posunu horských vrstev, nebo je způsobí sopečné výbuchy vyvrhující velké spousty hmoty ze zemského nitra, anebo konečně to jsou otřesy vznikající náhlým propadnutím stropů rozlehlých podzemních dutin. Otřes vznikne v určitém místě zemské kůry a odtud se šíří vlnami jednak po zemském povrchu, jednak zemí samotnou, jako světlo‘ vodou nebo zvuk skálou. Zemětřesné vlny mají určité vlastnosti, mezi nimi i určitou rychlost, která závisí na povaze prostředí, kterým postupují. Mají také své označení, ty, co postupují po zemském povrchu, se označují písmenem L, ty, které jdou zemskými hlubinami, písmeny P a S. Jak jste četli v našem příběhu, o vlny P a S se spolu odborníci seismikové nejvíce přeli na Ženevské konferenci, které se zúčastnil autor.

Seismikové dovedou tyto vlny zaznamenat na vzdálenost mnoha tisíc kilometrů a určit tak nejen místo, kde došlo k otřesu zemské kůry, ale i přesnou dobu, kdy se to stalo. Slouží jim k tomu přístroj nazvaný seismograf. Je to například veliký těžký válec, zpravidla kovový, zakončený dole kuželem. Opírá se o hrot kužele a je tak vyvážen, že jej udrží v jeho volné poloze slabé ocelové spirály, rozmístěné po jeho obvodu a připevněné k svislým nosným tyčím. Válec nese nahoře hrot s inkoustem, píšící čáru na papíru, který je navinut na otáčivý buben poháněný hodinovým strojem. Dokud je zemský povrch v klidu, je čára rovná, jakmile se půda kolem seismografu otřese, vzniknou na čáře háčky různé výšky, podle síly otřesu. Příčina je ta, že buben se záznamním papírem změní při otřesu svou polohu, válec seismografu však nikoli, poněvadž má velkou hmotu a váhu a velkou setrvačnost. Musí proto zachovat svou polohu a papír se, vůči zápisnému hrotu náhle posune.

Vlny P a S slouží geofyzikovi k sondování zemského nitra a k získání informací o jeho složení. Naše země není vybudována z jednotného materiálu. Má jádro, o kterém máme za to, že je železoniklové. Kolem něho jsou asi tři obaly různě silné a složené z různých hornin, a teprve potom přijde zemská kůra nejvýš 40-50 km silná, pouhá slupka proti zemskému poloměru, který měří 6370 km.

Zemětřesné vlny se na rozhraní jednotlivých obalů odrážejí a lomí tak jako sluneční paprsek pronikající vodní hladinou, tím dochází ke změnám, v šíření vln, z nichž seismik vyčte různé údaje o rozsahu obalu, o jeho pružnosti, hustotě a teplotě. Siesmik si také často vyrobí umělé zemětřesné vlny tím, že odpálí pod zemí určité množství třaskaviny a použije jich ke studiu horských vrstev v okolí místa výbuchu. Odrazů zvukových vln používá také glaciolog, geofyzik studující vznik a povahu ledovců, k určení síly ledové vrstvy, a oceánograf – jiný druh geofyzika zkoumajícího moře – určuje tak hloubku oceánů. Opatřit mapu mořského dna pomocí odrazu zvukových vln není jeho jediným úkolem, studuje také teplotu moře v různých hloubkách, podmořské proudy i proudy na povrchu moře, slanost mořské vody a její hustotu a jak se obě tyto vlastnosti mění s hloubkou i se zeměpisnou polohou. Moře pokrývá většinu zemského povrchu a hraje velmi důležitou úlohu v tepelném hospodářství celé zeměkoule i ve výživě podstatné části jejího obyvatelstva. Proto je oceánografie významnou kapitolou geofyziky.

Vyjmenovali jsme podstatné úkoly geofyzikovy, výzkum sluneční činnosti a všeho záření, které k nám přichází z vesmíru, výzkum atmosféry a zemského magnetického pole a výzkum oceánů. Tím ovšem nejsou jeho úkoly ještě vyčerpány, ale nebudeme už o nich blíže mluvit. Na celém světě je mnoho vědeckých stanic, kde se ustavičně některé z těchto výzkumů provádějí.

