FRANTIŠEK BĚHOUNEK

ROBINZONI ŽELVÍCH OSTROVŮ

STÁTNÍ NAKLADATELSTVÍ DĚTSKÉ KNIHY PRAHA 1965

© František Běhounek 1965 Illustrations © Václav Junek 1965

SE ŠPANĚLSKÝMI PLAVCI

Přímo na rovníku a asi tisíc kilometrů na západ od ecua- dorského pobřeží ční z moře galapážské ostrovy. Stvořil je podzemní oheň, který je kdysi, nepamětně dávno, vyzvedl z vody, rozlévaje se jícny více jak dvou tisíc sopek. Téměř všechny už vyhasly, ale několik z nich dokazuje dodnes, že oheň ve Vulkánově podzemní dílně plane stále. Vlny černé lávy ztuhly a navršily kolem sopečných jícnů pevnou zemi různého rozsahu. Ostrov Albemarle vyplnil oceán v rozsahu 4275 čtverečních kilometrů, ale jsou zde i pouhé skály a útesy, na nichž by trosečník nenalezl ani tolik rovného místa, aby se mohl uložit k spánku.

Vítr a moře zanesly na ostrov semena i živé tvory. Zvětralá láva poskytla úrodnou půdu a obrovské svícnové kaktusy a opuncie, skromné rostliny, jejichž užitečnost odpovídá jejich nepatrným potřebám, se zde rozrostly v celých hájích. Studený mořský proud, přicházející od jižní točny, se odchyluje od peruánských břehů a obtáčí Galapágy ohromným kruhem vody, která je o osm až jedenáct stupňů chladnější než okolní teplé moře. Učenci nazvali studený proud po Humboldtovi a dovedou nám vysvětlit, proč se jeho směr náhle odchýlil od jihoamerických břehů, jimž zůstával sta mil věrný. Ale ubohý trosečník, vyvržený na ony ponuré vyhaslé sopky, by vám jistě řekl, že to snad sama prozře- telnost ve své nevyzpytatelné moudrosti velela studeným vodám, aby přišly chladit galapážské ostrovy, kde by jinak nemilosrdné rovníkové slunce vyhřálo černý čedič na teplotu ohnivé peci, v níž prahli bibličtí tři mládenci.

Podivuhodný chladný proud sem zanesl tuleně a lvouny, zvířata milující mnohem vyšší šířky, ba dokonce i tučňáky, roztomile nemotorné chodce, které jsme si zvykli sdružovat vždy s představou věčného ledu a sněhu. Příroda provedla na Galapágách taky svou hříčku, když z nich udělala útulek zvířat, která jsou odkazem dávno zašlých dob. Jako by nám chtěla ukázat, jakými ohyzdnými tvory byl kdysi naplněn svět, než se na něm usadil člověk. Ponechala zde obrovské želvy, které unesou jezdce na svém hřbetě, a taky leguány, kteří si ohyzdností v ničem nezadají s vyhynulými draky doby třetihorní. Je pravda, že zmenšila jejich rozměry, a to je projevem její nevyčerpatelné moudrosti: jsou-li dnešní stromy a lesy pouhými trpaslíky proti tomu, co rostlo na naší planetě v době jurských netvorů, musely se zmenšit i rozměry zvířat, která dnes tyto lesy a luhy spásají.

Ale i tak dosahují leguáni galapážských ostrovů délky až půldruhého metru. A to nás přimělo, že jsme je nazvali ještěry, vystavujíce se tak drtivé kritice přísných přírodopisců, kteří jim zatvrzele říkají obrovské ještěrky. Nuže, i když opomeneme nesmyslný mluvnický protiklad něčeho velkého a zdrobnělého, který vězí v tomto názvu, nemůžeme přenést přes srdce srovnání naší roztomilé zelené ještěrky, která si vyskočí na teplý kámen a strnule se na nás dívá korálovýma očkama, s oněmi obludami žijícími na Galapágách.

„Je to tlustý, dlouhý had, opatřený ocasem a postavený na čtyři nohy," popisuje galapážského leguána flibustýr Davis.

To je však málo. Tento leguán, jemuž badatelé dali dlouhá jména — stejně nestvůrná, jako je on sám — Conolophus subcristatus nebo Amlyrhynchus cristatus, je zvířetem, které by vás strašilo i ve snu; kdybyste je ovšem někdy viděli, jak vylézá ze své díry a zachycuje se ohromnými drápy ostré lávy, jak putuje vzhůru k vodě a za potravou. Nikdy byste nezapomněli na jeho ohavnou, žlutě šupinatou hlavu s pěti rohy, i na rudé tělo, přecházející na hřbetě do černa a pokryté hřebenem od krku až po špičku ocasu, i na odporné syčení, které je jedinou řečí tohoto zvířete. Takový tvor je pro nás krátce a dobře ještěrem, ať se zoologové zlobí jak chtějí.

Obrovská ještěrka!

Jaký je to nesmysl! Stejným právem byste mohli říkat čápovi obrovský ptáček.

Tisíc kilometrů, které dělí Galapágy od pevniny, není tak velká vzdálenost, aby se tam lidé nedostali. Téměř zaručená pověst tvrdí, že už děd posledního Inky — Tupak Jupankvi — sem zabloudil se svými loďmi a rychle odtud zas ujížděl, protože mu „hory chrlící oheň" naháněly hrůzu.

To muselo být někdy v 15. století. O sto let později, roku 1535, sem nepříznivý vítr zahnal loďstvo panamského biskupa Fraye Tomáše de Berlanga. Poctivý biskup, kterého císař Karel V. posílal do Peru, aby trochu dohlédl na Pizarra, jehož řádění mezi Indiány volalo až do nebe, nebyl galapážskými ostrovy nijak nadšen. Hledal zde zoufale vodu pro sebe i pro zvířata — měl na palubě hodně koní k posílení španělské jízdy v Peru. Co nalézal, byla jen odporná páchnoucí tekutina, která zbyla ve skalních dutinách od posledních dešťů, dobrá tak pro želvy a leguány. Biskupovi lidé žvýkali tlusté kaktusové listy, aby si trochu svlažili vyschlá hrdla, ale přesto jich několik zemřelo. A koní zahynulo ještě víc.

O této nezamýšlené návštěvě pustých ostrovů napsal biskup později dlouhý dopis císaři. „Mši sloužil jsem na pobřeží, které vypadalo, jako by Bůh na ně seslal kamenný déšť," praví se v dopisu. Dále se biskup zmiňuje o ohromných želvách, na jejichž hřbetě „pohodlně může seděti dospělý muž", o ohyzdných ještěrkách a o ptácích tak krotkých, „že neodletěli, když k nim člověk přicházel, ale dali se vzít do ruky".

O jedenáct let později se nechtíc dostala k ostrovům jiná španělská loď. Tentokráte to byl malý houf přemožených protivníků Gonzala Pizarra. Opustili Peru nakvap a neměli čas brát si s sebou nějaké mapy a astronomické přístroje, plavili se dokonce i bez kompasu. Když spatřili Galapágy, domníval se velitel Diego de Rivadeneira, že ho kormidelník zradil a úmyslně zavedl loď oklikou zpátky do Peru, aby je všechny vydal do Pizarrových rukou. Byl ochoten předhodit zrádce žralokům, jichž tu bylo slušné množství. Ale starý námořník se zapřísahal, že vedl loď, jak to nejlíp bez kompasu šlo, a ručil svou hlavou za to, že nejsou u peruánských břehů.

„Dobrá, hoši, prodlením nic neztratíme a žraloci si počkají," rozhodl Rivadeneira.

A měl pravdu. O žraloku se sice tvrdí, že nemá čich, ale přesto dovede tento lupič velmi dobře zvětřit na dálku každou příležitost ke kořisti. A skutečně se žraloci drželi lodi v semknutém houfu po celou dobu, co objížděla břehy pevniny, a to trvalo tak dlouho, dokud se Diego de Rivadeneira nepřesvědčil, že jsou u neznámého ostrova.

Potom přirazili ke břehu — starý kormidelník nepochybně padl na kolena a vzdal díky svému patronovi — a nastalo hledání vody. Nenašli nic… A třiadvacet lidí žíznilo pod rovníkovým sluncem tak dlouho, dokud se nebe nad nimi nesmilovalo a neseslalo jim jednu z oněch krátkých, ale vydatných tropických bouřek, při nichž máte dojem, že se svět najednou obrátil vzhůru nohama a moře, které se octlo nahoře, vám vylévá všechny své vody na hlavu.

Po bouřce nastal klid a bezvětří. Loď plula zpočátku, jak ji unášel mořský proud, potom se zastavila. Přišla do míst, kde se proudění vody tříští a nebylo nic, co by ji uvedlo do pohybu — ani voda, ani vzduch. Při nečinnosti rychle mizely zásoby, a proto se celá posádka zaradovala, když uviděla na vodě velkou zelenou želvu. Zvíře klidně spalo, nebo snad užívalo sluneční lázně — ale jisté je, že se nehýbalo a nechávalo se unášet mírným vlněním oceánu. Plavčík se nabídl, že pro želvu doplave, a protože náhodou nebylo daleko široko vidět žádnou třírohou ploutev, kterou žralok ohlašuje dosti poctivě svou přítomnost, nebylo proti tomu žádných námitek.

Plavci se dívali se zájmem jak malý Juan, opálený sluncem do hněda, tiše plave k velkému zvířeti. Byl už těsně vedle želvy, když od břehu zavál ostrý větřík. Všechny plachty, které visely schlíple na stožárech už plných čtrnáct dní, se rázem nadmuly. Na lodi zazněly polekané výkřiky, ale jistě daleko víc se zděsil ubohý plavčík. Ve své bezradností se přimkl k tvrdému štítu spícího zvířete a zoufale vytřeštil oči k lodi, která rychle ujížděla pryč. Zvíře procitlo a stáhlo jej do hlubin dřív, než si mohl uvědomit hrůzu svého postavení.

„ Ubohého hocha sežrala mořská zvířata," usoudil později Rivadeneira v popisu jejich pestrých příhod.

Takových i větších tragédií se odehrálo v příštích dobách na Galapágách velmi mnoho. Plavci jim zpočátku říkali stejně často Islas de los Galapágos, Ostrovy želv, podle jejich obrovských obyvatelek, jako Las islas encantadas, Očarované ostrovy. Podnět k onomu druhému jménu dala jejich naprostá opuštěnost od lidí a žízeň, která tam doprovázela člověka na každém kroku, a ještě víc časté bezvětří a podivně se kroutící mořský proud, zanášející loď, kam plavci nechtěli.

Námořní lupiči Galapágami nepohrdali. Dvanáct větších ostrovů a nespočetné množství ostrůvků drobných tvořilo vítanou skrýš, kde je nemohla vypátrat ani celá eskadra válečných lodí. I když tu nebylo dost vody, oplývaly ostrovy obrovskými želvami s velmi chutným masem. Bylo jich tu tolik, že se sem flibustýrské lodi jezdily pravidelně zásobovat. A jejich posádky říkaly želvímu masu galapážské skopové.

Jeden z flibustýrů, jakýsi Cowley, druh Dampierův, ostrovy pojmenoval a podal nám první jejich podrobnější popis. Později byli námořní lupiči vystřídáni vojáky a za napoleonských válek tu čistily americké fregaty moře od britských velrybám. Potom odešli i vojáci a přenechali Galapágy velrybářům, robinzonům a vědeckým výpravám...

OPUŠTĚNÝ NÁMOŘNÍK

Co bylo příčinou, že se John Hawkins, poctivý Irčan z Dublinu, nesnesl s Ebenezerem Pittem, kapitánem velrybářského škuneru „Dora", nelze dnes už zcela bezpečně zjistit. Jisté je, že oba byli vznětliví jako soudek střelného prachu a neústupní jako dva buldoci.

„Kapitán si na mne zasedl," říkával odevzdaně John. A to bylo víceméně pravda.

„Nesnese můj vyvinutý cit pro spravedlnost," dodával k tomu. A to už bylo méně pravda.

„Je drzý jako opice," tvrdil zas Ebenezer Pitt z New Bedfordu o Johnovi. A dokládal to četnými příhodami, které se udály za jejich lovu kolem Galapág. Některé z nich ovšem nebyly kapitánovi ke cti, jak mlčky uznávala celá posádka. Jako ten případ plavčíka Dicka…

To se stalo právě nedávno, když lovili svou poslední velrybu. A vlastně to přidalo k zlobě kapitána Pitta onu příslovečnou kapku, která způsobí, že vrchovatý pohár přeteče.

Velryba dostala harpunu správně do břicha až po násadu a dala se do šíleného letu. V člunu byly přichystány podle předpisu tři svitky lana, každý po sto nitích. První se odvinul zcela bezvadně, jak to má být. Zato druhý se zadrhl právě v polovici a nebýt starého harpunáře, který číhal jako ostříž se sekerou v ruce a jedním rázem lano přeťal, byl by šel člun pod vodu se vším, co v něm

bylo. I tak nabral pravým bokem vodu skoro po okraj. Příštích pět minut mělo mužstvo plné ruce práce s vyléváním vody. V dáli nenávratně mizela velryba se svými dvěma sty soudky oleje a navíc s výbornou harpunou v těle a sto padesáti nitěmi pravého manilského lana, které bylo k harpuně přivázáno.

To ovšem neopravňovalo kapitána Pitta, nešťastnou náhodou právě ve člunu přítomného, aby jedinou ranou mohutné tlapy srazil plavčíka Dicka na sedátko, šestnáctiletý kluk si rozbil do krve obličej o veslový obrdík.

„Vykuchám tě jako tuňáka, jen co budeme na palubě," sliboval zuřící Ebenezer nádavkem k své surové ráně.

„Hleďte, pane, Dick to lano nesvinoval," ozval se horkokrevný Hawkins, zatímco si ubohý Dick mlčky stíral krev rukávem s obličeje.

„A co je vám do toho?" osopil se kapitán na Johna.

„Poněvadž to lano nestáčel, tedy nezasloužil tu ránu," pokračoval tvrdohlavý námořník.

„Ještě slovo a srazím vás z člunu!" soptil kapitán. Zaťal pěsti a rozkročil se zeširoka, až se velký velrybářský člun zakolébal. John se přikrčil a zajel rukou pod košili, kde měl schovaný svůj námořnický nůž. Visel mu na šňůrce kolem krku.

To bylo výmluvné gesto a Ebenezer Pitt se zarazil. Rozhlédl se po ostatních mužích, kteří seděli mlčky na svých místech, a vyčetl z jejich tváří, že s nimi nemůže počítat. Škuner se kolébal na vodě se zkříženými plachtami, asi půl míle daleko, a Pittovy pistole byly na palubě. Kapitán rozevřel pěsti.

„Vyřídíme si to spolu na Doře!" řekl významně.

„To lano splétal plavčík Rob. Viděl jsem ho a tady harpunář taky," ukončil nenapravitelný John Hawkins.

Kapitánovi vyvstala na ústech pěna. Zrudl ve tváři, jako by jej měla každou chvíli ranit mrtvice, ale ovládl se.

„Porušení kázně to vlastně není a nevidím, jak byste ho mohl za to zavřít," mínil o něco později jeho kormidelník a zástupce, muž celkem rozvážný a spravedlivý. „Na vašem místě bych mu udělal nohy. S tím svitkem měl ostatně pravdu, připravoval jej skutečně druhý plavčík."

Pitta to valně nezajímalo a samozřejmě ho ani nenapadlo nevinně potrestaného plavčíka nějak odškodnit. Zato slova o „udělání nohou" si vzal k srdci a od té doby měl John Hawkins službu, jak se patří. Ve vyhlídkovém koši byl víc než na palubě a třebaže na všech lodích je to zařízeno tak, že muži z každé hlídky nastupují službu v různých denních a nočních hodinách, připadala na Johna podivnou náhodou vždy noční hlídka. A k tomu všemu ještě nejčastěji hlídka, kterou námořníci všech národností svorně nazývají „psí". Hlídka, která se koná od půlnoci do čtyř hodin ráno, tedy v době, kdy spánek nejvíce chutná.

John Hawkins si z toho celkem tak moc nedělal. Byl to statný chlapík tvrdých svalů a železného zdraví, pětadvacítku překročil teprve před dvěma měsíci a měl •v sobě plno chuti k životu a utajené energie. Ve vyhlídkovém sudě byla sice velká nuda a kromě toho člověk stálým koukáním po „bílé vodě" — jak říkají velrybáři prašnému vodotrysku, který chrlí velryba z nozder — div nezhloupne, ale to se dalo ještě vydržet. Noční hlídky byly sice nepříjemné, ale kdo v tom uměl chodit, vyspal se parádně i při nich. Nejhůře však postihlo Johna to, že mu kapitán nádavkem dal škrtnout jeho příděl rumu.

„Pro nepřístojné chování ve službě," udal jako důvod.

„Rád bych věděl, kdy člověk na tomhle prašivém dřeváku není ve službě," odsekl John.

Překypoval zlostí ne proto, že snad by byl nějakým obzvláštním milovníkem rumu — který konec konců mohl dostat za dobré slovo a nějaký ten dolar za kapitánovými zády od kuchaře kdykoliv — ale protože v kapitánově rozhodnutí viděl neoprávněný zásah do námořnických výsad. Ušel ostatně přísnějšímu trestu jen proto, že si kapitán vzal do hlavy, že musí ulovit náhradu za velrybu, která jim unikla s harpunou v břiše. Měl jen dvacet mužů, právě tolik, kolik stačilo k lovu se dvěma čluny a k nutné hlídce na škuneru a nemohl zatím postrádat nikoho. Jinak by dal klidně odbojného Hawkinse zavřít přes všechny kormidelníkovy rady.

Zpravidla když s něčím počítáte zcela najisto, tak se to zrovna nestane. A toto pravidlo postihlo i Ebenezera Pitta. Byl přesvědčen, že padnou na velrybu nejdéle do čtyřiadvaceti hodin, ale biblický savec jako by si byl řekl, že mu tu radost neudělá. Byl červen a byla tedy doba, kdy se to kolem Galapág velrybami jen rojí — v jejich teplých vodách totiž přivádějí na svět mláďata — a konkurence nebyla téměř žádná. Psal se rok 1811 a admirál Poter z válečného loďstva USA, které stály v nepřátelství s Anglií, skvěle vyčistil rovníkové moře od britských velrybářů. A přesto se bílý vodotrysk neobjevil na obzoru „Dory" po celých čtrnáct dní. Mužstvo už bylo rozmrzelé, všichni počítali, že „Dora" mohla být zatím s dobrým větrem v zádech už blízko San

Franciska. Tam měl Pitt s kořistí namířeno a oni vlastně mohli mít o den či dva později v kapse svůj žold a podíl z lovu, mohli by se věnovat po tříměsíční kampani zaslouženému odpočinku a ušlechtilé zábavě v přečetných krčmách, jimiž Frisko oplývá.

Protože nepříjemnosti nemilují samotu a vystupují raději pohromadě, postihlo „Doru" kromě naprostého nezájmu velryb taky bezvětří. To bylo právě mezi ostrovem Albemarle a Narborough, asi čtyřicet mil pod rovníkem. Na severu se pnuly ponuré čedičové skály ohromné narboroughské sopky, která mírně dýmala, jako by vzduch už nebyl i tak dost horký, a na jihu a na východě vystupovaly z moře albermarleské útesy, které nebyly o nic přívětivější. Moře se rozšiřovalo mezi oběma ostrovy v zátoku, asi třicet mil širokou — počítáno od západu k východu.

Bylo sice jen málo naděje, že by v úžině mezi ostrovy našli velrybu — tento veliký tvor má rád volnost a dává přednost rozlehlejším plochám — ale kapitán Ebenezer Pitt si zamanul, že tu poslední uloví právě tam. A protože mu zásoby pitné vody už začaly docházet a nebyla naděje, že bezvětří brzy skončí, poručil vysadit největší člun na vodu a táhnout škuner. Tato galejnická práce nebyla na plachetnicích nikdy oblíbená a mužstvo „Dory" ji nepřijalo s žádným nadšením. Nejvíce reptal John Hawkins, a tentokrát právem, protože byl po velmi krátkém odpočinku poslán do člunu znova. Veslování je sice zdravý sport, ale veslovat pod rovníkovým sluncem osm hodin s přestávkou pouhé hodiny unaví a omrzí i největšího přítele sportu.

„Raději bych seděl tamhle na té holé skále než se tady dřít jako trestanec," prohlásil otevřeně John.

Kapitán se jen ušklíbl.

Za téhle vysilující dřiny lezla „Dora" kupředu líně jako hlemýžď a urazila stěží půldruhého uzlu za hodinu. Ale i tak se konečně dostala doprostřed úžiny, kde se břehy obou ostrovů k sobě hodně přibližují. Kapitán zastavil veslování, teprve když se'slunce ukrylo za homoli narboroughské sopky, a to už bylo hodně pozdě odpoledne.

Byl také nejvyšší čas. Lidé byli tak udřeni, že usínali

při jídle. V noci se škuner líně potloukal mezi oběma břehy, hnán jen studeným jižním proudem, který je v těchto místech sevřen oběma ostrovy a rozmarně se klikatí sem a tam. Zato ráno se zvedla lehká bríza od západu, k všeobecné radosti utýrané posádky, která s hrůzou očekávala, že se včerejší robota bude opakovat. Pitt dal vyvěsit kdejaký kus plátna a „Dora" vyrazila dosti bystře kupředu.

K velikému údivu kormidelníka poručil kapitán brzy odpoledne svinout obě velké vratiplachty. Ponechal na předním stěžni jen vrcholovou plachtu ráhnovou a čelní kosatky. „Dora" se začala okamžitě ploužit jako želva a kapitán pozorně prohlížel dalekohledem západní břeh albemarleského ostrova, jehož temné a většinou holé skály pomalu kolem nich defilovaly asi míli od pravého boku lodi.

„Je zde zátoka s pramenem pitné vody," vysvětloval kapitán kormidelníkovi na jeho dotaz, proč takhle plýtvají drahocenným větrem.

„Copak se tu dá vůbec přistat?" pochyboval kormidelník.

Skutečně, tato otázka byla na místě. Břeh vypadal zcela nepřístupně a sestával bud z vysokých skal bez většího zářezu, anebo ze širokých zátok s poměrně nízkým břehem, ale obklopeným jen útesy. Moře o ně bilo, až pěna stříkala, žádná naděje na přistání, ani pro malý člun.

„V té zátoce prý to jde," tvrdil Pitt, odvolávaje se na informaci, kterou mu kdysi dal jakýsi starý velrybář.

„A vida, tady je to!" zvolal náhle vítězně. Ukázal 1 na jedno místo, kde zela ve skále zdánlivě zcela nepatrná štěrbina. Kdo o tomhle nevěděl, mohl plout kolem třeba desetkrát a určitě by si úzkého otvoru nepovšiml.

„Nikdy by mne nenapadlo hledat tady zátoku," přiznal užaslý kormidelník. „Velrybáři zpravidla kotví v Banksově zátoce, která je asi třicet mil severně odtud, anebo v tom širokém zálivu Alžbětině, co jsme minuli včera hned po poledni."

Hawkins byl náhodou nepozorovaným posluchačem tohoto krátkého rozhovoru a o hodně později si na něj s povděkem vzpomněl.

Kapitán převzal sám kormidlo a vedl „Doru" odvážně přímo proti černé skále. Úzká štěrbina se zblízka proměnila v pohodlný vjezd téměř čtvrt míle široký, maskovaný při pohledu od moře strmou, přečnívající skálou. Břehy zátoky byly vysoké a srázné a obklopovaly ji téměř ze všech stran jako zeď. Jen v dálce se snižovaly v jakousi kamenitou rokli, kde mohl člun přistat, ačkoliv i tam se pěnilo moře bílou čárou příboje. Zátoka byla úzká a odraz lávových černých skal ve vodě barvil její povrch do temna, že vyhlížela ponuře jako hladina jezera nezbadatelné hloubky.

„Není to žádné veselé místo," bručel kormidelník, když škuner vjel do zátoky. Téměř ihned se tam zastavil,

jak mu skály vzaly vítr z plachet. „Mám dát spustit kotvu, kapitáne?"

„Není zapotřebí," odvětil úsečně Pitt. „Dejte vyložit menší člun a připravte soudky na vodu. Taky budeme muset vzít s sebou nějaké lopaty a motyky, kdybychom potřebovali vykopat studni."

A jmenoval ještě šest mužů, kteří pojedou s ním.

„John Hawkins nesmí ovšem chybět při ničem," bručel majitel tohoto jména, naslouchající z místa, kde stál na hlídce. Kapitán Pitt ho buď neslyšel, anebo to jen předstíral; obrátil se klidně k odchodu a vešel do své kajuty. K údivu šesti mužů vyslaných na břeh se ujal osobně řízení člunu.

Zátoka ležela před nimi zdánlivě bez života, ale když se posádka člunu opřela do vesel, rozjely se proti nim dvě třírohé žraločí ploutve. Až dosud se líně pohybovaly pod severní skálou. Žraločí párek provázel z určité vzdálenosti člun „Dory" až k ploché skále, svažující se v samém pozadí zátoky mírně k hladině. Na kapitánův rozkaz vytáhli námořníci člun z polovice na břeh, aby nemohl uplavat, a vynesli z něho soudky a nástroje.

Místo, kde přirazili ke břehu, vypadalo jako mělká rokle a nepochybně si je za dlouhá léta vymlela řeka stékající se svahu vyhaslé sopky. Nyní však bylo koryto zcela vyschlé a lodníci se marně ohlíželi po nějaké vodě. Břeh sám vypadal smutně. Tvořila jej změť kamení různé velikosti, od oblázků až po balvany, které kdysi vyletěly z jícnu sopky jako žhoucí střely a spadly na pobřeží. Půda byla temná od lávy, která tu před mnoha lety ztuhla, a jen někde zvětrala tak, že se v ní uchytily kořínky podivné rostliny s dlouhými listy a s bílými kalichy. Nedaleko tohoto jediného zástupce rostlinné říše byla malá kupka mraveniště. A tím projevy života v bezprostředním okolí končily.

Kapitán poručil čtyřem mužům kopat v řečišti, Hawkins se zbývajícím lodníkem dostali za úkol vzít jeden soudek a vystoupit roklí vzhůru, jestli by snad někde nenašli vodu.

„Jakživ jsem neslyšel pitomější rozkaz," huboval Hawkins, když se plahočili kamenitým svahem vzhůru. Slunce se jim opíralo do zad. „Jako by i malé dítě nevědělo, že voda teče shora dolů! Když není dole, tím míň bude nahoře!"

„Kapitán myslí, že by tam mohla být nějaká dutina s vodou zachycenou po deštích," podotkl neochotně Johnův průvodce. Mladý lodník se na něj úkosem zadíval. Tom Sparrow byl podle jeho názoru vždycky šplhounem a kapitánovým oblíbencem. A teď to zase jednou svou loajální odpovědí dokázal.

„Myslí, myslí," huboval John, jemuž tekl pot s čela proudem. „To je moc velká poklona pro starého Pitta, tvrdit o něm, že myslí."

Tom neodpověděl, a tak poslední část cesty uběhla za naprostého ticha. Konečně stanuli na malé skalní plošině a rozhlédli se. Vlevo se skála opět svažovala dolů, zatímco vpravo a směrem proti nim stále ještě stoupala. Nad jejich hlavami a po pravé ruce unikal z temné lávy řídký obláček kouře a Tom mínil, že je tam nějaká sopka, která ještě nevyhasla.

„Dobrá. Ale já tam nepolezu, abych ji zhasínal," prohlásil John. Vydal se vlevo, kde se skála svažovala dolů a Tom ho následoval. Po několika krocích se překvapeně zastavili. Pod nimi, asi o sto yardů níže, zel jícen vyhaslé sopky, vyplněný jezerem s krásnou zelenou hladinou čiré vody.

„Podívejme se, starý Pitt je hotový věštec!" pravil Hawkins v úžasu a Tom se jen ušklíbl. Sestupovali tak rychle, jak jen to ostré hrany ztuhlé lávy a trnité křoví dovolovaly, a John běžel se soudkem napřed. Konečně sklouzl až k vodě, odložil soudek a nahnul se nad tichou hladinou, na níž se míhaly stíny rychlých vážek. Nabral do klobouku vodu a lačně jej přiložil k ústům.

„I fuj, mořská voda!" otřásl se ošklivostí a rychle plival.

Nikdo mu neodpověděl.

„Slyšíš, Tome? To jezero má spojení s mořem, voda se nedá pít," volal John přes rameno.

Ale zas se nedočkal odpovědi. Prudce se otočil, hledaje svého společníka. Svah za ním byl prázdný!

„Haló, Tome, kde jsi? Ozvi se!" křičel co mu hrdlo stačilo.

Díval se po nálevkovitých stěnách sopečného jícnu, ale po Tomu Sparrowovi nebylo nikde ani potuchy. Mohl se ovšem snadno schovat v některé houštině, ale proč by to dělal? Tom nikdy neměl smysl pro humor a stěží by si chtěl hrát právě teď s Johnem na schovávanou. John si to rychle ujasnil a zamračil se. Vzpomínal, kdy viděl Toma naposled. A najednou si uvědomil, že vlastně kráčel pořád napřed od té chvíle, co sestoupili na první terasu kráteru ležící jen asi deset yardů pod okrajem sopky, a Tom šel za ním. Hlavou mu projela myšlenka, která mu na okamžik vyhnala z tváře všechnu krev.

Co když Tom prostě utekl, protože mu to Pitt poručil?

A co když Pitt odrazí od břehu a nebude čekat, až se John vrátí? Nepochybně si to smluvili na lodi! Chtějí ho nechat samotného na ostrově. Byl by to ďábelský plán, ale starý Ebenezer Pitt byl známý surovec, všeho schopný.

Johna zamrazil pot na čele. A potom začal zoufale zlézat příkrou stěnu sopky, co mu síly stačily, klopýtal na ostré lávě a klouzal zpátky a rozdíral si ruce i šaty o trnité křoví, dech mu docházel a pot mu stékal za krk celými potůčky. Konečně stanul nahoře a sotvaže nabral trochu dech, pustil se roklí dolů.

Jakmile obešel skalní roh, který mu zakrýval pohled na zátoku, zjistil, že jeho předtucha byla správná. Spatřil člun už ve vodě, námořníky u vesel a Pitta, který právě nastupoval jako poslední.

„Haló, počkat! Ještě jsem tu já! " křičel John.

Letěl dolů, nedbaje kam šlápne, udělal přemet a zase se vzchopil, tvář měl rozbitou o kámen. Konečně dorazil na břeh.

Člun byl vzdálen několik desítek yardů a námořníci veslovali velmi neochotně.

„Hoši, obraťte! Bože, přece mne tu nenecháte!" prosil zoufale John. Námořníci zvedli nerozhodně vesla z vody, ale kapitán Pitt vytáhl z každé kapsy jednu dvouhlavňovou pistoli.

„Veslovat! Směr škuner, nebo vám rozbiju hlavu jednomu po druhém!" křičel vztekle.

Vesla zas táhle zabrala a člun se rozjel k lodi.

„Neřekl jste, že by bylo lepší žít na tomhle ostrově než se dřít u mne?" hulákal Pitt na břeh. „Máte, co jste si přál!"

„Vrahu!" Popadl nejbližší kámen a mrštil ho zručně za člunem. Zasáhl Pitta do ramene. Kapitán zavyl bolestí a vypálil pomstychtivě obě hlavně na Johna, ale právě když střílel, zabral jeden z mužů veslem hlouběji a člun se rozkolébal. Kulky hvízdly daleko od cíle. Druhou pistoli si Pitt už netroufal vystřílet, potřeboval ji jako strašáka na posádku člunu, která — až na Toma Sparrowa — opouštěla kamaráda proti své vůli.

John stál nehybně na břehu a třeštil oči za člunem. Viděl, jak přiráží k „Doře" a jak jej námořníci vytahují na palubu. Hned potom rozvinul škuner obě velké plachty, nabral trochu vánku, který s nastávajícím večerem zesílil a pomalu se rozjel k východu ze zátoky. John by si byl troufal dostihnout jej plaváním, ale v zátoce se stále ještě zdržoval žraločí párek, čekající na sousto, a John si dobře všiml, že je to žralok tygří, který dovede kousat v každé poloze a nepotřebuje se nejdříve obrátit břichem vzhůru. Proti tomu páru mořských dravců neměl žádné naděje, to věděl dobře.

A tak bezmocně přihlížel, jak „Dora" mizí za jižní skálou, a zatínal pěsti v zuřivém hněvu. Nemyslel vůbec na své zoufalé postavení, jeho srdce ovládla jen touha sevřít mezi prsty šeredně tlustý krk starého Pitta a vymačkat z něho život!

Vzpamatoval ho chlad, který nastal hned po západu slunce. Uvědomil si, že tma přijde v krátké chvíli a ohlížel se po nějakém přístřeší na noc. Jazyk se mu žízní lepil na patro, žaludek se mu svíral hlady, ale všechny ty pocity přemohla nesmírná únava, která se ho náhle zmocnila. Objevil ve skále nedaleko břehu mělkou jeskyni a vlezl do ní po čtyřech. Byla sotva tak dlouhá, aby se v ní člověk mohl natáhnout, a neměla ani yard do hloubky, ale on si nevybíral. Usnul, sotva ulehl nájemný písek, pokrývající dno jeskyně a spal dlouho tvrdým spánkem člověka vyčerpaného tělesně i duševně ...

Když se vzbudil, trvalo mu chvíli, než si uvědomil, kde vlastně je. Hluk příboje, bijícího o skalnatý břeh, se podobal k nerozeznání pravidelným nárazům vln o boky plující lodi, takže se John zpočátku domníval, že je v kajutě na „Doře" a že se mu to všechno jen zdálo. Náležitě procitl, až když se posadil a udeřil se do hlavy o nízký strop jeskyně. Poznal, kde je, a hněv proti sveřepému kapitánovi se v něm ozval znovu a plnou silou.

„Však já tě ještě jednou dostanu do rukou, starý ďáble!" vyhrožoval nahlas, když lezl ze skalní díry, v níž strávil noc. Uvnitř bylo chladno, až jej zamrazilo, ale venku se octl v žhavém slunci, které se blížilo k nadhlavníku. Pocit žízně a hladu se ho zmocnil znovu, tentokrát neodbytně.

„Nejdřív se musím napít!" řekl si a začal se rozhlížet po břehu. Koryto vyschlé řeky bylo široké asi deset yardů a jeho břehy po obou stranách dosti příkře stoupaly, takže mohl přehlédnout jen své nejbližší okolí. Vypadalo velmi neutěšeně, a jedinou rostlinou, kterou spatřil, byly ony podivné bílé květy, jichž si povšiml už včera. Ve své žízni je otrhal a žvýkal; chutnaly hořce a listy nebyly o nic lepší, ale přesto obral všechno, až zbyly jen holé lodyhy. Trochu tím zahnal žízeň. Potom se začal shánět po nějakém jídle. Měl tak ukrutný hlad, že ho až žaludek bolel. Rozhlížel se kolem sebe, ale neviděl nic kromě malých šarlatových skalních krabů, jichž tu bylo hojnost. Lezli nebojácně kolem něho na osmi nožkách, mávajíce krátkými klepýtky, a prohlíželi si ho směle žlutýma, vypouklýma očkama, jako by věděli, že jejich nepatrnost je jim nejlepší ochranou před tímto ohromným tvorem.

„Na vás bych si toho moc nevzal," bručel John pohrdavě, prohlížeje si drobounké tvory sotva větší než pěstička nemluvněte. Pak ho napadlo, že by ráček mohl poskytnout návnadu na ryby, ale hned si bezmocně uvědomil, že nemá nářadí, aby si nějakou tu rybu chytil. V čisté vodě zátoky se jen hemžily. John se lačně díval na tučné španělské makrely se zlatými skvrnami a s velmi chutným masem, které se míhaly podle břehů ve společnosti šedočerných, vroubkovaných okounů a četných jiných ryb, mezi nimiž zkušené oko námořníkovo zahlédlo i yard dlouhé bonity, nejchutnější odrůdu tuňáka.

Začal chvatně hledat v kapsách a v malé chvíli sestavil nevelký inventář svého majetku. Kromě kalhot, košile, bot, plátěné kazajky a klobouku, což nesl všechno na sobě, měl jen silný námořnický nůž, dále kus provázku a křesadlo s hubkou, krátkou dýmku a váček zpolovice naplněný tabákem.

„To je proklatě málo," řekl si zklamaně.

Potom si vzpomněl na soudek, který nechal na břehu sopečného jezírka, ale tím se jeho nálada nezlepšila. Soudek byl prázdný a pro tu chvíli neměl pro něho žádnou cenu. Jeho hlad byl zuřivý a nepřemožitelný a John se rozhodl, že se pustí podle břehů zátoky. Spatřil včera u jejího vjezdu jakési plovoucí ptáky a usoudil, že musejí hnízdit někde na zemi.

„Kde jsou ptáci, budou i vejce," rozumoval.

Začal zlézat pravý břeh řečiště. Šlo to lip, než si zpočátku myslil, a brzy pronikl k pravému břehu zátoky. Byl skalnatý a nerovný, ale za první hradbou útesů se rozšiřoval v plošinu asi padesát yardů širokou, zarostlou trnovníky a trávou. Z moře byl břeh nepřístupný, chránila jej hradba útesů, na které musel ztroskotat každý člun. S pocitem velké radosti John zjistil, že se ve svém předpokladu nezklamal. V trávě našel četná hnízda pelikánů a kormoránů a v mnohých z nich i vejce. Pelikání vejce nechal zatím v klidu, zdála se mu

příliš malá, ale zato kormoráni s modrozelenou skořápkou, veliká jako husí, jej naplnila nadšením. Nezmocnil se jich bez krvavých šrámů, které mu zasadila samička ostrým hákovitým zobákem, ale většinou se ho ptáci vůbec nebáli, seděli klidně dál na hnízdech, i když už stál těsně vedle nich. Musel je pokaždé popadnout za křídlo a vyhodit z hnízda. Utišil hlad celým tuctem syrových vajec, která mu znamenitě chutnala a nabral si jich do kapes do zásoby. Potom usoudil, že by bylo moudré vzít si s sebou také nějaké maso. Zmocnil se lehce dvou velkých kormoránů, kteří před ním ani neutíkali. Tento veliký pták s krátkými, šedočernými a zakrnělými křídly žije na Galapágách v odrůdě, která nedovede létat. Co mu však příroda ubrala na létání, to mu zas přidala na chůzi. Kormoráni by Johnovi po srázných útesech jistě velmi snadno utekli, kdyby k tomu měli chuť, ale neznali vůbec člověka, a než si mohli uvědomit nějaké nebezpečí, leželi se zakroucenými krky v Johnově kazajce, vedle svých vajec. John zavázal provázkem kazajku nahoře i dole, takže vznikl jakýsi vak, který si připevnil rukávy na záda. Měl v něm všechnu svou kořist. A ještě než opustil tuto část pobřeží, kterou hned pokřtil na „Pobřeží kormoránů", prohlédl si okolí. Hledal, co by se mu hodilo. Hnízda kormoránů byly okrouhlé hromady nejrůznějších mořských odpadků, jež si pták přinesl z vody v zobáku nebo v malém vaku, který má pod ním. Byly tu suché mořské řasy, vyschlé a průhledné mořské hvězdice, plno rybích kostí. John si vybral několik z nich, silných a ohnutých do háčků.

„Vida, tady je už udice hotová a nic člověka nestojí," prohodil, rozbíraje opuštěné kormorání hnízdo. Pak si vzpomněl, že k upečení ptáků potřebuje nějaké dříví a že na místě, kde strávil noc, nic neroste. Ani zde nebyly žádné stromy, ale z nouze se dají pálit i větve křoví, jehož tu rostlo dost. John se sháněl nejdříve po nějakých suchých a odlámaných větvích, ale nenalezl nic. Nezbylo než si je nařezat sám a přitom si rozpíchat ruce. K ranám, které utržil od kormoránova zobáku, přibyly další. Za chvíli měl ruce samou krev. Musel na chvilku přestat, než mu obvaz, který si udělal z trávy, krev zastavil, a snažil se zatím proniknout po břehu podle zátoky.

Daleko se nedostal. O sto yardů dále uzavírala „Pobřeží kormoránů" příkrá skála, kterou si zatím netroufal zlézt. Cestou přišel až k hájku ohromných opuncií, jejichž kulaté a dužnaté větve, složené z velikých článků jako růžence, připomínaly ramena svícnu. Vzpomněl si, že kaktusy často mají uvnitř svých dužnatých větví vláhu, a byl by se rád na ni dostal. Měl už zase pořádnou žízeň, slunce pražilo přímo nesnesitelně a jeho žár se odrážel od vyprahlých skal na místa ležící jinak ve stínu. Ale vyschlé větve odolávaly vytrvale jeho noži, a když pořádně přitlačil, vylomil si v ostří zub.