V mezinárodním geofyzikálním roce šlo o to rozmnožit jejich počet a rozmístit je tak, aby pokud možno obsáhly stejnoměrně celý povrch zeměkoule. Znamenalo to zejména zřízení stanic v neobývaných částech země, jako je Arktida nebo Antarktida. Bylo potřebí také předepsat těmto stanicím jednotný způsob pozorování příslušných geofyzikálních jevů a jednotný způsob jejich záznamu. Na to všechno potom navazuje jednotný postup při zpracování výsledků.

Mezi státy, které se zúčastnily mezinárodního geofyzikálního roku, nechyběla ovšem ani naše republika. Mluvíme-li tu o „roku“, není to z hlediska času správné, mezinárodní geofyzikální rok totiž zahájil 1. června 1957 a skončil 31. ledna 1959. Byl to tedy rok o 20 měsících, a po něm ještě následoval celý rok mezinárodní geofyzikální spolupráce.

Je samozřejmé, že náklad na mezinárodní geofyzikální rok byl veliký. Co si od tak neobyčejně rozsáhlého výzkumu slibujeme? Především získání nových vědomostí o stavbě naší země, jak o jejím nitru, tak i o jejím vodním obalu – oceánech a vzdušném obalu – atmosféře. Další je získání nových vědomostí o pochodech probíhajících na Slunci a o tom, jak zasahují do našeho života. Neposlední je také poznání meziplanetárního prostoru, nezbytné k plánovaným cestám člověka do vesmíru. Významným výsledkem mezinárodního geofyzikálního roku je posílení mezinárodní vědecké spolupráce, společná práce vědců všech států bez ohledu na jejich společenské zřízení. Právem ji můžeme označit za první krok k vybudováni světa bez válek a bez hladu. Předzvěstí k tomuto cíli je slavnostní úmluva dvanácti států – mezi nimi i SSSR a USA, že Antarktidy bude používáno jen k vědeckým výzkumům, a ne k budování vojenských základen a k mocenským účelům.

Stovky tučňáků plnily břehy zálivu ostrova IGY-7, kde zakotvil ledoborec Jason.

Tučňáci jsou typickými obyvateli jihopolární pevniny, ale podobně jako tuleni i oni se dostávají se studenými mořskými proudy vysoko na sever. A tak je nacházíme i ve Velrybí zátoce na západním pobřeží Afriky, a dokonce i na rovníkových ostrovech galapážských. Tučňáků je 17 druhů a největší z nich, tučňák císařský, který má nažloutlý krček a bílé bříško, je víc než metr vysoký.

Tučňák je znamenitý plavec. Pohybuje se vždy několik desítek metrů pod vodou, pak se vymrští krátkým skokem nad hladinu, nabere vzduch do plic a zase se ponoří. Polárnici tvrdí, že tučňáci mají opravdové plavecké školy, mladí tučňáci plavou v hejnech uspořádaných do řad, vedených dospělým tučňákem, který dohlíží na jejich výcvik a pořádek při plavbě. Ve vodě se musejí mít na pozoru před delfíny, ale na ledu nebo na pevné zemi nemají nepřítele, člověk je hubí jen v největší nouzi, poněvadž jejich maso páchne tukem a je nechutné a ani tuleni o ně nestojí.

Jedině v době hnízdění jim kradou rackové vejce. Tučňáci si je ostatně kradou i mezi sebou. Kladou nejvýš dvě vejce, často do děr hlubokých až metr a spojených podzemními chodbami, jindy jen do skromného hnízda zbudovaného z kaménků. Velmi často hnízdí na skále až 1000 m nad mořem, a poněvadž nelétají a jsou špatnými chodci, mají pak neobyčejně obtížnou cestu k moři pro potravu – ráčky a rybky –, které se ustavičně dožadují nenasytná mláďata. Naštěstí již za 4 týdny vodí rodičové své potomky do vody, kde se mladí pak už živí sami. V době hnízdění přicházejí lidé vybrat jim vejce, která jsou velmi chutná. Tučňáci se v takových případech zpravidla stěhují jinam, dále od lidí, a odnášejí svá vejce v záhybu kůže na břiše, připomínajícím klokanův vak.