„Ty bys mi stál za to!" mrzel se na vzdorující kaktus a prohlížel si nůž, který byl jeho jedinou zbraní. O plody, pokryté dlouhými a jako jehla ostrými trny, se už radši ani nepokoušel.

Dál od břehu, pod skálami, které ohraničovaly ploché pobřeží na východě a uzavíraly je proti vnitru ostrova, spatřil skupinu nízkých akácií. Slibovaly lepší dřevo než trnovníkové keře. Vydal se k nim a začal lámat větve, když tu náhle pocítil ostrou bolest v rameni. Polekaně uskočil a to, co vzápětí spatřil, mu zježilo hrůzou vlasy na hlavě.

Na nízkém loubí seděl šarlatový a žlutý tvor, připomínající draka z pohádky. Vztekle syčel a jeho velké oči, větší než lidské, byly plné zloby. Otvíral tlamu, po-

krytou zelenými a zlatě žlutými šupinami, a ukazoval drobný, ale ostrý chrup, který před okamžikem zaryl do námořníkova ramene. John se díval na podivné zvíře jako očarován a nebyl s to se pohnout. Viděl krátkou a tupou tlamu, zbrázděnou hlubokými rýhami, se šupinatou a hrbolovitou kůží, která přecházela ze zlatožluté barvy do temně hnědé. Na temeni hlavy měl netvor pět žlutohnědých rohů a z jeho černohnědého hřbetu čněl nízký hřeben, který sahal až na špičku dlouhého ocasu. Zavalité a krátké tělo, nahoře temné a na břiše rudé, sedělo na silných tlapách s dlouhými a velmi ostrými drápy. Jak se zvíře hrozivě zdvihalo na předních nohách, viděl John i jeho zlatě rudou hruď, pokrytou šupinami jako celé tělo.

Když ho první pocit strachu přešel, uskočil John hbitě stranou a připravil se na nový útok nepřítele. Nyní, když si jej prohlížel z většího odstupu a s klidnější myslí, poznal, že má co dělat s leguánem, velkým druhem ještěrky, která je v jihoamerických lesích dosti obvyklá a požívá velké obliby domorodců pro své maso. Ale tento leguán daleko a ve všem všudy předčil svého skromného příbuzného z Jižní Ameriky. Byl téměř půl druhého yardu dlouhý, tedy už skutečný ještěr a žádná „velká ještěrka", měl krásné barvy a o jeho kousavosti se John právě přesvědčil.

Co jej naplňovalo údivem, bylo to, že našel leguána na stromě; neměl ani tušení, že by se toto ohromné a nemotorné zvíře dovedlo vyšplhat tak vysoko!

„To kousnutí ti nedaruji, nemysli si!" bručel pomstychtivě.

O ránu se zatím nestaral, nejdřív ji musí oplatit leguánovi, který pořád ještě vyčkával na stromě v ještěrčí strnulosti. John ho tiše obešel — v ruce otevřený nůž — a potom na něj dopadl jediným skokem. Přitiskl mu ocas hrudí k větvi, která se pod tíží jeho těla hluboce prohnula. Překvapené zvíře udrželo jen s námahou rovnováhu, zatínajíc drápy do dřeva. Nemělo ani čas vzchopit se k obraně, neboť už v příštím okamžiku je popadl John pevným hmatem za hlavu a podřízl mu jediným tahem krk.

„A za trest tě sním!" vyhrožoval poraženému nepříteli, zdvihaje ho vítězoslavně za ocas do výšky. Potom si vzpomněl na svou ránu a vyhrnul si rukáv. Těsně pod ramenem mu prýštila krev z několika drobných míst. Rány se ovšem mohly snadno zanítit, poněvadž John neměl čím je vymýt a pálily velmi nepříjemně. Ale prozatím nemohl proti nim nic jiného podniknout než je zavázat kusem plátna, utrženým z rukávu košile.

Nalámal si větve z akácie a s náručí dříví a s mrtvým leguánem se vracel k místu, kde nechal kabát s vejci a s kormorány. Nedaleko opunciového hájku padl na celý houf leguánů a obezřetně jim uhnul z cesty. Z úkrytu pozoroval obludná zvířata, která se líně kolébala na krátkých nohách a podivně prohýbala zavalité tělo a ocas, a řekl si, že by v takovém sousedství nechtěl přenocovat. Původně měl v úmyslu zůstat na této části břehu, která byla mnohem pohostinnější než vyschlé koryto, kde včera přistali. Mohla mu taky poskytnout jistě více obživy, ale při pohledu na nestvůrné leguány, mizející v hlubokých norách, si to rozmyslel.

Byl tu ještě jiný důvod, který ho přiměl, že zůstal na původním místě, kde strávil první noc. „Pobřeží kormoránů" bylo člunem nedosažitelné a nikoho by jistě nenapadlo chtít tam přistat. Pokud by nějaký velrybář vůbec tuto zátoku navštívil s nadějí, že zde najde pitnou vodu, pak by to učinil jen u výtoku říčky, jak o tom taky svědčila jména několika lodí a námořníků, vyrytá v oněch místech do skály.

S těžkým nákladem přelezl John jen s námahou skály, které ho dělily od jeho bydliště, a když dorazil před jeskyni, neměl ani pomyšlení na jídlo, ačkoliv si ho přinesl pořádnou zásobu. Zase v něm hlodala mučivá žízeň a on si umínil, že nějakou vodu musí najít stůj co stůj. Při pohledu na mrtvého leguána ho napadlo, že tato zvířata jistě někam chodí pít, ale hned si řekl, že by ho netěšilo dělit se o nápoj s takovými zlomyslnými a ohavnými tvory.

Odpočíval ve stínu velkého balvanu s jazykem přilepeným žízní na patro, když ho náhle vytrhl z myšlenek jakýsi šramot, který se ozval za nedalekou skálou. Znělo to jako hluk oblázků, sypajících se někomu pod nohama.

John překvapeně vyskočil. S nožem v ruce se opatrně plížil ke skále, a právě když byl od ní už jen několik kroků, vynořila se z úzké skalní soutěsky obrovská želva.

Byla ošklivá jako všechna zvířata, která John až dosud spatřil na tomto ostrově. Její štít, černý jako láva, byl téměř úplně kruhový a měl nejméně yard v průměru. Z něho čněl dvě stopy dlouhý, šeredně vrásčitý krk s hlavou, připomínající hlavu hada. Nohy zvířete, asi stopu vysoké, se podobaly nápadně nohám slona. Byly stejně zavalité a končily dole tlustými prsty, právě tak jako sloní tlapy. Jediný rozdíl tvořila jejich velikost a silné drápy, které želva zarývala při pomalé chůzi hluboko do půdy. Oba krunýře chránily nemotorné zvíře jen nedokonale, vpředu kolem krku odstávaly daleko od sebe jako volný límec.

Zvolna, ale vytrvale se plahočila želva k říčnímu korytu a zřejmě mířila někam vzhůru do hor. John ji chtěl nechat projít bez vyrušování. Prozatím měl o jídlo bohatě postaráno, maso se v horkém slunci rychle kazí. Ale najednou si vzpomněl na vyprávění jednoho starého námořníka z „Dory", který znal dobře Galapágy. Onen muž tvrdil, že tyto obrovské želvy vydrží žíznit třeba několik měsíců, poněvadž mají zásobu vody v jakémsi vaku pod krkem.

John dostihl zvíře několika skoky a zabil je jedinou ranou nožem za hlavu. O malou chvíli později zjistil, že jeho kamarád ze škuneru nelhal; u kořene krku obrovského zvířete skutečně našel kožnatý vak s čistou a chutnou vodou. Žíznivě hltal teplou tekutinu, nedbaje její ošklivé schránky. Ačkoliv pil nad míru, zbylo mu jí ještě nejméně galon. Vyřezal opatrně celý vak s vodou z želvího těla, dávaje pozor, aby mu voda nevytekla otvorem, který udělal, když pil, a uložil jej do stínu mezi dva velké kameny.

Nyní měl pro nejbližší chvíli o vodu postaráno a jal se vesele připravovat jídlo. Ptáky prostě stáhl z kůže a vykuchal, potom je probodl tenkou větví akácie jako rožněm. Vejce chtěl uvařit natvrdo ve žhavém popelu, který mu zbude po ohni, a želví maso měl v úmyslu usušit na slunci do zásoby.

Ne bez námahy oddělil od sebe oba želví krunýře.

Horní, který byl vypouklý, uložil stranou, chtěje jej použít později jako nádoby. Želva měla na tři prsty tuku a John si hned kus opekl na ohni. Chutnal mu znamenitě a taky želví maso daleko předčilo tuhé a rybinou páchnoucí maso kormoránů. Přesto ani ptačí pečení nepohrdl, schoval si ji na druhý den. Opekl taky ještě velký kus želvího masa i všechen tuk, aby se mu to horkem nezkazilo, a zbytek želvy rozkrájel na dlouhé a tenké pruhy. Rozložil je po balvanech nedaleko břehu. O další se už postará slunce, vysuší maso tak, že potom vydrží velmi dlouho.

Při tomto zaměstnání ubíhal Johnovi čas velmi rychle. Slunce už dávno zmizelo za skálami chránícími vjezd do zátoky, než byl se vším hotov. Cítil už taky pořádnou únavu a chystal se ke spánku, jakmile dal usušit poslední pruh želvího masa. Pro jistotu přenesl své zásoby do malé jeskyně, která byla zatím jeho jediným útočištěm. A než si do ní vlezl sám, nakupil před ni z kamení nízký val na ochranu před leguány, kdyby snad náhodou zabloudili v noci až sem. Jeskyně byla tak malá, že v ní potom stěží našel místo pro své dlouhé tělo. A ještě než usnul, umínil si, že si musí najít co nejdříve nějaký slušnější příbytek.

„Dá to člověku práce, než sežene živobytí," řekl. Zíval a vzpomínal na příběh Robinsona Crusoe. „To vím, tomu se to robinzonilo!" bručel závistivě. „Chlapík měl pro sebe náklad z celé lodi, ztroskotal u krásného ostrova, kde bylo plno ovoce a koz. A vody tam našel tolik, že se v ní mohl koupat. Ale posadit ho tak sem, na Albemarle, ten by hvízdal jinou!"

S touto myšlenkou usnul, ale v noci se několikrát probudil krutou zimou.

Přestože mělká jeskyně neposkytovala téměř žádnou ochranu proti nočnímu chladu a byla velmi nepohodlná, poněvadž se v ní člověk mohl vztyčit jen na jednom místě, musel se s ní John spokojit ještě po řadu dalších dní. Bylo pro něho daleko naléhavější opatřit si vodu a zásobu paliva. Nemohl přece očekávat, že najde každý den živou zásobárnu vody v podobě obrovské želvy. A podnikat několikrát denně namáhavou cestu za palivem až na „Pobřeží kormoránů" se mu taky nechtělo. Ačkoliv s vodou z želvího krku úzkostlivě šetřil, byl s ní přece jen hotov už za dva dny. Palivo naštěstí zatím nepotřeboval, měl zásobu vajec a sušeného masa nejméně na týden. A tak věnoval svůj čas hledání vody a za dva dny prozkoumal s velkou obtíží celé pobřeží zátoky.

Přímo proti místu, kde hnízdili pelikáni a kormoráni, našel malou osadu tučňáků. Zalíbili se mu tak, že si umínil, že si jednoho z nich vezme s sebou. Byli roztomilí, jak se kolébali na nízkých nožkách s plovací blánou. Jejich krátká a načernalá křídla, připomínající spíše ploutve než perutě, visela nehybně dolů. Vypadali jako trpaslíci oblečení do černého fráčku.

„Kde ty se tu bereš?" podivil se upřímně John, který poznal tyto podivné ptáky daleko dole na chladném jihu, na skálách Hoornova mysu. Přiblížil se obezřetně k děrám, v nichž hnízdili. Tučňáci ho přivítali přívětivým skřehotáním a nejevili vůbec žádný úmysl utíkat nebo se bránit.

„Budeš se mít u mne dobře, neboj se, maličký!" ujišťoval John hezkého tučňáka, kterého si vybral. „Tam, co bydlím, je dost ryb. A žádní tučňáci, kteří by ti je vytáhli před nosem! Uvidíš, jak budeš spokojen!"

Přenesl ho opatrně v náručí přes neschůdné útesy k jeskyni. Pták se k němu tulil, jako by ho znal odedávna.

John ho pokřtil na Martina a tučňák si na něho brzy zvykl tak, že za ním chodil jako psík a přibíhal na zavolání. John s ním rozmlouval jako s člověkem a svěřoval se mu se všemi svými záměry a starostmi.

Na samém konci zátoky, blízko vjezdu do úžiny mezi albemarleským a narboroughským ostrovem, narazil John na ohromné stádo Ivounů, vyhřívajících se na slunci. Jako všichni tvorové, s nimiž se až dosud na ostrově setkal, nejevili ani lvouni žádnou plachost. Dali do sebe strkat a jen neochotně a po několika štulcích se zvedali a šli Johnovi z cesty. Kráčeli nemotorně na svých ploutvovitých nohách, kolébajíce se ze strany na stranu, a jejich zavalitá těla s krátkou srstí žlutavé až hnědé barvy činila dojem putujících balvanů. John odhadoval jejich délku, objevil mezi samci s dlouhými vousy a s hrubou hřívou na hrdle a šíji některé kusy měřící až tři yardy. Pomyslil si, že by nebylo radno pustit se s nimi do křížku, nemá-li člověk žádnou jinou zbraň než krátký nůž. A když potom jeden z mrzutých samců na něho zlostně zařval, šel mu zdvořile z cesty. Zde byla zásoba masa, třebaže lvouni nejsou tak chutní jako tuleni, ale jídlo John nepotřeboval, jemu chyběla voda!

„Vidíš, Martine, jak se máš dobře," stýskal si druhý den večer tučňákovi, když obešel celou zátoku, aniž nalezl kapku vody. „Ty máš pro sebe celé moře a to nevypiješ, ani kdybys žil milión let!"

Sám toho večera dopil poslední kapku vody z želvího krku, která už odporně páchla zahnívajícím masem.

Tehdy ho taky napadlo, že by vlastně ani neměl kam tu vodu schovat, i kdyby nakrásně nějaký pramen našel, ale potom si vzpomněl na soudek, který nechal na břehu jezírka v jícnu sopky. Měl tak jako tak v úmyslu prozkoumat vnitřek ostrova, pokud byl dostupný, když ho pobřeží zklamalo, a rozhodl se, že si při té příležitosti pro soudek dojde.

Ráno se rozloučil přívětivě s Martinem, a opíraje se o pádný kus dřeva, který našel den předtím nedaleko útesu s lvouny, kam jej patrně vyplavilo moře na břeh, pustil se příkrým korytem vyschlé řeky vzhůru. Umínil si, že celý den věnuje prozkoumání vnitřku ostrova a že vodu najde stůj co stůj. Byl ovšem připraven, že se daleko nedostane, poněvadž všude kolem dokola se zvedaly příkré stěny vyhaslých kráterů, ale přece jen doufal, že někde mezi nimi najde schůdnější rokli, která jej přivede do údolí.

Skalní plošiny, přes níž šel před několika dny se zrádným Tomem Sparrowem, dosáhl za čtvrt hodiny. A nyní zaváhal. Vlevo vedla příkrá cesta dolů k sopečnému jezírku, kde nechal svůj soudek, vpravo se pnula neschůdná stěna kráteru. Nahoře se z ní valil úzký pruh dýmu, doklad toho, že podzemní oheň na ostrově Albemarle ještě nevyhasl. Přímo před ním nerovná lávová skála taky stoupala, ale zdála se být přece jen schůdnější.

„Ech co, soudek mi neuteče a stejně nemám do něho co dát. Zkusím to tady rovně nahoru," rozhodl se John.

Pustil se do zlézání příkrého svahu. Byl rozerván četnými štěrbinami s velmi ostrými hranami a John musel dávat dobrý pozor, aby v některé z nich neuvízl nohou a nezlomil si ji. Plahočil se déle jak půl hodiny. Pot mu stékal proudem po zádech, ačkoliv šel ve stínu, a konečně dorazil do mělkého sedla, z něhož odbočovala úzká rokle nalevo i napravo.

„Kam teď?" ptal se bezradně sám sebe, stíraje si pot s čela. Rozhlížel se napravo i nalevo, ale rokle vyhlížela v obou směrech stejně. Co však ho velmi překvapilo, bylo její dno. Místo ostrých hran a volných kusů lávových destiček, na nichž mu bezpočtukrát sjela noha, když vystupoval nahoru, byla skála na dně rokle naprosto rovná, jako by ji vyhladily nohy nějakých tvorů, putujících tudy po staletí.

„To je divné!" kroutil nad tím John hlavou a rozhodl se, že se pustí vpravo. Rokle klesala dosti příkře, musel dávat pozor, aby mu na hladké skále nesjela noha. Opíral se o hůl a klouzal rychle dolů, až se dostal na místo, kde byl svah mnohem povlovnější. Rokle se tu rozšířila v úzké údolí, zarostlé hustým křovím, a když se jím s námahou prodral, zastavil se v bezmezném úžasu.

Vyprahlé skály před ním ustupovaly, uvolňujíce mezi sebou místo široké kotlině, která byla zelenou zahradou. Vypadalo to, jako by vláha z celého velkého ostrova, osmdesát mil dlouhého, se shromažďovala právě v tomto jediném místě, aby z něho učinila příjemnou oázu. Za pásem opuncií s ohromnými sloupovými větvemi se tyčily koruny vysokých stromů, jejichž kmeny měřily nejméně dvacet yardů. Stromy tvořily celý háj, rostoucí uprostřed svěží vysoké trávy. John v nich poznal podle kožnatých, průsvitně tečkovaných listů mamej, jihoamerickou broskvoň, jejíž kulaté a půl stopy dlouhé plody se žlutohnědou slupkou mají velmi chutnou dužinu. Stromy byly jimi obsypány a albemarleský robinzon se na ně dychtivě vrhl.

Teprve když se vypořádal s pocitem kruté žízně, napadlo ho, že na místě s tak bujným rostlinstvem musí být i nějaká voda, a začal ji hledat. Stromy nestály sice těsně vedle sebe, ale zato půda pod nimi byla zarostlá různými popínavými rostlinami tak hustě, že se tudy dalo jít jen s velkými obtížemi. John začal tedy lesík obcházet, prodíraje se vysokou trávou, která mu sahala až k ramenům, a brzy poznal, že zvolil dobrou cestu. Za východním cípem lesa se náhle před ním zaleskla hladina jezírka. Dostal se záhy až na jeho břeh a kráčel stále po pevné půdě, nebyl zde naštěstí žádný močál, který by mu bránil v cestě. Jezírko bylo asi sto yardů široké a dvě stě yardů dlouhé, mělo podobu nepravidelné elipsy. Hejna vodních ptáků oživovala břehy a jejich hlasy se mísily v pronikavém nesouzvuku. Modré volavky se vážně procházely podle vody, černobílí velcí pelikáni s narůžovělým peřím poletovali od břehu k břehu. Chvílemi usedali s roztaženými křídly na vodu, v níž lovili velmi hbitě svým ostrým zobanem. Mezi četnými hnízdy, roztroušenými všude v nízké trávě, se batolil terej, pták veslař s modrýma, jakoby kachníma nohama. Co však Johna nejvíce zaujalo, byl pohled na obrovské želvy, stojící v řadě vedle sebe a pijící dlouhými doušky, až jim oči mizely ve vodě.

„Tohle je hotové rajské údolí a budu mu tak říkat," rozhodl se nahlas, sestupuje k hladině jezírka.

Musil dávat pozor, aby nešlápl do některého hnízda a nezničil v něm vejce nebo neublížil samičce, která na nich seděla. Ani ptáci, ani želvy nedávali před ním najevo žádný strach a nenamáhali sejít mu z cesty; bylo zřejmé, že neznali člověka a nevěděli, jaké nebezpečí jim od něho hrozí. John obešel celé jezírko a užasl nad množstvím želv, které cestou spatřil, i nad jejich velikostí. Byly zde kusy, jejichž štít měl v průměru půldruhého yardu. John zkusil na jedno takové zvíře usednout. Želva nejdříve polekaně zasyčela a okamžitě klesla k zemi, stáhnuvši krk a všechny údy pod krunýř, ale za chvíli si to rozmyslela a začala pomalu lézt po břehu. Zpočátku se na ní námořník udržel jen s obtíží, ale brzy si zvykl a s veselým smíchem ujížděl na svém podivném oři. Také se pokusil želvu řídit; klepal jí holí na krk podle toho, na kterou stranu si přál, aby šla, a zvíře skutečně poslechlo. Na své pomalé cestě — želva nebyla nijak rychlá a ulezla jen asi pět až sedm yardů za minutu — si povšiml, že ve vysoké trávě jsou vydupány úplné ulice yard široké. Uhodl, že je to dílo těchto ohromných čtyrnožců. Nyní také pochopil, proč je dno rokle, která vedla do údolí, tak hladké. Těžké sloupovité nohy želv odstranily dlouholetým putováním za vodou všechny nerovností a uhladily tvrdou lávu v úplnou skluzavku.

„Počkej, tam nechci!" zvolal se smíchem John, když jeho těžkopádný oř zamířil k lesu, kde si jeho druzi pochutnávali na kůře mladých stromů a na listí. Seskočil a obcházel znovu jezírko, hledaje pečlivě jeho přítok, ale nenalezl jej ani nyní. Byl tu jen odtok, který splýval pěnivě přes černé balvany a v podobě úzkého vodopádu mizel v ponuré srázné rokli. John usoudil, že jezírko je živeno nějakým spodním pramenem a s chutí se napil u jeho odtoku. Voda byla chladná a velmi dobrá, příjemně ho osvěžila. Bylo to vlastně Johnovo první pořádné napití od té doby, co vypluli, poněvadž i voda na lodi nestála za moc a voda z želvího krku byla příliš teplá.

Vrátil se k lesu. Posadil se do stínu statných mamejí a naobědval se sušeného želvího masa a vajec natvrdo, která si přinesl s sebou, navrch si dal divoké broskve a zkusil se napít přímo z jezírka. Zjistil, že voda je tu stejně dobrá jako u odtoku, jen o něco teplejší, jak ji slunce ohřálo. Při jídle se rozhlížel po kotlině, uzavřené ze všech stran vysokými kuželi vyhaslých sopek. Byl to ztracený kus světa. Jediná cesta, která sem vedla, byla ona rokle, kudy přišel. Skalní průrva, kterou odtékalo jezero neznámo kam, byla naprosto neschůdná. John pocítil prudkou touhu se sem přestěhovat, ale po zralé úvaze od toho upustil. Toto místo v horách bylo naprosto neznámé a tak odlehlé, že sem jistě dosud nezavítal ani jediný člověk. O tom John nepochyboval, jinak by se jistě už dávno mezi rybáři roznesla pověst o jezírku pitné vody, které tu je. John věděl, že galapážské ostrovy jsou na vodu velmi chudé a že nález jezírka na Albemarle by byl každému neobyčejně vítaný, i když byla voda dost obtížně přístupná. Mohl by se tu usadit, ale pak by tu musel zůstat věčně. A být robinzonem až do smrti, k tomu neměl mladý muž žádnou chuť.

„Nedá se nic dělat, musím se vrátit do zátoky k Martinovi," prohlásil s povzdechem. Litoval, že nemá vak jako želva, aby si v něm mohl uschovat zásobu vody a vydržet bez pití několik měsíců.

„Protože to bude setsakramentská dřina odtud tu vodu tahat," zahuboval. Marně si lámal hlavu, jak si tu dřinu usnadnit. Nejdříve se vydal roklí po „želví stezce", jak říkal místům, která si obrovská zvířata vyšlapala v trávě, a potom vzhůru do skalního sedla, odtud sešel k sopečnému jezírku mořské vody pro svůj soudek. Aby nešel naprázdno, natrhal si do kazajky, které užíval jako vaku, divoké broskve a na záda si naložil otep dříví. Nasbíral si v lesíku suché větve a svázal je šlahounem popínavé rostliny, která tam všude rostla. Propotil se pod tím nákladem důkladně, ale to jistě nic nebylo proti práci, kterou mu připravil desetigalonový soudek s vodou. Po želví stezce jej valil před sebou, ale na srázných místech rokle jej musel podpírat holí, aby mu nesjel zpátky. Několikrát uklouzl a narazil si důkladně koleno, ale vždycky v poslední chvíli se mu podařilo soudek zastavit, byl by se jinak skutálel až dolů do „Rajského údolí". Tak dopravil svůj drahocenný náklad až do sedla, kde předtím složil dříví a plody. Teď mu nezbývalo nic jiného než vzít soudek na záda, jinak by se určitě rozbil na ostré lávě už po několika krocích.

Upravil si ze šlahounů, které byly velmi pevné, jakési popruhy a soudek si přivázal na záda. Opřen o hůl sestupoval opatrně k zátoce, prohýbaje se pod svým břemenem. Uvažoval, že konec konců nebyla služba na „Doře" ani zpolovice tak těžká, jako robinzonský život.

„Ještě štěstí, že jdu s nákladem s kopce a s prázdným sudem nahoru," utěšoval se. A skutečně, cesta zpět byla mnohem snazší než cesta k jezírku, poněvadž příkrá část úzké skalní rokle byla poměrně krátká a jinak se šlo buď po rovině, anebo s kopce dolů.

Martin ho vítal už zdaleka hlučným skřehotem a přikolébal se mu kus cesty naproti.

„Haló, Martine, jak ses tu měl?" volal na něj John vesele. „Počkej, něco jsem ti přinesl, ale dostaneš to až za chvíli, musím pro to ještě nahoru!"

Složil soudek nedaleko jeskyně a vrátil se do skalního sedla pro dříví a broskve. Utahán až k smrti a úplně vyčerpán sedl si před jeskyni vedle Martina a dělil se s ním o broskve, které tučňákovi kupodivu zachutnaly.

Ebenezer Pitt vysadil Johna Hawkinse na Albemarle právě v den letního slunovratu, 22. června, a když byl osamělý muž na ostrově už třetí týden, začalo se mu počítání času jen tak zpaměti plést v hlavě.

„Musím si to nějak zařídit," usoudil jednoho dne při své obvyklé rozmluvě s tučňákem Martinem. „Ale jak? Poraď, kamaráde!" Byla s tím skutečně potíž. Robinson to měl poměrně jednoduché, poněvadž si ryl čárky do stromu. Ale tam, kde John pobýval, nerostly žádné stromy a šlapat každý den po neschůdné cestě do „Rajského údolí" jen proto, aby tam vyryl čárku do stromu, to se mu nechtělo. Chodil tam zpravidla jen jednou týdně, když mu došla zásoba vody a broskví, které si sušil na slunci. Vždycky se pořádně utrmácel s plným soudkem, který vážil přes sto liber. Byl by ovšem mohl rýt denně datum do skály, ale litoval nože. Jedinému nástroji, který měl, by tvrdý kámen nijak nesvědčil. Po dlouhém přemýšlení přišel na dobrý nápad, jak počítat čas. Za každý den vložil do želvího štítu, který tvořil okrouhlou nádržku, malý kamínek. A když jich tam bylo sedm, nahradil je větším kamenem. Tak mu malé kaménky značily dny a velké týdny. K tomu ještě vyryl John do stěny jeskyňky datum, kdy jej Pitt zrádně vysadil na ostrově.

Jakmile měl postaráno o vodu, pustil se do stavby obydlí. Ve vyschlém řečišti bylo nadbytek stavebního materiálu, a tak John stavěl svou chýši z kamenů, položených volně na sebe. Spáry mezi nimi ucpal lišejníkem, který odloupal se skály nedaleko útesů, na nichž se vyhřívali lvouni. Aby si ušetřil práci, přistavil chatu ke skále a tím mu odpadla jedna delší stěna. Vchod byl v kratší zdi, kolmé ke skále a obrácené k jeskyni, vzdálené odtud jen několik kroků. Na noc jej John zatarasil několika velkým kameny, protože neměl žádné dveře. V „Rajském údolí" bylo sice dost vyvrácených stromů, ale bylo nad jeho síly dopravit je k zátoce. Později sice přišel na velmi důmyslný způsob, jak to lze udělat, ale zase mu chyběly tesařské nástroje. S obyčejným zavíracím nožem dveře vyrobit nemohl.

Nestavěl chýši nijak velkou. Rozhodl se, že zásoby bude přechovávat v jeskyňce, a tak nepotřeboval ve svém obydlí mnoho místa. Jeho kamenná chata byla jen patnáct stop dlouhá a deset stop široká. Za vchodem měla malou předsíňku, kam umístil do jednoho kouta pohodlné hnízdo pro Martina; spletl je z tenkých haluzí mameje a vyložil suchou trávou. Do druhého kouta postavil ohniště, vyrobené z několika čedičových kamenů. Kouř pohodlně odcházel vchodem, který rovněž vpouštěl do chaty světlo. Kromě toho osvětlovaly vnitřek místnosti ještě dvě okénka, otvory v rozměru jedné stopy do čtverce, které John ponechal v delší zdi chaty, obrácené proti zátoce. Střechu udělal zvláště důkladnou, ne proto, že by se byl obával, že mu ji větry odnesou — na Galapágách převládají východní a jihovýchodní větry, a proti těm ho chránily důkladně vysoké svahy skal — ale na ochranu před prudkými tropickými dešti. Věděl, že se tu sice vyskytují zřídka, ale že to jsou pak hotové přívaly. Proto kladl nejprve napříč přes zdi vrstvu tenkých akáciových kmínků, na ně položil druhou vrstvu. Sestávala z lišejníku a z hlíny, kterou nanosil v kazajce z „Rajského údolí". Všechny mezery v druhé vrstvě vylepil hustou klovatinou, prýštící z naříznuté kůry mamejového stromu. Vyrobil si na ni nožem krabičku ze stromové kůry a v té ji přenášel. Cestou mu zhoustla a ztvrdla tak, že přestala být tvárnou. John si něco nalámal hlavu, než přišel na to, jak ji zas proměnit v původní tekutinu. Nahřát nad ohněm, to ovšem věděl hned, ale v čem? Neměl vůbec žádnou nádobu, která by snesla oheň. Všechno své jídlo musel péci, uvařit si nemohl nic. Po dlouhém hledání našel prohnutou lávovou destičku, v jejíž prohlubni se udrželo trochu klovatiny a kterou mohl zahřívat podle libosti.

Konečně na druhou střešní vrstvu položil ještě třetí, opět v podobě tenkých kmenů akácií, všechno zatížil velkými kameny a střecha byla hotová. Práce spojená se stavbou obydlí mu zabrala plných čtrnáct dní, ale John měl času nadbytek a nemusel s ním šetřit. „Rajské údolí" jej zásobovalo vodou, dřívím, ovocem a želvím masem. Maso zpracoval na místě a nosil si je domů po částech, nedokázal by dopravit k zátoce po neschůdné cestě celé ohromné zvíře, vážící několik set liber. Když byl hotov se stavbou chaty, začal přemýšlet o jejím vnitřním zařízení. Zatím jej tvořily jen želví štíty, jichž John používal jako sedátka i jako mísy, a trochu suché trávy, která byla jeho lůžkem. Přivalil dovnitř velký, nahoře plochý kámen a postavil jej pod okénka jako stůl. To bylo ovšem jen nuzné zařízení a John uvažoval, jak je doplnit.

Především mu chyběla pokrývka. Ačkoliv chýše byla teplejší než mělká jeskyně, potřeboval něco na přikrytí, protože noci byly velmi studené. Také oděv si rozedral za těch několik týdnů pobytu na ostrově na cáry. A podrážky jeho bot se na ostré lávě rozbily tak, že bolestně cítil každý krok. Spravoval je kůrou, kterou si přivázal k botě pevnými šlahouny, ale pomohlo to vždycky jen na chvíli.

V této tísni si John vzpomněl na lvouny, jejichž pevná kůže by se mu hodila k mnoha účelům, a umínil si, že podnikne na ně lov. Opatřil si silnou mamejovou větev, které mohl použít jako kyje, a aby tuto primitivní zbraň vylepšil, přivázal na její konec pevně úponky těžký kámen. Lov mu nezpůsobil žádných potíží, mohutná zvířata se dala bez obrany ubíjet ranou do citlivého čenichu. John jich ukořistil v krátké chvíli celý tucet. Mnohem obtížnější bylo stáhnout je a dopravit těžké kůže k chatě, ale konečně i to se mu podařilo. Těla mrtvých zvířat chtěl nejdříve naházet přímo do moře, kde už číhala smečka žraloků, jako by je nějaký šestý smysl zpravil o nastávajících hodech, ale potom si to rozmyslel. Vykrájel nejlepší kusy svíčkové a dal je sušit na slunci, aby měl zásobu jídla pro nějaký nepředvídaný případ. Brzy se ukázalo, že jednal velmi moudře.

Nyní měl John dvanáct velkých lvouních kůží. Rozhodl se, že část z nich použije i se srstí jako pokrývky, část zpracuje a udělá si nové šaty. Nejdříve seškrábal ostrým kamínkem — nůž šetřil, jak mohl, nemaje za něj náhradu — tuk a vydělal kůže tukem a popelem, aby byly vláčné. Potom ty, z nichž chtěl šít šaty, namáčel ve vodě, aby je zbavil srsti, která by byla dělala oděv příliš teplým. Sotva je však ponořil do vody, zjistil, že mu je začínají ožírat ryby a mořští krabi. Musel tedy ohradit mělké místo u břehu důkladnou kamennou hradbou, aby ochránil kůže před nájezdníky.

„Nejdřív si udělám nové boty, Martine," vykládal tučňákovi, který sledoval se zájmem každou jeho práci. Pták sklonil hlavu a něco zaskřehotal v odpověď.

„Co říkáš? Jestli jsem se učil ševcem? To, kamaráde, není zapotřebí, námořník dovede všechno! Uvidíš, jaké to budou elegantní botičky."

Do elegance měly boty daleko a John v nich vypadal,

jako by měl na nohou náruč pytlů. Zhotovil je velmi jednoduše tak, že si ze dřeva vyřezal podrážku, všechno v jednom kusu, na to nalepil část nejtužší kůže, pak dal zase kus dřeva a ten přilepil na velký, čtvercový kus měkčí kůže, kterou si prostě ovinul kolem nohy tak, aby tlustá podrážka přišla pod chodidlo. Do kůže napíchal dírky a těmi provlékl řemínek, zhotovený opět ze lvouní kůže, a botu přišněroval k noze. Ostrým kamenem ještě vyškrábal do dřevěných podrážek rýhy, aby mu neklouzaly na hladkém kamení a „elegantní obuv" byla hotová. Měla sice jednu nevýhodu — na ostrém kamení se velmi rychle ničila, ale to Johnovi nevadilo. Měl dost materiálu.

Mnohem větší lámání hlavy mu způsobil jeho oděv. Kůže se v mořské vodě sice krásně vyloužily, byly hladké a vláčné, ale námořník neměl ani potuchy o tom, jak je má nastříhat na různé kusy obleku. O stříhání se vlastně ani nedalo mluvit, neměl nůžky a musel krájet kůže nožem. Nabrousil si jej k tomu účelu na pískovci, který našel v „Rajském údolí", že byl ostrý jako břitva, a s těžkým srdcem pozoroval, jak mu mizí čtvrtina čepele.

„Tak, Martine, dneska šijeme," ohlašoval slavnostně tučňákovi. Zkazil polovinu velké kůže, než vykrojil něco, z čeho by snad obratný krejčí dokázal vyrobit jakousi vestu. Tučňák přijal první zárodek nových šatů s nespokojeným skřehotem.

„Cože? Tobě se to nezamlouvá?" divil se John. „Co se ti na tom nelíbí? Že to nebude mít žádné rukávy? To bude, kamaráde, pěkná letní kazajka bez rukávů, uvidíš! A nebuď tak vybíravý, já ti ten tvůj fráček taky nepomlouvám. A konečně, vždyť tu nejsou žádné dívky, abych se jim musel líbit!"

Dal se do veselého smíchu, když si vzpomněl na svůj zevnějšek, který denně vídal ve vodě, když se myl u břehu. Plavé vousy mu spadaly až na prsa a vlasy už měl tak dlouhé, že si je mohl otáčet kolem uší.

Kazajka byla brzy hotova. John prostě vyřízl otvory pro ruce, napíchal dírky do obou krajů kůže, které přijdou na prsa, protáhl jimi řemínek a mohl kazajku „zapnout". Když si potom svůj výrobek zkusil, měl z něho dětinskou radost, ačkoliv mu kazajka odstávala na všech stranách a dělala plno záhybů. Zato na kalhotách ztroskotal nadobro. Nakonec se rozhodl, že od nich upustí.

„Kalhoty jsou venkoncem zbytečná věc, Martine," kázal tučňákovi. „Podívej se, co je vůbec Skotsko na mapě, nosí Skotové suknici. A já to udělám zrovna tak!"

Tato část oděvu dala ovšem méně práce než kazajka, poněvadž stačilo vzít kus kůže, ovinout si ji kolem boků a stáhnout řemenem, který byl součástkou původního Johnova obleku. K těmto kusům oděvu přidal ještě další dva, které byly rovněž neobyčejně jednoduché. První z nich byl plášť, vyrobený podle vzoru jihoamerických ponč. Pončo je čtvercový kus vlněné látky, která má uprostřed otvor. Otvorem se prostrčí hlava a látka potom splývá po těle jako pláštěnka. John nahradil látku lvouní kůží a jeho plášť byl velmi brzy hotov. Posléze doplnil svou šatnu ještě dalším kusem kůže, kterou mohl řemínkem stáhnout kolem obličeje. Kryla celou hlavu jako kápě a byla naprosto nepromokavá. Každý krejčí by byl sice proti Johnovu šití mnoho namítal, především to, že bodrý námořník vůbec nedělá obruby, ale John potřeboval v prvé řadě něco, čím by přikryl své tělo. A tomu účelu vyhovovaly jeho výrobky dokonale.

Nyní byl zhruba se svým zařizováním hotov a měl také nejvyšší čas. Červenec se chýlil ke konci, už po několik dní se nebe hrozivě zatahovalo, ale vždy jen na krátko. Právě když John skončil krejčovskou práci, nastaly prvé deště. Přívaly vod se řinuly z nebe od rána do noci a John byl šťasten, že postavil svou chatu na zvýšeném břehu vyschlé říčky. Skalnatým korytem se teď valily proudy vod a přelévaly se tak daleko, že by jistě zaplavily chýši, kdyby ji byl John postavil jen o několik yardů níže. Takto přežil údobí dešťů v suchu. Do dveřního otvoru zavěsil kůži, aby mu nepršelo dovnitř a z kusu jiné kůže vyrobil jakousi nálevku, která tvořila kryt nad ohništěm a zároveň otvorem ve zdi odváděla kouř ven. Okna byla tak úzká, že jimi dovnitř pršelo jen docela málo a k osvětlení chaty stačila. Tučňák dovedl proklouznout pod oponou u dveří ven, když dostal chuť na čerstvé ryby, ale jinak se většinou dělil s Johnem o sušené lvouni a želví maso.

„Hezky otřít nohy, milostpane, když přicházíme z deště!" vítal ho vždycky John, když se jeho malá a směšná postavička objevila v předsíni. Dal mu ke vchodu kus suché trávy, a pták se skutečně naučil otírat o ni ploutvovité nožky, když mu John několikrát ukázal, jak se to dělá.

Voda proudící roklí odřízla Johna nadobro od „Rajského údolí", ale to mu celkem nevadilo. Hlavní příčina jeho docházek do údolí nyní odpadla, vody měl nadbytek, stačilo jen postavit soudek na hodinu ven, anebo si nabrat vodu z říčky. Masa měl taky dost, ačkoliv lvouní kotlety se zdaleka nevyrovnaly želvím řízkům, které chutnaly jako kuře. Horší to bylo s palivem. Deště Johna úplně překvapily, takže neměl čas nadělat si nějakou větší zásobu dříví, a s tím, co měl, byl za několik dní hotov. Jedl potom maso studené, ale brzy se mu za stesklo po teplém pokrmu.

Naštěstí nepršelo pořád, často svítilo slunce vesele po několik hodin denně. Těchto přestávek využíval John k výletům na „Pobřeží kormoránů". Nosil si odtamtud větve trnovníků a čerstvá vejce.

Z jedné takové vycházky přinesl Martinovi kamaráda. Našel opuštěné hnízdo, v němž se uboze krčilo pelikání mládě, sotva porostlé hnědým chmýřím. Křičelo hlady a soucitný námořník si lámal hlavu, co s ním. Bylo mu záhadou, kam se poděli rodiče malého pelikána. Tito ptáci neměli celkem na albemarleském ostrově žádných nepřátel, a jedině když lovili ryby, mohl je uchvátit nějaký mořský dravec, ačkoliv pro žraloka to bylo jen hubené sousto.

„Chudáčku, kdo ví, kde je tvých rodičů konec," litoval John opuštěné ptáče. „Ale víš co? Vezmu tě s sebou a dám ti najíst. A když se ti bude u mne líbit, můžeš zůstat a kamarádit s Martinem, to je dobrák."

Strčil mládě za kazajku na hruď. Pták dal najevo spokojeným pípáním, že se mu v teplém zákoutí docela líbí. V chýši ho John zkusil krmit lvounem masem, ale pelikán nechtěl jíst.

„To je zlé, co s tebou?" rmoutil se námořník. Venku zatím zase začalo lít jako z konve, ale přesto nelenil a v koženém plášti vyšel do lijáku. Už dříve si povšiml, že se na břehu utvořily v některých proláklinách veliké kaluže, v nichž se hemžily pestré malé ryby. Vypadaly jako nejkrásnější ozdobné rybičky z akvária. Některé byly celé fialové, s ploutvemi průsvitnými jako motýlí křídla, jiné zas byly různobarevné, ohnivě rudé, fialové, žluté a žlutočervené. Byly jen asi palec dlouhé a tedy příliš malé, než aby si z nich John mohl připravit oběd, ale pelikání mládě snad se s nimi spokojí.

John lovil v kaluži velmi jednoduše svou kápí, zadrhl ji řemínkem tak, že utvořila jakýsi vak, a její obsah přeléval rovnou do želvího krunýře. Chtěl přinést svému novému strávníkovi kořist živou. Dvojí ponoření kápě do malé louže, která byla blízko chaty, téměř naplnilo želví štít rybkami, ale John se chtěl ještě pokusit o štěstí ve velké kaluži, kterou vytvořilo moře společně s dešťovou vodou těsně u břehu. Tentokráte chytil tři větší ryby, nad jejichž nádhernými barvami užasl. Jedna z nich, velmi podobná okounu, měla žlutohnědé tělo s pěti podélnými modrými pruhy, s oranžovou ocasní ploutví a s temně hnědou ploutví hřbetní. Druhá, dosti široká, zářila všemi barvami duhy. John nevěděl, jak se jmenuje, ještě nikdy v životě ji nespatřil. Krásně zelené tělo ryby bylo poseto pravidelnými a temnějšími kosočtverci, které připomínaly malířskou šablonu. Hřbetní ploutev byla rudá s modrými kolečky, prsní a ocasní ploutev byla šedomodrá a řitní modrá a šedožlutá, s rudou lemovkou jako ploutev ocasní. Třetí ryba byla ze všech tří největší, měřila téměř dvě stopy a vypadala tajemně. Byla rudohnědá a měla po celém těle podivně se kroutící proužky, které připomínaly nějaké záhadné, nerozluštitelné písmo.

John utíkal s touto poslední kořistí do chaty, aby dal ryby co nejdřív do želvího štítu. Bál se, že by mu ty větší ryby sežraly ty drobounké, ulovené v malé kaluži. Přinesl potom rybky pelikánovi a měl radost, když je mládě začalo ihned lovit ze štítu.

Martin se na to chvilku mlčky díval, ale potom zlostně zaskřehotal a přikolébal se ke štítu. Odstrčil rázně drobného pelikána a pustil se do rybiček sám.

„Ale Martine, že se nestydíš!" káral ho John. „Copak si nedovedeš sám chytit, co potřebuješ?"

Zahnal ho od mísy a tučňák se s křikem uchýlil do svého hnízda, kde huboval. John ho udobřil několika sousty svého jídla, k němuž si připravil tři větší ryby, které chytil u břehu. Ale přesto trvalo dlouho, než se Martin s pelikánem spřátelil. I potom však John čas od času zjišťoval, že Martin na Jacka — jak pelikána překřtil — žárlí, a musil dělit svou přízeň mezi oba velmi spravedlivě, aby se tučňák necítil dotčen a nedal to hned důrazně najevo.

Období silnějších dešťů trvalo jen tři měsíce. V říjnu už pršelo s delšími přestávkami a v listopadu zase nastalo suché období. Čtrnáct dní po tom, co ustaly deště, zúžila se horská bystřina znovu natolik, že John mohl po jejím břehu vystoupit k horskému sedlu a odtud sejít do „Rajského údolí". Nebyl tam už téměř čtyři měsíce. Po dobu svého nuceného pobytu na břehu zátoky pojal plán, že si zřídí „malou želví farmu", aby měl po ruce zásobu chutného masa. Ohradil si k tomu účelu velkými balvany nedaleko jeskyně kus skalnatého břehu v rozsahu asi třicet stop do čtverce a tam chtěl želvy zavřít. Byla tam i dosti velká dutina plná vody, trávu mohl želvám snadno nanosit z „Pobřeží kormoránů". Věděl ostatně, že tato zvířata vydrží hladovět i žíznit po celé měsíce, aniž tím nějak zřetelně ztratí na váze.

Na břehu jezírka sehnal snadno dohromady šest statných kusů. Teď šlo o to, jak je dopravit k zátoce. Pokusil se je připoutat k sobě silnými úponky jednu za druhou, a po delší námaze se mu to u tří zvířat podařilo.

Ale už za nic na světě je nemohl přimět, aby lezly pěkně za sebou stejnou rychlostí. Když se první želva dala do pohybu, sedla si ta, která byla za ní. Silné šlahouny, jimiž byly k sobě za štíty přivázány, praskaly jako nit. Nato si John umínil, že je bude prostě hnát holí jako husy, a tak se s nimi vydal na cestu.

Dalo mu to hodně práce, než je přiměl, aby zabočily na želví stezku, vydupanou v trávě. Jevily ustavičně snahu vrátit se zpátky k jezírku, ale naštěstí byly všechny jejich pohyby tak pomalé, že John měl dost času zabývat se jedním zvířetem po druhém. Když už urazili na stezce několik desítek yardů, ozval se vzadu tak pronikavý řev, že Johnovi naskočila husí kůže. Obrátil se rychle s kyjem v ruce k obraně. Domníval se, že se na něj žene útokem nějaký neznámý dravec albemarleského ostrova. A dal se do smíchu.

„Jen pojď s námi, vezmeme tě rádi s sebou!" vítal přívětivě ohromného želvího samce. Zvíře se plazilo s řevem za družkami, které mu John odváděl, a vyvíjelo k velkému úžasu námořníka pozoruhodnou rychlost skoro desíti yardů za minutu. Byl to neobyčejně statný kus s krunýřem téměř dva yardy dlouhým, a když se k němu John postavil, dosahoval mu samec až k pasu. Johna napadlo, že by mu mohl na hřbet přivázat otep dříví, kterou nesl na zádech a taky to hned udělal. Samec chvilku vzdoroval a ležel nehybně na zemi, ale když viděl, že mu jeho želví přítelkyně pomalu unikají, rozmyslil si to a pustil se za nimi. Vysoká otep na jeho hřbetu se směšně kolébala sem a tam a John se tím bavil po celou cestu, která byla jinak nadmíru nudná.

„Rajské údolí" leželo jižně od zátoky, letem ptáka jen necelou míli daleko, ale přímou cestou se tam nedalo jít, protože mezi oběma místy byly vysoké a neschůdné skály. Nevedla tam žádná jiná cesta než ta, kudy šel John hned poprvé, a ta tvořila téměř dvě míle dlouhou odvěsnu a přeponu pravoúhlého trojúhelníka. Johnovo želví stádečko potřebovalo k překonání této vzdálenosti plných patnáct hodin, jak námořník odhadl podle slunce a hvězd. Cesta ubíhala celkem klidně, až na menší boj, který musel John svést se svými chráněnci na křižovatce cest v sedle a na plošině, kde odbočovala stezka k sopečnému jezírku. Zbytek cesty, po srázné rokli v zátoce, už proběhl za noci, ale měsíc byl v úplňku a jeho světlo, které je v tropech neobyčejně silné, ozařovalo jasně kraj na velkou dálku. Dorazili k zátoce v pořádku. John hned zavřel první kusy svého želvího stáda do ohrady a šel si lehnout.

Poučen touto první zkušeností konal pak své další cesty pro želvy, hned jak se rozbřesklo, aby s nimi došel do zátoky ještě za dne. Podařilo se mu objevit celé ohromné hnízdiště želv na druhé straně mamejového lesíka. Obrovská zvířata tu přespávala ve stínu opuncií v mělkých dolících, které se velmi podobaly zaječím doupatům, ale na rozdíl od zajíce, spícího hlavou ven, obracely želvy při spaní hlavu dovnitř, proti kmeni velikých kaktusů. John našel i jejich vejce, obratně

skrytá pod vrstvou písku. Želva v něm ponechává jen nálevkovitý otvor, aby slunce mohlo vejce po několik hodin denně zahřívat. Vejce byla velká asi jako husí, měla tvar dokonalé koule, a jejich bílá skořápka byla tak silná, že se nerozbila, ani když je John upustil na skálu. Zásobil se jimi vydatně, protože byla mnohem chutnější než vejce kormoránů, a neměl o ně po celou dobu, co docházel do „Rajského údolí", žádnou nouzi. V některých hnízdech byla sice jen tři vejce, ale zato v jiných ležela v několika vrstvách na sobě. A nebylo žádnou vzácností i hnízdo, z něhož John vyhrabal až sedmnáct vajec.

Každé cesty se želvami použil John k tomu, aby naložil trpělivým a silným zvířatům otýpky dřeva. Chtěl si udělat důkladnou zásobu paliva pro případ, že by musil strávit na Albemarle ještě jedno deštivé období.

Cestou se většinou vezl na želvím hřbetu. Častým stykem s obrovskými zvířaty zjistil, že jsou úplně hluchá, ačkoliv jinak mají velmi dobrý zrak a čich. Většinou byl s nimi spokojen, a jen někdy padl na vzpurná zvířata, která se nedala přinutit, aby šla určitou cestou. Také k jedné věci je nemohl John přemluvit, totiž aby vlekla nějaké břemeno za sebou. Téměř každé zvíře neslo náklad na hřbetě a dalo si tam dokonce naložit pořádně těžkou otep dříví, ale jakmile je k něčemu připoutal, sedlo si na zem a tvrdošíjně leželo přes všechno píchání a šťouchání pod krunýř.

To bylo pro albemarleského robinzona velké zklamání. Chtěl totiž pomocí želv dopravit k zátoce větší vyvrácené kmeny mamejí, z nichž by mohl vyrobit vor. Byl už na ostrově déle než půl roku a za celou tu dobu se neobjevil v zátoce ani jeden velrybářský člun. Hlavní lovecká sezona velrybářů sice už skončila před dešti a příští měla začít až asi za měsíc, ale John začal pozbývat naděje, že se tu někdy objeví nějaká loď. Vzpomněl si, jak nenápadně vypadal břeh od moře, nikdo by v jeho skálách nehledal zátoku, jestliže o ní přímo nevěděl. A při těchto vzpomínkách se mu náhle v paměti vynořila rozmluva kapitána s kormidelníkem.

„Vida, jak to říkal starý Maat? Že Banksova zátoka je jen třicet mil odtud na sever," uvažoval John nahlas. „A tam že bývají velrybáři?"

Zmocnilo se ho podivné vzrušení. Třicet mil! To by pohodlně uvesloval od rána do večera, tím spíše, že proud tu většinou směřuje od jihu k severu. Jen vor by musel mít! Ale z čeho jej pořídit? Kamení neplulo a ty protivné želvy byly líné dovléci i ten sebemenší stromek k zátoce. Sám jej tam dopravit nemohl, to bylo nad jeho síly, a z větví se vor nedal sestavit, na to byly příliš krátké.

Byl právě na cestě s šesti želvami do zátoky. Zlostně uhodil kyjem do hřbetu tu, která se plazila vedle něho. Želva sice ránu skrz tlustý štít vůbec neucítila, ale John se přesto za svůj ukvapený projev zastyděl.

„Nic si z toho nedělej, já to tak nemyslím," konejšil tupé zvíře a hladil je po hřbetě. Na jeho černém krunýři nahmatal četné jizvy, o nichž usoudil, že vznikly pádem želvy se skály. Zadíval se pozorněji na zjizvený pancíř a zdálo se mu, že na něm vidí světlejší místa, připomínající písmena.

„Podívejme se!" zvolal v úžasu. „Ty máš na hřbetě celé psaníčko!"

Začal luštit podivné klikyháky a podařilo se mu přečíst několik písmen a číslice.

BATCH.. DEL.. 1684.

Z písmen nebyl moudrý, ale o číslicích usoudil, že to je letopočet vyškrábaný do želvího štítu některým podnikavým návštěvníkem ostrova Albemarle. Nevěděl, že je to památka na lupiče z lodi „Batchelors' Delight" — „Mládencovy radostí", kteří zde byli kdysi dávno.

„Ty jsi ale pořádná babička!" oslovil želvu uctivě. „Kolikpak ti to vlastně je? Počkej, tisíc šest set osmdesát čtyři — a teď píšeme osmnáct set jedenáct! To je —" počítal z hlavy pomalu, nikdy nebyl zvláště hbitým počtářem — „na mou věru, to je nejmíň sto sedmadvacet let. Jdi mi k šípku, to bych nikdy nevěřil!"

Dumal nad tím ještě dlouho potom a dospěl k názoru, že na ostrově žijí jen stará zvířata. Mláďata se nepochybně stávala kořistí ptáků a leguánů, jakmile se vylíhla z vajec. Sám byl jednou svědkem, jak se roztomilé malé želvičky, sotva dva palce dlouhé, staly kořistí káněte hned potom, co vylezly z rozpuklých vajec.

John Hawkins trávil na albemarleském ostrově už jedenáctý měsíc, ale za celou tu dobu se neukázala v zátoce jediná loď. S nebezpečím života umístil na srázné skále u vjezdu do zátoky stožár s vlajkou ze lvouní kůže na znamení toho, že někdo je na břehu. A tak se utvrdil v přesvědčení, že nemůže počítat s pomocí zvenčí, že se musí spoléhat jen a jen na své síly.

Na ostrově mu celkem tak mnoho nechybělo — až na chléb a vařenou stravu, kterou si nemohl připravit, poněvadž neměl vůbec žádné nádobí — ale tížila ho hrozná samota a pudila ho pryč z tohoto opuštěného a pochmurného pobřeží. Společnost tučňáka Martina a pelikána Jacka mu nedovedla nahradit společnost lidí, to cítil John čím dále tím víc.

„Tak jsem se rozhodl, přátelé, že odtud vypálíme," oznamoval jednoho dne po obědě Martinovi a Jackovi. Tučňák spokojeně zaskřehotal, ale pelikán, který zatím už vyrostl v statného ptáka, byl zticha a podezřele hýbal zobákem. John mu ho násilím otevřel a zahlédl ještě stříbrný ocas ryby, kterou měl Jack předtím schovanou ve vaku pod zobanem, a nyní ji chvatně polykal, aby mu ji jeho pán nevzal.

„Jsi ty mi ale nenasytný nenažranec!" zlobil se John. „V Číně žijí slušní pelikánové, kteří loví pro své pány a poctivě jim přinesou vždycky vak ryb. Ale ty jsi hltavý sobec a bylo by ti jedno, i kdybych umřel hladem!"

K smrti hlady měl ovšem John daleko, ostrov jej zásoboval bohatě potravou v podobě želv, ptáků, ryb, vajec a broskví, které zatím již uzrály podruhé. Zdálo se, že Jack má námitky; rozzlobeně štěbetal a potom klofl nic netušícího Martina tak důkladně pod křídlo, až tučňák vykřikl bolestí. John popadl vzpurného pelikána za křídlo a odhodil ho stranou.

„Abych nevzal na tebe prut!" vyhrožoval. „Co máš proti Martinovi? Ten nemůže pro mne lovit, nemá vak jako ty! Kam by kořist uložil?"

Vzal tučňáka na klín a soucitně mu hladil místo, kam ho Jack klofl. Pelikán chvilku mrzutě přihlížel, potom něco pohrdavého zakvákal a obrátil se k nim zády. Sel uraženě do vody, kde se uvelebil s roztaženými křídly. Chvilku hudroval, ale nevydržel to dlouho. Pomalu se zase vyhrabal z vody na břeh a vracel se k Johnovi. Už zdaleka otvíral zobák. A když přišel blíž, uviděl John v jeho žlutavém vaku tučnou španělskou makrelu, kterou mu Jack přinášel na usmířenou.

„Tak to dělá slušný pelikán!" chválil ptáka, vyjímaje rybu z jeho zobáku. „Teď si hezky sedni vedle Martina na mé druhé koleno a poslouchej, co vám budu povídat."

Vyprávěl jim potom o svém úmyslu přestěhovat se do Banksovy zátoky, kde se občas zastavují velrybáři, a ptáci spokojeně štěbetali, jako by mu chtěli dát najevo, že s ním souhlasí.

„Po zemi nepůjdeme, to nejde," prohlásil John. „Leda tady Jack by dovedl ty skály přeletět, ale my dva, Martine, jsme na to krátcí. Uděláme si vor a poplujeme hezky po vodě."

Tučňák zaskřehotal, jako by se divil, a John se dal do smíchu.

Krásný vor, uvidíš!" sliboval. „Ó mistr John Hawkins je chytrák, počkej, sám to uznáš!"

Jeho nápad byl skutečně dobrý, ačkoliv ho stál pořádné lámání hlavy, ale podařil se mu teprve po četných nezdarech. Silné a dlouhé dříví na vor John neměl, a kamení neplavalo, to věděl dobře. Ale byly zde lvouni kůže, které se daly sešít a nafouknout do tvaru velikých měchů. Z nich by mohl pořídit vor!

John se nejdříve vydal na lov lvounů a zabil deset statných zvířat, téměř tři yardy dlouhých, jejichž kůže velmi opatrně stáhl a pečlivě vydělal popelem. Potom zkusil udělat malý měch na nafukování kůží. Svršek a spodek měchu vyřezal ze silné kůry a oba kusy spojil po stranách volně měkkou koží zbavenou chlupů, která se dala stahovat a roztahovat jako harmonika. Kůži nejdříve připevnil ke dřevu řemínkem, protaženým četnými dírkami, které napíchal na okraji kůry kolem dokola, a přilepil ji ještě na dřevo klovatinou z mamejového stromu, aby měch byl vzduchotěsný. To se mu podařilo, ale nyní nevěděl, z čeho by měl udělat vyústění měchu. Měla to být trubice, aspoň několik palců dlouhá. Mohl ji snadno vyrobit z kousku kulaté větve, ovšem kdyby měl nebozez. Ale jediným Johnovým nástrojem byl nůž, nyní už téměř zpolovičky opotřebovaný stálým broušením. A špičaté kamínky se k vrtání delšího otvoru vůbec nehodily. Z této tísně vytrhl Johna silný rákos, který náhodou objevil při jedné potulce po březích jezírka v „Rajském údolí". Rákos měl pevné stěny a otvor tři čtvrtiny palce v průměru, takže se pro Johnův účel výborně hodil. Ale jak jej připevnit ke kožené části měchu? John nad tím dumal, až ho hlava rozbolela — v kůži nebylo dost místa, aby se v ní trubice udržela. Zkusil ji tedy připevnit k horní dřevěné stěně měchu, ale i zde držela špatně, poněvadž ji mohl jen přilepit, a k tomu měl málo místa, protože kůra byla poměrně slabá.

John si tedy zhotovil druhý měch. A když pro něj krájel kůži, udělal ji dost velkou, aby v ní mohl vyříznout otvor. Na jeho okrajích pak přehrnul přebytečnou kůži v podobě proužků ven a tu pevně přilepil na rákos. Po jistých nesnázích se mu to podařilo.

Nyní mohl provést s měchem první pokus. Chtěl nafouknout malý vak na vodu, který si ušil na cestu. Utěsnil jej důkladně klovatinou podle všech otvorů, kudy protahoval řemínek nahrazující nit, utěsnil jej i podle sešitých okrajů. Smáčkl měch — vak se skutečně trochu nadmul! Ale když měch opět roztáhl, aby jej naplnil vzduchem, vak zase splaskl, a to se opakovalo pořád.

„To jsem janek!" kroutil nad tím v úžasu hlavou. „Tak mi poraďte, hoši, co s tím mám dělat!" promlouval k oběma ptákům, kteří přihlíželi s účastí jeho pokusům.

Trvalo to hodně dlouho, než přišel na to, že jeho měch musí mít otvor a klapku k nabrání vzduchu zvenčí,

když se roztahuje, a jinou klapku, která zároveň uzavře náustek, aby si měch nečerpal zpátky vzduch z nafukovaného prostoru. To ovšem znamenalo udělat celý měch znovu.

John se pustil trpělivě do práce potřetí. Klapky zhotovil z kůže a přilepil je okrajem na jejich místo, ' a konečně zhotovil měch, který se dal opravdu upotřebit. Nevypadal sice hezky, ale pracoval dobře a víc John nežádal.

Mnoho potíží mu způsobilo i pořádné utěsnění tří velkých lvouních kůží, sešitých do vaku, které byly určeny k zhotovení voru. Nakonec se podařilo i to. Pořádně je nafoukl a sešněroval dohromady pevnými řemeny. Dostal tak tři veliké kožené měchy naplněné vzduchem, dva a půl yardu dlouhé. Připoutal jek sobě po délce a toto křehké plavidlo zpevnil tím, že k němu vzadu přivázal napříč prázdný a dobře uzavřený soudek, o nějž se při pádlování bude moci opírat zády. Jeho vor se nemohl potopit ani ve vlnobití, pokud by z kožených měchů nevyprchal vzduch, a John se několika pokusy přesvědčil, že měchy vydrží plně nafouknuté celých čtyřiadvacet hodin. Tolik ani nepotřeboval. Počítal s tím, že i při pomalé cestě dorazí do Banksovy zátoky nejpozději za patnáct hodin...

Podle Johnova kamínkového kalendáře bylo už 20. června 1812. Strávil tedy na ostrově Albemarle bez jednoho dne plný rok, když opouštěl ve společnosti Martina a Jacka zátoku. Vezl si zásobu sušeného želvího masa a vajec natvrdo, broskve na několik dnů a v malém měchu tři galony vody. O své společníky se cestou nepotřeboval starat, ti si naloví ryby podle míry svého hladu. Zásoby John pečlivě přivázal k soudku, který vyčníval nejvíc nad vodu, a přidal k nim ještě náhradní pádlo, kdyby se mu jeho zlomilo.

Za ranního úsvitu vypluli.

Vor se sice řídil trochu obtížně, byl právě tak dlouhý jako široký, ale jinak se držel na vodě dobře a John s ním byl spokojen.

„Tak sbohem, ostrove! Doufám, že se sem na tohle místo už nikdy nevrátím!" zvolal vesele, když odrazil od břehu. Naposled se ohlédl ke kamenné chatě, kterou opouštěl s lehkým srdcem. Martin i Jack hlučně skřehotali, jako by se k jeho loučení připojovali.

John statně pádloval a zanedlouho projížděl pod útesy, na nichž se slunili lvouni, pohlížející naprosto netečně na podivnou věc, která pomalu klouzala kolem nich. Brzy potom se před vorem otevřel výjezd ze zátoky a o několik minut později vpluli mezi ostrovy Albemarle a Narborough. Nízké a dlouhé vlny zde rozkolébaly vor, John měl s pádlováním víc práce. Slunce do nich nyní pražilo naplno a John vzpomínal na stinnou zátoku, kde teď bylo mnohem příjemněji. Mohl sice zabočit do stínu pobřežních skal, ale tím by si značně prodloužil cestu, protože pobřeží tvořilo četné záhyby. Držel se proto raději uprostřed úžiny, široké na těchto místech necelých deset mil, přestože tu bylo takové horko.

Prohlížel si právě divoce rozervané skály ostrova Narborough a přemítal o tom, jestli by se byl na jeho nehostinných březích uživil, kdyby ho tam býval kapitán Pitt vysadil, když Jack a Martin začali pronikavě křičet. Jejich hlasy zněly tak polekaně, že se John chvatně rozhlédl po hladině. Spatřil těsně za sebou trojhrannou žraloci ploutev a v příštím okamžiku se vynořila z vody šeredná rozevřená tlama a chňapla po voru. Minula ho a John po ní hodil pádlem. Vor zakolísal, začal se otáčet na místě. Útočník se v příštím okamžiku octl za soudkem a celé plavidlo se otřáslo prudkým nárazem žraločí hlavy, která udeřila do dřeva.

„Jen počkej, mám na tebe něco lepšího!" zvolal John pomstychtivě a rychle hledal mezi nákladem. Podařilo se mu vytáhnout kyj, na jehož konci byl přivázán těžký kámen s ostrými hranami. Žralok se teď objevil na druhé straně voru a opakoval svůj útok tentokráte z takové blízkosti, že by ostrými zuby jistě prokousl krajní měch. V posledním okamžiku mu John zasadil do měkkého čenichu tak mocnou ránu, že se vor divoce roztancoval na vlnách. Voda se začala přelévat přes kůže a ptáci polekaně křičeli, tisknouce se k svému pánovi, který měl plné ruce práce, aby zas obnovil rovnováhu kymácejícího se plavidla.

„No, no, jen tak nekřičte, nic se neděje," chlácholil je, rozhlížeje se po mořském lupiči. Spatřil ho ve slušné vzdálenosti po levém boku a tenká krvavá stuha, rozplývající se ve vodě, dokazovala, že zvíře je zraněno.

Pak už měli od něho pokoj, ačkoliv je žralok sledoval ještě po celé dvě míle.

O několik hodin později se objevilo nové nebezpečí.

John právě skončil oběd, o nějž se dělil s Martinem a s Jackem, a měl ještě čas uklidit zásoby a chopit se kyje, když se bezprostředně po pravé straně voru vynořil druhý netvor. Námořník chladnokrevně vyčkal, až se podlouhlá hlava vymrštila z vody, a udeřil, právě když se ohromné čelisti rozevřely ke kousnutí. Žralok se na okamžik zarazil, ale když se John rozmáchl k nové ráně, projel mu těsně kolem hrudi tenký a dlouhý předmět, minuv jej jen o šířku dvou prstů.

„Proboha, mečoun!" vykřikl John polekaně a zbledl jako plátno. Nyní byl mezi dvěma nepřáteli, po pravé ruce se hotovil žralok k novému útoku a vlevo se pokoušel druhý dravec provrtat svým kostěným kopím kožené plavidlo, které pokládal za nějaké podivné vodní zvíře.

John se nahnul dopředu. Přitisknut celým tělem k voru, zabral pádlem rychle po sobě na obou stranách, co mu síly stačily. Vor se otřásl a takřka poskočil kupředu. Kostěný meč zaskřípal na soudku, smekl se po jeho povrchu a v příštím okamžiku se zaryl do hrdla druhého netvora, který při neočekávaném pohybu voru dopadl hlavou na soudek a svezl se po něm. John tušil, že se za ním něco děje, ale neměl čas se tam podívat. Pádloval o život, až se voda proudem přelévala přes vor, stříkajíc mu až na hlavu, a teprve za chvíli se ohlédl dozadu. Oba dravci oceánu tam spolu zuřivě zápasili a pěnili vodu vzteklými údery mohutných ocasních ploutví.

„Dobrá," usmál se potěšené John, stíraje si pot s čela. „Rád bych sice viděl, hoši, jak to mezi vámi dopadne, ale přílišná zvědavost se někdy nevyplácí. A proto radši pojedeme dál."

Ačkoliv byl už značně unaven, nedopřál si odpočinku, dokud zápasící dvojice nezapadla za jeho nízký obzor. Potom odložil pádlo, přenechávaje vor proudu, jehož směr byl v těchto místech jejich cestě příznivý, a opíraje se líně zády o soudek, užíval zaslouženého odpočinku. Martin a Jack lovili kolem voru, držíce se v malé vzdálenosti od něho, a John poslouchal, jak se přitom spolu dorozumívají. Tak uběhlo asi půl hodiny, když vtom začal Martin polekaně pokřikovat a rychle vesloval zpátky k voru, následován Jackem.

„Copak to zas máte?" ptal se mrzutě námořník, když mu oba ptáci vylezli na klín. Díval se bystře na obě strany, ale nespatřil nic. Nikde nebylo vidět žraločí ploutev ani žádnou větší rybu. Teprve o chvíli později zpozoroval stádo mořských leguánů, plovoucích napříč přes úžinu od ostrova Narborough k Albemarle. Těla těchto zvířat, zbarvená šedočerně jako láva, ve které si hledají na pobřeží doupata, se tak málo lišila od hladiny, že je John rozeznal, teprve když krajní řady stáda míjely vor ve vzdálenosti několika yardů.

„Těch se přece nemusíte bát," chlácholil své společníky, „ti jsou mnohem hodnější než jejich pozemní bratranci!"

Skutečně taky měl k svému tvrzení pádné důvody. Kdykoliv se v zátoce setkal s vodním leguánem, vždycky se přesvědčil, že je to velmi mírné a krotké zvíře, které se spokojuje se zakrnělými vodními chaluhami. Nikdy na Johna neútočilo. Bylo stejně velké jako pestrý pozemní leguán, taky mělo na hlavě pět rohů a na hřbetě nízký hřeben, ale kromě barvy se lišilo od svého příbuzného i stavbou těla. Jeho trup byl štíhlejší a ocas delší.

Leguáni pluli bystře kolem voru a vůbec si ho nevšímali. Veslovali téměř neznatelnými pohyby ocasu. John zamyšleně pozoroval, jak mizejí u břehu albemarleského ostrova. Vzpomněl si, že tento leguán nerad plave proti příboji, ačkoliv žije ve vodě, a v duchu se tázal, co přimělo tolik zvířat, jejichž počet odhadoval na několik set, že opustila břehy narboroughského ostrova.

Otočil se na druhou stranu, k ostrovu Narborough, a polekaně vykřikl. Z jícnu vysoké sopky, tyčící se nad temnými pobřežními skálami, se valil mohutný chochol hustého černého dýmu. Stoupal vysoko k nebi a rozšiřoval se v klidném vzduchu na všechny strany. Celé západní nebe se v několika příštích vteřinách zatmělo obrovským vějířem kouře, jehož stín zalehl úžinu a začal postupovat na východ po svazích Albemarle.

„Milosrdný bože!" vydechl John.

Stočil prudce vor na východ a pádloval ze všech sil. Zoufale pozoroval, jak rychle temní nebe na východě, a odhadoval, jak daleko má k albemarleským břehům, u nichž teď chtěl najít útočiště stejně jako leguáni. Pět mil nejméně! Jak dlouho bude muset veslovat? Hodinu, snad i víc! Počká výbuch sopky ještě hodinu?

Bylo nesnesitelné dusno, ačkoliv slunce už nezářilo, jsouc zakryto hustou clonou kouře. Johnovi se lepil jazyk na patro. A přece nezastavil, aby se občerstvil douškem vody. Oba ptáci se krčili k jeho kolenům a úzkostlivé štěbetali.

Temné zadunění jej přimělo, že se na okamžik obrátil. To, co spatřil, ho tak upoutalo svou hrůznou krásou, že zapomněl veslovat.

Z jícnu sopky se stále valil černý dým, ale občas jím prošlehávaly zlatě rudé pruhy tekutého ohně, v nichž stoupaly s mocným syčením k nebi, jako obrovský ohňostroj, rozžhavené a červeně zářící balvany. Mizely někde vysoko nahoře v mohutném černém mraku a John se bezděky přikrčil, jako by mu každým okamžikem měla sletět některá žhavá střela na hlavu. U okraje kráteru se pojednou objevila červená stuha, která se rychle šířila a měnila barvu do žlutá, na okamžik utkvěla nehybně na temeni sopky jako podivný lem a začala sestupovat v klikatém, pomalu rostoucím pruhu po svahu hory. Byla to žhavá láva — tající kámen. Pohled na tento mohutný ohnivý proud, který vyvřel ze zemských hlubin, aby se vrhl do moře, Johna vzpamatoval.

Chopil se opět pádla. Vesloval, jak nejrychleji mohl, ačkoliv vzduch byl již tak těžký, že se nedal téměř ani dýchat. Moře se nyní začalo dmout krátkými a vysokými vlnami, které se křižovaly ve všech směrech. Zalévalo Johna vodou, jejíž teplota pozoruhodně vzrostla. Šero zhoustlo v úplnou tmu, ačkoliv bylo teprve dopoledne, a John rozeznal před sebou jen bílou pěnu nejbližší vlny. Vesloval už jen podle sluchu, a snažil se, aby dunící sopka byla stále za jeho zády. Ostrý, trhavý zvuk výbuchu mu zalehl do uší. Otočil se jen na zlomek vteřiny. Ohnivý proud se zatím už do-

plazil k okraji svahu a vrhal se jako žhavý vodopád do moře, které syčelo, pěnilo a dmulo se ohromnou vlnou. Něco zašumělo Johnovi nad hlavou a vzápětí se snesla na vor sprška žhavého popela.

Pelikán zděšeně zakvákal a potom zaslechl John mezi četnými zvuky rozpoutaných živlů třepetání křídel, které v okamžiku zase zmlklo.

„Jen si leť a hleď se zachránit," zvolal bez hořkosti za prchajícím Jackem.

Ubohý tučňák, který nedovedl létat a nemohl hledat ani záchranu v plování na hladině vroucího moře, pokrytého hustou vrstvou žhoucí pemzy, strkal zoufale hlavu pod Johnovu kazajku. Žhavý popel popálil Johna na obličeji i na rukou. Stále ještě pršelo kolem nich drobné kamení, rozpálené do rudého žáru.

John si pojednou všiml, že se vor hluboce noří. Tápal rukou kolem sebe a nahmatal na kůži celá velká místa úplně lysá, jak z nich v horké vodě slezla srst. To však nemohlo být příčinou, že se vzdušné komory tak hluboce potápěly.

„Kůže je proražena a nabírá vodu!" šlehlo Johnovi hlavou. A v příštím okamžiku už tápal rukou pod kazajkou po svém noži. Odstrčil jemně Martinovu hlavu, nahmatal nůž a rozevřel ho, potom ukryl tučňáka pod kazajkou. Zachytil se jednou rukou soudku a druhou chvatně přeřezával řemeny, spojující těžké kožené vaky se soudkem. Prázdné vaky, z nichž unikl vzduch, nebyly teď k ničemu, zbytečně táhly soudek i s Johnem pod hladinu. Zbavil se jich, ale ani to ještě nepomohlo, za zcela krátkou dobu zmizel úplně pod vodou i soudek.

„Pryč s jídlem a vodou, život je přednější!" šeptal John a třesoucí se rukou, spálenou na kost, odřízl vak s vodou a potravinami.

Pokusil se sednout si na soudek obkročmo jako na koně. Podařilo se mu to, ačkoliv soudek neviděl a mohl po něm jen tápat rukama, které mu rozežírala horká mořská voda, působíc mu nesnesitelnou bolest. Sevřel pevně nohama tento kus dřeva, svou jedinou záchranu. Unikalo pod ním, potápělo se úplně pod hladinu a John čněl z moře jen horní polovinou těla. Voda jím pohazovala nahoru na hřebeny vln a hned zase dolů mezi dva vodní vrchy, které jej zalévaly horkou vodou, páchnoucí po síře.

A potom se ozval rachot, jako by se celý svět bořil. Na celou úžinu se sneslo krupobití žhoucích balvanů ...

Patrick O'Gowan, námořník fregaty válečného loďstva USA „Essex", velitel kapitán Porter, měl stráž na pravém boku lodi a velmi se nudil. Kotvili v Banksově zátoce, protože kapitán Porter byl toho názoru, že by bylo nemoudré plout k jihu úzkou úžinou mezi ostrovem Narborough a Albemarle, dokud narboroughská sopka zuří. Bylo to dva dny po výbuchu a sopka ještě dýmala. Ale zdaleka už ne s takovou silou, jako když chrlila oheň. Patricka omrzel pohled na černý kouř, kreslící na modrém nebi korunu ohromné pinie, a začal se rozhlížet po moři, jak to bylo konec konců jeho povinností. Asi čtvrt míle před lodní přídí, tři kompasové čárky vpravo, zahlédl žlutý bod, který se pomalu pohyboval. Se zájmem se na něj zadíval.

„Vida, tuleň," zabručel spokojeně. Říkal „tuleň" všem ploutvonožcům, ať to byl skutečně tuleň nebo lachtan, lvoun, rypouš sloní či mrož. „To musím říci poručíkovi, chtěl si na tuleně vystřelit!"

Poručík Downes velel kapitánské hlídce a nudil se ještě víc než Patrick. Přijal hlášení o tuleni s velkým zájmem a poslal si hned plavčíka do své kabiny pro pušku. Patrick úslužně přinesl z věšáku u kormidla i dalekohled a poručík se zahleděl na pohyblivý žlutý bod.

„Proboha, ale to není tuleň, to je člověk! A plave! Ale na čem to jen sedí? Vypadá to, jako když leze přímo po hladině."

Patrick, který byl pověrčivý jako všichni Irčané, se zděšeně pokřižoval, ale neměl čas projevit své mínění. Ostrý hlas poručíkovy píšťalky svolával na palubu všechno mužstvo kapitánské hlídky. O deset minut později odrazil od fregaty malý člun s poručíkem a s šesti veslaři. A za půl hodiny už obstoupilo všechno mužstvo fregaty „Essex" podivného tvora, který za podpory námořníků s námahou vylezl po schůdcích na palubu. Měl oblek ze zvířecí kůže, jeho tvář mizela pod hustým vlasem a vousem, nohy i ruce měl mořskou vodou rozežrané do krve. Z kazajky, rozhalené na prsou, čněl zobák tučňáka, který se rozhlížel po zástupu lidí a kroutil hlavou tak směšně, že se lodníci neubránili smíchu.

Robinzonáda Johna Hawkinse byla u konce.

Poručík Downes zavedl svého hosta do důstojnické jídelny, kde se kolem něho seskupil celý štáb fregaty.

„Mám spíše žízeň než hlad, sire, ačkoliv jsem nejedl dva dny," odvětil muž, když se ho kapitán Porter vlídně ptal, co by si přál nejdříve.

„Bože, hlad?" zvolal v údivu poručík Downes, muž ještě velmi mladý.

„Jak jste mohl hladovět, když přece máte s sebou živého tučňáka? Mohl jste ho sníst!"

Podivný trosečník se uraženě vzpřímil.

„Pane, zachránil jste mi sice život, ale na mou víru — jako že se jmenuji John Hawkins — spíše bych snědl vás než svého přítele Martina!"

A řekl to tak přesvědčivě, že se nikdo ani neusmál.

VZPOURA NA OSTROVĚ

Camilo Casanova měl se svým slavným jmenovcem společné jen jméno a jistou zálibu ve rvačkách, která mu vynesla během jeho nedlouhé vojenské služby již hezkou řádku trestů. Jeho představení se shodovali v tom, že je to jeden z nejhorších vojáků malé námezdní armády svobodné republiky ecuadorské a dávali ho za odstrašující příklad všem nováčkům. Jinak to byl hezký a urostlý chlapík jiskrných očí a pravidelných tahů. Jen modročerné vlasy a bronzový nádech pleti dokazovaly, že v žilách špatného vojáka Casanovy koluje smíšená krev španělských dobyvatelů a domorodých Inků.

„To je moje poslední výstraha, pěšáku Casanovo," upozorňoval ho kapitán Juan Cabrera, velitel přístavní tvrze v Guayaquilu, zakončiv tím dlouhý proslov o povinnostech vojáka na stráži. Voják Casanova si právě odpykal šest měsíců samovazby zostřené jednou týdně temnicí za to, že podněcoval své kamarády, aby dali v parnu přednost vinárně před cvičištěm. V ecuadorské armádě se to s disciplínou nebralo nikdy příliš vážně, a proto také většina setniny — až na důstojníky, jimž se vojáci prostě rozutekli — ochotně vyhověla návrhu vojína Casanovy. Cestou vzali s sebou stráž od prachárny, která prahla v nicotném stínu rovníkového slunce a přijala výzvu Casanovovu „jen s odporem a byvši k tomu donucena přesilou", jak ctnostně prohlásila před vojenským soudem.

„Nesmysl!" skočil tehdy muži od prachárny Camilo Casanova do řeči. „Pil jsi víc než my všichni dohromady!"

Toto nedůstojné přerušení líčení mu vyneslo o měsíc víc. Jeho celý trest byl vůbec proto tak přísně — přísně na ecuadorské poměry — vyměřen, poněvadž byl právě padesátým v jeho rejstříku, jak se s pohoršením vyjádřil nadporučík-auditor.

„Nuže, jak jsem již řekl, příště už půjdete na plantáže Progreso," opakoval kapitán, dávaje posuňkem najevo, že raport je u konce.