Tučňáci jsou nesmírně družní a polárnici tvrdí, že viděli hejna, která odhadli na 50 000 kusů. Nikoho nenapadne usadit se v jejich těsném sousedství, poněvadž jejich společenská zábava – drsný skřek a různé jiné zvuky, připomínající u jednoho druhu dokonce hýkání osla – je nesnesitelně hlučná. V době hnízdění hluk ještě vzroste – tučňáci se často mezi sebou hádají, zvláště když si některý z nich poplete své hnízdo s cizím, nejprve mu sousedé řádně vynadají a potom mu štulci, udílenými zobákem do zad, pomohou na správnou cestu.

Jason se setkal na cestě k Ballenyho ostrovům s malým hejnem modrých velryb, které zmizely ihned, jakmile zaslechly hluk lodního stroje.

I v jihopolárních, těžce přístupných mořích se naučila velryba bát se člověka, vždyť dnes se tam loví téměř devět desetin všech velryb. Před druhou světovou válkou to bývalo až 40 000 kusů ročně, dnes už se tohoto čísla dosáhne zřídka. Velryba začíná mizet ze všech moří přes všechny mezinárodní konference konané na její záchranu. Primitivní lov harpunou, kterou vrhal zkušený velrybářský lovec ze člunu poháněného vesly, byl zmodernizován. Silné motorové čluny vybavené rádiovými vysílačkami obklíčí dnes celé stádo velryb a málokterá z nich unikne harpuně vystřelované dělem a nesoucí třaskavinu, která vybuchuje v těle velryby a okamžitě ji usmrcuje. Tak vymizely divoké hony za velrybou, kdy se odvíjel jeden provazec za druhým, poněvadž zasažený savec plul velmi rychle a přitom se ponořoval až do hloubky šedesáti metrů. Tam ovšem nevydržel dlouho, ačkoli velrybáři tvrdili, že někdy trvalo i déle než hodinu, než se znovu vynořil, aby se nadýchal vzduchu.

Potom ubíjení pokračovalo, na velrybu byly házeny další harpuny, až se konečně podařilo ji usmrtit.

Dnešní velrybářská výprava je vybavena mateřskou lodí s chladírenským zařízením, kde se velryba, dopravená na loď zvláštní propustí v zádi, zpracuje až do posledního gramu. Pružné kostice se vylámou a očistí, maso se rozdělí na jedlé, které přijde přímo do plechovek s omáčkou, a podřadné, určené buď pro zvířata, nebo k výrobě hnojiv, a tuk se vyškvaří a plní do sudů.

Velryba je největším žijícím savcem. Severská velryba grónská měří až 27 metrů a váží až 122 tun, což je váha 36 dospělých slonů. Samotný její jazyk váží 3000 kg a srdce 630 kg. Jihopolární modrá velryba předčí ještě svou velikostí velrybu grónskou a často se vyskytly kusy delší než 30 metrů. Přitom se tato ohromná zvířata živí převážně malými ráčky, jen 3 cm dlouhými. Můžete si přestavit, jak ohromná množství takové „račí polévky“ proudí sítem kostic do velrybí tlamy, je-li to její jediný oběd!

Velryby plují zpravidla v houfech a blízko břehů. Drží se pod vodou, blízko hladiny, ale každých 10-15 minut vyplují na povrch se nadechnout. Přitom vypouštějí nozdrami sloupec vodní páry do výšky až 15 metrů. Ten je také prozradí jejich nepříteli, člověku, který po něm pátrá z „vraního hnízda“, zavěšeného u vrcholu lodního stěžně. Jinak je velryba velmi tichý tvor – vždyť ani nemá hlasivky, a to, co se vypráví o „strašném řevu“, je-li zasažena, je jen námořnická latina.

Poněvadž je velryba savec, kojí svá mláďata, ale její mléko by nám asi nechutnalo, přestože Vernovi hrdinové na ponorce Nautilus kapitána Nema si je pochvalují. Chybí mu totiž cukr a jiné látky, které zpříjemňují kravské mléko, a zato obsahuje nechutný tuk páchnoucí jódem. Mládě tak ohromného savce má ovšem úctyhodnou délku, i když je zpočátku ještě velmi hubené, měří po narození téměř třetinu délky své matky.