Vojín Casanova pozdravil přesně podle předpisu a odcházel s hlavou hrdě vztyčenou a s duší nezlomenou. Jeho hrdinství kořenilo v jeho nevědomosti. A když mu večer v krčmě, kde oslavovali jeho návrat na svobodu, sdělil jakýsi starý veterán, jehož rukáv byl poset prýmky za mimořádná léta služby, že zná jen jedno horší místo, než jsou plantáže Progreso, a tím že je peklo, dal se bezstarostně do smíchu. K jeho omluvě nutno podotknout, že mu bylo teprve třiadvacet let a že jeho představivost nebyla příliš velká, ačkoliv měl španělské předky.

O půl roku později byl Camilo Casanova jedním z nucených hostů v podpalubí vládní lodi. Jméno prvního presidenta Ecuadoru, Juana José de Flores, nesla poněkud nevhodně, protože to byla loď trestanecká. Pod její palubou, rozeschlou žárem rovníkového slunce, se zaživa peklo padesát vzpurných vojáků a peonů. Ecuadorská vláda je posílala seňorovi Manuelu Cobosovi bezplatně, jako příspěvek k jeho pracovním silám na plantážích Progreso.

Seňor Cobos vítal každý lidský přírůstek svého malého království, protože na ostrově Chathamově, kde před jedenatřiceti roky založil své plantáže nadějného jména — Progreso je španělsky pokrok —, se umíralo velmi rychle, ačkoliv podnebí tam bylo celkem zdravé.

„Jen tak moc do mne nestrkej, já nejsem žádný do-, životní!" osopil se Camilo na starého námořního vojáka, který mu při rozdílení polévky z bobů — jediného jídla, jímž velitel lodi ze zdravotních důvodů krmil své svěřence v podpalubí — pustil nešetrně kolbu pušky na holou nohu.

„Na Progresu jiní vězňové nejsou, srdíčko," usmál se vlídně starý desátník, spustiv mu přátelsky kolbu tentokráte na záda.

„Nedělej hloupé vtipy," odsekl Camilo Casanova, který jako špatný voják, jímž byl, neměl žádnou úctu k šaržím.

V jeho očích to byl vším právem hloupý vtip. Auditor mu přece řekl, že se odsuzuje na rok k nuceným pracím na ostrově Chathamově. I to bylo, podle Camilova soukromého názoru, značně přemrštěné. Neudělal přece nic jiného, než že vypřáhl koně z čekajícího kočáru inspekčního generála, a sice pod záminkou, že Excelence poručila dát koně okovat, a odjel na něm k dostaveníčku, které si dal s několika kamarády v hostinci El Torrero. Kůň nebyl sice zvyklý na jezdce a sedlo samozřejmě neměl, ale v Ecuadoru dovede jezdit na nezkroceném a neosedlaném koni každý větší kluk. Je pravda, že Camilo Casanova by byl došel do krčmy i po svých, ale posedl jej démon ješitnosti, který mu našeptal, aby si vypůjčil generálova koně a přijel na něm ve vší slávě mezi kamarády.

„Juan José de Flores" opustil Guayaquil v jedinečný den — na Nový rok, když si právě podávala dvě století ruku. To znamená, že vyplul i. ledna 1901. Ačkoliv to byl starý neduživý invalida z doby, kdy parní kotle se nevytápěly víc jak na tři atmosféry, dopravil ho nicméně jeho líný šroub za pět dní k cíli. Ale kapitán se na sklonku pátého dne úmyslně toulal, aby nemusel vjíždět za tmy do zátoky. Proslula mnohem více pod svým druhým jménem — Zátoka vraků — než jako Štěpánova zátoka, jak ji někdy před sto lety pokřtil podle kalendáře anglický kapitán Colnet. Tentýž muž, chtěje si šplhnout u představeného, nazval ostrov, který byl cílem špatného vojáka Casanovy, podle hraběte z Chathamu — tehdy prvního lorda britské admirality.

Mysl Camila Casanovy nebyla nijak zatížena těmito historickými vzpomínkami, když si brzy ráno na Tři krále prohlížel z horní paluby holé a divoce rozeklané skály ostrova. Vyvedli je z jejich páchnoucího a dusného vězení ven, poněvadž se dýchavičný parník chystal přistat. Propletl se těžkopádně mezi úskalím zrádně ukrytým pod tichou hladinou a vrakem ztroskotané lodi, z níž čněl nad vodu jen vršek předního stěžně s vyhlídkovým košem, chvilku se nerozhodně kymácel, zatáčeje ke břehu, a konečně s hlasitým skřípáním nalehl bokem na primitivní dřevěnou hráz, zakotvenou těžkými řetězy na pobřežních balvanech.

Až do té chvíle se o vězně nikdo nestaral. Loď měla spolehlivé strážce v podobě celé smečky žraloků, kteří jí věnovali pozornost i doprovod, sotvaže se přiblížila k zátoce. Camilo Casanova si toho povšiml velmi dobře a byla by jej okamžitě přešla chuť na útěk, i kdyby uměl plavat. Ale byl velmi mizerným plavcem, a proto soustředil pozornost na břeh. To, co tam spatřil, mu vrylo ještě hlubší vrásky do starostmi staženého čela. Četa dvaceti vojáků, ozbrojených moderními remingtonkami s bodly, nebyla zde jistě připravena na jejich počest. Vedl ji malý suchý muž škaredé tváře, podle odznaků poručík ecuadorské armády.

Stranou od ozbrojeného hloučku, který si nečinil žádnou námahu s přesným vojenským postojem, rozmlouvali spolu dva muži. Jeden z nich, ještě mladý, byl velmi dlouhý. Měl na sobě bílé plátěné šaty, jezdecké boty a slaměný klobouk s širokou střechou, která stínila tvář tak, že mu do ní vůbec nebylo vidět. Kouřil labužnicky doutník a přitom švihal jezdeckým bičíkem a měl výraz člověka, který je dokonale spokojen sám se sebou. U opasku mu viselo pouzdro s velkou automatickou pistolí.

Druhý muž byl oblečen a ozbrojen podobně jako jeho společník, ale lišil se od něho postavou i stářím. Byl spíše prostřední než velký, měl mohutnou hruď a neobyčejně široká ramena a jeho silně prošedivělý plnovous prozrazoval dosti pokročilý věk. Přesto se muž držel přímo a statně. Celé jeho vzezření působilo dojmem síly a panovačnosti.

Casanova si v duchu řekl, že tohle je jistě pán ostrova, seňor Manuel Cobos. A brzy se přesvědčil, že hádal správně.

„Tak na břeh s vámi, holoto!" přerušil jeho úvahy ostrý hlas velitele transportu.

Několik námořních pěšáků začalo pracovat kolbami pušek na zádech vězňů a hnalo je k úzkému můstku, spuštěnému z dolní paluby na přístavní hráz. Teprve když stanuli na břehu, povšiml si Casanova železných pout, složených na hromadě. Zachvěl se v neblahé předtuše, která se měla ihned vyplnit. Několik vojáků z ostrova je začalo poutat, zatímco ostatní je obstoupili s namířenými puškami. Každý vězeň musil zkřížit ruce za zády, zápěstími přes sebe, a dostal na ně železné náramky, spojené dohromady krátkým řetízkem.

Bylo to poprvé v životě, co Camilo Casanova ucítil pouta na svých rukou. Způsobilo mu to prazvláštní pocit. K tomu ještě byly jeho náramky těsné. A když

se proti tomu ohrazoval, zasadil mu voják, který ho poutal, surovou ránu kolbou pod žebra*

„Budu si stěžovat guvernérovi ostrova, takhle se nezachází s vojáky!" vyhrožoval rozhořčeně Camilo.

Muž, jehož tvář byla zjizvena četnými šrámy, se posměšně ušklíbl.

„To můžeš udělat hned! Guvernér je tamhle se seňorem Cobosem," ukázal na dlouhána, kouřícího doutník.

Camilo se mu vyškubl, několika skoky se octl před udiveným guvernérem a začal překotně přednášet svou stížnost. Byl sotva v polovici, když se vládní úředník vzpamatoval ze svého údivu a počal jej šlehat bičíkem přes tvář. Camilo měl ruce spoutané za zády a nemohl si jimi chránit obličej. Sklonil jen hlavu před krupobitím ran — a v příštím okamžiku srazil guvernéra kopnutím na zem. To další viděl už jen jako v rudé mlze. Příval ran, který spustili vojáci pažbami na jeho záda, téměř ani necítil. Pozoroval jen, jak se guvernér pomalu zvedá se země s tváří staženou bolestí. A pak už se díval do ústí jeho pistole.

Silná ruka vládce ostrova odchýlila zbraň v posledním okamžiku, takže se kulka neškodně zaryla do země.

„Škoda pracovní síly, seňore," řekl vlídně pán ostrova. „Však si to chlap odpyká jinak, nebude o nic zkrácen!“

Seňor guvernér kypěl kletbami, na něž je španělský jazyk velmi bohatý, ale ty už Camilo neslyšel. Vojáci jej odvlekli na samý konec dlouhé kolony ostatních vězňů, kteří stáli v řadě jeden za druhým, vždy tři kroky od sebe. Řetěz, protažený mezi nohama vězňů a připevněný k ručním poutům každého z nich, je spojoval všechny dohromady jako zrnka ohromného růžence, přes sto metrů dlouhého.

Cobos a guvernér vsedli na koně a poručík dal povel k pochodu. Dlouhá čára lidí zatočila na úzkou a příkrou stezku, která je měla dovést po osmi kilometrech pochodu do hor ostrova, na plantáže Progreso.

Ostrov Chathamův je nejvýchodnější ze skupiny galapážských ostrovů, má plochu asi 430 čtverečních kilometrů a zvedá své nejvyšší horské vrcholky do výše asi pěti set metrů, kterou si ostatně dosud nikdo nedal práci přesně změřit. Jinak je to stejný výrobek Vulkánový dílny jako všichni jeho sousedé. Jeho ponuré čedičové skály, rozervané roklemi a krátery, vypadají právě tak nevlídně a nehostinně jako na všech galapážských ostrovech. Uvnitř však není Chatham tak pustý, jak vyhlíží, když ho člověk pozoruje z lodi, od moře. Jsou zde celé horské plošiny zarostlé hustými lesy, velká údolí pokrytá úrodnou prstí a bujnou stepí. Několik kusů hovězího dobytka a vepřů, které zde kdysi vysadili flibustýři na břeh, se za ta dlouhá léta rozmnožilo v úctyhodná stáda, žijící zcela zdivočele. K nim se druží divocí psi a krysy, jejichž původ je stejný jako původ dobytka.

Seňor Manuel Cobos zabloudil na tento ostrov náhodou před mnoha lety, roku 1865. Tehdy mu bylo pětadvacet a jako účetní velké obchodní firmy guayaquilské dohlížel na náklad vzácného dřeva dopravovaný americkou plachetnicí „Generál Sheridan" z Guayaquilu do San Franciska. Sotva opustili přístav, přihnala se bouře a zle zřídila americký trojstěžník. „Generál Sheridan" přišel o zadní stožár a o velké ráhno z hlavního stožáru. Prudké nárazy vln kromě toho uvolnily obložení lodi na pravém boku tak vydatně, že do ní teklo nadmíru nepříjemným způsobem. Kapitán byl přinucen opravit co nejdříve škody, a protože je bouře zahnala na dohled Galapág, nerozpakoval se přistat u prvního ostrova, s nímž se setkal.

Byl to právě ostrov Chathamův. A když vzal kapitán na potaz plavební příručku, dozvěděl se, že tento ostrov má poskytovat „pohodlný a bezpečný přístav, Štěpánovu zátoku na jihozápadním břehu".

Přístav byl snad bezpečný, ale vjezd do něho nebyl vůbec pohodlný, jak kapitán záhy zjistil, svolávaje kletby na hlavu autora plavební příručky. Jen díky tomu, že moře bylo ještě dosti rozvlněné a odhalovalo víc ze svých útrob, než činí v době klidu, podařilo se kapitánovi vplout do Štěpánovy zátoky, aniž přidělal k dosavadním škodám na lodi ještě další. Příručka naštěstí neuváděla druhé jméno zátoky, obsahující ošklivé slovo vrak, a tak bodrý Yankee do ní vjížděl s klidnou a důvěřivou myslí. Snad právě ta mu pomohla převést bez pohromy „Generála Sheridana" přes neviditelná úskalí.

Zatímco mužstvo lodi pracovalo se vší možnou rychlostí na opravách, potuloval se Manuel Cobos po břehu. Na obyvatele ecuadorské republiky to byl muž kupodivu podnikavý a dobrý obchodník. Povšiml si šedohnědých keříků lišejníku, jichž bylo všude na skálách hojnost, a poznal v něm podle jeho černavých, kulatých plodů skalačku barvířskou. Na sběr této rostliny, která byla výborným materiálem k výrobě lakmusového barviva, měly tehdy skoro výhradní monopol Kanárské ostrovy. Bystrý duch seňora Cobose se zadumal nad obchodními možnostmi, které mu jeho nález na Chathamově ostrově mohl poskytnout. Měl svůj plán hotov ještě dřív, než kapitán dokončil opravu lodi.

„Co vás to napadlo chtít se usadit na takovém pustém kousku země?" divil se o několik týdnů později přísný vládní úředník republiky ecuadorské, jemuž seňor Cobos přednesl svou žádost o pronájem ostrova.

„Miluji samotu, Excelence," odvětil snivě Manuel Cobos. Snesl podezřívavý pohled hodnostářův, aniž jednou zamrkal.

Úředník chvilku přemýšlel. A potom se usmál — přišel na to, co ten mladý chlapík chce na ostrově hledat. Poklad, samozřejmě! Nejméně dvakrát do roka byla celá ecuadorská vláda obtěžována žádostmi nenapravitelných důvěřivců o svolení, aby směli pátrat po pokladech flibustýrů. Počet těch, kteří se na dovolení vůbec neptali, byl ovšem mnohonásobně větší, protože ecuadorská republika nevydržovala na galapážských ostrovech ani jednoho policistu. Nikdy se dosud nestalo, aby byl někdo něco našel. Seňor Cobos může mít svůj ostrov levně, řekněme za sto peset ročně splatných předem a se smlouvou na pět let. To byl pouhý uznávací poplatek, jak si Manuel Cobos v duchu řekl, chvátaje projevit svůj souhlas*

Usadil se zpočátku na pobřeží s několika míšenci a černochy, které si najal. Malá šalupa dopravovala jeho zásilky lišejníku do Guayaquilu a odtud šly dále. Obchod vzkvétal, poněvadž kromě mzdy a poplatku za převoz seňor Cobos neměl jiných větších výdajů. Své lidi na Chathamu živil „ze země", jako Napoleon své vojáky. To znamená, že dva gaučové chytali lasem zdivočelý hovězí dobytek, popřípadě rybařili v zátoce. A když se v suché době stáda uchýlila do hor, kam se za nimi dobře nemohlo, byli tu vždy ještě leguáni a želvy, jejichž maso vypomohlo.

Když byl na ostrově čtvrtý rok, učinil seňor Cobos důležitý objev. Co jim dosud chybělo, byla voda. Museli se spokojit s tím, co napršelo, a třebaže seňor Cobos dal vystřílet prachem ve skálách cisterny, byl některý rok na deště tak chudý, že se muselo s vodou úzkostlivě šetřit. A právě nyní objevil Cobos na jedné potulce do hor vydatný pramen a celou malou říčku. Zavlažovala velkou kotlinu o rozloze několika desítek hektarů a vytékala zcela neužitečně na druhé straně ostrova v podobě dvou vodopádů do zátoky. Později dostala jméno „Zátoka čerstvé vody" a stala se nedostižným předmětem touhy všech kapitánů hledajících na těchto vyprahlých ostrovech vodu. Nedostižným proto, že četná úskalí a divoký příboj mařily v zárodku každou snahu přistat zde s větším člunem, o neschůdném břehu ani nemluvě.

Kotlina, kterou tak zcela neočekávaně seňor Cobos objevil, byla vzdálena od místa jeho dosavadního pobytu asi osm kilometrů. Vedla k ní cesta pro kamzíky, ale s trochou úsilí se dala upravit v dosti schůdnou stezku. Cobos se podjal se svými lidmi této námahy ihned. Poznal totiž, že se ono místo hodí výborně k založení plantáže cukrové třtiny. Zatím o tom ovšem pomlčel, a když brzy nato jeho smlouva vypršela, podařilo se mu ji prodloužit za stejný poplatek, tentokráte však na deset let.

K obdělání jakékoliv plantáže je zapotřebí dostatečného počtu lidí. A seňoru Cobosovi přálo štěstí i v tom. Právě když se vrátil po podpisu smlouvy na svůj ostrov, vypukl v Ecuadoru jeden z četných a v dosti pravidelných lhůtách se opakujících převratů. Nová vláda měla plno vězňů a nevěděla si rady, kam je dát. V této tísni padl její zrak na galapážské ostrovy, kde se tou dobou dělaly už dva pokusy o kolonizaci. Prvním z nich byl Cobosův „lišejníkový podnik" na Chathamu; druhým pokusem byla osada, kterou založil jakýsi don Valdizián na ostrově Karlově. Byl vlastně Cobosovým „sousedem", ale dělilo je od sebe sto padesát kilometrů moře.

Těmto dvěma mužům nabídla ecuadorská vláda své

vězně jako levné pracovní síly. Přijali oba — Cobos s radostí, don Valdizián s jistým zdráháním, které bylo v jeho případě zcela oprávněné, jak se ukázalo o několik roků později.

, Don Valdizián neměl ani zdaleka tak pevnou pěst jako jeho soused na Chathamu, a to se mu stalo osudným. Jednoho dne se trestanci vzbouřili, zmocnili se zbraní, zabili dona Valdiziána a pustili se do pokojných osadníků, kteří se v hrůze rozutekli za noci po ostrově. Zde se skrývali až do příjezdu Valdiziánovy lodi. Její kapitán sice obnovil pořádek, ale zkáze osady už nedovedl zabránit, ačkoliv největší provinilci byli ihned postříleni. Počestní obyvatelé ho prosili, aby je odvezl zpět na pevninu, což také učinil, a zbytek trestanců, počtem asi sto, dala vláda k dispozici seňoru Cobosovi, který je přijal s otevřenou náručí.

To se stalo roku 1879, deset let po založení plantáže

Progreso. Počet chathamských obyvatelů tím stoupl na tři sta, včetně tlupy vládních vojáků. To už bylo malé království, v němž seňor Manuel Cobos vládl jako neomezený panovník. Guvernér, kterého sem ecuadorská republika poslala, byl v jeho rukou pouhým panákem a vojáci, kterým seňor Cobos dopřával skvělý žold a výborné zaopatření, mu byli slepě oddáni. Jako každý řádný panovník vydával seňor Cobos i své vlastní peníze — měděné kotoučky. Na jejich líci byla vyražena jejich jmenovitá hodnota a na rubu začáteční písmena Cobosova jména, M a C, která by se s trochou obrazotvornosti dala čisti i jako Manuel — Císař.

S vojáky, ochotně plnícími každý rozkaz, se vládlo seňoru Cobosovi lehce i nad těmi nejvzpurnějšími trestanci. Dal je prostě bičovat a popřípadě odstřelit podle svého uznání a se schválením vládního guvernéra, na něž ostatně ani nečekal.

Že není radno guvernéra kopat, o tom se přesvědčil Camilo Casanova sotva dorazili do Progresa. Místo jídla, které obdrželi jeho méně vzpurní společníci v okovech, mu dva statní černoši stáhli kazajku a košili. Třetí černoch, který byl ještě statnější, mu naložil na holá záda karabáčem padesát důkladných ran.

Camilo vytrpěl tento krutý trest se zaťatými zuby a bez jediné hlásky bolesti, ačkoliv téměř omdléval. A když potom ležel v bídné slaměné chýši na břiše, v němž mu kručel prázdný žaludek, přemýšlel o pomstě a odvetě, až se mu před očima tmělo. Brzy se přesvědčil, že to bude velmi těžký podnik. Trestanci ve dne pracovali pod dozorem ozbrojených vojáků a v noci spali v chýších ohrazených ostnatým drátem. Kolem plotu obcházela ustavičně hlídka šesti mužů. K usnadnění její práce svítily ve všech čtyřech rozích olejové lampy od večera až do rána, ozařujíce prostor natolik dostatečně, aby se dalo po uprchlících s úspěchem střílet. Trestanci spali zpravidla v chýších po deseti, ale ti zvláště vzpurní měli jakýsi druh „samovazby" v podobě malé chaty, v níž byli sami. Tato skupina menších chat, jichž bylo asi dvacet, tvořila samostatný celek, stojící stranou od obydlí ostatních vězňů. Navíc byl ohrazen dvojím ostnatým drátem. Uprostřed malého prostoru, který zaujímal, svítila v noci silná lampa, umožňující zvláštní hlídce čtyř vojáků dohled, aby vězňové neopouštěli za noci svá obydlí a nenavštěvovali se navzájem.

Strážní systém byl tedy na Chathamském ostrově dokonalý. A seňor Cobos, který byl jeho autorem, mohl být na své dílo právem hrdý.

Camilo Casanova pracoval na Cobosových plantážích už tři měsíce a po celou tu dobu byl svými strážci tak trýzněn, na zvláštní rozkaz vládce ostrova, že už téměř pozbýval zdravého rozumu. Několikrát za den pociťoval zuřivou touhu vrhnout se na svého mučitele a sevřít jeho krk mezi svými prsty. Byl si dobře vědom, že by za to vytrpěl hroznou smrt, ale měl by aspoň už jednou pokoj od všech starostí.

Okopával právě cukrovou třtinu a napřímil na okamžik ohnutá záda, která ho už bolela únavou. Vzápětí mu na ně dopadl hlídačův karabáč tak ostře, že se jeho košile zbarvila krví. Camilo byl bit denně a rány na jeho zádech neměly ani čas pořádně se zajizvit.

„Pse!" zvolal hlídač. „Myslíš, že jsi tu na prázdninách? Chceš-li si pohovět, stačí říci slovo a dáme tě hezky pod strom."

Camilo dobře věděl, co tím míní, okusil toho trestu už několikrát a dával přednost bití. „Dát někoho pod strom" znamenalo uvázat ho za ruce vztažené nad hlavu k větvi stromu tak, aby byl na parném slunci a přitom stál na špičkách. V tropickém vedru a v nepřirozené poloze, která jim vehnala krutou křeč do všech údů, vydrželi tento trest i ti nejsilnější jen čtvrt hodiny. Potom omdlévali bolestí.

V Camilových očích to nebezpečně svitlo. Sevřel křečovitě motyku, až mu klouby zbělely. Ještě okamžik — a vojákova hlava se rozletí pod jejím blýskavým ostřím.

„Blázne, nech ho, vydrž!"

Ta čtyři slova někdo zašeptal tak naléhavě, že uvízla v Gamilově sluchu. Měla podivuhodný účinek. Napjaté svaly trestancovy povolily, muž ohnul hřbet a pokračoval odevzdaně ve své práci. Hlídač ho přetáhl ještě jednou karabáčem a potom poodstoupil stranou. Zavěsil si karabáč k pasu a přendal pušku z levé ruky zase do pravé. Pozoroval Camila ostražitě, ale přesto mu uniklo, že vězeň pozvedl hlavu, pátraje po muži, který na něj promluvil.

Pracoval v řádce před ním a Camilo ho poznal podle širokých zad a znetvořeného ucha. Byl to Raimundo Guardado, jeden ze vzbouřenců z Karlova ostrova, dopravený na Chatham před dvaceti lety. Pokusil se třikrát s jinými vězni o útěk z Progresa — ačkoliv se to zdálo být nesmyslným podnikem, vzhledem k opuštěnosti ostrova, kde nebylo kam uprchnout. Vždy byl chycen a při poslední honičce mu ustřelili půlku pravého boltce. Snesl všechny hrozné tresty, které Cobos uprchlíkům vyměřil, a v posledním roce se choval tak vzorně, že pozornost strážců vůči němu značně ochabla.

Náhlý příval deště přerušil práci na plantáži a vojáci sháněli křikem a ranami vězně dohromady. Na chvíli nastal zmatek a Camilo se octl vedle starého trestance.

„Dnes nespi a buď připraven," zašeptal mu Guardado chvatně do ucha, tváře se přitom zcela lhostejně.

V následujícím okamžiku je stráž od sebe odtrhla a malá skupina vězňů obklopená vojáky se dala na cestu k chýším. Z ostatních částí plantáže se vynořily jiné hloučky vězňů spěchajících pod střechu. Vítali tropický liják s povděkem. Znamenal pro ně přestávku v práci, která se mohla protáhnout na několik hodin a snad i do noci. Jejich hlídači je zahnali do chat. Strážní zalezli do svých budek, upletených z větví a pokrytých dehtovaným plátnem jako střechou. Měli odtamtud výhled na všechny strany, ale zato jim tam vnikalo daleko víc deště než vězňům do slaměných chat.

Déšť se protáhl a rozdílení večeře se dělo za prudkého lijáku, který zředil obsah společného kotle s jídlem. Každý trestanec přišel se svou dřevěnou miskou a dostal porci bobů s rozsekaným hovězím masem. Seňor Cobos krmil své strávníky docela dobře, vycházeje z názoru, že i stroj se musí náležitě namazat, má-li pořádně pracovat.

Tma nastala ještě dřív, než Camilo shltl obsah své misky. Ležel v těsné chatě, která se podobala spíše boudě pro psa než lidskému obydlí, a nespal. Naslouchal jednotvárnému bušení deště nad svou hlavou a šumění vody stékající po šikmých stěnách chýše. Každý jeho nerv byl napjat dychtivým očekáváním. Z krátkého sdělení Guardadova uhodl, že se něco chystá, v jeho duši začala klíčit neurčitá naděje.

Okamžik byl pro nějaký pokus o únik velmi vhodný. Uprostřed malého prostranství, kolem něhož se kupily chýše nejtěžších vězňů, hořela sice stále lampa, chráněná stříškou proti dešti, ale vody řinoucí se z nočního nebe v úplném přívalu pohlcovaly její paprsky tak, že na pět kroků od ní nebylo lze nic rozeznat. I bdělost stráží v takovém nečase valně ochabla, každý se hleděl krýt proti studenému a nepříjemně mrazivému lijáku, jak jen dovedl.

Podivný šramot, zcela jiný než hluk deště, se ozval

přímo za Gamilovou hlavou a upoutal jeho pozornost.

„Nespíš?" zašeptal mu někdo do ucha. V chýši byla naprostá tma a Camilo nevěděl, kdo je jeho nočním návštěvníkem.

„Kdo je tu?" tázal se stejně tiše.

„Guardado. Připraven?"

„Připraven na všechno," odvětil odhodlaně Camilo Casanova.

„Tak lez za mnou a drž se mne za nohu."

Casanova uposlechl. Podlezl otvorem, který vyřízl Guardado ve stěně chýše těsně u země, a plazil se po břiše, drže se nohavice svého návštěvníka. Neviděl ani na krok, ale zdálo se, že Guardadovi tma nevadí a že má snad stejné zrakové schopnosti jako kočka. Za chvíli poznal Camilo hmatem, že jsou u stěny jiné chýše.

„Počkej zde," sykl mu Guardado do ucha a Camilo se ho pustil. Netrvalo ani minutu a pokračovali ve svém nočním plížení, ale tentokrát už byli tři. Guardado lezl první, za ním pak Camilo, drže se ho za nohavici, a jeho se zase držel muž, vyklouznuvší z chaty, kterou právě navštívili. Tiché plížení trvalo ještě hodinu, jak to Camilo odhadl, ale potom už byli všichni trestanci postižení samovazbou na svobodě. Byla to ovšem jen hodně neúplná svoboda, protože ještě byli na plantáži Progreso a dokonce ani nepřekročili okruh dvojitého ostnatého drátu.

Camilo byl zvědav, jak si Guardado, zřejmě organizátor útěku, s tímhle bude vědět rady. Ostnatý drát byl napjat na pořádných kůlech, zapuštěných hluboko do země, a jednotlivé dráty běžely tak blízko sebe, že by mezi nimi nebylo prolezlo ani šestileté dítě. Nejvyšší z drátů byl asi dva metry od země. A dvířka, jediný východ z ohrady, byla zajištěna důkladným visacím zámkem.

Řetěz mlčenlivých mužů se plížil k ohradě neslyšně jako průvod duchů. Když stanuli u drátů, poručil Guardado nejbližšímu muži, aby natrhal tolik trávy, kolik najde kolem sebe, a aby předal jeho rozkaz dále. V minutě trhalo osmnáct mužů trávu a Guardado s Casanovou ji od nich přijímali a pěchovali ji do veliké kupy těsně u drátěné ohrady. Šlo to příliš pomalu a Guardado se rozhodl, že rozeberou radši nejbližší chýše, které byly už beztak prázdné, protože jejich bývalí obyvatelé byli na útěku. Počítal starostlivě, kolik mají ještě času. Hlídky se měnily po čtyřech hodinách a on zahájil své vysvobozovací dílo brzy po posledním střídání. Ale z oněch čtyř hodin už jistě uběhly dvě a byl nejvyšší čas odtud zmizet.

Konečně dosahovala hromada trávy a slámy až nahoru, k oběma nejhořejším drátům, které se táhly ve stejné výšce — plot byl totiž dvojitý. Guardado na ni vystoupil první a slaměná poduška uchránila jeho holé nohy před ostny. Dráty se prohnuly pod jeho tíží, ale unesly jej, a trestanec z nich seskočil na druhou stranu neslyšně a pružně jako kočka. Za ním následovali jeho druhové. Netrvalo to dlouho a poslední z nich byl za drátěnou ohradou. Vzali se opět za ruce a Guardado, mlčky uznaný náčelník, šel jako první. Za těch dvacet let strávených na ostrově znal v okolí plantáží každý kamínek.

Ačkoliv nebylo vidět ani na krok a déšť se lil ustavičně z inkoustově černého nebe, vedl je Guardado tak bezpečně, že obešli zcela nepozorováni strážní budku. Guardado by se zde byl rád zastavil, aby se zmocnil strážcovy pušky, ale řekl si, že bude lépe od toho upustit. Ve tmě se to špatně bodá a škrtí. Kdyby se mu nepodařilo umlčet stráž v jediném okamžiku, vznikl by ihned poplach — a pokus o útěk by byl v zárodku zmařen.

Zamířili na západ, ke skálám ohraničujícím kotlinu, ale cestou se zastavili u kůlny s nářadím. Nezavírala se na noc a trestanci odtud vzali, co jim padlo ve tmě pod ruku — motyky, kladiva, lopaty. To byly jejich

jediné zbraně, nepočítaje v to nůž, ukradený Guardadem v nestřeženém okamžiku z kuchyně už před několika měsíci.

Přešli kotlinu směrem napříč a Guardado zabočil do úzké a neschůdné rokle. Klopýtal přes neviditelné kameny, a když urazili s velkou námahou sto kroků, velel Guardado stát.

„A proč stát?" reptal jeden z trestanců. „Hleďme být raději co nejdále, než zpozorují, že jsme utekli!"

„Poněvadž by sis rozbil svou hloupou hlavu, Pedro," odpověděl klidně Guardado, který poznal mluvčího po hlase. „Tady to už neznám, nikdy jsem sem nepřišel. Vím jen, že tahle rokle vede k moři."

„A co budeme dělat u moře? Chceš snad odtud plavat až do Ameriky?" namítl jiný nespokojenec.

„Kdybych dovedl přeplavat tisíc kilometrů, nebyl bych čekal až na dnešek a nebyl bych bral s sebou tolik hlupáků, Lopezi," řekl Guardado. Ostatní, až na osloveného, se dali do smíchu.

„Co chceš dále podniknout, kamaráde?" ozval se Camilo Casanova, který až dosud naslouchal mlčky výměně názorů.

„Konečně rozumná řeč," pochvaloval si trestanec. „Poslyšte, co vám povím!"

Jeho druhové se shlukli kolem něho, aby dobře slyšeli.

„Asi před týdnem jsem nepozorovaně vyslechl, co povídal Cobos guvernérovi o té své lodi."

„Oh jé, Cobosova loď," ozval se zklamaně jeden z posluchačů. „S tou nic není, je na ní ozbrojená posádka a ta drží hlídku dnem i nocí."

„Zavři zobák, Juane, a poslouchej, co ti řekne rozumnější člověk," okřikl ho Guardado. „Tak to bývalo kdysi, jak to říkáš, ale teď už ne. Cobosovi námořníci mají dost služby na ostrově, aspoň někteří, a starý jim nedůvěřuje. Proto zavezl sám se svým sluhou tu svou šalupu do malé zátoky, o které nikdo neví, a tam ji ukryl. Loď tam vůbec nikdo nehlídá!"

„Hurrá!" zvolal hlasitě jeden trestanec. Vzápětí mu dopadla pádná Guardadova ruka na ústa s takovým důrazem, že se zapotácel.

„Hloupý mezku!" syčel Guardado. „Jestli nezavřeš okamžitě tu svou protivnou hubu, zlomím ti vaz. Chceš, aby nás zaslechli?"

Muž něco nespokojeně mručel, ale netroufal si hlasitě odporovat.

„No jo, ale jak tu zátoku se šalupou najdeme, když o ní ví jen Cobos a guvernér?" ozval se jakýsi nespokojenec.

„Půjdeš k seňorovi Cobosovi, Geronimo, s uctivým poručením ode mne. Dáš ho vzbudit a optáš se ho, kde tu svou lodici má," řekl vlídně Guardado.

Trestanci se tiše rozchechtali.

„Hoši, nechrne prázdných řečí," pravil důrazně Guardado. „Samozřejmě že vím, kde šalupa je, protože to místo Cobos guvernérovi důkladně popsal. Ale teď tam jít nemůžeme, není vidět ani na krok. Počkáme, až přestane pršet a až se trochu vyjasní."

„Prokletý déšť!" zahuboval kdosi. „Kde jsme už mohli být, kdyby nepršelo."

„To ti mohu ihned povědět," pronesl Guardado. „Byli bychom ve svých špinavých chatách, protože za jasného počasí by na útěk nebylo ani pomyšlení. A ostatně ten déšť má pro nás ještě jinou výhodu, spláchne naše stopy kolem Progresa. Psi nebudou vědět, kam se pustit."

„A nebojíš se, že stráže zatím zpozorují náš útěk?" ozval se tiše Camilo.

„Nemám strach, amigo," řekl přesvědčivě starý trestanec. „V noci se chýše neprohlížejí."

„Mohli by si všimnout té hromady trávy u plotu," namítl Casanova.

„Nevšimnou si jí," tvrdil Guardado. „Je na vnitřní straně, takže o ni nemohou zakopnout. A příští hlídka ji taky nespatří, poněvadž se bude s tou nynější střídat ještě za deště, kdy není nic vidět. Přelezli jsme ostatně v rohu, kde je nejhorší světlo, a tam jsme taky rozebrali chaty."

Nikdo už neměl žádné další námitky a tlupa vyčkávala mlčky, třesouc se zimou, až déšť poleví. Kolem půlnoci se mraky začaly trhat a jak to bývá zvykem u tropických lijáků, přestalo pršet naráz. Obloha se pokryla nádhernými rovníkovými hvězdami a na východě se objevil jasný srpek ubývajícího měsíce. Podle hvězd byla asi jedna hodina po půlnoci a Guardado si spokojeně oddechl. Uplynula už hodina střídání stráží a nikdo jejich útěk nezpozoroval, jinak by už dávno vznikl na plantážích poplach. Poněvadž bylo mokro, byl si starý trestanec jistý, že stráže ani nenapadne brouzdat se v kalužích kolem ohrady. Nebylo tedy nebezpečí, že by zpozorovaly hromadu trávy a slámy, přes niž trestanci překročili plot, anebo to, že dvě chýše chybí.

Uprchlíci měli dobré tři hodiny času. Víc než dost, aby se dostali na pobřeží ke skryté šalupě seňora Cobose. Raimundo Guardado dal s důvěřivou myslí povel k odchodu.

I dobře připravované podniky mohou ztroskotat na pouhé maličkostí. A tento případ se stal právě nyní. Kolem druhé hodiny po půlnoci náhle zhasla lampa, osvětlující vnitřek menší ohrady pro vzpurné trestance.

Desátník velící čtyřčlenné hlídce proklel nejdříve nedbalce, který plnil svítilnu, a potom poslal vojáka, jenž s ním sdílel strážní budku, aby šel věc napravit. Muž přidal ještě několik vlastních poznámek, v nichž stručně shrnul své mínění o kamarádovi, který měl na starosti světlo, a s nechutí opustil pohodlné sedadlo v budce.

Svit hvězd a měsíce postačil, aby bylo vidět na cestu, a ukázal vojákovi v rohu ohrady podivnou tmavou hromadu, která tam neměla být a která vzbudila jeho oprávněný zájem. Poplach vznikl jen o pět minut později a byl proveden ve vší tajností, takže se trestanci ve velké ohradě ani nevzbudili. Voják se vrátil vyděšen k desátníkovi, který se už nestaral o svítilnu a běžel zburcovat další vojáky, aby měl posilu. S nimi vnikl do ohrady. Zjistil, že jsou všechny chýše prázdné a že dvě z nich dokonce posloužily k zbudování důmyslného mostu přes dvojí řadu ostnatého drátu.

To všechno netrvalo ani čtvrt hodiny, a mezitím už byl na nohou i seňor Cobos. Zamračeně naslouchal desátníkovu hlášení.

„Psi nám nepomohou, protože déšť spláchl stopy," řekl zamyšleně. Chvilku uvažoval, má-li se dát do pronásledování hned, anebo až ráno, za denního světla. Přiklonil se k tomu druhému názoru, když ho náhle něco napadlo.

„Sestavte četu dvaceti vojáků — plně ozbrojených! Zavolejte černochy a vzbuďte námořníky!" nařizoval úsečně desátníkovi, který se ušklíbl. Jakmile seňor Cobos bere s sebou černochy, obvyklé vykonavatele svých rozsudků, musí si být jist, že uprchlíky dopadne — uvažoval desátník, spěchaje vykonat rozkazy.

Seňor Cobos si zatím zašel pro kolt a některé drobností. Také chvatně udělil svému zástupci několik rozkazů pro případ, že by se brzy nevrátil. Na jeho udivenou otázku, proč myslí, že by se mohl déle zdržet mimo Progreso, odpověděl jen pokrčením ramen.

Neuznal ani za vhodné vzbudit guvernéra a říci mu, co se stalo a co zamýšlí udělat. Postavil se v čelo připravené čety a velel k pochodu.

Šli rychle obvyklou cestou k Štěpánově zátoce a ačkoliv Cobosovi lidé byli většinou daleko mladší než on sám, přece jen mu na strmé stezce stěží stačili. Za půldruhé hodiny dorazili k zátoce, která ležela tiše a opuštěně před nimi ve svitu hvězd. Cobos dal odpoutat přístavní hráz a použil jí jako voru. Byla dosti velká, aby je unesla všechny, a osm Cobosových námořníků pádlovalo k výjezdu zátoky.

Venku se vor trochu rozhoupal, ale moře bylo celkem klidné a vor se držel blízko břehů, hned před čarou pří boje. Za půl hodiny plavby velel Cobos, aby námořníci zamířili ke břehu. Vedl vor mírným vlnobitím do těsné zátoky, která se zařezávala do příkrých čedičových skal asi půl míle severně od obvyklého přístaviště.

Zatím už nastal den. Třebaže paprsky nízkého slunce nemohly do úzké zátoky proniknout, bylo zde přece jen tolik světla, že Cobos spatřil už z dálky svou šalupu. Byla zcela opuštěná, stejně jako břeh, u něhož kotvila, a v hříších zešedivělý muž za to zbožně poděkoval nebi z celého srdce.

Žluté

^moře

Wake

o . J o h n s t o.

AUSTRALIIE

clboume

Wellington

TA S M A N I E

Stew

Macquarieovy ostr.

„Tamhle kotví a nikdo na ní není!" zvolal radostně Guardado, když dorazili časně zrána po velmi neschůdné cestě do zátoky a spatřili šalupu.

Trestanci radostně křičeli a zrychlili krok. O chvíli později stáli na břehu a jeden z nich, bývalý námořník, ručkoval hbitě po řetězu, který poutal loď k velkému balvanu, ležícímu těsně u břehu. Spustil z lodi můstek a uprchlíci po něm rychle stoupali na palubu.

Poslední z nich právě stanul u zábradlí, když se obojí dvířka palubní nástavby s rachotem rozletěla a vyhrnuli se odtamtud vojáci s namířenými puškami. Než se trestanci vzpamatovali ze svého ustrnutí, hleděl každý z nich do ústí hlavně, připravené vychrlit na pouhé zmáčknutí prstu všech sedm ran.

„Pěkně vítám, seňorové! Doufám, že vás cesta příliš neunavila," oslovil je výsměšně Cobos. „Na palubě je trochu málo místa k družné zábavě, nepůjdeme radši na břeh?"

Vydal několik rozkazů, část vojáků sestoupila na břeh, kde se rozestavila do půlkruhu, připravena přijmout trestance, jež zatím druhá část ozbrojenců hnala pažbami z lodi jednoho po druhém. Jakmile vkročili na břeh, byli okamžitě spoutáni na rukou i na nohou. Okovy na nohou měly tak krátký řetízek, že spoutaný muž mohl dělat jen zcela malé kroky. Na útěk nebylo ani pomyšlení, to Camilo Casanova okamžitě poznal. Teď chmurně vyčkával, co se bude dít.

„Tak nejprve obvyklá výzva," rozhovořil se seňor Cobos, když ruce i nohy posledního trestance sevřely kovové zámky. „Kdo oznámí dobrovolně jméno původce útěku? Kdo poví, jak se to stalo?"

Následovalo mrazivé mlčení.

Seňor Cobos chvilku vyčkával a potom zakýval hlavou.

„Nádherná soudružnost, kterou z celého srdce obdivuji," prohlásil. A po krátkém rozmyšlení jmenoval šest trestanců s výzvou, aby předstoupili.

Mužové váhavě uposlechli, činíce s pouty na nohou drobné a směšné krůčky. Cobos něco tlumeně říkal desátníkovi. Poddůstojník přikývl a zvedl na pozdrav ruku k čapce. Vyvolal hlasitě pět vojáků a vedl je ke skále, která se zvedala sto kroků odtud, směrem dovnitř ostrova. Postavil je do jedné řady a nato se vrátil k ostatním, zatímco si oněch pět mužů prohlíželo závěry pušek.

Casanovovi přeběhl mráz po zádech; uhodl, co se bude dít. Těch pět vojáků tvořilo popravčí četu! Šest jeho druhů přestane v nejbližších minutách dýchat! Nebyl by nikdy věřil, že je něco takového možné — bez soudu, na pouhé slovo jediného muže — a přece to byla pravda, jak se měl ihned přesvědčit na vlastní oči.

Po první salvě předstoupil Guardado a hlásil se jako organizátor útěku.

„Dobrá, dobrá," řekl netrpělivě Cobos. „Beru to na vědomí, ale teď nezdržujte výkon trestu!"

Ačkoliv se hlavní viník přihlásil, třeskly pušky ještě pětkrát.

„Co s nimi?" odvětil Cobos na desátníkovu otázku, co se má státi s šesti popravenými. „Motyk je tu dost a pracovních sil taky. Uvolněte jim ruce, ať si pochovají své kamarády. Ale pozor, ať tou motykou nehodí po vás!"

Ukázalo se, že zná své lidi velmi dobře. Sotva dal desátník rozdělit mezi trestance motyky, které si s sebou přinesli, už dvě z nich letěly na Cobosovu hlavu. Minuly ji, protože sledoval ostražitě každé hnutí trestanců a zavčas uskočil, ale několik dalších motyk zranilo tři vojáky do krve.

„Počkat! Nestřílet!" vykřikl Cobos.

Jen jedna puška spustila a lehce zranila jednoho z těch, kteří hodili motykou.

„Vezměte jim ty nástroje!" nařizoval Cobos a vojáci ochotně uposlechli.

„Tak to byl seňor Guardado, seňor Casanova a ještě pět dalších seňorů," řekl pomalu Cobos, hladě si vousy.

Casanova byl připraven na všechno. Mrzelo ho jen, že jeho motyka nerozbila tyranovi hlavu. Přesto zavřel hrůzou oči, když bylo pět nešťastníků bičováno k smrti, a litoval, že nemá volné ruce, aby si mohl ucpat uši před jejich zoufalým nářkem. V duchu se tázal, jaký trest určí Cobos jemu a Guardadovi, kteří hodili první motykami. Podivil se, když Cobos dal rozkaz nastoupit na loď, jakmile poslední z pěti ubožáků pod bičem vypustil duši.

„Co myslíš, že se s námi stane?" ptal se Casanova o půl hodiny později, když se tísnili v dusné díře v podpalubí, kam je vojáci hodili. Byla tak nízká, že nemohli ani sedět. Leželi na boku zkrouceni jeden na druhém.

„Nevím," odpověděl temně Guardado. „Je to ďábel a jistě si vymyslí na nás dva něco ďábelského. Vy ostatní, hoši, z toho vyjdete ještě dobře, nemějte strach!" promluvil k sedmi zbývajícím trestancům.

Nikdo mu neodpověděl.

„Jen jedno bych si přál, mít na vteřinu volné ruce a krk toho darebáka mezi nimi," ozval se po chvilce pomstychtivě Casanova.

„Stačilo snad jen čtvrt hodiny a byli bychom přišli před nimi," povzdychl si Guardado a nato zavládlo v těsné prostoře mlčení. Bylo slyšet jen temné pravidelné nárazy vln do boků lodi, která rychle ujížděla, kroky na palubě a občas nějaký rozkaz, jemuž nebylo rozumět.

„Jedeme do Štěpánovy zátoky, pane?" tázal se v téže době zamračeně Cobosův kapitán svého zaměstnavatele. Thomas Levick byl Yankee a měl velmi široké svědomí, vždyť sloužil kdysi u Valdiziána a po jeho násilné smrtí potlačoval vzpouru na Karlově ostrově. Ale to, co viděl před chvílí, bylo silné i na něho. Nebyl by namítal ani slovo proti odstřelení těch šesti, ale ubičování pěti mužů připomínalo až příliš zašlé doby otrokářů, jak je líčí „Chaloupka strýčka Toma". A teď se psal přece rok 1901,

„Nejedeme do Štěpánovy zátoky, kapitáne," odpověděl přívětivě seňor Cobos. „Kurs je ostrov Indefatigable."

„All right, sir!" poznamenal Levick a odešel bez další poznámky, aby dal kormidelníkovi příslušné rozkazy. Nebyl však k cíli cesty tak lhostejný, jak se stavěl.

„Co, k čertu, chce Cobos dělat na tom ostrově?" ptal se v duchu sám sebe. Indefatigable, téměř třikrát větší než Chatham, ležel od tohoto asi čtyřicet mil na západ a byl celkem stejně neznámý jako muž, který mu dal jeho jméno. Potlačil zatím svou zvědavost, a šalupa, hnaná jihovýchodním větrem, ubíhala bystře k pustému ostrovu. Dosáhla ho po třech hodinách a na Cobosův rozkaz přistala v široké zátoce na jižním pobřeží. Cobos nařídil spustit člun a dal vyvést Casanovu na palubu.

„Zde se rozloučíme, seňore," řekl mu přívětivě.

„Budete trávit svůj čas v naprosté samotě, takže Vám nebude chybět příležitost k náležitému zpytování svědomí. Pouta vám sundají na břehu. Mějte se tu pěkně a hleďte žít hodně dlouho!"

Casanova se zachvěl, ale nepromluvil.

„Vy zde hodláte toho muže vysadit na břeh?" tázal se zachmuřeně kapitán.

„Ovšem, seňore Levičku," odpověděl posměšně Cobos. „Máte snad nějaké námitky?"

„A co mu mám dát s sebou?" ptal se kapitán po krátkém mlčení.

„Soudek pitné vody."

„Nic víc, žádnou zbraň?" užasl kapitán.

„To tak, aby ji obrátil proti nám! Nemáte dost zkušenosti, kterou jsme získali ráno?" pravil přísně Cobos. „Doufám, kapitáne, že na mých rozkazech nezměníte ani písmeno!"

Kapitán okamžik nerozhodně postál. Potom beze slova odešel a dal rozkaz ke spuštění člunu. Cobos stál u zábradlí a dohlížel přísně na to, aby Casanova nedostal nic jiného než soudek s pitnou vodou. Přesto se podařilo kapitánovi ukrýt nepozorovaně za balvanem na břehu balík šatstva, v němž potom ubohý muž našel lovecký tesák, kuchyňský nůž bez špičky a krabici zápalek. Víc se kapitánovi Levickovi nepodařilo v tak krátkém čase a pod ostražitým pohledem seňora Cobose do balíku ukrýt.

Šalupa už dávno zmizela za západním výběžkem ostrova a Casanova stál ještě nehybně jako sloup na místě, kde jej Cobosovi vojáci vystrčili na břeh. Třeštil oči prázdna. Když mu Cobos sdělil, že jej nechá samotného na pustém a neobydleném ostrově, vjela mu hrůza do všech údů. V jeho představě vojáka, zvyklého na družný život v kasárnách, to byl nejstrašnější trest, mnohem horší než zastřelení nebo ubičování k smrti. Nebyl s to vyrazit ani hlásku, jeho jazyk byl jako ochromen. Teprve potom, když mu loď zmizela z očí, vzpamatoval se ze své strnulosti.

Se zoufalým výkřikem se zhroutil na rozpálený písek a zabořil hlavu do dlaní. Přestal vůbec přemýšlet a ani si neuvědomil, co se s ním děje. Po probdělé noci a všech útrapách, které po ní následovaly, se ho zmocnila nepřekonatelná únava. Usnul a spal patrně dlouho, poněvadž slunce, které bylo nad ostrovem, když šalupa přistala, přešlo zatím nad moře. Musil prospat zbytek dne i celou noc, ale v prvé chvíli si to neuvědomil, stejně jako necítil hrozný žár slunečních paprsků, které se do něho opíraly plnou silou.

Probudil se s pocitem, že mu někdo třese ramenem. A když otevřel oči, vyrazil zděšený výkřik. Spatřil těsně u svého obličeje velkou kulatou hlavu s lidskýma očima a se zvířecí tváří, vroubenou řídkým a dlouhým vousem.

„Panno Maria, ochraňuj mne, to je sám ďábel," blekotal Casanova, znamenaje se křížem. Nebyl s to vyskočit a dát se na útěk, jen zděšeně těkal očima kolem sebe. Jeho „ďábel" něco zabručel a začal se kolébat na vratkých nožkách pryč. Byl to pokojný, ale zvědavý lvoun. Kolem opuštěného muže se jich slunilo na písku celé stádo.

Casanova neznal moře ani jeho obyvatele a trvalo mu pořádnou chvíli, než pochopil, že se stal předmětem pozornosti vodního zvířete. Ale ani potom nevěřil mírumilovnosti těchto ohromných tvorů, kteří po něm zvědavě otáčeli hlavu, a plížil se z jejich dosahu, srdce až v hrdle a ani nedýchaje strachem.

Když se dostal do určité vzdálenosti a zjistil, že zvířata nemají nejmenší úmysl jej pronásledovat, začal se pomalu uklidňovat. Povšiml si balíku šatstva, který kapitán ukryl za balvanem těsně u břehu. Dychtivě se dal do jeho rozbalování. Tesák mu vrátil zase trochu sebevědomí, ale přesto necítil chuť utkat se s některým z těchto velikých tvorů, ležících na břehu — jimž říkal v duchu „tuleň" — ačkoliv měl řádný hlad. Vyhýbal se jim i v budoucnosti, protože nevěděl, že ke skolení tohoto ohromného zvířete stačí poměrně slabá rána na jeho čenich, který je velmi citlivý.

Povšiml si i soudku s vodou a zachvěl se v nové hrůze. Slyšel od jednoho starého trestance, který býval dříve námořníkem a znal Galapágy, že všechny ty ostrovy kolem dokola jsou na vodu velmi chudé. Zapomněl na hlad a začal prohledávat pobřeží, pátraje po nějakém prameni. Zátoka tvořila oblouk o průměru téměř dvou mil a byla na obou koncích ohraničena velikými balvany, nakupenými na sebe do skalky. Písečný pruh spojoval oba skalní mysy s pobřežím, které mírně stoupalo směrem dovnitř ostrova. Sestávalo z písčitého a holého pruhu, širokého asi dvě stě metrů, táhnoucího se kolem moře v oblouku několik kilometrů dlouhém, na jehož okrajích se zvedal řetěz pahorků. Zdály se být na dálku dosti nízké a tvořily krajní výběžky hor, jimiž byl poset vnitřek ostrova. Za písčitým pruhem následovala tráva a husté keře se stromy a v pozadí, nad zelenými korunami, se zvedal rozeklaný hřeben hor. Jak byl daleko, nedovedl Casanova říci, a také ho to nyní ani nezajímalo. Rozběhl se k svěží zeleni, doufaje, že mezi ní najde cestu k nějaké vodě, ale sotva přešel úzký pruh nízké trávy, musel zastavit.

Dostal se mezi husté chumáče podivné, vysoké trávy namodralé barvy, z níž vyletovala na každém kroku mračna semen s ostrými háčky. Zachycovala se Casanovovi na rukou i na nohou, vnikala mu pod krátké spodky a rozedranou košili. Za několik minut měl celé tělo samou krev. Vrátil se ke břehu, strhal se sebe cáry svého oděvu a očistil si jimi tělo od drobných nepřátel z rostlinné říše. Potom si oblékl z kapitánova balíku dlouhé námořnické spodky a silnou kazajku, na hlavu si posadil námořnický klobouk z voskovaného plátna a ruce si volně obalil hadry, které natrhal ze svých šatů.

Takto chráněn prošel pásmem nebezpečné trávy bez pohromy, ale o několik metrů dál narazil na hustou změť křovin. Byly tu nízké keře divokého bavlníku se šarlatovými květy, vyšší keře a stromky trnovníku a akácií, i stromovité kordie obalené žlutými květy tak, že vyhlížely jako zeď žlutě pomalovaná. Ale marně hledal Casanova mezi tím vším nejmenší průchod. Začal si klestit cestu větvemi akácie, ale sotva pronikl o několik kroků kupředu, narazil na podivné křoví, pokryté tisíci zelenými trny, rostoucími v celých chumáčích. Nevěděl, zač a jak větve uchopit, a nezbylo mu nic jiného než se další cesty vzdát.

Pokusil se proniknout na několika jiných místech, ale všude měl nezdar. Konečně nadobro vyčerpán toho nechal a vrátil se na písčitý břeh, kde si unaveně sedl vedle soudku s vodou. Měl žízeň, už když ho lvoun probudil, a nyní cítil, že má jícen vyprahlý až někam hluboko dovnitř, ale přesto se rozmýšlel napít se vody ze své zásoby. Měl ustavičně na mysli, že je to jeho jediný

nápoj, a že zajde žízní, jakmile jej spotřebuje. Konečně neodolal a sňal se soudku víko. Nabral si jen trochu vody do spojených dlaní, ale když ji vysrkal a olízal si ruce, měl dojem, že jeho žízeň je ještě větší než předtím. Přestal už uvažovat a nabral si vody do klobouku až po okraj. Teprve když lačně pohltil teplou tekutinu, zadíval se polekaně na soudek, kolik vody z něho ubylo. Hladina klesla asi o palec a Casanova okamžik uvažoval, kolik klobouků vody je v celém soudku. Pak ho zas začala hlodat obava před smrtí a rychle soudek přikryl, aby mu ještě i slunce vodu nepilo.

Když uhasil žízeň, pocítil krutý hlad. Teprve nyní si povšiml slunce, které stálo na stejném místě oblohy, jako když přijeli do zátoky, a usoudil, že musel prospat větší část včerejšího dne a celou noc. Nejedl tedy už skoro dva dny, posledním jeho jídlem byla večeře na plantáži Progreso.

Rozhlížel se po břehu a začal hledat v písku. Jako pestrá mozaika nádherných barev leželo mezi žlutými zrnky písku plno úlomků ze šarlatově rudých štítů velikých krabů, kousky jejich safírově modrých klepet, ale vyhladovělý muž neměl pro hru barev žádné pochopení. Sháněl se po živých zvířatech, ale nenašel ani jedno. Jen drobných lastur zde bylo velmi mnoho, většinou prázdných, ale některé ještě s tělem živočicha, jak je poslední příliv vyhodil na břeh. Byly to ostranky, z nichž už staří Rekové vyráběli nádhernou nachovou barvu, a kotoučovité, pestře obarvené skořápky

březenek z veliké čeledi plžů, čítající sto padesát druhů, z nichž mnozí jsou jedlí. Ale Casanova nebyl ani námořník, ani přírodopisec a sdílel neodůvodněný odpor obyvatelů pevniny proti těmto němým a měkkým zvířátkům. Obával se, že by mohla být jedovatá, a nechal je ležet, ačkoliv ho hlad zuřivě nutil jíst, co mu padne do ruky.

Tak prošel se sklopenou hlavou podle břehu až k mohutným čedičovým balvanům, nakupeným bez ladu a skladu u západního mysu zátoky. Ležely na úpatí drsné skály, rozervané četnými štěrbinami a otvory, a Casanovovo srdce poskočilo radostí. Hned v jednom z krajních otvorů uviděl spícího mořského leguána, a když se pozorně rozhlédl, zjistil, že velké množství sousedních děr je rovněž obydleno těmito mírnými tvory, které znal už z Chathamu. Věděl o nich, že mají velmi chutné maso. Podobali se zbarvením kůže do té míry temné lávě, že je spatřil teprve v posledním okamžiku. Zvířata se nedala vyrušit ze svého odpočinku, ani když Casanova jedno z nich usmrtil.

Pohled na krev, vytékající z leguánovy rány, mu vnukl myšlenku. Krev je tekutina jako každá jiná5< proč by ji nemohl pít? Zkusil to a sál z krku odporného zvířete. Občerstvilo jej to, ale ještě měl krutý hlad. A tak odřízl z leguána velký kus masa a shltl jej syrový.

„Sem budu chodit nakupovat maso," řekl si, už v daleko lepší náladě. Prohlížel si skály, jestli by tudy nenalezl nějakou cestu do vnitra ostrova, ale vypadalo to na první pohled beznadějně. Rozpomněl se na to, co mu tiše řekl jeden z námořníků, když ho vysazovali na břeh.

„Za těmi vrchy je prý kráter se sladkovodním jezírkem, hleď se tam dostat, hochu, nebo tady zajdeš žízní za pár dní!"

O snahu nebylo, ale cestu hledal marně. Prošel podél skal až ke břehu, kde se vrchy měnily v pouhou hromadu balvanů všech velikostí, nakupených na sebe. Pokusil se je zlézt, dávaje úzkostlivě pozor, aby nespadl do moře, které se pěnivě rozráželo o černá skaliska, ale uvázl, sotva vystoupil o několik metrů. Ohromný, převislý balvan čněl z kupy ostatních přímo nad jeho hlavou tak daleko, že se nemohl chopit jeho okraje. Zahrazoval mu další cestu. Nešlo to ani vlevo, ani vpravo, po obou stranách trčely balvany srázné jako zeď. Noha na nich nenalezla nejmenší opory.

Casanova slezl dolů a vrátil se pro svého leguána. Odešel s ním až k místu, kde měl soudek s vodou, a ohlížel se po nějakém dříví na oheň. Kus dále rostla skupina stromových kordií s dosti silnými větvemi, a poněvadž poskytovala kromě dřeva i příjemný chládek, rozhodl se Casanova, že se pod ni přestěhuje. Dopravil tam nejdříve soudek s vodou, dávaje úzkostlivý pozor, aby nevyšplíchl ani kapku, a potom i mrtvé zvíře a tu trochu šatů, které mu nechal kapitán. Snědl maso polopečené a dostal znovu žízeň, ale tentokráte se nechtěl vody vůbec dotknout. Umínil si, že za ni najde náhradu stůj co stůj, a zabaliv si tělo jak nejlépe mohl, vydal se zas k neproniknutelným houštinám.

Šel podél zelené stěny směrem k západu a po několika stech krocích narazil na skupinu obrovských kaktusů, dvakrát vyšších než byl on sám. Jejich veliké, polštářovité listy vejčitého tvaru, podivně stěsnané kolem kmene, mu vnukly myšlenku, že by v nich mohla být voda. Odřízl si kus nejnižšího listu a rozkrojil jej. Voda sice uvnitř nebyla, ale dužina listu byla tak šťavnatá a prosycená vlhkostí, že se znamenitě občerstvil, když ji žvýkal.

„A sem si budu chodit pro vodu!" prohlásil, ubíraje se s náručí listů zpět k ohníčku.

Den byl už na sklonku a Casanova si umínil, že přespí pod kordiemi. Hned příštího dne si chtěl splést z větví nízkou chýši, jak to vídal dělat ecuadorské Indiány^ Usnul zabalen do všech svých šatů, protože noc byla studená, a vzbudil se teprve, když mu slunce, vycházející nad oceánem, začalo naplno svítit do tváře.

; Chýši si spletl z větví opravdu hned druhý den svého pobytu na ostrově Indefatigable a opřel ji o silný kmen kordie. Byla tak nízká, že se v ní mohl právě jen posadit, a místa v ní bylo pouze tolik, kolik potřeboval na vyspání. Byl to spíše stan z větví než opravdová chata, ale Casanovovi to postačilo — chtěl uvnitř jen přespávat. Období dešťů na východních Galapágách bylo už u konce a robinzon z donucení doufal, že se zde brzy zastaví nějaká loď, která jej přijme na palubu. Kdyby si byl lépe uvědomil, že od seňora Cobose nelze očekávat takový nedostatek prozíravosti, jako bylo vysazení těžkého provinilce na navštěvované pobřeží, kde ho co nevidět sebere nějaká ochotná loď, byl by nepochybně postavil svou chatu mnohem důkladněji.

Ale bývalý vojín Casanova nebyl žádným velkým psychologem a přemítal jen o těch věcech, které se ho dotýkaly bezprostředně. Jako mnoho jiných návštěvníků Galapág, kteří přišli před ním, zajímala ho v prvé řadě voda. Umínil si, že musí proniknout křovinatou džunglí oplývající trny za každou cenu. Plahočil se čtrnáct dní, snažil se prosekat tesákem cestu na nejrůznějších místech, měl celé ruce i obličej jedinou ránu od trnů, ostrých jako ocelové jehly, a nakonec se musel, přemožen bezúspěšnou dřinou, vzdát. O hodně později objevil ve skálách před východním mysem četné dutiny, které byly kdysi po deštích plné vody. Nyní však v nich byla jen na dně hustá a ohavně páchnoucí kaluž, zkažená mrtvým hmyzem a hustým povlakem zelených řas, takže voda byla zcela nepoživatelná.

Casanova prošel bezpočtukrát celým pobřežím zátoky, hledaje nějaké jiné místo, které by mu usnadnilo cestu dovnitř ostrova, ale nenašel nic. Zátoka končila i na východě podobným shlukem balvanů jako na západě; a pokus o jejich zlezení dopadl stejně bezúspěšně jako na druhé straně. Byl zde ještě písčitý jazyk, vybíhající do moře a zakončený malou skalkou, za přílivu přelévaný mořem. To však byla cesta, která nikam nevedla. Námořník by se snad byl odvážil za příznivého okamžiku, kdy nebyl v dohledu žádný žralok, skály obeplout, ale Casanova nebyl námořníkem a vodní cesta ho nelákala. Netroufal si ani zrobit si nějaký vor z četných kmenů, které moře přineslo od amerických břehů a vyvrhlo na pobřeží. A tak zůstal upoután na pobřeží zátoky, ohrazené neproniknutelným křovím a nepřístupnými skalisky, jehož rozloha činila jen několik hektarů.

„Vyměnil jsem si vlastně jedno vězení za druhé," řekl si filosoficky jednoho dne, když odpočíval nečinně po tučném obědě.

5

129

Jídla měl dost, leguánů bylo u západního mysu ohromné stádo a občas našel na písčitém výběžku u východního mysu i mořskou želvu se zeleným štítem.

Nebyla sice ani zdaleka tak velká jako zemní želvy, které viděl na Chathamově ostrově, ale měla výborné maso. Žízeň hasil listy kaktusu a malými, peckovitými plody, které uzrály na kordii a měly chutnou, kořenitou dužinu.

„Ale aspoň tu není žádný Cobos s pochopy a člověk pracuje jen pro sebe," pokračoval ve své samomluvě.

Uznal poctivě sám před sebou, že té práce není tak mnoho. Ráno vstal a vyryl čárku do kmene stromu, aby si vyznačil nový den. Jeho „kalendář" sestával ze dvou stromů: do jednoho ryl Casanova dny a do druhého měsíce. Doufal, že nebude zapotřebí připojit k nim třetí strom k zaznamenání roků, ale v této naději se zklamal. Potom si šel chytit leguána a „nařezat zásobu vody", jak říkal s humorem, když krájel kaktusové listy. Po snídani se vykoupal v mělkém místě zátoky a pak chytal ryby na udici. Vyrobil si ji z trnu, z vláken vytahaných z rozbité košile a spletených dohromady a z tenké a dlouhé větve. Ryby zpravidla měl k obědu a večeřel kus studené pečeně. Později si udělal i luk z pružné větve a z řemínků, které si nakrájel z usušené leguáni kůže. šípy si naštípal z vyplaveného dříví a na hroty našel nevyčerpatelné množství materiálu v podobě rudých bodlin mořského ježka. Ležely všude v písku na kraji pobřeží a byly pevné jako hroty z oceli. Casanova je zasazoval do rozštípnutého konce šípu a pevně je tam vlepil pryskyřicí, vytékající z naříznuté kůry kordie.

Když měl šípy, střílel ptáky, jichž hnízdilo ve skálách těsně u břehu velmi mnoho. Byli zde divocí holubi, rackové, fregatky, terejové s modrýma nohama, káňata, lejskové, mořští kulíkové a buřňáci, i sovy, létající za bílého dne, jejichž kulaté žluté oči se nebály slunečního svitu. Většina těchto ptáků sice páchla rybinou, ale někteří z nich, zejména drobní lejskové, holubi a také drozdi a pěnkavy, hnízdící v kordiích, měli velmi chutné maso.

Snahy proniknout do ostrova se Casanova nadobro vzdal po několika týdnech marné práce. Sice jej jednou napadlo, že by snad mohl zdolat nepřekročitelnou hradbu trnitých křovin, kdyby je zapálil a nechal shořet, ale po krátké úvaze od tohoto plánu upustil. Obával se, že by oheň mohl zachvátit i jeho zásobárnu vody — hájek kaktusů. I kdyby snad jejich vejčité a polštářovité listy neshořely, protože jsou prosáklé vláhou, mohly by přece jen účinkem velkého žáru vyschnout tak, že by už nebyly k ničemu. A tak trávil opuštěný trestanec svůj čas většinou spánkem a zahálkou a jediná větší práce, kterou ještě podnikl, byla stavba kamenné ohrady kolem chýše.

Přiměli ho k tomu pestří a zlomyslní leguáni pozemní, jichž se tu jednou objevilo — neznámo odkud — celé stádo. Casanova jim zpočátku nevěnoval žádnou pozornost, domnívaje se, že jsou stejně krotcí a mírní jako jejich mořský příbuzný. Ale velmi brzy byl nucen hledat před nimi útočiště na stromě. Přední řady leguánů se totiž proti němu obrátily s rozhodností, která neponechávala žádných pochyb o jejich útočných úmyslech. Jakmile jim však zmizel z očí, pozbyli o něj leguáni zájem a zakrátko se ztratili v husté trávě. Casanova si potom nanosil od západního mysu, k němuž měl nejblíže, kamení a zřídil z něho kolem svého obydlí ohradu půldruhého metru vysokou. Ponechal v ní jeden otvor právě dostatečný, aby se jím protáhl, a na noc jej uzavíral několika většími kameny.

Po několika týdnech strávených na ostrově, mu přibyla nová práce k jeho každodennímu zaměstnání — udržovat stálý oheň. Sirky mu došly a musel dbát každý večer, než ulehl, aby měl dostatečnou zásobu dříví, potřebnou k živení ohně přes noc. To znamenalo nejméně dvakrát za noc vstát a přiložit na oheň. Zpočátku ho to dosti mrzelo, že se pořádně nevyspí, ale nakonec si na to zvykl.

„Nic nevadí, aspoň tu bude maják, který přivolá loď, kdyby náhodou plula v noci kolem," utěšoval se nad svým nepohodlím. Zřídil si z kamení krb, vysoký jako ohrada, takže oheň byl jasně viditelný i ze zátoky.

Ve své samotě, která ho přece jen začala velmi tížit, ještě než uplynulo půl roku od jeho vysazení na ostrov, dostal malého společníka. Byla to krásná ještěrka, dlouhá asi dva decimetry, celá zelená až na šarlatový pruh po obou stranách hlavy. Objevila se jednoho dne, právě když obědval, a položila se těsně u jeho nohou na kámen, vyhřátý sluncem. Dívala se na něj tak důvěřivě svýma temnýma očkama, že k ní pocítil okamžitě náklonnost. Přestal jíst a seděl nehybně, aby ji nezaplašil, ale zvířátko nejevilo žádnou bázeň. Casanova se po chvíli osmělil nabídnout jí šťavnatý list kordie, ale ještěrka jej nechala bez povšimnutí. Zato k jeho velkému údivu začala sbírat drobky pečeného želvího masa, které roztrousil při jídle do trávy.

„Vida, ty jsi nějaká mlsná!" divil se upřímně Casanova, který věděl, že velcí leguáni žerou jen rostlinnou stravu. Uřízl kousek masa a podal jí ho na ruce, a ještěrka po krátkém váhání přijala a olízla mu dlaň dlouhým, špičatým jazýčkem.

„Zůstaň u mne, nebude ti tu zle," nabízel jí srdečně. A díval se za ní s lítostí, když pojednou hbitě sklouzla s "kamene a zmizela v trávě. Upřímně se zaradoval, když se večer zvířátko zase objevilo, právě když si pochutnával na studeném leguáním stehně. Zdálo se, že malý tvor má dobře vyvinutý čich a že cítí maso na dálku. Casanova nepochyboval ani na okamžik, že je to tatáž ještěrka, s níž se dělil o oběd, a přivítal roztomilé zvířátko jako starého přítele. Ještěrka snědla s chutí několik soust pečeného leguána a tentokrát zůstala sedět na kameni déle. Casanova zkusil opatrně ji pohladit jedním prstem a dotkl se lehce jejího šupinatého hřbetu. Ještěrka se přitiskla ke kameni, ale neutekla a dala se bez bázně hladit.

Od té doby ji vídal mnohokrát za den, nejen při jídle, a zvykl si s ní mluvit jako s člověkem. Nenamáhal se s hledáním nějakého jména, říkal prostě své malé společnici Chiquita — Maličká, jak je u španělů zvykem jmenovat malé děti. Vystavěl pro ni také hezké a malé obydlí z kamínků a větviček, nastlal jí tam měkkou trávu, ale Chiquita je nepřijala. Dávala přednost štěrbině v kamenné ohradě, kde pravidelně trávila noc. Casanova se o ni staral jako o malé dítě; sbíral jí zelené bobule některých keříků, jimiž hasila žízeň, a usoudil také, že pečené maso by jí mohlo být nezdravé, a chodil jí chytat hmyz. Vybíral jej pod kamením i z velkých pavoučích sítí napjatých všude mezi skalisky. Připravoval přičinlivé majitele sítí o jejich kořist a často přinesl i pavouka samotného, krásného velikého křižáka s rudýma nohama a s temně zeleným tělem, zdobeným světlejším ornamentem. Chiquita přijímala vše velmi ochotně a projevovala obdivuhodnou chuť k jídlu. Když se jednoho dne snesl nad zátokou mrak kobylek a v minutě ožral většinu kordií, i ty, které poskytovaly Casanovovi stín, pomáhala ještěrka svému rozlícenému pánovi vydatně hubit nenasytný hmyz. A najedla se ho tolik, že nemohla potom ani večeřet.

Dny se řadily v týdny a týdny v měsíce. A jednoho jitra vyryl Casanova s vážnou tváří čárku do třetího stromu na znamení, že je na ostrově Indefatigablu plný rok. To bylo 20. dubna 1902. Opuštěný muž postál nad novou čárkou delší dobu v hlubokém zamyšlení. Posledních několik týdnů se mu dařilo dosti špatně. Náhlý liják, který jej překvapil jedné únorové noci, pronikl holou korunou kordie ožrané od kobylek až k jeho ohni a uhasil jej. Zbytek noci strávil Casanova špatně, tenké větve jeho chýše nedovedly studený liják zadržet. Promokl až na kůži a prokřehl zimou, k tomu všemu ještě přišel o možnost ohřát se u ohně. Pokusil se ráno rozdělat jej třením dvou větví o sebe, jako to dělají Indiáni, ale nepodařilo se mu to, ačkoliv pracoval, co mu síly stačily. Mělo to jen jednu výhodu, prudkým pohybem se zahřál a přestal jektat zuby zimou. Nyní musel jíst syrové jídlo, měl jen malou zásobu pečeného želvího masa, která mu stačila pouze na prvý den. Když si šel na leguání skálu pro svou obvyklou kořist, zjistil, že leguáni zalezli hluboko do děr a nemají chuť se ukazovat, ačkoliv už od rána nepršelo. Teprve druhý den, když se k polednímu hustá clona mraků roztrhla a zazářilo opět slunce, vylezlo několik zvířat z děr a Casanova dvě z nich ulovil.

Zesílil kryt na své chýši, vyhodil z ní vlhkou trávu a spal jen na několika kouscích šatstva, které mu ještě zbyly z kapitánova daru. Nebylo to pohodlné spaní a osamělý muž se vzbudil několikrát za noc zimou i vlhkem. I Chiquita jej za deště opustila a ukryla se někde mezi kamením. Teprve druhý den, když slunce opět na několik hodin vysvitlo, přihlásila se zase a Casanova ji vítal s velkou radostí.

„Musíš jíst syrové maso, pečené dnes není," hlásil. Zdálo se, že to zvířátku nevadí. Pojídalo s velkou chutí sousta, která mu Casanova předkládal a vykonalo potom na důkaz své spokojeností obvyklou procházku po jeho ruce až na rameno a zpátky.

Tak míjelo období dešťů, které naštěstí nebyly tak časté a střídaly se s jasným, slunečným počasím. Takových chvil využíval Casanova, aby se ohřál na slunci a aby lovil leguány. Jejich maso sušil hned na slunci, protože v tomto stavu chutnalo přece jen lépe než syrové. Vody měl nyní dost a mohl pít, co hrdlo ráčilo — věc, na kterou si za tu dlouhou dobu strávenou na ostrově téměř úplně odvykl. Pozoroval také s radostí, že kaktusy, které už většinou obral o všechny spodní listy, začínají nasazovat nové listy a že bude mít zase v suchém období postaráno o tento podivuhodný zdroj vláhy.

Čtrnáct dní potom, kdy vyryl první čárku do stromu s roky, seděl Casanova po obědě na balvanu nedaleko břehu a pozoroval s Chiquitou směšné dovádění lvouních mláďat. Díval se rád na nemotorné tvory, jejichž pohyby ho velmi bavily, ačkoliv se stále ještě uctivým obloukem vyhýbal velkým zvířatům. Sledoval právě jedno mládě, jak se hbitě potápí — ve vodě byla zvířata už odmalička daleko obratnější než na pevnině — a stříká vesele vodu na svého sourozence, až utkvěl náhodou zrakem na rovné čáře obzoru, dělící moře od oblohy. Vzápětí vyskočil tak prudce, že se Chiquita jen v poslední chvíli zachytila ostrými drápky jeho rukávu, aby nesletěla na zem.

„Loď, Chiquito, loď, slyšíš?" volal rozčileně. „Jede sem, vezme nás na palubu a pojedeme domů, do Guayaquilu!"

Slzy mu vstoupily do očí a nevěděl vzrušením co si počít. Poklekl a chvilku se modlil, pak vyskočil a pobíhal nerozhodně po břehu. Obával se, že by snad mohla loď odjet a nezastavit v zátoce. Jaké je to neštěstí, že právě teď nemá žádný oheň, aby jí mohl dát kouřem znamení, že na ostrově je člověk! Mával rukama, vyskakoval, jak nejvýše dovedl, aby ho spíše zpozorovali, a křičel, co mu síly stačily. Chvilku byl pln naděje, že na lodi ho spatřili a hned si zase zoufal, poněvadž se mu zdálo, že hnědá plachta, trčící nad vodou jako křídlo vzdáleného hmyzu, se nijak nezvětšuje. Prosil všechny svaté, na něž si jen vzpomněl, aby osvítili hlídku na stěžni, aby si dobře prohlédla břeh a spatřila jej.

Když o hodinu později přistal u břehu velký člun a z něho vystoupilo několik námořníků, nesoucích soudky na vodu, padl před nimi na kolena a plakal radostí.

„Vodu, seňorové? Jistě, je tu voda, nedávno pršelo a ve skalních dutinách je jí pro deset lodí, ještě ji slunce nestačilo vysát," žvatlal radostně a vedl je k východnímu mysu.

Ukazoval jim Chiquitu, která mu seděla na rameni a zvědavě se dívala na podivné hosty. Vyprávěl jedním dechem o svém utrpení na Chathamu, o Cobosově ukrutnosti a o tom, jak už žije přes rok na tomhle pustém ostrově, kde jej tyran vysadil bez prostředků.

Ale nikdo z mužů nerozuměl španělsky. Byli to Švédové a patřili k posádce velrybářského škuneru, který zakotvil z obavy před útesy tak daleko od břehu, že Casanova jeho jméno ani nepřečetl. Nezarazilo ho, že se, námořníci tváří velmi vážně a že na něho nehledí nijak přívětivě, ve své radosti to přehlédl. Pomáhal jim ochotně plnit sudy, zval je do své chýše a nabízel jim sušené maso leguána, aby je pohostil. Odmítli, ale jeden z nich, nejmladší, sáhl do kapsy a podal mu velký kus sucharu.

Chléb! Bože, to je pochoutka, když jej člověk tak dlouho nejedl! Jak dlouho vlastně? Casanova o tom přemýšlel, zatínaje s rozkoší silné, zdravé zuby do těsta ztvrdlého na kámen. Opravdu, nejedl chléb od té doby, co ho odvezli z Guayaquilu, na Chathamu je živili jen masem a boby.

Koktal díky. A mladý námořník se usmál. Casanovovi se zdálo, že vidí v jeho očích i něco jako soucit, ale nepřemýšlel o tom. Šel za svými neočekávanými hosty ke člunu — a potom se to stalo. Člun, ležící přídí na písku, sešoupli do vody a nastoupili, říkali mu něco anglicky — bylo to loučení, ale ecuadorský voják, který neznal kromě španělštiny žádný jiný jazyk, jim nerozuměl. Považoval to za výzvu k nasednutí a zvedl už nohu, aby se vyhoupl do člunu, kde už námořníci nasazovali vesla na obrtlíky. Ale velitel malé čety na něj namířil revolver.

„Nemohu vás vzít s sebou, kapitánův rozkaz!" řekl vážně

Casanova ustrnul. Bože, co to znamená? Nerozuměl jim, pochytil jen slovo captain a uhodl, že tím námořník míní kapitána lodi. Ale zbraň, namířená na jeho prsa, mluvila jasně. Oni ho nevezmou s sebou! Ale proč? Jako ve snách pozoroval, jak muž ve špičce odstrkává člun od břehu. Vesla se nadzdvihla pravidelným pohybem cvičených rukou a táhle zabrala. Člun se rozjel a Casanova stále ještě stál nehybně, strnulý jako socha, právě tak, jako kdy| ho tehdy před rokem dal Cobos vysadit na břeh.

Vzpamatoval se, dříve než se člun vzdálil o několik svých délek, prosil, křičel, zapřísahal, spílal a proklínal. Ale všechno bylo marné, člun se neúprosně vzdaloval, až konečně se proměnil v drobnou černou skvrnu, která splynula s vlnami a zmizela mezi nimi. O chvíli později se začala rozplývat na obzoru i hnědá plachta škuneru a potom bylo už moře zase prázdné jako dříve. Zoufalý pohled opuštěného muže spočíval jen na nekonečné šedomodré ploše, nad níž se míhala v rychlém letu bílá těla ptáků, slídících po kořisti. Teprve když se slunce ukrylo hluboko za skálami a jejich dlouhý stín pokryl zátoku, vstal Casanova a pomalu odcházel k své chýši. Proč ho nevzali s sebou? Dosud nikdy neslyšel, že by se byl někdo tak nelidsky zachoval vůči opuštěnému člověku. V duši měl hněv a hořkost a v jeho beznadějnosti ho neutěšil ani nález sirek a cigaret, které něčí soucitná ruka nechala v jeho chýši. O dva měsíce později se stejný výjev opakoval s jinou lodí. Opět to byl anglický velrybářský škuner, jehož lidé přijeli s člunem pro vodu a odjeli, aniž vzali Casanovu s sebou. Chovali se stejně odmítavě jako jejich předchůdci a ubohý voják si lámal hlavu trýznivými dohady, proč ho opustili bez pomoci, přes všechny jeho prosby. Nerozuměli mu sice, ale jeho postavení i jeho posuňky byly dosti výmluvné, aby je pochopil každý, kdo měl jen trochu citu v těle.