Velryba patří do řádu kytovců a podřádu kosticovců. Do druhého podřádu ozubených patří plískavice neboli delfíni a jejich příslušníkem je také dravá špičatými a silnými zuby vyzbrojená kosatka dravá, se kterou se utkal Freddie v „Jasonově“ zálivu. Svoje jméno obdržela od velmi nápadné hřbetní ploutve, která ční vysoko z vody a připomíná trojrohou plachtu kosatku. Kosatka dravá dorůstá délky až 9 metrů, zpravidla však neměří víc než 6 metrů. Je opravdu nesmírně dravá a vrhá se na daleko větší zvířata, než je sama, tuleně, delfíny i velryby. Její žravost je neobyčejná a přírodopisci vyprávějí zcela vážně, že v žaludku jedné kosatky napočetli pozůstatky z 13 delfínů a 14 tuleňů a že zahynula na vlastní hltavost, protože se udusila čtrnáctým tuleněm!

Velryba se kdysi lovila hojně i u evropských břehů, v zálivu Biskajském, u pobřeží Norska, a zejména ve vodách kolem Špicberků, kam zajížděli v 17. a 18. století zvláště Holanďané. V té době se lovívalo v oněch vodách až 10000 kusů ročně. Dnes se lovci stáhli do jihopolárních vod, kam se vydávají za velrybou kromě sovětských lodí i lodi japonské, chilské, argentinské, norské, australské, novozélandské, britské a americké.

IMG_0041+Savec tak ohromných rozměrů, jaké má velryba, nemůže ovšem nalézt útulek ani v největší zoologické zahradě světa. Chcete-li však spatřit alespoň její kostru, zajděte si do pražského Národního muzea, tam ji najdete. Jé to kostra velryby zvané plejtvák myšok, ulovené před mnoha lety u pobřeží Norska.

Početné stádo tuleňů si vybralo záliv, kde zakotvil „Jason“, k svému odpočinku…

Ploutvonožci se dělí na tři čeledi: lachtany, mrože a tuleně. Ohromný mrož, vyzbrojený dvěma dlouhými kly, je dravý jako skutečné šelmy. Napadá bez příčiny rybářské čluny a před patnácti lety pustošil sítě a plavidla japonských rybářů na ostrově Hokkaidó do té míry, že si rybáři museli vyžádat vojenskou pomoc. Proti mrožům byla vyslána letka tryskových letadel, vyzbrojených lehkými děly, poněvadž z obyčejné kulky si mrož málo dělá.

Všichni ploutvonožci jsou vodní savci, a proto je celé jejich tělo uzpůsobeno životu a pohybu ve vodě. Trup má aerodynamický tvar, aby se jim dobře plavalo, z končetin, zejména zadních, se staly ploutve. Stráví většinu svého života ve vodě a pod vodou, na zemi se chodí hlavně slunit. Pod vodou vydrží až čtvrt hodiny, a některé jeho druhy dokonce i spí na mělkém dně. Je to ovšem spánek neklidný, každých pět minut se tuleň probouzí a vynoří čenich, aby se nadýchal. Plave na vodě i pod vodou neobyčejně bystře dopředu i dozadu, zato na souši se pohybuje pomalu a neobratně, protože na ploutvích se špatně chodí. Mrož si při lezení do příkrého břehu pomáhá i svými kly, pro které je stále ještě hojně loven, poněvadž nahrazují slonovinu, i když se jí jakostí nemohou vyrovnat.

Ploutvonožci žijí ve všech mořích i v mnohých velkých asijských jezerech, jako je např. jezero Bajkalské, ale přednost dávají vodám chladným. Najdeme je i u pobřeží rovníkových ostrovů galapážských, jejichž východní břehy omývá studený Humboldtův proud. Mezi zvířaty mají ploutvonožci za nepřítele na severu ledního medvěda, který je dobrým plavcem a vydává se za nimi na moře často daleko od břehu, na jihu některé delfíny, zvláště kosatku dravou. Jejich největším nepřítelem je ovšem člověk, který je loví pro kůži a tuk, řidčeji pro maso, ačkoli maso některých druhů je velmi dobré, pokud to jsou mladé kusy.