Míjely dny a měsíce. A k první čárce na stromě roků přibývaly další..

Koncem května roku 1904 vjížděla do Bonaventury, jediného významného přístavu kolumbijské republiky na pacifickém břehu, šalupa, jejíž podivný manévr s plachtami vzbudil zaslouženou pozornost všech přístavních povalečů.

„Určitě se zvrhne, podívej se, jak hloupě natáčí tu svou vratiplachtu," prohlásil bosý a rozedraný chlapík, pohodlně rozložený v chladném stínu celnice.

„To bych řek!" souhlasil jeho kamarád, jehož oblek vykazoval stejné nedostatky. Měřil si loď zkušenýma očima muže, který viděl již mnoho podivných plavidel.

„Nějaký gringo," usoudil pohrdavě.

„Proč by to musel být Severoameričan?" odporoval jeho druh. „Třeba je z jihu!"

„No přece poznám loď podle toho, jak vypadá, ne?" namítl uraženě znalec lodí. „A ostatně to má napsáno na boku, přečti si to!"

„Liberty," slabikoval pomalu povaleč. „To je svoboda, že jo?"

Muž přikývl a sledoval se zájmem, jak se šalupa neklidně potácí, nabírajíc střídavě vítr z obou stran, jak její posádka nešikovně manévrovala s plachtami. Konečně se zastavila asi sto metrů od hráze a bystré oči snědých obyvatelů přímoří pozorovaly s údivem nápis na boku lodi, jehož každé písmeno vypadalo jinak.

„To je nějaká podivná loď!" řekli jako jedněmi ústy.

Zdálo se, že přístavní úředníci jejich podiv sdílejí. Svědčil o tom aspoň kutr přístavního kapitána, který odrazil od břehu v neobvykle krátké době a byl plný vojáků.

Veliký, zamračený muž, který se na palubě šalupy „Liberty" představil dozorčím úředníkům jako kapitán lodi Geronimo Roddes, vyprávěl o plavbě plachetnice tak rozpačitě, že vzbudil okamžitě podezření. Byl požádán, aby předložil lodní papíry a deník. Vymlouval se koktavě, že všechno pozbyli za bouře u Hoornova mysu.

„Podivuhodná bouřka!" svraštil čelo přístavní kapitán. „Nechá vám záchranné čluny i stožáry s plachtami, které si obyčejně bere hned v prvním kole, a takové nepatrné věcičky, jako jsou papíry a kniha, nestydatě spolkne! Neměl jste to náhodou pod kloboukem, který vám sebral vítr?"

Nečekal už na odpověď a v průvodu několika vojáků prohlížel i podpalubí. Nestačil žasnout, jak se to všude hemžilo lidmi.

„Proboha, kde se tu berou? Kolik to tu vlastně máte posádky?" vyrazil na kapitána.

„Sedmdesát mužů i se mnou," hlesl zničeně muž, stíraje si pot na čele.

„Matko boží!" křižoval se úředník. „Člověče, vy jste nějaký otrokař a pirát k tomu. Papíry nemáte, deník nemáte, loď jste asi někde ukradl, posádku vyvraždil a potom tu bečku přecpal lidmi od kýlu až po vyhlídkový koš. Nepřijel jste dělat do Kolumbie revoluci?"

Kapitán podivuhodné lodi mlčel a také povídavý Jihoameričan se už pro tu chvíli vymluvil a začal konat rázně svou povinnost. Dal převést celou posádku lodi i s jejím podařeným kapitánem pod dozorem vojáků postupně na břeh, odkud putovala rovnou do vězení. Na opuštěné šalupě zanechal dvoučlennou hlídku.

Výslechy zatčených začaly hned druhý den a skončily kupodivu rychle, ačkoliv jihoamerické úřady nejsou ve svém řízení nijak ukvapené. Zásluhu o rychlý spád vyšetřování měl „kapitán" šalupy Geronimo Roddes, který upřímně pověděl po krátkém váhání celou pravdu.

On sám i všichni jeho lidé byli uprchlými trestanci z Progresa. Šalupa patřila majiteli plantáží na Chathamu Manuelu Cobosovi, proti jehož tyranii se nakonec všichni trestanci vzbouřili. Byli mu vydáni po léta na milost a nemilost. Ecuadorská vláda se o ně vůbec nestarala, ačkoliv mnozí z nich si svůj trest už dávno odpykali a měli být propuštěni na svobodu. Ecuadorská republika na ně prostě zapomněla; posílala sice občas seňoru Cobosovi nové přírůstky, ale ani ji nenapadlo odvážet vězně, jejichž trest už vypršel. Na Chathamově ostrově byl skutečně jen jediný druh vězňů, a to těch na doživotí, jak to kdysi řekl posměšně námořní voják ubohému Casanovovi. Vládní guvernér, který byl na ostrově, se nestaral o nic a nechal seňora Cobose řádit podle jeho libosti.

„Udělali jsme, pánové, co jsme pokládali za nutné," vykládal poctivě trestanec za bezdechého ticha všeho posluchačstva. „A to, když seňor Cobos zvýšil obvyklý trest padesáti ran karabáčem na nahá záda na pět set."

Soudci a diváci se otřásli hrůzou.

„Zahynout pod bičem nebo se dát od vojáků zastřelit, to už bylo všechno jedno," pokračoval Geronimo Roddes ve výpovědi. „A tak jsme se zmocnili lodi pana Cobose a odjeli jsme."

„Vzbouřili jste se!" řekl přísně předseda soudu.

„Ano, pane!" přisvědčil trestanec.

„Všech sedmasedmdesát?"

„Ne, pane, bylo nás sto osmdesát, ale ty ostatní vojáci postříleli, než jsme je přemohli," odvětil prostě muž.

Musela to být krvavá řež, jestliže z ní vyvázla jen polovina trestanců — napadlo každého posluchače soudního přelíčení. Sál zvučel výkřiky a předseda musel použít veškerého důrazu, aby obnovil klid.

„A co se stalo se seňorem Cobosem a s guvernérem?" tázal se, když se hluk trochu ztišil.

„Pohřbili jsme je tam, kam dával seňor Cobos zakopávat ubičované lidi," odvětil významně Geronimo Roddes a nábožně se pokřižoval.

„Zavraždili jste je!"

„Přemohli jsme je, pane, v poctivém boji!" tvrdil trestanec.

Soud se radil velmi dlouho a dospěl nakonec k rozhodnutí, že jde o zločin ecuadorských státních příslušníků spáchaný na ecuadorském státním území na ecuadorských státních příslušnících a že jim po zločincích vlastně vůbec nic není. Kolumbijské úřady je pak daly dopravit ozbrojenou eskortou na ecuadorské hranice a Cobosovu loď ponechaly prozatím v přístavu, dokud se nepřihlásí pravoplatný dědic.

Zprávu o ukrutnostech „chathamského tyrana", jak žurnalisté nazvali Cobose, roznesly noviny do celého světa. A jen této okolnosti mohli vzbouřenci děkovat za to, že vyvázli s poměrně nízkými tresty. Jejich případ se stal majetkem příliš široké veřejnosti, než aby se dal projednat obvyklým ecuadorským způsobem. Při novém líčení vyšly^potom najevo tak hrůzné podrobnosti, že se vláda rozhodla poslat na Galapágy vyšetřovací komisi.

Ačkoliv se tentokráte postupovalo na jihoamerické poměry neobvykle rychle, trvalo přece jen nějaký čas, než dělový člun „Cotopaxi", na jehož palubě byla vyšetřovací komise, opustil Guayaquil. Na Chathamském ostrově se nezdržel dlouho. Komise zjistila velmi brzy, že všechno přesně odpovídá líčení zajatců z „Liberty". Člun odplul hned na ostrov Indefatigable, aby tam pátral po Camilu Casanovovi.

„Podle výpovědi trestanců by tam ten člověk měl být právě tři a půl roku. Nevěřím, že by mohl být ještě živ!" řekl předsedovi komise nedůvěřivě fregatní nadporučík, velitel dělového člunu. Stál s ním na velitelském můstku a prohlížel si kukátkem břehy zátoky.

„Quién sabe?" odvětil moudře starý plukovník, pokrčiv rameny. „Kdo ví?"

O chvíli později se ukázalo, že jeho rozvážnost byla na místě. Camilo Casanova skutečně žil. Vlasy a vousy, které mu sahaly až po pás, přestože je občas uřezával nožem, a tělem opáleným do černa a oděným v pouhé cáry se podobal spíše divokému lesnímu muži než bývalému příslušníku ecuadorské armády.

Nevěřil svým očím, když uviděl uniformu, kterou nosil před lety. A dal si dvakrát opakovat, že ho vezmou skutečně s sebou a že se nemá doma čeho obávat.

„Skutečně mne odvezete i s mou ještěrkou?" ptal se nedůvěřivě.

„I s vaší ještěrkou, tady je má ruka!" řekl slavnostně velitel dělového člunu. Dali mu prádlo, šaty a boty, lodní lazebník zušlechtil jeho zevnějšek, a docela jiný muž usedl s důstojníky k jejich stolu, aby jim vyprávěl, co všechno zažil na ostrově.

„Jen jedno nedovedu pochopit," končil své vyprávění.

„A to je?" vybídl ho starý plukovník, předseda komise.

„Proč mne oba škunery tady nechaly! To se přece nedělá, zvláště když člověk nepatří mezi jejich posádku a neprovinil se proti lodní kázni." Důstojníci se usmáli.

„Pochopíte to zítra, až vyplujeme ze zátoky," odvětil velitel člunu.

A nato šli všichni spát.

Časně zrána opouštěl „Cotopaxi" zátoku, kde strávil bývalý voják a později trestanec na Chathamově ostrově, Camilo Casanova, sám a sám půl čtvrtého roku. Nebyl snad tak docela sám, ale ještěrka Chiquita mu přece jen nemohla nahradit lidskou společnost. Když objeli skály západního mysu, ukázal mu fregatní nadporučík velikou tabuli s dvojjazyčným, daleko viditelným nápisem:

NO TOMAR ESE HOMBRE CON SIGO! ES EN MUY PELIGROSO DELINCUENTE!

PLEASE, DON'T TAKE THIS MAN ABOARD! IT'S A VERY DANGEROUS CRIMINAL!

„Ta spodní řádka je překlad horní do angličtiny," vysvětloval důstojník žasnoucímu Casanovovi. „Prosím, neberte tohoto muže s sebou. Je to velmi nebezpečný zločinec." Takové to tedy bylo!

Cobos se postaral zdvořilou výstrahou před nebezpečným zločincem, aby se Casanova nedostal z ostrova, i kdyby proti všemu očekávání nezahynul zvolna žízní.

„Jaký to byl pes!" procedil Casanova nenávistně skrz sevřené zuby.

„O mrtvých jen dobré," připomněl přísně důstojník. „Důmyslný chlapík to byl, to se musí uznat," připustil. „Vsadím se, že zcela stejnou tabuli bychom našli na druhé straně, za východním mysem zátoky."

„Pojedeme tam, pane veliteli?" tázal se Casanova.

„Ne, amigo, máme nutnější cestu!" odvětil nadporučík.

Bylo skutečně naléhavější postarat se o Raimunda Guardada, náčelníka první vzpoury na Progresu, kterého dal Cobos vysadit na Jakubově ostrově ještě téhož dne, kdy vyhostil Casanovu na Indefatigable. Bylo to sto mil odtud a „Cotopaxi" urazil tuto vzdálenost za šest hodin.

Ale když vystoupili na ostrov, našli na písečném pobřeží jen bílou kostru. Nad ní se třepetaly cáry plátna napjatého na hůlkách jako ochrana proti žhoucímu slunci...

DESET MUŽŮ Z „ALEXANDRA"

Mnoho lidí si myslí, že parní stroj nadobro odzvonil plachetnicím. Ale to je omyl. Ještě šedesát let potom, co první parník přejel Atlantik z Evropy do Ameriky, což znamená v prvých letech našeho století, byly z deseti lodí brázdících světová moře nejméně tři plachetní. To ovšem máme na mysli jen lodi větší, nad sto tun nosnosti; kdybychom připočítali všechny pobřežní kutry, bárky, šalupy a javly, dopadl by poměr pro parní lodi daleko nepříznivěji.

Plachetnice jezdí přes oceány dodnes a staví se také dodnes. Jsou to pořádné lodi o nosnosti až 6000 tun a s pěti stěžni, na nichž je tolik plachet, že by se z nich daly ušít košile pro celou menší obec; opravdové rychlolodi s nejlacinějším pohonem na světě — větrem, který nic nestojí. Německé doky Tecklenborg a Rickmers postavily v roce 1926 čtyřstěžník „Padua" o 4600 tunách, plachetního obra 98 metrů dlouhého a 14 metrů širokého, který dokáže urazit za příznivých podmínek trať Hamburk—Spencerův záliv v Austrálii za 66 dní a dovede přitom vyvinout slušnou rychlost až 22 uzlů za hodinu. Jeho stožáry a ráhna mají ovšem odpovídající rozměry: hlavní stožár je 48 metrů vysoký a vyrovná se tedy výškou menšímu mrakodrapu o dvanácti patrech,

zatímco hlavní ráhno se svými dvaceti metry by přerůstalo prastaré lesní velikány.

Nuže, plachetnice je velmi dobrá věc, ale dokud fouká vítr. Když upadne do nějaké tvrdošíjné tišiny — a na oceánech je takových míst všude v tropických šířkách dost — je zle. O tom se přesvědčila i posádka norské bárky „Alexandr", která opustila 6. ledna 1906 australský Nový Jižní Wales, v dobré víře, že svůj náklad doveze do Panamy nejdéle za sedmdesát dní.

Peterson, kapitán „Alexandra", byl však moudrý a obezřetný muž, který počítal se záludností pacifických větrů. A proto vzal pro dvacetičlennou posádku lodi raději zásoby na pět měsíců. Čert nikdy nespí a člověk neví, co se může stát.

Ze Sydney v Novém Jižním Walesu je do Panamy 14 270 kilometrů, přesně počítáno. „Alexandr" z nich urazil šest sedmin za dva měsíce a právě křižoval desátou jižní rovnoběžku někde na stodesátém západním poledníku, když nastalo bezvětří. Dobrá, zpočátku si z toho nikdo nic nedělal. Za bezvětří se služba na plachetnicích velmi zjednodušuje a spočívá hlavně v tom, že se odpočinek střídá se zahálkou.

Jenže tentokráte to bezvětří trvalo trochu příliš dlouho. Prošel leden, únor a březen — loď ležela stále v tišině. Začátkem dubna snížil kapitán dávky jídla i vody na polovinu. Naštěstí posádku „Alexandra" tvořili hlavně Skandinávci, což jsou lidé, jejichž krev se jen tak snadno nevzpění. S jiným mužstvem by byl kapitán patrně už zakusil menší vzpouru, ale Seveřané dovedou mít nekonečnou trpělivost.

Přijali snížení dávek se stejnou odevzdaností do svého osudu jako bezvětří. A tak leželi od rána do večera na palubě ve stínu plachty, roztažené na ochranu proti nemilosrdnému rovníkovému slunci, které si „po celý boží den nezahalilo líce", jak říká stará básnička, dívali se zadumaně na zplihlé plachty na stožárech a sázeli se mezi sebou o pár bobů, kdy vyskočí vítr. A vyprávěli nejrůznější historky ze svého života.

Když se čas, jediná věc, která šla na „Alexandru" kupředu, přehoupl přes duben i první máj, a když kormidelníci, kteří měřili snad padesátkrát za den polohu, zjistili, že za čtyři měsíce bezvětří urazila bárka necelých padesát mil — za něž ještě vděčila různým, velmi rozmarným mořským proudům — začal kapitán Peterson usilovně přemýšlet.

„Tak se mi zdá, že s touhle rychlostí bychom dorazili k Jižní Americe, až bude mít Christiansen vlasy bílé jako mléko," prohodil k druhému kormidelníkovi, který prudce přikývl. Byl to Skot z Glasgowa a jmenoval se Morrison. Měl už toho ležení na vlnách dávno dost.

Na vysvětlenou kapitánovy poznámky dodejme, že Christiansen byl Dán a přitom byl nejmladším členem posádky „Alexandra". Bylo mu teprve devatenáct, ale přesto už konal službu námořníka první třídy — na moři se postupuje dosti rychle.

Kapitánův výpočet byl velmi přesný a přitom jednoduchý, stačila k němu prostá trojčlenka. Nejbližší místo jihoamerického pobřeží — a ovšem daleko ne ještě Panama, která byla cílem jejich cesty — leželo asi tisíc dvě stě kilometrů odtud na východ. Bylo beznadějné počítat, že se tam „Alexandr" doplazí dřív, než jeho posádka sní poslední suchar i poslední pořádně vyhublou lodní krysu, o vodě ani nemluvě.

„Dobrá, tak tedy uděláme to jediné, co se ještě udělat dá," prohlásil kapitán s povzdechem po delším přemýšlení.

Morrisonova tvář se vyjasnila.

„Mám nechat mužstvo nastoupit, pane?" tázal se.

Peterson mávl rukou.

„Jen je nerušte, kormidelníku, dost času. Dejte vynést na palubu vše, co nám ještě zbývá k jídlu a pití."

O chvíli později se postavil kapitán k nepatrné hromádce jejich zásob a začal mluvit. Pověděl mužstvu, jak dlouhou cestu urazili za ty čtyři měsíce, co „Alexandr" leží v tišině — psal se právě 8. květen 1907 — a jak daleko mají k jihoamerickým břehům.

„Tohleto, hoši," ukázal na žalostnou hromádku u svých nohou, „je vše, co nám zbývá k jídlu. A naděje na změnu počasí je dnes právě tak malá, jako před čtyřmi měsíci, když jsme se do té zatracené tišiny dostali. Na severovýchod odtud a nepříliš daleko jsou galapážské ostrovy. Nemohu vám zaručit, že jsou obydlené, ale doufám, že se tam v člunech dostaneme. Nuže, kdo chce zůstat na lodi a kdo povesluje na Galapágy?"

Než budeme pokračovat ve vyprávění příhod lidí z „Alexandra", musíme se trochu zastavit, abychom upokojili ty z našich čtenářů, na jejichž tvářích se už rýsuje veliký otazník.

Je možné, aby ve dvacátém století loď ležela opuštěna na oceáně, aby nemohla z místa a aby jí nikdo nepomohl?

Ovšem, že je to možné. Moře není asfaltová silnice, kde se soucitný automobilista smiluje nad kolegou, který havaroval, vyhrabe ochotně lano z některé podivné útroby svého vozu a vezme nebohého trpitele do vleku. Na moři je, bohužel, asfaltových silnic sice nesčíslné množství, ale velká většina z nich je naprosto opuštěna. Lodi jezdí zpravidla zcela určitým směrem, zejména parníky, poněvadž uhlí je drahá věc.

„Alexandr" se naneštěstí dostal s mořskými proudy i s tím zbytkem větru, který měl, ještě než uvázl, stranou od tratí parolodí a nemohl čekat pomoc odnikud. Plachetnice, pokud by nějaké při svém kolébání na Tichém oceáně potkal, by mu ovšem nebyly nic platné, poněvadž by sdílely bezvětří s ním. Rádio samozřejmě neměl, psal se rok 1906, když vyplul z Austrálie.

Harald Tornberg, hranatý Nor ze stavangerského fjordu a první kormidelník na „Alexandru", odpověděl kapitánovi za všechny. „Co bychom dělali na lodi, kapitáne? Vždyť by z nás za chvíli zbyla jen kost a kůže. Pojedeme na Galapágy všichni. Nemám pravdu, hoši?"

Jednomyslný projev souhlasu zazněl kolem něho na doklad, že má pravdu.

Nyní nastaly přípravy k odjezdu. Bárka „Alexandr" byla jinak v úplném pořádku i se svým nákladem a kapitán ji opouštěl s velmi těžkým srdcem. Ale nebylo vyhnutí. Nejcennějším statkem člověka je jeho život a ten si pobytem na lodi zachovat nemohli. Spustili oba velké čluny a do každého dali nejprve mapu, kompas, sextant, chronometr a plavební příručku k počítání zeměpisné polohy. Potom rozdělili všechny zásoby spravedlivě na dvě části, pro každý člun jednu. Bylo toho žalostně málo, trochu sucharů a soleného masa, necelý litr vody na osobu.

Něco taky museli podniknout s ubohým „Alexandrem". Na moři nelze jen tak utéci z lodi a ponechat ji prázdnou jejímu osudu, aby ohrožovala za tmy jiné lodi. Staly se případy, že opuštěné vraky vydržely léta na vodě, potloukaly se po všech mořích a přitom přinesly zkázu mnoha jiným plavidlům, s nimiž se v noci srazily. Proto přísné námořní předpisy velí, aby každý kapitán, jenž podobný vrak potká, dal jej vyhodit třaskavinou do povětří. To platí tím spíše o vlastní lodi, kterou se posádka rozhodla opustit.

Na „Alexandru" však neměli žádné třaskaviny a nemohli tedy bárku zničit. Mohli ji ovšem navrtat, aby voda vnikla dovnitř a potopila ji, ale to je ošemetná věc. Právě, když o to stojíte, aby se loď potopila, může se vám snadno stát, že někde zbude nějaký houževnatě odolávající vzdušný prostor, který se vodou nenaplní, a ten působí potom jako velký záchranný pás, udržující loď těsně pod hladinou. Takový podmořský vrak je ta nejhorší věc na světě; je téměř neviditelný i ve dne a nelze se mu vyhnout, leda v poslední chvíli, kdy už únik se zdravou kůží hraničí se zázrakem.

Po delší poradě s oběma kormidelníky se kapitán Peterson rozhodl, že nechá „Alexandra" plout klidně dál, ale poručil vyvěsit a rozžehnout poziční světla, zelené na pravém a červené na levém boku lodi. Z opatrnosti k nim přidal ještě bílé světlo, ačkoliv se ho užívá jen na parnících k označení směru plavby. Na dveře palubního průvlaku dal připevnit nápis se stručným oznámením, co „Alexandra" postihlo a co jeho posádka podnikla ke své záchraně, a nato s lodním deníkem pod paží sestoupil jako poslední do člunu.

„Alexandr" zůstal nehybně na hladině se spuštěnými plachtami a s norskou vlajkou rozvinutou na předním stěžni. Námořníci se opřeli do vesel; o dvě hodiny později se bárka proměnila v neviditelný bod na okraji obzoru.

Posádka lodi byla rozdělena na dvě přesně stejné části. Kapitánská hlídka, celkem deset mužů i s kapitánem Petersonem, seděla v jednom člunu. Kormidelnická hlídka, opět deset mužů, počítajíc v to i prvního kormidelníka Tornberga, byla v člunu druhém. Každý člun měl dva páry těžkých vesel, pět metrů dlouhých, u nichž sedělo vždy po jednom muži.

Nastala jednotvárná práce — veslovat a veslovat. Kurs byl galapážské ostrovy a kapitán počítal, že by tam mohli dorazit za týden. To znamenalo šetřit s každým

drobečkem jídla a s každou kapkou vody. Posádka z „Alexandra" skutečně šetřila. Přestojí však došly potraviny už po třech dnech. Den nato i voda.

Bez potravy lze vydržet hezky dlouho — někteří lidé, provádějící hladovku, dosáhli v tom směru úplných rekordů. Ale bez pití se zhroutí člověk už za dva dny, zejména když mu "stojí skoro kolmo nad hlavou rovníkové slunce. Připočtěte k tomu ještě ohromné moře kolem dokola, ty milióny litrů vody, na něž se posádka člunu musí dívat od rána do noci jen proto, aby její žízeň byla ještě větší, a nebudete se divit, že ubožáci strkali ruce do vody a sáli z prstů odpornou mořskou vodu, ačkoliv dobře věděli, že si tím velmi škodí. Skutečně také mořskou vodu lze — za určitých okolností — užívat jako lék ohavně nahořklé chuti, ale žádný lék na světě se nehodí k hašení žízně. Za chvíli měli námořníci z „Alexandra" ruce rozpukané od mořské vody až do krve, a když jimi sevřeli veslo, stékaly po dřevě tenké pramínky krve; ještě po několika měsících jim z toho zbyly těžce se hojící rány. Že žízeň mořem neuhasili, je ovšem samozřejmé, to se dosud nikomu nepodařilo.

Chvilku byl napřed kapitánův člun, chvilku zas kormidelníkův, ale dva čluny je těžké udržet pohromadě. Jsou nízké a je z nich jen velmi omezený rozhled, zejména v noci. A tak třetí noci zmizel kormidelníkův člun a neobjevil se ani za svítání, ani v příštích dnech. Mořské proudy provedly opět jednu ze svých častých hříček: zatímco kapitánův člun vplul do jednoho ramene větvícího se proudu, které jej hnalo na sever ke Galapágám, zmocnilo se kormidelníkova člunu druhé rameno proudu a neslo jej na severovýchod, přímo do Guayaquilu.

Dvacet dní potom, co posádka opustila „Alexandra", setkal se s kormidelníkovým člunem asi sto kilometrů od břehu rybářský kutr z Guayaquilu, vzal jeho posádku na palubu a poskytl jí všechnu potřebnou pomoc.

Čtyři vesla kapitánského člunu dopadala na hladinu už jen v zcela nepravidelných přestávkách, doklad, že veslaři jsou nadobro vyčerpaní a že už nedokáží udržet stejný takt. Jitro dvanáctého dne se rychle rozbřesklo, jak to už bývá v tropech, a hned potom, kdy se první sluneční paprsky položily na hladinu, ozval se hlas ochraptělý žízní.

„Ahoj, země po pravém boku!"

Hlas patřil kuchaři, který měl sice anglické jméno Nelson, ale jinak byl Nor ze Stavangeru, kde měl ženu a čtyři děti. Zvolání vzbudilo u malátné posádky člunu smíšené pocity.

„Země, jaká země?" ptali se dychtivě někteří — a těch byla většina.

„Nesmysl, jsou to jen nějaké mraky," namítali dva či tři.

„Nelson ještě spí a něco se mu zdá," mínil uštěpačně Fred Jeff, mladý Američan z Tacomy.

„Hoši, nehádejte se!" prosil je kapitán Peterson okoralými rty a slabým hlasem. Bolela ho hlava až k prasknutí a každé hlasitější slovo se mu zarývalo do mozku jako hřebík vrážený kladivem. Kromě bolestí hlavy ho ještě sužoval revmatismus, který mu zachvátil nohy, strnulé dlouhým sezením ve vlhkém člunu.

„Počkejte s tím, až slunce trochu vystoupí a bude lip vidět!" radil druhý kormidelník — Skot Morrison — starší muž a zkušený mořský vlk.

Námořníci se utišili, ale o hodinu později dali starému kuchaři za pravdu. Najednou se jim síly vrátily. Veslovali tak horlivě, až se vesla ohýbala, a k polednímu přirazili k pevnině.

Ale jaká to byla pevnina!

Strmé skály, černé jako uhlí, nikde rovné místečko k přistání. Pohled na pevnou zemi připravil námořníky o poslední zbytek rozvahy. Dvanáct dní seděli v člunu, dvanáct dní veslovali nebo spali, ale za celou tu dobu neudělali ani krok. Jejich nohy, vysílené křečí z nepřirozené polohy, přímo toužily po procházce.

A potom tu byla žízeň, hrozná a palčivá žízeň ještě zesílená požíváním mořské vody, a týden hladu, který je zeslabil tak, že se jim hlava až točila.

„Proklatě, hoši, držte se dál od těch útesů nebo se rozbijeme na třísky!" řval kormidelník Morrison.

A byl také nejvyšší čas. Dno člunu příšerně zaskřípalo na skále a potom se přihnala zpěněná vlna, vyzvedla člun na svůj pohyblivý hřbet a mrštila jím proti skále. V poslední chvíli provedl muž u kormidla prudký obrat, člun se trochu natočil a oba veslaři na pravém boku sebrali všechny síly a odstrčili ho od skály vesly, vyrvanými zoufale z obrtlíků. Odrazili od nebezpečných skal a drželi se potom ve větší vzdálenosti od břehu, až konečně doveslovali k místu, kde byl uzoučký pruh plochého, písčitého břehu asi třicet stop dlouhý.

Kormidelníkovo napomínání k opatrnosti bylo nyní už marné, námořníci se nedali zadržet. Namířili přímo na pevninu a vjeli špičkou člunu do písku. Všichni se vyhrnuli na břeh a zpočátku se nejisté potáceli na vysílených nohách. Sotva se jim do nich vrátilo trochu citu, rozešli se po skalnatém pobřeží hledat vodu. Pít, to byla největší touha všech těch mužů, kteří před osmi dny spotřebovali poslední kapky své zásoby pitné vody.

Rozptýlili se po okolí a hledali mezi balvany. Pramen nenašli, ale v skalních dutinách bylo trochu vody, která tam zbyla od posledních dešťů. Nebylo jí mnoho a nebyla taky čistá, i moře za přílivu do ní nastříkalo slanou pěnu, ale o to žízniví lidé nedbali. Ostatně nečistota i sůl se usadily většinou na dně a nahoře byla voda dosti čirá.

Teprve když pominulo první radostné vzrušení nad přistáním, pocítilo deset mužů z „Alexandra" svou slabost. Některým z nich bylo hodně zle a sotva trochu utišili žízeň, natáhli se malátně na místě, kde právě stáli. Až když si trochu odpočinuli, vydali se pomalu zpátky k místu, kde přistali. První šel kuchař a ti, kdo kráčeli hned za ním, spatřili, jak se najednou zastavil a chytil se oběma rukama za hlavu. Měl všechnu příčinu k úžasu i k bědování, a jeho druhové taky. Místo člunu našli jen trosky! Přistali za úplného odlivu, ale během několika hodin, co se toulali po břehu hledajíce vodu, nastal příliv a příboj rozbil člun o skály tak dokonale, že žádná z trosek nebyla delší než tři stopy.

„Ještě dobře, že jsem vynesl mapy, deník a sextant s chronometrem," řekl zničeně kormidelník Morrison. Na kompas zapomněl a po delším hledání našli námořníci jen rozbitou schránku se zničenou stupnicí. Po magnetce nebylo ani potuchy a nikoho to nepřekvapilo, protože zmizela i vesla, která byla mnohem delší a silnější než ten kousek tenké oceli.

„Který mizera to šel poslední a nepřipevnil člun?" burácel kormidelník.

„Nechte toho, Morrisone, nemá to smysl," mírnil ho kapitán. „Lidé jsou zcela vyčerpaní, nejedli a nepili přes týden, nelze jim dělat výčitky."

Námořníci sebrali trochu těch třísek, budou dobré aspoň na oheň. Mezi balvany našli i prázdný soudek od vody s rozbitým víkem, a na špičatých útesech se zachytilo pár kousků šatstva. To byl všechen jejich majetek, ale v prvé chvíli si z toho nikdo nic nedělal. Každý se natáhl na vyhřátou skálu a odpočíval po nezvyklé námaze, kterou při jejich slabosti způsobila chůze po drsné lávě s četnými rozsedlinami.

Za chvíli se však námořníci zase zvedli, puzeni nesnesitelnou žízní, a šli znovu hledat louže vody mezi skálami. Kapitán zatím určoval s druhým kormidelníkem polohu. Byli s tím hotovi, než se námořníci vrátili, a sdělili jim svůj výsledek. Přistali u západního pobřeží ostrova Indefatigablu v Galapágách.

„Dobrá, kapitáne," řekl kuchař Nelson, který byl z námořníků nejstarší a převzal slovo za ostatní: „Jsou tu někde taky lidé?"

„To vám nemohu říci, Nelsone," odvětil kapitán se slabým úsměvem. „Až se vyspíme, dáme se na pochod a uvidíme, co najdeme."

Zařídili se podle jeho rady, slunce už beztak zapadlo. Kupodivu nikdo z nich nemyslel na jídlo, žízeň byla daleko naléhavější. A když ji utišili, či lépe řečeno oklamali zkaženou vodou ze skalních louží, zapomněli i na hlad.

Když se ráno vzbudili, zjistili, že kapitán je už vzhůru. Spal jen málo, revmatické bolesti ho stále budily, měl čas přemýšlet o jejich situaci. Ukázal rukou směrem do vnitrozemí, kde se tyčily holé skály, obklopené mraky.

„Podívejte se, lidé, tam uvnitř ostrova jistě prší," oslovil námořníky. „Bydlí-li zde někdo, vybral si k tomu nepochybně nějaké místo tam nahoře, kde má o vodu postaráno. Musíme hledět ty hory zlézt a proniknout do nitra ostrova. Snažte se teď najít něco k jídlu, jsme slabí jako mouchy a musíme se posilnit, teprve potom se dáme na cestu!"

Námořníci se poslušně rozptýlili mezi skálami, ale kapitán, sužovaný bolestmi v nohou, zůstal na tom malém kousku písčitého břehu, kde včera přistali. Asi za půl hodiny slyšeli námořníci, jak je volá, aby se rychle vrátili, a pospíchali k němu.

„Tady máme jídlo!" křičel na ně už zdaleka dobrý kapitán Peterson a jeho obličej zářil radostí. Když se kolem něho shlukli, spatřili velkou želvu, která klidně spala na písku, několik kroků od kapitána. Protože tento druh želv je naprosto hluchý, nerušilo ji nikterak kapitánovo halekání v jejích snech.

„Tak kdo z vás má nůž, hoši, ven s ním!" vyzýval kapitán mužstvo. Nastalo hledání v kazajkách a pod nimi a nakonec se objevily čtyři pořádné zavíráky, veškerá to výzbroj deseti mužů z „Alexandra". Co s sebou jinak vezli, to všechno zmizelo s člunem roztříštěným o skaliska.

„Nuže, dejte se do ní!" velel kapitán čtyřem ozbrojeným mužům, kteří přešlapovali nerozhodně kolem velikého zvířete.

„No jo, ale neudělá nám nic?" ptal se rozpačitě devatenáctiletý Christiansen, vyjádřiv tak nahlas obavu, kterou jeho kamarádi sdíleli. Dosud neviděl v životě tak velkou želvu a při pohledu na její pořádné drápy pocítil k tichému zvířeti náležitou úctu.

bON

TOWER

SEYMOUR

INDE FATIG A B L E

Stephensova zátoka

CHATHAM

BARRINGTON

zátoka

.ENDERBY | •GARDNER

HOOD

a w s o n

„Muži, nenechte se vysmát!" zlobil se kormidelník. „Tak do toho! A obraťte ji na záda, ať vám neuteče!"

U galapážské obrovské želvy tento jinak zaručený prostředek sice selhává, ale to Morrison naštěstí nevěděl. Čtyři „ozbrojenci" ještě chvilku nerozhodně přešlapovali na místě, ale potom se mlčky dohodli pohledem a spojenými silami — které ovšem po desetidenním půstu nebyly valné — obrátili želvu na záda. Při tomto nečekaném vyrušení se želva vzbudila a pohněvaně zasyčela s takovým důrazem, že námořníci polekaně uskočili.

„No tak honem, vy strašpytlové, na co čekáte? Prořízněte jí krk, dokud vám ho tak ochotně nastavuje!" pobízel Morrison.

Jeff se vzchopil a vykonal katanské dílo. Když spatřil hustou krev, řinoucí se z rány, neodolal a přitiskl dychtivě rty na proříznuté místo. Pil vytrvale a za chvíli se vztyčil se spokojeným mlaskáním.

„Je to zatraceně dobré, napij se taky, Knutě!" vybízel svého přítele Christiansena. Ale ten pouze zavrtěl s odporem hlavou. U příští želvy se však už neostýchal utišit žízeň stejně jako Jeff, který teď poskytoval příšerný pohled, maje želví krev rozmazanou kolem rtů a po celém obličeji. Voda na mytí byla však po ruce, o pár kroků dále bylo celé moře, a tak vyhlížel Fred Jeff za chvíli zase jako slušný námořník.

„Hoši, to bude pochoutka," řekl vesele kapitán, olizuje si labužnicky rty.

Dva muži zatím sňali po jistých obtížích z želvy oba její štíty a dali se do stahování silné kůže, kterou měla pod hřbetním krunýřem. Objevila se vrstva žlutého tuku, který vypadal stejně lákavě jako sádlo vypečené z husích jater.

„Honem, rozdělejte oheň! Já už to nevydržím, jestli nám Nelson co nejdříve neupeče kousek želvího špeku," křičel vesele kormidelník.

Všichni začali lovit v kapsách. Jedna ruka za druhou se vynořovala ven prázdná a obličeje deseti mužů z „Alexandra" se prodloužily tak, že to ani nebylo hezké.

„Jo, ono se řekne rozdělat oheň a upéct slaninu, ale kde vzít sirky?" bručel nešťastný kuchař, jeden za všechny.

„Tisíc shnilých žraloků, vy bídná chásko! Copak nemá opravdu nikdo z vás sirky?" hromoval kormidelník.

„A máte je vy, Morrisone?" tázal se mírně kapitán.

Starý mořský vlk zbrunátněl.

„Nemám, kapitáne," přiznal poctivě. „Víte, eh, zatraceně, když mi došly cigarety, a to už je dva měsíce, přestal jsem se starat o sirky."

„Já jsem krabici se sirkami do člunu dal," hájil se uraženě kuchař. „Mohu za to, že nám ten pitomý příliv rozbil člun?"

„Nač plakat nad rozlitým mlékem," řekl odevzdaně kapitán. „Sirky nejsou — sníme tedy maso syrové, však nám bude taky chutnat."

Ukázalo se, že měl pravdu. Nejdříve se sice námořníci zakusovali do syrového masa s nechutí a první sousto jim vázlo v krku, ale jakmile je spolkli, ozval se jejich hlad v plné síle. Začali jíst tak hltavě, že je kapitán musel mírnit.

„Ta má šunky jako pořádné podsvinče," divil se mladý plavovlasý Švéd z Karlskrony. Díval se zálibně na mohutná želví ramena a byl by si rád ještě uřízl nějaké sousto, ale kapitán mu to překazil.

„Pro tu chvíli máš dost, Olafe," řekl rozhodně. „Zkazíš si nadobro žaludek, jestli se po týdenním půstu přecpeš. A nyní, hoši, pokuste se vylézt na ty skály a dostat se kus do vnitrozemí. Já ještě nemohu dobře chodit a zůstanu zatím tady, na břehu. Setkáte-li se s lidmi, pošlete sem někoho, aby mi pomohl. A jestli ne, vraťte se, než bude večer. Morrison vás povede."

Každý si uřízl z želvy kus masa a tuku na cestu a nato se pustili odhodlaně do zlézání příkrých skal. Šlo to velmi bídně, poněvadž lidé zdaleka ještě nebyli při silách. Několik slabších odpadlo už po první míli, mezi nimi i obstárlý kuchař Nelson. Tři muži s Morrisonem v čele se plahočili ještě kus dál, ale když urazili několik set yardů, musili se vzdát také. Cesta byla poseta kameny nejrůznější velikosti, jak je kdysi vyvrhly sopky ze svých jícnů, a každý krok stál vypětí všech sil. K tomu všemu byl povrch ztuhlé lávy tak rozsekaný a ostrý, že se obuv námořníků začala trhat, ještě než urazili první míli.

„Takhle to dál nepůjde," prohlásil Morrison, stíraje si rukávem košile pot s tváře. Silnou kazajku už dávno svlékl, slunce nesnesitelně pražilo a černá láva horko zesilovala, sálajíc jako vytopená pec.

„Jsme ještě moc slabí, musíme si odpočinout, zítra to zase zkusíme!"

Vrátili se k písčitému pobřeží, kde na ně čekal kapitán, odpočívaje pod stříškou. Zřídil si ji na ochranu proti slunci velmi jednoduše ze svého voskovaného pláště a z několika trosek člunu.

Následující den se vydali znovu na svízelnou cestu, ale neměli o nic větší úspěch. Vzdálili se od břehu sotva dvě míle a vystoupili přitom podle Morrisonova odhadu asi o tři sta stop nad mořskou hladinu. Ale vrcholky hor, obklopené mraky, se zvedaly stále ještě před nimi.

„A když si člověk pomyslí, že tam prší dobrá čistá voda, a tady člověk pije tu špínu z děr a ještě jí nemá dost, a že tam jsou třeba stromy s ovocem a lidé a všechno ostatní, tak by brečel vzteky," prohlásil mladý Olaf Nielsen, chlapík, který den předtím tak obdivoval želví šunky. To právě odpočívali před cestou zpátky na břeh, ke které dal Morrison povel, když viděl, že lidé už nemohou únavou dál a že jim začíná obuv, rozedraná ostrou lávou, padat s nohou.