Tuleň se nedovede bránit a lov na něj bývá často toho druhu, jaký uspořádal kapitán Mendozy v našem příběhu. Na některých jižních ostrovech si jej obyvatelé usnadňovali do té míry, že zaháněli celá stáda tuleňů do svých vesnic. Vesnice ležely někdy dosti daleko od shromaždiště tuleňů a cesta trvala za suchého počasí i několik týdnů. Stádo tuleňů bylo přitom udržováno pohromadě hlukem a máváním pestrými látkami.

Tam, kde není pronásledován, tuleň se člověku nevyhýbá. Češi, kteří se zúčastnili jako hosté sovětských výprav mezinárodního geofyzikálního roku v Antarktidě, vyprávějí, že tuleňům, kteří se slunili na břehu, nevadilo, ani když se jim vozili po zádech.

Při své velké družnosti i lenivosti jsou tuleni dosti hluční. Většinou chraplavě štěkají, ale o mrožích se tvrdí, že se jejich řev podobá zdálky řehtání koně; to jim vyneslo u Angličanů jejich jméno „seahorse“, mořský kůň.

„Když se můj děd přistěhoval na Tasmánii, stříleli tam bílí osadníci domorodce jako veverky,“ vyprávěl lodivod Higgins…

Jeho vyprávění je doslova pravdivé a osud australských černých praobyvatelů patří mezi nejostudnější kapitoly bílého kolonialismu. Je pravda, že osídlování Austrálie a blízkého ostrova Tasmánie se dělo zpočátku tím způsobem, že na nich byli usazováni nejtěžší trestanci, u nichž život člověka, i bílého, hrál malou úlohu, ale zůstane přesto hanbou Velké Británie, že nedovedla krutému pronásledování domorodců rázně čelit patřičnými administrativními opatřeními.

Tasmánští domorodci byli vyhubeni už v sedmdesátých letech minulého století. Jejich nepatrné zbytky byly vyvezeny na malé nehostinné ostrůvky u australské pevniny, kde vyhynuli do posledního jedince. V Austrálii samotné se dnes počítá na 45 000 pravých domorodců a 25000 míšenců domorodců s bělochy.

Původní domorodci, pokud nepracují na ovčích farmách nebo v jiných službách, jsou potulní lovci, jejichž výzbroj je stejná jako výzbroj člověka před 5000 lety v době kamenné, kamenný mlat a oštěp s kamenným hrotem. Výjimku tvoří bumerang, zbraň zcela zvláštní a neobyčejně důmyslná. Je to v podstatě kus křivého dřeva se zaoblenými konci, kterým domorodec dovede srazit běžícího klokana na vzdálenost několika desítek metrů a jímž hází tak mistrně, že se mu vrací kličkou zpátky, nezasáhne-li cíl. Velmi učení matematikové studovali pohyb bumerangu, ale nepodařilo se jim podat uspokojivou teorii jeho dráhy. Klokan je ovšem královskou kořistí, nad kterou se raduje celá lovecká tlupa.

Jinak se musí domorodec spokojit se vším možným, i s mravenci a larvami, housenkami a červy, vejci ještěrek, kořínky a v době největšího hladu i hlínou. Vedle klokana je pochoutkou i pštros nebo pečená ještěrka. Oheň se rozdělává třením dřev, šaty jsou povětšině neznámé. Velké kmeny by se neuživily, a to snad je hlavní příčinou, že Australané žijí v malých rodových četách. Vůle nejstaršího z rodu je zákonem, ale nad ním je ještě kouzelník, který dovede mluvit s duchy. Ten řídí obřadní tance, při nichž si muži zahalují tváře děsivými škraboškami, vybírá loviště a určuje, kam se půjde na výpravu.

Tito praobyvatelé Austrálie, žijící stejným způsobem jako jejich předkové před tisíciletími, se dobrovolně straní bílého osadníka. Mají k němu nedůvěru vštípenou smutnými zkušenostmi mnoha generací a zdá se, že už ji nelze zvrátit. Ti z Australanů – a je jich jen málokteří se přizpůsobili životu bílého muže, a míšenci nemají na růžích ustláno. Běloši s nimi zacházejí podobným způsobem jako jihoafričtí bílí kolonisté s černochy, a proto se nedivme, že Freddie a Jim byli prohlášeni od soukmenovců za těžké lháře, když vyprávěli, že na ostrově IGY-7 jedli s bělochy u téhož stolu…

Jaurain se snažil namluvit zvědavému Fritschovi, že hodlají vyřešit starý astronomický problém, kde je jádro naší Galaxie…

Hvězdná soustava, ke které patří i naše Slunce se Zemí a ostatními planetami, má tvar ohromné elipsovité čočky. Světlo potřebuje asi 100 000 let, aby proběhlo delší osou této elipsy. Velmi vzdálené hvězdy naší soustavy nám splývají do jasného pásu tisíce světelných bodů, který má odedávna jméno Mléčná dráha. Řecký název Mléčné dráhy je galaxie, a poněvadž takových „mléčných drah“ je v hlubinách vesmíru velmi mnoho (jsou většinou viditelné jen s velmi silnými dalekohledy), mluvíme obecně o galaxiích v množném čísle a tu naši Mléčnou dráhu píšeme s velkým G.

Naše Slunce samo není nehybné, obíhá uvnitř Galaxie po velmi protáhlé elipse kolem středu Galaxie a pod účinkem přitažlivých sil všech hvězd Galaxie. Kde se ale nachází tento střed? Už hvězdáři minulého století usoudili podle svých pozorování slunečního pohybu, že musí být někde v souhvězdí Střelce, kde se nám zdá Mléčná dráha (tj. naše Galaxie) nejjasnější. Bylo také zřejmé, že to nebude jedna hvězda, ale jakési seskupení hvězd, tvořící jádro Galaxie. Ani největším dalekohledem na světě se však nepodařilo toto jádro Galaxie zjistit. V onom směru je totiž nakupeno tolik mezihvězdného plynu a prachu, že se v něm světlo jádra Galaxie pohltí a nedospěje až k nám.

V této tísni přišel vědcům na pomoc objev rádiového teleskopu, o němž mluvíme na jiném místě. Američan českého původu K. Janský zachytil už v roce 1932 při vyšetřování poruch rozhlasu na vlně 14,6 metrů zvuk, který se opakoval s otáčením hvězdné oblohy, jednou za 23 hodin a 56 minut. Nejvíce ho přicházelo od souhvězdí Střelce a Labutě a další výzkum dokázal, že je to rádiové vysíláni hvězd a mlhovin.

Jaurain měl pravdu, jestliže tvrdil, že jedině rádiový dalekohled je s to proniknout překážkami, které leží mezi Zemí a jádrem Galaxie. Sovětským radioastronomům na slavné pulkovské observatoři u Leningradu se to také skutečně podařilo, ovšem až v roce 1959. Museli podstatně zlepšit rozlišovací schopnost svého rádiového dalekohledu. Zvětšili jeho rozměry na 120 metrů při šířce 3 metrů a rozdělili ho na řadu antén, které se daly samostatně natáčet. Určili polohu jádra Galaxie i jeho rozměry. Jádro měří v průměru 20 světelných let což znamená, že světlo proběhne celým jeho průměrem za 20 let při rychlosti 300000 km za vteřinu. Váží tolik jako 10000 našich Sluncí, a všechnu tu hmotu netvoří jen hvězdy, nýbrž také oblaka žhoucího plynu.

How do you do? (vyslov: hau du ju du), anglicky doslova „Jak se máte?“ Američané a Angličané toho používají jako my pozdravu „Dobrý den“.

Parcere subjectis et debellare superbos, chránit poddané a potlačovat zpupné. Je to citát ze staré latinské básně Vergilovy Aeneis, a jeho první polovina je skutečně vyryta nad vchodem do princetownské věznice v Dartmooru ve Velké Británii.

Edward Jenner (1749-1823), angl. lékař, který zavedl r. 1796 očkování proti neštovicím.

Louis Pasteur (1822-1Š95), francouzský chemik a biolog. Zabýval se zejména výzkumem očkovacích látek. Nejznámější je jeho sérum proti vzteklině.

Johanu Wolfgang jsou křestní jména slavného německého spisovatele Goetha (1749-1832).

Pátá avenue v New Yorku je sídlem boháčů a nejdražších obchodů. Slovo avenue (třída) se zkracuje v hovoru na ave.