Byl to velmi málomluvný hlouček lidí, který seděl na břehu ostrova Indefatigablu týden po ztroskotání člunu. Kapitán Peterson se držel stranou od ostatních, sklíčen revmatismem i starostmi o posádku druhého člunu, vzpomínkami na svou rodinu i na „Alexandra", jejž musili opustit, ačkoliv byl v zcela bezvadném stavu. Loď je velmi drahá věc a pojišťovna nikdy za ni nedá plnou hodnotu, nemluvě ani o tom, že než vám peníze vyplatí, musíte podstoupit důkladné a nekonečné vyšetřování před námořním soudem, který vám klade na sta všetečných otázek — proč, jak a kterak se to stalo, že jste loď opustili, když přece byla schopna plavby, proč jste nepodnikli to či ono k její záchraně — a tak dále.

K Petersonovi se přidružil kuchař Nelson, člověk už hodně letitý, vzdychající po své ženě a čtyřech dětech, které zanechal ve Stavangeru. Třetím ženatým mezi deseti muži z „Alexandra" byl druhý kormidelník Morrison, ale ten se vzpomínkami na domov mnoho netrudil a zachoval si celkem ze všech nejjasnější mysl a nejlepší náladu, ačkoliv byl už taky v letech. Ostatní muži byli všichni svobodní. K Petersonovi a k Nelsonovi se družil mladý Američan Fred Jeff; byl tak sklíčen tělesnými útrapami a tak zesláblý, že neměl zájem o zábavu svých kamarádů.

Maso z velké želvy už spotřebovali před třemi dny a marně se ohlíželi mezi skálami po nějaké její přítelkyni. Naštěstí jim příboj s přílivem vynesly na břeh dvě menší želvy mořské, které se od prvního zvířete lišily nejen barvou hřbetního štítu — jejich byl šedozelený, zatímco první želva měla štít šedočerný, téměř stejné ba^y jako láva — nýbrž i velikostí. Byly o hodně menší než jejich pozemská sestřenice, ale jejich maso i tuk chutnaly deseti trosečníkům stejně dobře, ačkoliv je museli jíst syrové. Za ten týden si ostatně na syrovou stravu už zvykli, jen vody kdyby tu bylo víc a kdyby byla lepší. Vypili už všechny louže v nejbližším okolí a musili podnikat dosti daleké cesty po pobřeží, aby našli novou vodu. Úmyslu proniknout do vnitrozemí se zatím museli vzdát a vypadalo to tak, jako kdyby měli robinzonit na tomto úzkém pruhu pustého pobřeží až do konce svého života.

„Takhle to, hoši, nepůjde," prohlásil kormidelník Morrison osmý den zrána, když s výbornou chutí pohltil svou skromnou snídani, sestávající z kousku syrové želví nohy. „Nezůstaneme přece civět tady na té skále, až obrostem mechem! Dejme se na pochod po břehu kolem ostrova, snad se dostaneme na nějaké místo, kam zajíždějí velrybáři. Brzy nastane červen a lovecká sezóna skončí. Musil by v tom být čert, aby některého toho chlapíka nenapadlo zajet si sem pro vodu. Co tomu říkáte, kapitáne?"

„Máte pravdu," přisvědčil Peterson. „Dát se na pochod, to je to nejrozumnější, na tom aspoň nemůžeme nic prodělat. Možná taky, že přijdeme na místo, kde budou skály schůdnější a kde se dostaneme dovnitř ostrova. Ale jak to chcete zařídit? Všichni lidé nejsou při silách. Například já, i tady Nelson a Jeff vám ostatním jistě nepostačíme."

„Na to jsem už myslel, kapitáne," přikývl Morrison. „Uděláme to takhle: napřed půjdou ti nejstatnější, za nimi ti méně zdatní a nakonec ti nejslabší. Každý půjde podle svých sil a zařídíme to tak, aby denní pochod nebyl větší, než na kolik stačí síly i těch nejslabších."

S tím projevili všichni souhlas, a tak se dali na pochod neprodleně. V předvoji šli Dán Christiansen a Švéd Nielsen, kormidelník Morrison je vedl. Za nimi kráčeli čtyři slabší námořníci. Kapitán s kuchařem a s námořníkem Jeffem, kteří byli nejslabší, se vlekli jako poslední.

Když Morrison uznal, že předvoj pronikl tak daleko, kam až může dojít nejslabší hlouček, dal povel k táboření a na některý trnovníkový keř nebo vysoký kaktus pověsili košili či kazajku jako znamení pro ostatní, kde je cíl jejich cesty. Nato se začali ohlížet po jídle. Někdy jim vyplavilo moře želvu na břeh, ale většinou se tato zvířata povalovala na hladině a ani je nenapadlo vylézt a stát se obětí hladového hloučku.

Jednoho dne přiběhl Christiansen, který kráčel v čele malého předvoje, zpět k Olafovi a kormidelníkovi.

„Tam za tou skálou," ukazoval bez dechu před sebe, „jsou tuleni!"

„A já myslel přinejmenším, že je tam osobní parník se vším pohodlím," posmíval se Morrison. „Ale pojďme se na ty tuleně podívat, z nouze je i tuleň dobrý. A já mám hlad, že bych polykal kamení!"

Šli bezstarostně kupředu a za menší skálou se před nimi otevřela kruhová zátoka, kde se slunilo celé stádo zvířat. Menší kusy byly šedočerné a hrály si vesele v písku, bečíce přitom jako ovce. Dospělá zvířata, se srstí žlutohnědé barvy, ležela zcela nehybně a podobala se z dálky velkým skalním balvanům. Morrison si prohlížel mohutnou hřívu zdobící část velkých zvířat a potřásl hlavou.

„To není tuleň, to je jeho bratránek, pan lachtan hřívnatý neboli lvoun. Ale konec konců je to jedna rodina. Pojďme zkusit některého z nich ulovit, jíst se to snad dá."

„Ale čím, nožem?" ptal se Olaf. Morrison se nerozhodně poškrábal za uchem.

„Snad bude lepší dát mu jednu přes hlavu. Mají, myslím, tenkou lebku. Vezměte si každý pořádný kámen — a na ně!" Christiansen dal přednost kusu želvího štítu, který si vzal z krunýře velké želvy, ulovené den po ztroskotání člunu. Podle jeho názoru to byl docela dobrý a pádný kyj. Začali sestupovat k zátoce, ale byli ještě od ní několik tuctů kroků, když do zvířat, dosud klidně a bezstarostně se slunících, vjel čilý život. Jeden statný samec s dlouhou hřívou se vztyčil a zařval tak bojovně, že mladým námořníkům naskočila husí kůže. Na toto znamení popadly samice mláďata za ploutve a odkolébaly se s nimi do moře, vyvinujíce podivuhodnou rychlost, naprosto neočekávanou vzhledem k jejich nemotorným a ploutvovitým nohám. Za nimi následovali samci, a průvod uzavíral bojovný náčelník stáda. Uplynulo sotva čtvrt minuty od okamžiku, kdy stádo zvětřilo nebezpečí, a už po něm nebylo ani stopy. Všechna zvířata zmizela nehlučně pod vodou, která se nad nimi v okamžiku uzavřela.

„Tak, a náš oběd nám utek!" řekl zklamaně Christiansen.

„Vlastně mne to těší," poznamenal Morrison. A zachechtal se, když si všiml udiveného obličeje mladých námořníků.

„Vlastně mne to těší," poznamenal Morrison. A zachechtal se, když si všiml udiveného obličeje mladých námořníků.

To bylo sice potěšitelné, ale pro tu chvíli jim to nedovedlo nahradit oběd. O hodinu později však padli na jiné stádo lachtanů. Tentokráte se k němu blížili velmi obezřetně, snažíce se, aby měli vítr proti sobě a aby je zvířata nemohla zvětřit. Skutečně se jim taky podařilo tři lvouny skolit, z toho jedno dosti velké mládě a dva dorostlé samce. Pustili se neprodleně do jejich stahování a kuchání a druhá skupina, která došla o něco později, jim pomohla. Nyní bylo masa dost, ale nikomu valně nechutnalo. Bylo tuhé, syrové a velmi nepříjemně páchlo rybinou. Ale přísloví tvrdí, že hlad je nejlepší kuchař, a to se osvědčilo i zde. Po jídle vyřezali námořníci z mrtvých zvířat všechno upotřebitelné maso a potom se rozdělili o kůže. Jejich obuv byla už v žalostném stavu a byl nejvyšší čas, že si pomohli k silným kožím lvounů. Zhotovili si z nich boty velmi jednoduše tím způsobem, že si kůži ovinuli pětkrát kolem nohou, napíchali do ní dírky, jimi provlékli řemínky, které si nakrájeli z nejtenčích míst kůže, a tak „botu" zašněrovali.

„Není to zrovna hezké," mínil Olaf, dívaje se na ohromný, nemotorný ranec kůže, zdobící každou jeho nohu.

„Není. Vypadá to, jako by měl člověk místo bot záchranné čluny," souhlasil Christiansen.

„Tohle je mi parádivá mládež," durdil se obstárlý kormidelník. „Jako by to těm želvám nebylo jedno, co máte na nohou. Nanejvýš lvouni by se mohli pozastavit nad tím, že jste stáhli nějakého jejich příbuzného z kůže."

Při pochodu dávali stále pozor, jestli nenajdou někde schůdnější místo, kudy by mohli proniknout do vnitrozemí, ale vždycky nadarmo. Buď jim zahrazovaly cestu neschůdné skály, anebo narazili po několika stech metrech schůdného terénu na neproniknutelné lesíky trnovníků a opuncií, které vzdorovaly jejich nožům. Tvořily nedobytnou hradbu, o niž se zlomilo každé úsilí.

„Nedá se nic dělat, musíme se stále držet břehu," rozhodl Morrison.

„Jen jídla kdyby bylo víc," vzdychal Olaf Nielsen, který vynikal dravou chutí. To už dávno spotřebovali lvouní maso a jen ojediněle našli na břehu spící želvu, z níž se dostalo na každého jen několik soust.

„Víte co, hoši?" řekl toho večera Morrison, když se sešli všichni v táboře. „Když želvy nechtějí k nám, musíme si dojít my pro ně. Leží zpravidla na hladině nedaleko břehu. Nebude to nic těžkého obrátit je břichem vzhůru, aby nám neuplavaly a dostrkat je až na břeh. Kdo z vás dovede plavat?"

Přihlásili se Olaf Nielsen a Christiansen.

„Já umím trochu, ale pro tento účel to stačí," prohlásil Morrison. „To už jsme tři, zítra se do toho dáme."

Zní to sice divně, že z deseti námořníků jen dva uměli dobře plavat, ale odpovídá to úplně tehdejším poměrům. Není to tak dávno, co byl zaveden povinný výcvik v plavání u válečných lodí, a u obchodního námořnictva najdete dodnes muže, kteří nedovedou plavat.

Hned druhý den objevili v malé zátoce želvu, odpočívající na vodě, a Olaf s Christiansenem se dali do práce. Sestoupili do vody každý na jednom konci zátoky, zatímco Morrison, jenž svým plaveckým schopnostem příliš nedůvěřoval, se k želvě brodil po mělčině. Podařilo se jim želvu dostat mezi sebe a potom ji začali hnát ke břehu. Snažila se uniknout řídkým řetězem lovců, ale vždy ještě včas k ní některý z obou námořníků doplaval a zahnal ji tím, že na ni stříkal vodu a plácal rukou na hladinu. Konečněji dostali na místo, kde už bylo tak mělko, že se mohli postavit. Nyní ji obrátili břichem vzhůru, čímž ubohé zvíře zbavili možnosti pohybu, a potom ji dostrkali na souš.

„Dobrá, ale nemyslete si, že všechno odřeme sami!" řekl Christiansen k ostatním námořníkům, nečinně přihlížejícím, když vylezl na břeh a setřepával se sebe vodu. „Dejte se do práce, zabte želvu, vykuchejte a tak dále!"

„To je spravedlivý požadavek," přisvědčil kapitán. „Dejte se do toho, hoši."      ^

Nikdo neměl nejmenší námitky a o chvíli později se dělili svorně o želví maso, když předtím vypil krev muž, na němž byla řada. Nenacházeli tolik vody, aby jí mohli uhasit všichni žízeň a byli odkázáni na krev ulovených zvířat, jestliže chtěli pít alespoň jednou denně. Žízeň je pronásledovala ustavičně. A večer, před spaním, mysleli vždycky na to, jestli budou mít zítra štěstí a uloví želvu či tuleně nebo leguána, jejichž krev měla pro ně ještě větší význam než maso. Z černých leguánů, kteří se snadno chytali, jim mnoho masa nezbylo. Když je stáhli z kůže, zůstala na ní většina masa a museli je pak seškrabovat nožem. Jedině tučný ocas zvířete byl pochoutkou, ale aby nasytil deset mužů, k tomu by musel mít leguán rozměry předpotopních netvorů. V nouzi o potravu, k níž při pochodu docházelo dosti často, se trosečníci pokoušeli lovit i racky. Podařilo se jim sice často srazit některého z těchto plachých ptáků kamenem, ale kdykoliv se někdo odvážil, nutkán krutým hladem, jíst jeho odporné maso, vždy to odstonal.

Olaf Nielsen a Knut Christiansen, kteří byli ze všech námořníků nejstatnější a nejlépe snášeli všechny útrapy, měli plné ruce práce. Museli lovit želvy na moři — a časem v tom nabyli takové zručnosti, že ani nepotřebovali zahnat zvíře na mělčinu, aby je obrátili, učinili to za plavby v hlubokém moři —, chytat leguány a shánět lvouny. Denně bylo potřebí aspoň jednoho lvouna k obnovení obuvi, protože jejich měkká a nijak nepřipravovaná kůže se na ostrých kamenech neobyčejně rychle trhala. Dělali to bez reptání, ale přesto vyhlíželi stejně dychtivě jako všichni ostatní, nespatří-li na obzoru hnědou plachtu nebo jemnou stuhu černého kouře parníku.

Ale byla to marná touha. Jen jednou se zdálo deseti mužům z „Alexandra", že se na obzoru ukázal kouř, ale všechno zmizelo ještě dřív, než se shodli na tom, že to opravdu kouř je.

Fred Jeff vůčihledě slábl a Christiansen se nad tím velmi rmoutil. Byli dobří přátelé a cesta na palubě „Alexandra" byla už čtvrtá, kterou spolu podnikli.

„Hled se trochu sebrat, Frede," nutil ho, „vždyť snad

jednou přece jen dojdeme někam, kde budou lidé a pomoc!"

Jeff se smutně usmál a zavrtěl hlavou.

„Ty snad, Knutě, ale já už ne, cítím to. Až přijdeš někdy do Tacomy, pozdravuj ode mne mého otce!"

To byla poslední slova, která od něho slyšeli. Tábořili právě na skalnatém břehu, porostlém řídkou trávou, pod zmrzačeným a podivně zkrouceným stromem, který uschl a pozbyl všeho listí. Zde ustlali Fredu Jeffovi k poslednímu odpočinku. Neměli čím vyhrabat

zemi a tak nanosili na mrtvého tolik kamenů, až jeho tělo zmizelo pod černou mohylou.

Když chtěl dát Morrison po společné modlitbě povel k odchodu, zadržel ho kapitán Peterson posuňkem.

„Počkejte ještě chvíli, Morrisone. Když už jsme udělali tuhle smutnou práci, uděláme ještě jinou, ke které se beztak chystám delší dobu. Vleču s sebou od začátku všechny peníze, šest set sovereignů. Co s tím zlatem? Tady si za ně člověk nekoupí ani náprstek vody. A kdo ví, jestli je budu ještě někdy potřebovat, nebo někdo z nás!"

Mluvil tiše, aby ho mužstvo neslyšelo a nepozbývalo zbytečně i ten malý zbytek naděje, který každý z nich ještě v sobě choval. Ale zdálo se, že i prostí námořníci cítí podobně. A když o chvíli později ukrýval šest set zlaťáků pod černý čedičový balvan, nenapadlo ani jednoho z nich projevit nějakou chtivost, která se obvykle zmocňuje i lidí velmi silné vůle při pohledu na ten žlutý kov.

„Ale přece jen bych si to poznamenal na mapě. Udělal bych si malý a podrobný náčrtek, být vámi," radil praktický kormidelník.

Kapitán pokrčil rameny, ale uposlechl ho. Přesto však leží toto zlato na březích Indefatigablu dodnes, a není jediným pokladem galapážských ostrovů.

V sedmnáctém a osmnáctém století zde ukryli flibustýři svou kořist na různých místech. Dvakrát už se také podařilo poklad vykopat, a to na Jakubově ostrově.

První nálezce byl moudrý a koupil si za zlato námořních lupičů hotel v Guayaquilu, zatímco druhý se z bezmezné radosti upil k smrti, sotvaže se vrátil na pevninu.

Týden po pohřbu Freda Jeffa dorazili trosečníci k zátoce s neschůdnými břehy. Předvoj tří mužů se zastavil na jejím západním břehu, vyčkávaje, až dojdou i ostatní.

„Myslím, že to přeplaveme, kapitáne," mínil Morrison. „Já se dostanu na druhý břeh sám a Olaf s Knutem vezmou dva z vás na záda, potom se ještě dvakrát vrátí pro ty čtyři zbývající. Co tomu říkáte?"

Kapitánovi se tento návrh příliš nezamlouval.

„Nač ten spěch? Máme příliv a snad by bylo rozumnější počkat, až nastane odliv a moře opadne. Možná že se to potom dá přebrodit."

Ale námořníci byli netrpěliví, chtěli se dostat o kus dále. Kapitán, který projevoval čím dál tím menší rozhodnost, jim nakonec ustoupil. Christiansen ho vzal na záda a přeplaval s ním nedlouhou zátoku dosti snadno. Přenesl potom ještě jednoho muže, a poněvadž i Olaf se pořádně tužil, zbyli na západním břehu zátoky už jen dva námořníci. Jeden z nich, Němec Herman Schlesinger, neměl chuť ještě čekat. Naučil se v poslední době od Nielsena trochu plavat a chtěl své umění zkusit.

„Nech toho, kamaráde," volal na něj Christiansen přes rameno, maje na zádech obtloustlého kuchaře. „Vrátím se pro tebe hned, počkej chvilku!"

„Eh co, vždyť je to jen louže, to přece přeplavu," mínil Schlesinger a skočil do vody.

Nelson, ležící zády na Christiansenových zádech, nadzvedl hlavu a zvědavě se díval, jak kamarád plave. Námořník si počínal docela dobře a byl už uprostřed zátoky asi šedesát metrů široké, když se přihnala první vlna odlivu a strhla ho s sebou. Přehoupla se mu přes hlavu, zalila mu rozhled a stříkla mu vodu do úst. Námořník začal pít a zapomněl dělat tempa. A když cítil, že jej vlna stahuje do hlubiny, docela pozbyl rozvahy. Bil rukama kolem sebe, na okamžik se vynořil a zase zmizel, ale o pomoc nevolal. Kuchař pozoroval s očima rozšířenýma hrůzou jeho zápas o život a dal se do křiku.

„Herman se topí, honem Knutě, pomoz mu!" vybízel svého nosiče.

„Ty jsi dobrý, jak mu mám pomoci, když nesu tebe!" zlobil se mladý Dán. „Mám tě snad hodit do moře a plavat pro Hermana? Cožpak nemohl mít chvilku strpení?"

Dělal zuřivá tempa, aby se dostal na břeh co nejdříve, a sotva shodil kuchaře na mělčinu, obrátil se hned zas zpátky, na pomoc Hermanovi, necelou minutu po Olafovi, který byl už před ním a měl pořádný náskok. Pustili se, jak nejdále mohli, i přes nebezpečí, že je stále vzrůstající odliv strhne s sebou. Ostatní křičeli na Hermana, co jim hrdla stačila, ale po zmizelém námořníkovi už nebylo ani stopy. Nakonec oba mladí muži doplavali s posledním zbytkem sil ke břehu a nadobro vyčerpáni se zhroutili na písek.

Toto zcela zbytečné neštěstí vrátilo na chvíli zase kapitánovi Petersonovi jeho zmizelou energii. Nejprve šťavnatě proklel svého druhého kormidelníka a potom i zbývající mužstvo, včetně utopeného nešťastníka, za jejich umíněnou netrpělivost. Nikdo si netroufal říci ani slovo na svou obhajobu. Moře totiž zatím už ustoupilo odlivem od břehů tak daleko, že se ukázalo, že kapitán měl pravdu, když tvrdil, že lze zátoku za odlivu přebrodit.

„A teď se odtud nehneme, dokud toho muže nenajdeme živého nebo mrtvého. A kdo se odváží udělat něco jiného, s tím si to vyřídím!" vyhrožoval kapitán, jehož ztráta námořníka velmi hnětla.

Nikdo však nepomýšlel na to opustit místo neštěstí a až do soumraku hledali všichni usilovně mezi útesy kamarádovo tělo. Našli je teprve třetí den, kdy z něho zbývaly už jen kosti; ryby pohltily vše ostatní. Byl právě odliv, když Olaf zahlédl lebku zachycenou na vzdáleném útesu, a ačkoliv se hrozil pohledu na její prázdné důlky, plaval nicméně pro ni a přinesl ji na břeh. Zpozoroval, že v tomto místě leží na dně moře ještě zbytek kostry a potopil se pro ni s Knutem. Vylovil páteř s žebry, a Knut dopravil na břeh nohy, které ještě držely pohromadě zbytkem šlach. Pochovali pak kamarádovy kosti ve skalní dutině a zakryli je balvanem. Kříž na hrobě mu vztyčit nemohli, jak to udělali před časem Jeffovi, poněvadž zde nic nerostlo, ale vyryli jej aspoň noži do skály i s datem nešťastné příhody.

Při útrapách cesty zapomněli na smrt obou svých druhů velmi záhy. Přes den měli práci se sháněním potravy a vody, večer bývali tak utýraní, že usínali na holé skále, sotva si lehli. Dobře se jim nedařilo, většina jich snášela velmi špatně nedostatek vody a syrové maso. Neštěstí bído, že se jim už při plavbě člunem rozbil objektiv dalekohledu na sextantu a že chronometr upadl kormidelníkovi na skálu hned první den, když určovali svou zeměpisnou polohu. Rozbil se na kusy. Stalo se to sice až po vykonaném měření a chronometr už vlastně nepotřebovali, protože věděli, kde jsou, a mohli se řídit mapou, ale mělo to tu vadu, že nemohli použít hodinového sklíčka k rozdělání ohně podle vzoru důmyslného inženýra Cyruse Smitha z Verneova „Tajuplného ostrova".

A tak jim nezbývalo nic jiného než jíst syrové maso a jít stále kupředu v naději, že se přece jen setkají s nějakým zachráncem, který se jich ujme a nabídne jim sud plný pitné vody a pořádně upečený řízek.

Byli už desátý týden na pochodu a podle kapitánovy mapy obešli téměř polovinu ostrova a ocitli se právě nedaleko jeho nejsevernějšího mysu, když se tříčlenný předvoj nerozhodně zastavil na vrcholku útesů, srázně spadajících k velké zátoce. Protější břeh zátoky sestával ze stejně příkrých skal, ale mezi oběma mysy se táhlo rovné, písčité pobřeží, stoupající dovnitř ostrova mírným svahem stráně, hustě zarostlé zelení. Po levé ruce tří mužů, tam, kde zátoka přecházela v moře, ležel malý ostrůvek, na němž se slunilo veliké stádo lachtanů.

„Velmi pěkná zátoka," řekl uznale Olaf. „Rád bych se tam dostal!"

„Ale jak?" namítl Knut. „Ty skály jsou tak příkré, že by člověk po nich sjel nosem dolů, kdyby se chtěl pokusit je zlézt."

„Nu, dostat se tam musíme, hoši, přece teď neobrátíme a nebudeme obcházet ostrov druhým směrem. Snad se ty skály dají obejít," mínil kormidelník.

Sestoupili podle jeho rady zase dolů a plahočili se směrem do vnitrozemí, což byla, jak se dosud vždy přesvědčili, nevděčná práce. Nebyli na tom o nic lépe ani tentokráte, ale přece jen se jim podařilo proniknout na jižní svah zátoky, kde byl zelený pás, který se tak líbil Olafovi. Odřeli si už ruce pořádně o ostré kameny, ale to ještě nebylo nic proti tomu, co museli podstoupit, než prorazili trnovníkovými háji, rostoucími na svahu.

„Dej mi pokoj s tím tvým zeleným břehem!" huboval Morrison. „Podívej se na mne, jestli mám kousek kůže na těle zdravý, a copak teprve moje šaty! Jsou úplně nadranc a to jsem dal za ně v Sydney celých deset liber šterlinků!"

„Však já na tom nejsem o nic lépe, pane Morrisone," smál se Olaf, který si při svých dvaceti letech dovedl uchovat déle dobrou náladu než obstárlý kormidelník.

Stanuli na pobřeží a rozhlíželi se kolem, a Morrison náhle rozčileně vykřikl.

„Podívejte se na tohle, hoši. Ať jsem čertův, jestli tady nebyli lidé!" Ukazoval na pět černých, okrouhlých míst mezi pískem, která byla od sebe vždy asi dva nebo tři metry daleko.

„Ohniště!" zvolal dychtivě Knut. A začal pečlivě ona místa poohlížet. Kolem tří z nich byly ještě kameny, sestavené do půlkruhu jako improvizovaný krb, doklad, že si zde někdo vařil pokrm. Ale dvě zbývající ohniště byla již rozpadlá a nezřetelná. Muselo to být dávno, co jich bylo použito.

„Tady něco je," přihnal se Olaf s hrstí zažloutlého papíru, který vytáhl z houštiny nízkých akácií. Morrison vzal nález a prohlížel si jej.

„Staré noviny, patrně New York Herald, vidím tady, Her.... a nějaké datum. Počkejte, snad to přečtu." Luštil namáhavě číslice, rozežrané vlhkostí, ale rozeznal jen rok. „Ach jé, to bylo hodně dávno," povzdechl si. „Je tu letopočet osmnáct set devadesát čtyři, ti lidé tu byli před třinácti lety!"

„Snad tu po sobě něco nechali, pojďme prohledat pobřeží," navrhoval důvěřivý Olaf a kormidelník s Knutem ho následovali.

Břeh byl rozlehlý, zarůstala jej hustá tráva a trnovníky se stromovitou burserou z čeledi kadidlovníkovitých rostlin, z jejíž naříznuté kůry vytékal vonný balzám. Trnovníky i bursera tvořily celé hájky a hledání nebylo tak snadné. Olafův výkřik zvěstoval, že mladý Švéd na něco přišel, a když jeho dva druhové k němu přichvátali, našli ho nad párem starých dámských střevíců.

„Ty máš štěstí, Olafe," dobíral si ho kormidelník. „Jen škoda, že nemáš aspoň o pět čísel menší nohu, pak bys to snad obul." Ale ukázalo se, že by byl Olaf neobul střevíce, ani kdyby měl menší nohu, poněvadž jeho nález se rozpadl, sotva jej vzal do rukou. Stejný osud postihl i další pár dámských střevíců, který našli o kus dále a pár obrovských, plstěných střevíců, objevený Knutem pod jedním keřem trnovníku.

„Kde se to tu vzalo?" obdivoval se Morrison. „Vypadá to, jako kdyby tu byli měli všichni ševci Unie kongres."

Knut zpozoroval nějakou látku, visící na trnovníku a hnal se tam. Když přišel blíže, zjistil, že je to pár dámských punčoch a mužská košile, ale sotva vzal tyto předměty mezi prsty, chtěje je sejmout s větví, rozpadly se na kousky, tak byly vetché. Jediným trvanlivým nálezem byly dvě láhve od whisky, které zdvihl z trávy sám kormidelník.

„Bohužel zcela prázdné!" hořekoval, obraceje je dnem vzhůru v pošetilé naději, že po těch třinácti letech v nich najde ještě aspoň pár kapek občerstvujícího nápoje jantarové barvy.

„Hurá, tady je voda, a dobrá voda!" hlaholil ryčně Olaf od malé skupiny zabloudilých balvanů, černající se mezi šedou zelení burserových stromků. Utíkali tam a brzy se skláněli vedle něho nad skalní prohlubní. Byla plná čisté vody, přitékající odněkud zespodu. Nebyla příliš čerstvá, slunce ji hodně prohřálo, ale byla čistá a ničím nezkažená. Poprvé za tři měsíce, co opustili „Alexandra", se námořníci s chutí a dosyta napili.

„To je náhrada za tu whisky a možná že je to ještě lepší," prohlásil kormidelník, utíraje si s rozkoší hřbetem ruky ústa. „Tak, hoši, teď si chvilku odpočinem a potom se vrátíme pro ty ostatní. Já se s vámi už plahočit nahoru nebudu, mám na to trochu staré kosti. Počkám tady n'a vás, stejně tu budeme tábořit."

Olaf s Knutem odešli po krátkém odpočinku a stoupali do stráně cestičkou, kterou si proklestili, když sestupovali k zátoce. Tak se dostali snadněji k místu, kudy obcházeli skály západního břehu zátoky, a poslední kus cesty vykonali téměř v běhu. Pobídl je k tomu tenký sloupek kouře, vznášející se nad skálami. První jej zpozoroval Knut Christiansen.

„Hrome, oheň, podívej se, Olafe!" zastavil se v úžasu.

„Na mou věru, oheň!" přisvědčil Olaf s nemenším údivem. „Ale kde se tam vzal?"

„Snad je ostrov přece jen obydlen a naši lidé se setkali s jeho obyvateli," mínil Knut.

„Pojďme se tam honem podívat!" vybízel Olaf, jehož praktická mysl dávala přednost přímému pozorování před úvahou. V daném případě to ovšem byla ta nejlepší rada a Knut neváhal ji uposlechnout.

Zatímco si tříčlenný předvoj pracně razil cestu po svahu trnitým porostem a neschůdnými skalisky v zátoce, ubíral se druhý a třetí oddíl pomalu v jeho stopách. Kapitán s kuchařem se vlekli jako poslední. Když se s námahou vyšplhali k místu, odkud začínal sestup k moři, nařídil kapitán odpočinek až do návratu posla z předního oddílu. Tento rozkaz byl přijat s velkým porozuměním a největší radost měl z něho kuchař Nelson.

„Je to dost, že se člověk může taky trochu posadit," bručel nevrle.

„Vy byste, zdá se mi, seděl pořád," řekl unaveně kapitán. Kuchař neodpověděl, ale začal se sebe stahovat flanelovou košili. K velkému kapitánově údivu měl pod ní ještě jednu košili z téže látky.

„Vy jste nějaký parádník, Nelsone, hned dvě košile na sobě," posmíval se kapitán.

„A proč ne, kapitáne?" ohražoval se kuchař. „Jsem už starý člověk a noci jsou pod rovníkem proklatě studené, člověk by to ani nevěřil podle toho vedra, které je ve dne." Začal zbavovat košili drobných a nepříjemných tvorů, které se tím věrněji drží člověka, čím méně jsou mu vítáni. Kapitán se zájmem přihlížel jeho vražedné činnosti, a náhle si povšiml, že kuchaři při shýbnutí vypadlo něco z kapsy druhé košile, kterou měl přímo na těle.

„Copak to tam máte?"

Bylo to něco tak podivného, že čile vyskočil přes velkou únavu, kterou cítil, a šel to zdvihnout se země. Vyleštil oči na drobnou věcičku, a měl všechnu příčinu se divit. Byla to sirka, dobrá sirka s červenou hlavičkou a řádným nánosem síry na dřevě pod ní. Taková sirka, která chytá o cokoliv, ať jí škrtnete o podrážku nebo o kámen.

„Kde se to tu vzalo?" ptal se Peterson se svraštělým obočím.

„Já —já věru nevím, kapitáne," koktal kuchař.

„člověče, obraťte kapsy té své bídné košile!" zahřměl na něho kapitán a kuchař mu třesoucí se rukou vyhověl. Z náprsní kapsy se vysypala celá hrst drobných dřívek a za nimi padla na zem naplocho zmáčknutá škatulka. Námořníci lezli po kolenou a sbírali drahocenná dřívka. Většina hlaviček byla vlhká, ale na dřívku držely všechny a dva muži okamžitě rozložili sirky na plochý kámen, na nějž svítilo slunce plnou silou, a zbudovali kolem kamene ochrannou ohrádku z drobného kamení, aby jim vítr jejich drahocennou kořist nerozfoukal. Byli téměř s tímto dílem hotovi, když se teprve kapitán probral ze svého úžasu. Vychrlil nejzvučnější námořnické kletby na hlavu ubohého kuchaře, který je poslouchal mlčky přesto, že mu obličej hrál všemi odstíny rudé barvy.

„Čtyřicet let se plavím po všech možných mořích! Měl jsem na palubě nejrůznější čeládku, jakou pánbůh stvořil, od papuánských lidožroutů až po Číňany! Ale s tak pitomým oslem, jako jste vy, Nelsone, jsem se ještě nesešel! Deset neděl hltáme syrové maso, lidé z toho jsou celí nemocní, dříví je tu všude, kam se jen člověk podívá, a vy nosíte po celou tu dobu v kapse plnou škatulku sirek. A nevíte o tom! Měl bych vám zakroutit krk, ale to by bylo ještě moc málo!" končil kapitán svou dlouhou řeč, z níž měli ostatní čtyři plavci upřímnou radost.

Seděli na bobku kolem kamene se sirkami a dívali se s nábožným soustředěním, jak rychle schnou červené hlavičky. Když se jim zdálo, že některá je už suchá, obrátili s největší pozorností sirku, aby oschla také na druhé straně. První suchou sirkou rozdělali oheň a začali na něm opékat želví tlapy. Tak je našli Knut s Olafem, když se bez dechu vydrápali nahoru až k nim.

„Máme oheň!" vítal je vesele kapitán.

„A my zas máme pramen dobré vody," odvětil Knut, saje dychtivě vůni pekoucího se masa. Nečekali, až bude řádně propečené " a pustili se do něho, sotva trochu zhnědlo na povrchu.

„Báječná věc, tohle pečené maso," liboval si Knut s plnými ústy.

„To bych řek, a nebýt mne, tak jste je neměli," hlásil se o zásluhu kuchař, který už zapomněl při dobrém jídle na kapitánův výtopek. Peterson jen něco zabručel, ale neřekl nic, a pokračoval pilně v jídle, aby nezůstal pozadu za ostatními, kteří se předstihovali v chvále pečených želvích tlap. Nemohli se shodnout jen v tom, jakému masu se podobají. Jeden z nich tvrdil, že chutnají jako mladý beránek, druhý je přirovnával ke kuřeti a třetí k vepřovému. V tom však byli zajedno všichni, že nejedli nic tak dobrého od té chvíle, co opustili Austrálii.

„Tak, a teď se dáme na pochod do zátoky," prohlásil kapitán, když dojedli.

Měli ještě šest syrových želvích tlap; o tento náklad se rozdělili čtyři námořníci ze střední čety. Kapitán napravil pochroumanou škatulku od sirek, dal do ní sirky a pro jistotu ještě to všechno zabalil do svého kapesníku. Schoval drahocenný balíček ve své vlastní kapse — k Nelsonovi už neměl žádnou důvěru.

Nato zahájili sestup. Třebaže Olaf s Knutem dvojí cestou už jakousi stezku prorazili, šlo to velmi špatně. Skála byla neschůdná a rozervaná četnými štěrbinami s velmi ostrými hranami, které se zařezávaly měkkou obuví až do chodidel, a husté křoví trnovníků s tvrdými bodlinami rvalo z lidí šaty i jejich vlastní kůži. Olaf a Knut měli plné ruce práce, aby dostali dolů kapitána a kuchaře. Pozorovali proto s lítostí ohromnou pozemní želvu, která lezla po skále vzhůru nedaleko nich, opírajíc se pracně o přední tlapy, přičemž se její přední část těla vždy tak vypjala, že jí krunýře odstávaly daleko od krku. Byla to teprve druhá želva, kterou spatřili za celou dobu svého pobytu na Indefatigablu; první našli hned po ztroskotání člunu, ale ta byla značně menší.

„Měří nejmíň metr a čtvrt od hlavy k ocasu," podotkl Olaf, dívaje se lítostivě za unikající kořistí.

„To by bylo masa," povzdychl si kuchař.

„Eh, nelitujte jí, hoši, vždyť byste z ní stejně nic neměli," těšil je kapitán. „Na té skále byste ji vykuchat a rozčtvrtit nemohli, skutáleli byste se i s ní dolů až k moři, není tam rovného místečka. A nést ji, na to naše síly nestačí. Vždyť zvíře váží jistě aspoň sedm metráků!"

Uznali sice, že má pravdu, ale přesto se za želvou ohlíželi, dokud jim nezmizela mezi balvany.

„Tady zůstaneme a dál už nepůjdeme!" prohlásil kapitán, když si později prohlédl celé pobřeží u zátoky. „Prošli jsme už polovinu ostrova podle břehu a tohle je jediný pramen pitné vody, který jsme za celou tu dobu našli. Jestli u ostrova přistane někdy nějaká loď, pak to bude jen na tomhle místě, protože jinde voda asi není. O potravu tu budeme mít taky postaráno, jsou tu lvouni a želvy, to nám postačí."

Nikdo nebyl proti tomu, a tak se zařídili na delší pobyt. Upletli si z větví nízké chýše na ochranu proti slunci ve dne a proti chladu v noci, vystlali si je měkce trávou, a potom jim nastala dlouhá zahálka, přerušovaná jen lovením želv a lvounů a úpravou jídla. Někdy je sice vyhnal z vody žralok, takže museli pro tu chvíli lovu zanechat, ale většinou byla zátoka klidná a Olaf s Knutem mohla honit želvy zcela nerušeně.

Tak minul první měsíc pobytu v zátoce, za ním druhý a potom i třetí. Na pobřeží zátoky panovalo většinu dne úplné ticho. Námořníci se už dávno vypovídali na „Alexandru" a při putování po ostrově. Neměli si už co vyprávět. Kapitán upadl opět do své obvyklé zádumčivosti, osud lidí z druhého člunu i lodi zaměstnával neustále jeho myšlenky. Po celé dlouhé hodiny přecházel po břehu, chvílemi se zastavil a otřásl se jako v horečce, potom zase pokračoval ve své nekonečné procházce. Z Morrisona se stal mrzutý bručoun, který neměl pro nikoho vlídné slovo. A námořníci leželi většinu dne nečinně v trávě a hnuli se, jen když potřebovali jídlo nebo vodu. Vlasy, nestříhané půl roku, jim padaly až na ramena, a stejně dlouhý byl i jejich vous. Šaty, z nichž zbývaly jen cáry, zakrývaly jen velmi nedokonale tělo lesknoucí se tukem a špínou. Jedině Švéd Olaf si zachoval ještě trochu humoru, ale zpravidla se setkal s malým pochopením, jako právě nyní.

„Ahoj, loď na obzoru, přímo za ostrůvkem!" volal z plných plic.

Nikdo se ani neusmál, Olaf je vyvedl aprílem už víckrát.

„Nezavřeš-li okamžitě tu svou vyřídilku, srazím tě k zemi!" vyhrožoval Morrison, který právě obíral želví tlapu.

„Míří k východnímu mysu," pokračoval nerušeně Olaf ve svém hlášení.

„Well, sám si o to říkáš," řekl zlostně Morrison. Odložil rozvážně jídlo na kámen, vstal, protáhl se, a srazil jediným úderem medvědí tlapy Olafa na písek. Pak si zase klidně sedl k jídlu.

Nelsonovi to však přece jen nedalo a vyškrábal se namáhavě na velký balvan, který stál nedaleko ohniště. Vzápětí začal křičet a divoce šermovat rukama.

„Loď, loď, loď — lidé, honem! Přiložte na oheň, ať uvidí kouř!"

Nyní vjel život do všech. Vyskočili a napínali oči směrem k ostrůvku. Skutečně spatřili loď, podle stavby malý škuner, který plul pomalu s napjatou hlavní plachtou, a právě jim; začal za ostrůvkem; mizet z dohledu.

„Proboha, lidé, dělejte něco, oni nás nevidí a ujedou nám!" bědoval Nelson na svém vyvýšeném stanovišti.

Námořníci házeli do ohně, co jim přišlo pod ruku. Dříví, želví kůže i cáry šatů, z plamenů se vyvalil bílý a odporně páchnoucí dým. Vnikal jim do plic, až se rozkašlali.

Ale nebylo toho zapotřebí, kapitán škuneru o nich věděl. Spal právě před chvílí ve své kajutě, když k němu vpadl jeden z jeho černých námořníků s očima navrch hlavy. Zpozoroval ze stožáru tábor trosečníků a to ho tak vzrušilo, že nebyl schopen řeči a jen tahal kapitána za nohu, aby ho vyburcoval.