Nunatah, slovo eskymáckého původu. Značí holou skálu, která ční z ledu a sněhu. U polárních pevnin, pokrytých často věčným ledem, bývá spolehlivým znamením, že jde o zaledněný ostrov nebo pevninu a nikoliv o led, ležící na mělkém moři.

Samonosný letoun je letoun, jehož křídla jsou tak veliká, že letoun může plachtit jako větroň, selžou-li jeho motory. Moderní velká letadla zpravidla samonosná nejsou.

Geiger – v běžné laboratorní hantýrce označení zvláštní trubice, která je s to počítat neviditelné elektrické paprsky. Objevitelem této trubice je německý fyzik H. Geiger. PAA, zkratka jména letecké společnosti Pan American Airways (pen emeriken érvejs), Všeamerické vzdušné cesty.

Idlewild (ajdlvajld), nyní International (internešijonl), jméno největšího newyorského civilního letiště.

East River (íst rívr), Východní řeka. Ve skutečnosti úzký mořský záliv, který ohraničuje manhattanský poloostrov, jádro New Yorku, na východě, podobně jako jej řeka Hudson ohraničuje na západě.

Světový čas je čas greenwichské hvězdárny, která leží na obvodu velkého Londýna. Podle něho je poledne tehdy, když Slunce vrcholí nad Greenwichem.

Palubní hodiny jsou umístěny zpravidla na velitelském můstku a na zádi lodi. Vyznačují čas pro palubní hlídku, která trvá obvykle 4 hodiny. Odbíjejí jej po půlhodinách, takže dají 1 až 8 úderů. Je to starý zvyk odměřování hlídkového času, který se udržel z dob plachetních lodí.

Ernest Shackleton (1874-1922, ernst šekltn), polární badatel, který zajistil Angličanům na počátku našeho století první místo ve výzkumu Antarktidy. Přiblížil se k jižnímu pólu (9. ledna 1909) až na vzdálenost 180 km. Zemřel na své čtvrté výpravě do Antarktidy.

job (džob), angl. práce (zvl. úkolová).

Ajdžívaj, anglická výslovnost písmen i (aj), g (dží) a y (vaj).

Mount Everest (mount evrist), nejvyšší vrcholek Himaláje a nejvyšší hora světa vůbec (8885 m nad mořem). Po mnohaletém úsilí, které si vyžádalo celkem 20 obětí, byla poprvé zlezena r. 1955 Novozélanďanem E. Hillarym a Nepálcem Tenzingem.

Gallon, angl. a amer. dutá míra; angl. gallon má 4,55 litru, amer. 3,79 litru.

Slang (sleng), označení pro lidovou mluvu anglickou a americkou. Mnohé slangové výrazy přešly i do spisovné ) angličtiny.

„Tři muži ve člunu kromě psa“ – název velmi oblíbeného vyprávění o veselých příhodách tří přátel, kteří se plavili se psem po anglických řekách. Napsal Jérome Klapka Jérome.

pinta, dutá míra angl. a amer. Je to V32 gallonu, tedy necelé 2/10 litru. Srovnej gallon.

oukej, slangově „v pořádku“, nesprávná výslovnost počátečních písmen anglického „all correct“, „vše v pořádku“. Here you are (hír ju ár), angl. tady jste.

deux ex machina, latinsky bůh ze stroje. Ve starověkých divadelních hrách býval spouštěn strojem na jeviště herec přestrojený za boha, aby náhle rozuzlil děj.

Marco Polo (1254 – 1323), Ital narozený v Benátkách. Procestoval celou Asii a Sumatru a napsal o svých cestách velmi zajímavou knihu, která byla později nazvána „Milión“ podle pohádkových pokladů východních zemí, které v ní popisuje. Kniha obsahuje vedle pravdivých popisů i mnoho smyšlenek.

OBSAH

Prolog –

TŘI ZPRÁVY

REUTEROVY TISKOVÉ KANCELÁŘE

PLÁN INŽENÝRA JAURAINA

LEDOBOREC JASON

OSTROV IGY-7

STANICE CHRISTCHURCH

LOVCI TULEŇŮ

ŽIVOT NA POLÁRNÍM KRUHU

TŘI MUŽI VE ČLUNU

KOUŘ NAD SOPKOU

MAGNETOVÁ HORA

Epilog

CO VYPRÁVĚL STORM-JOHNSEN