Kapitán škuneru, starý námořník, Němec Hans Meyer, vstal s náležitým proklínáním, a protíraje si oči, hrnul se za černochem na palubu. Přesvědčil se ihned, že námořník má pravdu a okamžitě vydal rozkazy. Tuhle zátoku znal dobře; byl snad vůbec nejlepším znalcem Galapág na celém západním pobřeží Jižní Ameriky, proto jej také najal příbuzný kapitána Petersona, zaměstnaný v ledkových dolech v Chile, aby jel pátrat po trosečnících z „Alexandra".

Když rybářská loď zachránila druhý člun z „Alexandra" a jeho posádka pověděla úřadům, co se stalo, vyslala ecuadorská vláda dělový člun ostatním trosečníkům na pomoc, člun prohledal zběžně Galapágy a našel „Alexandra", který najel na úskalí u jižního mysu ostrova Albemarle a seděl pevně, s přídí hluboko ponořenou a se zádí na suchu. Na jeho stěžni vlála stále ještě norská vlajka, ale na palubě nebylo živé duše.

Ecuadorský dělový člun se vrátil s nepořízenou. Potom vyjel ještě anglický dělový člun — anglický konzul zastupoval v Ecuadoru norské zájmy. Neměl o nic větší štěstí a přijel zpět se stručným hlášením: „Vrak bárky „Alexandr" spatřen, po námořnících ani stopy."

Nakonec se pustil do hledání starý mořský vlk, Hans Meyer. Jeho škuner si mohl troufnout mnohem blíž k břehům než válečné lodi s hlubším ponorem. Kapitán prohledal postupně vody u čtyř větších ostrovů, až se konečně octl u Indefatigablu.

Vítr vál od břehu a škuner nemohl přímo do zátoky, musel křižovat. Proto zmizel na chvíli mužům z „Alexandra" z očí a vzbudil v nich bezmezné zoufalství. Kuchař se válel v písku a plakal jako malé dítě, ostatní sice stáli, ale nebyli o nic méně zoufalí než starý Nelson.

„Vždyť on se vrací, křižuje proti větru!" zvolal náhle Morrison, který poodešel stranou od kouře, aby lépe viděl.

A skutečně, právě v okamžiku, kdy už míjel západní mys, opsal škuner poloviční zatáčku proti větru a zamířil velkým obloukem do zátoky. Dojel téměř až k jejímu východnímu břehu, znovu otočil o půl kruhu a novým obloukem se blížil k rovnému pobřeží, na němž stáli muži z „Alexandra", upírajíce bez dechu oči na malou loď. Pro Knuta a Olafa to už trvalo moc dlouho. Vrhli se do vody, nedívajíce se ani kolem sebe, je-li nablízku žralok, a pluli k lodi. O chvíli později tiskli ruku starému kapitánovi.

„Tak co byste chtěli nejdřív, hoši?" ptal se přívětivě jejich zachránce.

„Cigaretu!" prohlásili současně jako jedněmi ústy.

„Nemám, lituji, ale snad to spraví doutník," domníval se kapitán.

Spravil to taky a touha dvou kuřáků, kteří tak dlouho už neviděli tabák, byla tak silná, že se ani nezdržovali zapalováním doutníku. Strčili jej prostě do úst celý a rozžvýkali jej jako největší pochoutku. A ještě než s tím byli hotovi, přirazil ke škuneru člun se zbytkem posádky z „Alexandra".

První otázka kapitána Petersona platila jeho druhému člunu. Obličej se mu rozzářil radostí, když uslyšel, že druhá polovina jeho lidí je už dávno v bezpečí.

Kapitán Meyer měl plno chuti zůstat v zátoce celý den a vyslechnout si vyprávění trosečníků hezky v pohodlí, ale všichni muži z „Alexandra" jej zapřísahali tak úpěnlivě a div ne na kolenou, aby odrazil okamžitě, že jim nakonec vyhověl.

„Ale vy jste mi pěkní robinzoni," dobíral si je. „Takový pěkný ostrov a tak z něho pospícháte!"

„Dobrá, kapitáne, usaďte se na něm na pět a půl měsíce jako my, a vsadím se s vámi, o co chcete, že budete odtud právě tak pospíchat!" nabízel Morrison.

Ale tuto sázku kapitán nepřijal. . .

ROBINZONI NARUBY

Být robinzonem, takové štěstí mě aspoň jednou potkat!

To bych si žil, to bych si užíval! Tadyhle stojím a proti mně příroda, jsme jako soupeři v ringu. Vyhraju, aby ne, jsem přece člověk — pán přírody! Ti ve Dvou rocích prázdnin od pana Věrna to taky vyhráli, trosečníci na Tajuplném ostrově jakbysmet, i ti na Galapágách si uměli poradit! Proč bych měl vydržet míň? Jsem snad třtina a padavka? Špatně se zrovna neučím, a co se týče tělocviku — chcete, abych vám předvedl kotoul nazad?

Tak tohle si třeba myslíte vy.

A já si zas myslím: to všechno je jenom romantický líc. A co rub, co ta druhá strana, jak ta asi vypadá! Radši držet pár pohlavků než být robinzonem! Radši chodit každý den k zubaři a o prázdninách do školy, radši všecko a všecičko, jenom ne takové dobrodružství. Protože to je smůla nejsmůlovatější.

Vy mi samozřejmě nebudete věřit. A já jsem zas takový protiva, že vám to dokážu. Ale ne z trucu, to byste mi křivdili, udělám to v zájmu pravdy a vědy. Ono totiž robinzonství a trosečnictví začalo vědce v poslední době velmi zajímat. Proč? To prozradím až později; zatím se musíte spokojit s tím, že je na tom tak trochu závislá i budoucnost lidstva.

DANIEL DEFOE

Co je to vlastně — robinzon?

Původně jen a jen křestní jméno, popřípadě příjmení, u Angličanů dosti obvyklé. Musí se psát s velkým písmenem na začátku, uprostřed je s, počeštit to nejde. Jenomže už roku 1719 uveřejnil jistý pan Daniel Defoe první díl svého vyprávění o třech částech, knížku Život a zvláštní podivná dobrodružství Robinsona Crusoe, námořníka z Yorku. Od té doby, pomalu, ale jistě, se začalo říkat robinzon všem lidem, kteří byli okolnostmi donuceni žít delší čas v odloučení od zabydleného světa. To už není ani jméno, ani příjmení, můžeme to psát česky. Takže, aby to bylo bez hrubek, Robinson robinzonil.

A co, žil Robinson Crusoe, nebo si ho pan Defoe vymyslel?

Musíme se vrátit daleko dozadu ...

Tichý oceán je jaksepatří tichý, píše se rok 1708. Doba je pohnutá, Anglie stojí ve válce s Francií i Španělskem, a tak žádný div, že hlídky na kořistních lodích „Vévoda" a „Vévodkyně" mají oči dokořán. Kořist prozatím žádná, zato plno kurdějí. A to je nemoc tuze nepříjemná, krvácejí při ní dásně a viklají se zuby, tělo se svíjí ve svalové křeči. Je nanejvýše nutné sehnat čerstvou vodu, čerstvé potraviny, hlavně ovoce. K tomu se nabízí ostrov Juan Fernandez, místo zcela opuštěné, království zdivočelých koz.

Ale proč tam tedy hoří v noci oheň?

A kdo to tam ráno křepčí na břehu samou radostí? Alexandr Selkirk, hlava tvrdošíjná a vpravdě svéhlavá, bývalý kormidelník z lodi „Pět přístavů". A to nějaký kormidelník! A že něco uměl! Jenomže to dával moc najevo, na každé slovo svého kapitána jich měl hned pět, to se nevyplácí. Žádný div, že dal kapitán vysadit Selkirka na břeh:

„Umři si tu, chytráku!"

Neumřel, vydržel to čtyři roky a čtyři měsíce, i když všelijak, až se na obzoru objevilo vysvobození. Kapitán Rogers z „Vévody" a „Vévodkyně" dopravil Selkirka do rodné Anglie, kde tento pozoruhodný muž napsal později paměti. Byly to vlastně jen jakési zápisky, nic zvláštního a nic uměleckého — ale nový námět byl objeven. A to je nejdůležitější. Asi za šest až sedm let později po nich snad sáhl pan Defoe — kdo ví, jak to vlastně bylo, — ale jisté je, že svým Robinsonem Crusoe, jak se říká, udělal díru do světa. On, spisovatel do té doby celkem bezvýznamný, předtím voják a neúspěšný obchodník, ze všeho nejradši buřič. Však taky poznal pranýř i vězení, za trest mu uřízli uši.

Kormidelník Selkirk se jistě v hrobě neobrací vzteky, že ta knížka už vlastně vůbec není o něm, dokonce že i jeho jméno je změněno. Vždyť nebýt vymyšleného Robinsona, upadl by i Selkirk v zapomenutí. Takhle aspoň upevnili na jeho počest na skálu ostrova Juan Fernandez bronzovou desku s památečním nápisem.

V UPOMÍNKU NA NÁMOŘNÍKA ALEXANDRA SELKIRKA

z Largo v hrabství Fife, Skotsko, který žil na tomto ostrově v naprosté osamělosti 4 roky a 4 měsíce. Byl zde vysazen z „Pěti přístavů", 96 tun, 18 děl, L. P. 1704 a odvezen kořistní lodí „Vévoda" 12. února 1709. Zemřel jako poručík na lodi Jeho Veličenstva „Weymouth" L. P. 1723, stár 47 let. Tuto desku zasadili nedaleko Selkirkovy vyhlídky velitel Powell a důstojníci lodi Jeho Veličenstva „Topaze" L. P. 1868.

„Topaz" L. P. 1868

Není robinzon jako robinzon. Kdo tohle nevezme v úvahu, může dojít ve svém bádání k mylnému závěru; což by bylo nepříjemné, když víme, že tahle věc v poslední době velmi zajímá vědce a že na ní je tak trochu závislá i budoucnost lidstva.

Mezi dobrovolným a nedobrovolným robinzonem je totiž náramný rozdíl. Tak tedy pěkně popořádku...

NEDOBROVOLNÝM ROBINZONEM se stane jen člověk, který měl třikrát po sobě nepředstavitelné štěstí. Štěstí plné kapsy, štěstí až nad hlavu, štěstí až ke stropu. Musí patřit mezi lidi, kteří vyplní tiket SPORTKY jen tak nazdařbůh, a hned napoprvé vyhrají první cenu. Protože ať děláš co děláš, bez katastrofy se nedobrovolným trosečníkem a později robinzonem nestaneš. Nejdřív se musí zřítit letadlo, potopit loď a tak podobně.

První štěstí je v tom, že nezahyneš hned okamžitě. Úřední údaj organizace UNESCO prozrazuje, že rok co rok zahyne na moři 200 000 rybářů a námořníků z menších lodí. Jen 50 000 ubožáků se vůbec dostane do záchranných člunů. Takže už v okamžiku katastrofy jsou tři mrtví na jednoho živého.

Druhé štěstí je v tom, že vydržíš v člunu déle než tři dny. Tentýž údaj totiž říká, že z deseti lidí v člunu je čtvrtého dne jen jeden naživu.

Konstruktéři navrhují nové a nové druhy záchranných člunů z umělých hmot anebo z lehkých kovů, shora i zdola dokonale vodotěsných, nepřevržitelných. Jednoduchá vysílačka uvnitř člunu má vysílat signál, který umožni zachráncům zaměřit se na místo nehody a vyslat tam co nejdříve hydroplán nebo vrtulník dny.

Třetí štěstí je v tom, že člun bude nalezen do týdne. Z deseti takových člunů jsou podle statistiky UNESCO objeveny jen čtyři, zbývající už nikdy nikdo neuvidí. Tohle je ovšem ta lepší možnost, záchrana se objeví s lodí nebo s pátracím letadlem. Horší je, když trosečník v člunu dorazí sám k pevnině. Většina břehů je rozervána útesy, z vody ční balvany a pod hladinou číhají skály, člun je zakrátko rozbit příbojem. Trosečníka v záchranném pásu nebo v plovací vestě vrhají vlny proti břehu a zas ho stahují zpátky, docela ho ubijí. Tak přišlo o život všech 43 mužů posádky z francouzské rybářské lodi, která ztroskotala roku 1951 u pobřeží v Boulogne-Sur-Mer. Před zraky obyvatelů městečka, kteří stáli na hrázi a nemohli tomu nijak zabránit.

A když to všechno spočítáme, vyjde nám počet pravděpodobnosti. Jen 400 lidí z 200 000 zůstane po tom všem naživu, jen 400 lidí se může stát později obyvateli pustého ostrova. Žádný div, že se pak píší knížky o takových šťastlivcích, právem si to zaslouží.

Zdá se vám, že ročně zahyne na moři příliš mnoho lidí? Ano, je jich moc, ale téhož roku zahyne na světě mnohem víc lidí docela jinak. A docela zbytečně. Na silnicích — v automobilech, na motorkách, ba i na kolech. Moře je vlastně milosrdnější než silnice. Až na to, že...

Dlouho to byla záhada. Mluvilo se o nadpřirozených silách, o démonech moře. Proč trosečníci v člunech umírají předčasně? A to i v případě, že jsou poměrně dobře zásobeni. Když roku 1816 najela fregata „Medusa" na písčinu, nevešli se všichni do šalup. Sroubili prám, na který se pak v klidu přestěhovalo 149 zbývajících osob. K africkému břehu to bylo jen 180 kilometrů, záchrana je jistá. Zásob je taky dost, vždyť jen ti na prámu mají dva sudy s pitnou vodou a šest sudů vína.

Ale ráno není po šalupách ani vidu ani slechu. Vlečné lano je přetrženo — nešťastná náhoda? Zlý úmysl? Osamělý prám je unášen proudem na širé moře. Strach, panika, zoufalství... Když je prám „Medusy" objeven za dvanáct dní, žije už jen patnáct lidí. Z nich dalších deset umírá vzápětí na palubě záchranné lodi. Je vyloučeno, že 144 osob mohlo zemřít v tak krátké době žízní a hladem! Měli zásoby! Co se s nimi dělo?

A druhý příklad, zcela opačný. Roku 1912 byl spuštěn na vodu nejmodernější parník své doby, teoreticky nepotopitelný „Titanic". Měl silná čerpadla a trup rozdělený do vodotěsných přepážek. Už na první cestě má překonat rychlostní rekord na trati do Evropy, veze celkem 2201 osob, z toho 106 dětí a 885 členů posádky. Noc a mlha, „Titanic" narazí na ledovec, klesá ke dnu za ohlušujícího bublání. Pomoc přichází už za tři hodiny — zachráněno je jen 711 osob. I tentokráte mnozí umírají dodatečně.

ALAIN BOMBARD

Nejlíp to vydržely děti, mají nervy jako provazy. Později kdosi vypočítal, že kdyby se bývalo podařilo zachovat klid, mohlo zahynout jen velmi málo lidí. Vlastně jen ti, co byli v okamžiku srážky v těch prostorách lodního trupu, kam se prudce nahrnula voda. Nejde ovšem jen o ty lidi, kteří se utopili. V záchranných člunech bylo už za tři hodiny plno mrtvých — přece tam nevlezli sami? Proč umřeli vzápětí?

Doktor Alain Bombard zasvětil svůj život záchraně trosečníků, rozumí téhle věci dokonale. Napsal: „Jakmile se potápí loď, zdá se člověku, že se s ním potápí i celý svět, a protože mu pod nohama chybí pár prken, chybí mu odvaha i rozum. I když se hned dostane do člunu, není to ještě záruka, že se zachrání, neboť v něm nečinně sedí a myslí jen a jen na své žalostné postavení. Už se nepočítá mezi živé."

A zemře...

Co se přesně děje v mysli trosečníka?

Jistý muž — nepřeje si být jmenován, snad ze skromnosti — by mohl vyprávět! Vím o něm, že bojoval proti fašistům za války v britské stíhací peruti. Vím o něm, že sestřelil pět nepřátelských bombardérů a dostal vysoké vyznamenání. Vím o něm, že dnes už nechce o válce ani slyšet. A taky o něm vím, že nechce za žádnou cenu vzpomínat na to, co se mu stalo. Chápu a rozumím, chce mít klid.

Nakonec přece jen podlehl a souhlasil, že aspoň část svých pocitů namluví do magnetofonu. Opisuji doslova, v zájmu přesnosti třeba i s chybami, prodávám, jak jsem koupil.

„Na kapotě mýho spiťouše (jedná se o stíhačku Spitfire) byl namalovanej husita s cepem, a právě tam sem to třiačtyřicátýho roku chyt. Při hlídkovým letu nad mořem. Těch německejch mesrů [stíhačky Messerschmitt iog) bylo pět, trochu moc na jednoho. Jenda, tak sem spiťoušovi říkal, šel naráz dolů. Jednal jsem automaticky; padák, gumovej nafukovací člun... Skutečnej votřes sem pocítil, až když už sem v tom gumovým člunu seděl a byl mimo přímý nebezpečí. Vší silou sem to ze sebe setřásl —jídla a pití dost, tak co? Musej mě najít, to by v tom byl čert!

Druhej den se objevil pocit skleslosti (hlas se zatíná chvít), pořád sem musel myslet na to, jak je takovej gumovej člun maličkej na tý obrovský vodní ploše. Z vlastní zkušenosti sem věděl, že pilot v rychlým letadlu — když letí nízko — ho nepostřehne, i kdyby se přehnal přímo nad člunem. A když je zas moc vysoko, určitě ho přehlídne. K takový záchranný akci se hodějí pomalejší letadla, ale ty zas do vzduchu nemohly. Němci by je v tu ránu sundali.

Rek sem si, že těmhle pitoměj m náladám zabráním stůj co stůj. A začal sem si vymejšlet {hlas zní ironicky, ale zároveň smutně), jak to bude vypadat, až se objeví nějakej ten záchrannej šíf. Ale i tak sem byl pořád smutnější a smutnější, chvílemi sem dokonce myslel na to, že se nějak zabiju. Abych předešel hroznýmu utrpení, smrti žízní. Byl sem už celej zdřevěnělej z tý nepohodlný polohy, člověk polosedí, pololeží, člunek se houpe, vlny a vlny, je to k zešílení. Hodiny ubíhají, dny ubíhají, pořád nic... Upadl jsem do divnýho stavu, všecky barvy byly najednou takový sytější — víte? — obloha moc modrá, nebo zas moc šedá, a chvílemi jsem měl pocit, že to snad ani nejsem já, kdo sedí v tom člunu, že je to někdo jinej a cizí, kdo mi je úplně fuk. Když sem zkusil veslovat, připadalo mi, že vesluje cizí chlap. Že to ani není moje veslo, moje ruka — byl to jako takovej film o mně, a já v něm vystupoval.

Jednou v noci přišlo to nejhorší, objevila se máma a začala mi strašlivě vyčítat, co s ní teď bude, že sem měl bejt opatrnější, a pak se objevili další lidi a vyčítali mi úplný nesmysly. Jenomže já to bral všechno úplně vážně, ty hlasy, a začal sem vidět různý barevný čáry a kruhy, nemělo to ani hlavu, ani patu, něco jako ty bláznivý moderní obrazy — víte? Shlukovaly se a bylo z nich zas moře, a já uviděl, jak se ke mně blíží záchrannej šíf. Byla noc a tma jako v pytli (hlas se začíná chvít, hovor se stává útržkovitým, snad tíha vzpomínky), a přece bylo vidět — no považte! — vidět jako ve dne a v plným slunci! Loď mě míjela, to byl strašnej otřes, rychle sem vystřílel všechny náboje ze signální pistole, ale oni zase nic, odplouvají — a najednou jsou letadlo a letějí zpátky. Protože sem už neměl žádnej signální náboj, popadl sem piksličku s takovým speciálním práškem, ono to obarví vodu daleko široko a spíš vás uviděj. Letadlo letělo úplně bez hluku, snad abych mohl slyšet, jak mi pilot vyčítá: Vykašlu se na tebe, neměls rozbít minulej tejden ten porcelánovej hrneček! To máš za trest! A letěl pryč a změnil se v sovu a v kocoura ...

Popadl mě strašnej vztek ... ty rošťáku ... že se jako rozběhnu po vodě a dám mu pár facek... jen co ho dostihnu... tak sem vstal a vyskočil. Studený moře mě trochu probralo, jen taktak se mi podařilo doplavat zpátky ke člunu a vlízt dovnitř, a dostal sem horečku ... moc sem se tý slaný vody napil, víte?

A pak už nebylo nic, vůbec nic... probral sem se až na anglický minolovce. Tvrdil sem jim, že sem byl v člunu aspoň tejden, ale dokázali mi, že to byly všeho všudy jen čtyři dny. Hrůza, co? A to mi pak říkali, že sem to snášel poměrně dost dobře, prej mám jako pilot trénink a pořádnýho zajídáka na nebezpečí. A že jinýho by už asi nezachránili, i kdyby přišli taky včas, že by jim naposled vydechl pod rukama. A že ona inteligence v takovejch chvílích je spíš na potíž než k užitku, čím víc víš a znáš, tím víc to na tebe dolehne, ta hrůza a samota. A že přírodní a nevzdělanej člověk má větší šance, nebere si nebezpečí tak moc k srdci. Tak nevím... (magnetofonový pásek dobíhá, končí)... snad je to tak ..

Necítil jsem se povolán k tomu, abych tuto výpověď sám zhodnotil. Psýché znamená duše a iatreia uzdravení, je to věc pro psychiatry. Psychiatrie je klinický obor, jehož předmětem jsou duševní choroby. Jsem zvědav, co mi prozradí odborník, doktor Šváb...

Má brýle a bílý plášť, ani trochu neodpovídá oněm anekdotám o lékařích, kteří jsou sami největšími blázny, dokonce ve volném čase muzicíruje s jedním moc známým džezovým orchestrem, jezdí na skútru a vláčí s sebou úzké svitky papíru, pokresleného všelijakými křivkami a grafy. To jsou záznamy nervové činnosti pacientů.

Jsem tedy na správném místě, na správné adrese.

„To máš tak," začíná doktor Šváb, „překvapením je už to, co trosečníci svorně prohlašují: nikoliv tělesné útrapy jsou tím nejhorším, ale duševní stav. Nervy trosečníka přestály obrovský otřes v okamžiku katastrofy, a teď, řekněme v člunu, jsou napínány dál. Projeví se to depresí, samozřejmě ne u všech, ale u většiny postižených. Tedy poklesem nálady, pocitem tísně a smutku. I když se trosečníkovi poměrně dobře vede, je v suchu, netrpí zimou, má dost jídla a pití, může tuhletu depresi pocítit. Tím je to ovšem nemotivovaný smutek, jak odborně říkáme, a protože je nemotivovaný, je v podstatě už nenormální. Může vzrůst natolik, že postižený je s to vzít si sám život. Zkrátka, začne si své postavení přehnaně vykládat, příliš černě, jeho chování neodpovídá skutečnému stavu.

Tahle věc může přerůst až do halucinární deprese, kdy postižený začne mít všelijaké výčitky svědomí, dokonce i slyší různé hlasy, které ho z toho či onoho obviňují. Vzácností není i depersonalizační stav. Postiženému je všechno lhostejné, už nerozlišuje příjemné od nepříjemného, bezpečné od nebezpečného, má pocit jako na divadle nebo v kině. Má dojem, že se ho nic netýká, často se přitom docela baví, pozoruje své jednání a zdá se mu, že je to vlastně jednání cizí osoby. Proto taky mluví o sobě ve třetí osobě, říká třeba „on má žízeň, on má hlad" a ne „já mám žízeň, já mám hlad", z ničeho nemá strach a to už je na pováženou. Může totiž zavinit něco, co ho zahubí, zcela nevědomky a nelogicky, třeba naráz vypije všechny zásoby vody. Tenhleten depersonalizační stav je tedy jakési nebezpečné odosobnění.

K tomu všemu se mohou přidružit i halucinatorní jevy, tedy jakési předtuchy. Postižený vidí a slyší věci, které ve skutečnosti nejsou. Ale častěji vidí, než slyší. Zpravidla se mu nejdřív jeví okolí mnohem barvitěji, barvy jsou výraznější. Tvary věcí se zvolna mění. Představivost vzrůstá sama od sebe, postižený ji už vůbec nenavozuje. Pozor na to, on si to nevymýšlí, nenavozuje — vyvíjí se to dál nezávisle na něm. Začíná halucinaci věřit, uvěří jí, třeba vidí jen všelijaké obrazce, záblesky, sítě — ale mohou to být i celé krajiny a výjevy, které se pohybují. Ještě ti z toho neběhá mráz po zádech?"

Pravím, že neběhá a že je mi to spíše líto. A jestli mám pravdu, když říkám, že trosečnictví a robinzonství začíná vědce v poslední době velmi zajímat. Protože je na tom tak trochu i závislá budoucnost lidstva.

Doktor Šváb samozřejmě pochopil, kam mířím a co mám na mysli, a udělal mi radost, když přikývl. Dokonce mi o těch věcech sdělil ledaco nového, o čem jsem neměl ani potuchy. Ale o tom až později.

Nakonec jsem se zeptal, jestli všichni, úplně všichni trosečníci musejí tyhle nepříjemné stavy zažít.

„Ne, záleží na schopnostech toho či onoho jedince. Na jeho tělesných a duševních vlastnostech."

A nadiktoval mi spoustu knih, v nichž se mohu dočíst o podrobnostech. Když jsem si je všechny natahal z Universitní knihovny domů, zjistil jsem, že mám čtení nejmíň na dva měsíce...

Hned první věc mě překvapila. Tak třeba v minulé světové válce, která se odehrávala i v severní Africe, zabloudilo mnoho vojáků v poušti. Proti předpokladu se ukázalo, že vyložení siláci, tihleti atleti, byli vůči strádání zpravidla méně odolní. Naopak většina těch slabých a hubenějších — odborně řečeno asteniků — měla po všech stránkách větší výdrž. Jen tak se nevzdali. Samozřejmě to neplatí do puntíku, jen všeobecně. Taky bývalí inženýři, doktoři různých věd a oborů, prostě lidé studovaní a jak se říká intelektuálové, podlehli zpravidla snadněji než bývalí truhláři, horníci, prodavači, ševci a co já vím co ještě — zkrátka prostí pracující lidé.

Všeobecně platí jen jedno: přežívají ti, kteří si nepřipouštějí pochybnosti. Ti, kteří mají silnou vůli přežít, a tedy, kteří mají jasnost cíle. To je rozhodující. A vůbec největší naději přežít mají lidé s přirozenou schopností rychle se přizpůsobit...

Jednou větou: těch 400 lidí z 200 000 jsou jedinci, kteří se dovedou se vším vyrovnat, kteří si rychle zvyknou na všechno.

Jestliže se pak v záchranném člunu sejde takový kolektiv trosečníků, a jestliže jsou všichni disciplinovaní a mají dobrou organizaci, může dojít k některé z těch událostí, nad nimiž zůstává rozum stát.

Roku 1789 se vzbouřila posádka na anglické válečné lodi „Bounty". Stalo se to poblíž ostrova Tahiti. Kapitán Blight s dalšími sedmnácti věrnými byl násilím vysazen na moře. člun měl všeho všudy sedm metrů délky, byl velmi přetížený, zásoby potravin a pitné vody byly více než skromné. A přece tito lidé, osobně jistě výjimečně stateční a odolní, dokázali překonat vzdálenost 3618 námořních mil a přistat za jedenačtyřicet dní u ostrova Timor. Cestou jich zahynulo sedm.

Podstatně horší byl osud trosečníků z velrybářské lodi „Essex". Potopila se roku 1820 a mužstvo v člunech chtělo původně dorazit na 1600 námořních mil vzdálené Galapágy. Záhy se jeden z těch tří člunů ztratil a už se nikdy neobjevil. Zbývající dva čluny dopluly po nesmírném strádání posádky zhruba za třicet dní k nepříliš pohostinnému ostrůvku Ducie. Když tam námořníci nenašli dostatek obživy, rozhodli se, že budou pokračovat v cestě k jihoamerickým břehům. Na místě zůstali jen dva, příštího roku je objevila a nalodila korveta kapitána Raineho.

A osud mužů z těchto dvou člunů? Za čtrnáct dní je od sebe oddělila bouře. To už neměli vůbec nic k jídlu, naštěstí pršelo a tak se aspoň trochu napili. Tři dny poté byl jeden z člunů objeven britskou brigou „Indián". Zatím námořníci ve druhém člunu pořád ještě pluli. Kapitán, harpunář, tři lodníci a plavčík. Byli nepříčetní hladem, a když dva z nich zemřeli, kdosi řekl:

„Člověk je z masa."

Úděsná představa, ale nezbývalo jim nic jiného. Na

Parníky a novější lodi měly závěsy otáčecí

Nejnovější způsob uložení a spouštění záchranného člunu

dně člunu měli písek a na něm rozdělali oheň. Tak to později vylíčil sám kapitán Pollard. Zde jsou jeho slova: „Když jsme spotřebovali i tuto zásobu, co jsme měli dělat? Dívali jsme se v černých myšlenkách jeden na druhého, ale drželi jsme jazyk za zuby. Ujišťuji vás, že jsme se milovali vespolek jako bratři, ale naše pohledy říkaly za nás, co se nevyhnutelně stane."

A pak to bylo jako v té staré písničce, která veselím zakrývá tu hrůzu. Která je veselá jen a jen proto, aby člověku nebylo do pláče.

Los metali o slámku krátkou,

ach — kdože kdože, kdo má sněden být?

Ohé, ohé, ohé...

Ohé, ohé,

lodníci,

lodníci na vlnách plující!

Los pad' na toho nejmladšího,

snědli ho, snědli — s bílou omáčkou!

Ohé, ohé, ohé...

A tak to taky bylo, plavčík dobrovolně položil hlavu na okraj člunu a krotce řekl, aby uzavřeli jeho osud. Oni tak učinili a třiapadesátého dne byli zachráněni škunerem „Dauphin".

Dost už záchranných člunů! Ať je pravděpodobnost sebemenší, mně určitě vyjde, dostanu se živ a zdráv na ostrov a stanu se robinzonem! A položím přírodu na lopatky.

Ještě pořád si to myslíte?

No dobrá, budiž po vašem, takovouhle tvrdošíjnost uznávám. Ostatně na ostrově už máte mnohem větší naději vydržet a přežít. I když za cenu mnohých útrap. I tohle vědce v poslední době velmi zajímá, i na tom je tak trochu závislá budoucnost lidstva.

Už ze zápisků Alexandra Selkirka vyplývá, že býval dost často na konci svých sil. A to žil v přírodě bohaté na zvířata, ovoce, pitnou vodu, navíc v příznivém podnebí, nechali mu hrst kulí, trochu střelného prachu a mušketu, měl sekeru, nůž, kotlík, tabák, dýmku a pár věcí denní potřeby, něco málo knih a soukromé navigační pomůcky — byl přece kormidelník.

O holé živobytí měl tedy od začátku postaráno. A přece chátral duševně, což se brzy odrazilo v jeho celkovém tělesném stavu, hlavně v prvních měsících. Běhal jako šílený po ostrově a trápilo ho vědomí, že s ním bylo tak krutě naloženo. Ryl do kůry stromů své jméno, aby se ujistil, že vůbec ještě žije. Přepadaly ho všelijaké výčitky svědomí. Ztratil chuť k jídlu a nepozřel sousto, dokud hladem vyloženě netrpěl. Nemohl usnout, dokud nebyl naprosto vyčerpán, a pak spal tak tvrdě, že mu mohly krysy beztrestně ohryzávat šaty i tělo.

Začal krmit kozím masem divoké kočky, až si zvykly a zdomácněly v jeho chatrči. A bylo rázem po krysách. Přizpůsoboval se, okolností ho donutily. Zajímavým způsobem ho popisuje kapitán Rogers z „Vévody" a „Vévodkyně" v lodním deníku, který uveřejnil roku 1712 pod názvem „Okružní cesta kolem světa". Líčí Selkirka v době jeho vysvobození jako vychrtlého, ale velmi otužilého muže. Vynikal běžeckými schopnostmi, takže ani rychlá zvířata mu neunikla. Dovedl prý dostihnout i kozu ve skálách — a že po nich koza umí nějak šplhat a skákat! Nicméně mluvit málem zapomněl, špatně vyslovoval a polykal poslední slabiky, leckteré slovo mu úplně vypadlo z paměti. A když mluvili námořníci, musel dávat bedlivý pozor, aby všechno pochopil. Taky smát nahlas se skoro odnaučil, smál se potichu a jakoby pro sebe, jaksi vnitřně a hlavně očima. Týdny mu trvalo, než si pak na lodi zvykl na obvyklou potravu, alkohol vůbec nesnášel.

Už Selkirkův případ dokazuje — stejně jako celá řada jiných a obdobných — že dospělý člověk nemůže ani v dlouhodobém osamění úplně zdivočet. Protože ještě předtím, než se stal robinzonem, získal notnou dávku znalostí, zkušeností, návyků, dovedností. Zkrátka — protože už byl vychován. Ono totiž záleží na prvních pěti až šesti letech života, na tom údobí mezi plínkami a první třídou. Tehdy se toho člověk doví o životě nejvíc, tehdy pozná všechno základní o životě, takže to, co se doví později, od první třídy až do stáří, je proti tomu úplná maličkost. A důkazy? Na jedné straně právě to, že dospělý robinzon zůstane člověkem třeba i po deseti letech osamění. Na druhé straně víme, že docela malé děti, vychované jinými tvory než lidmi, se už nikdy životu lidí přizpůsobit nedovedly. Co chvíli proběhne v novinách zpráva, že tam a tam v Indii bylo objeveno „vlčí dítě". Robátko kdysi zatoulané v džungli, kterého se ujala zvířata. Když pak takové dítě dospěje a jako jinoch je nalezeno lidmi, trápí se v jejich prostředí, a třebaže je často velmi bystré, špatně se učí, neposlouchá a vůbec neumí pochopit, proč by mělo poslouchat; trápí se a chřadne, zakrátko umírá. Tak to je věru lepší pustit takového jinocha zpátky do džungle, kde si umí sám nejlíp poradit.

I Evropa se o tom přesvědčila v 18. století na případě „zlého hocha z Averonu". Dítě vychované vlčicí a později nalezené si na lidi už nezvyklo. Ještě smutnější byl osud Kašpara Hausera. Tento hoch byl od útlého věku vězněn neznámým zločincem v temném sklípku a coby jinoch záhadným způsobem dopraven do Norimberku. Ani chodit neuměl, a protože žil dlouhá léta jen a jen ve sklípku, trpěl strašným strachem z větších prostorů. I když byl dosti chápavý, byl na druhé straně strašně líný, a kdykoliv po něm něco žádali, stal se popudlivým. A vykrucoval se a lhal, jako když tiskne. Roku 1833 tragédie vyvrcholila, Kašpar Hauser byl neznámým pachatelem zabit.

A tak snad mohu říci: když už robinzonem, tak jako dospělý člověk. Docela malé dítě by se stalo nějakým tím „vlčím dítětem", odrostlejší by nutně zahynulo. Samo o sebe by se postarat ještě nedovedlo, a zvířata by se o něj už taky nepostarala, protože mateřský pud se u nich projevuje jen vůči tvorečkům malým a naprosto bezbranným.

Dějiny znají skvělé případy robinzonství, člověk před nimi stojí v němém úžasu. A to je třeba případ pěti mužů ze škuneru „Grafton", kteří v prosinci roku 1863 ztroskotali na břehu nevlídného ostrova Auckland. Postavili si dům, z lastur mušlí vypálili vápno, vyrobili si krb, brus, naučili se vydělávat kůže a šít, nakonec se rozhodli: Postavíme si i kovárnu, v ní si vyrobíme nástroje, pomocí nástrojů uděláme loděnici a v ní člun. Potom odplujeme!

Musel to být skvělý a moudrý kolektiv! Dovtípili se, že jenom pevný cíl jim dodá sílu k téhle dřině. A nejenom to, že musejí i nadále a za každou cenu žít jako lidé, zachovat si co největší počet prvků, z nichž se skládá život za normálních podmínek. Tak třeba v neděli zásadně odpočívali. A chodili na výlety. Důsledně pěstovali všelijaké společenské hry. Jejich čas byl přísně rozdělen na práci, zábavu, odpočinek. Zkrátka — měli správný režim.

Konečně byl člun hotov, zajeden a půl roku. Byli natolik moudří, že neodpluli všichni, jen tři. Dva zbývající zůstali. Kdo ví, jak dlouho bude člun na cestě? Tři lidé pocítí hlad později než pět lidí. Pátého dne dorazil člun k obydlenému Stewartovu ostrovu. Pomozte, pomozte, — na Aucklandu ještě zůstali dva z našich přátel! A byli zachráněni i ti!...

Ale dějiny znají i smutné případy robinzonství, jak dokazuje další osud části vzbouřenců z válečné lodi „Bounty". Posledních devět mužů s hrstkou Tahiťanů a Tahiťanek, které vzali s sebou, se uchýlilo před rukou spravedlnosti na liduprázdný ostrůvek Pitcairn. Měli všeho dost, všechno z lodi, kterou úmyslně nechali ztroskotat, i příroda byla na Pitcairnu jaksepatří bohatá. Záhy se každý z mužů udělal sám pro sebe, žádný kolektiv, naopak to bylo důsledné soukromničení. A co víc: ti lidé věděli, že se už nikdy nebudou moci vrátit, čekal je trest smrti. Nemají tedy budoucnost...

Jedni propadnou alkoholu, druzí stesku. Záhy dojde k rozmíškám mezi některými Tahiťany a bělochy. Lavina vzájemné nevraživosti se utrhne, za pár let už žije na ostrůvku jen jeden muž. Ostatní se navzájem povraždí. Jen jeden muž a skupina stárnoucích žen, kupa dětí, které se mezitím narodily. Onen muž se pak utápí ve zbožnosti, dá si biblické jméno Adam a čte v bibli...

Z obyvatelů Pitcairnu se vrátil mezi lidi jen těžce raněný Fletcher, kdysi vůdce vzpoury. Odplíží se do pandálového lesíka a vyčká, až se mu zahojí rozstřílená hruď. Nasedne na nepřevrhnutelnou polynéskou kánoi a prchá z ostrova zločinů a vražd. Naštěstí ho objeví na otevřeném moři americká šalupa, Fletcher se představí pod falešným jménem a později se objeví v rodné Anglii. Do smrti, štván výčitkami svědomí, žije jako psanec v horské chýši, nikým nepoznán. Později najdou opodál jednadvacet polýnéských soch aku-aku, které patrně vytesal vlastní rukou. Je to jakési symbolické pohřebiště nebo jakýsi památník. Na paměť jedenadvaceti námořníků, kteří zahynuli, které Fletcher na „Bounty" vehnal do vzpoury. Zaplatili to svými životy. Snad je těmi sochami chtěl odprosit...

DOBROVOLNÍ ROBINZONI, nebo dobrovolní trosečníci, to už je něco úplně jinačího. Předem se mohou připravit, nejsou překvapeni a zaskočeni osudem, dokonce tak trochu i tuší, co je očekává. Proto u nich úměrně klesá nebezpečí, že podlehnou všelijakým těm nepříznivým a nebezpečným duševním stavům a náladám. Jejich poznatky jsou neméně důležité, a patrně důležitější, oni nejvíc pomáhají vědcům odpovědět na všelijaké a všetečné otázky. Samozřejmě zas na otázky, jejichž vyřešení má pro budoucnost lidstva velký význam ...

Zmíněný už doktor Bombard se vydal sám a sám v člunu „L'Hérétique" — to znamená kacíř — přes Atlantik. Zkušebně proplul Středozemním mořem a úžinou gibraltarskou a kolem Afriky až na Kanárské ostrovy. To byl jako trénink. Potom začal vlastní pokus, cesta až na Antily. Prorokovali mu smrt. Že prý není zvláště odolný, kdysi prý prodělal třikrát nebezpečnou žloutenku a navíc, jako mladík, trpěl po válce těžkou podvýživou. Odpověděl jim, že je to v naprostém pořádku, aspoň prý představuje průměr.

A šel na věc vědecky. Žádné jídlo s sebou, žádnou pitnou vodu! Živit se bude jen tím, co mu dá samo moře. Nabízí člověku ryby, plankton, slanou vodu. Kupříkladu tuňák — obsahuje až 69 °/o tekutin. Když se ryba vylisuje, dá se to vylisované pít. Ze tří kilogramů ryb lze takhle získat denní dávku. Maso tresky obsahuje až 24 % bílkovin a až 12 °/o tuků. A tak tři základní věci, které lidský organismus potřebuje, jsou po ruce. Protože poměr těch látek je v různých rybách různý, je třeba vypracovat tabulku a jídelníček. Ovšem tekutina vylisovaná z ryb neobsahuje všechno, co je v normální pitné vodě. Je nutné tuto tekutinu ředit příslušným dílem mořské vody, v níž jsou důležitý chlorid sodný, chlorid draselný, síran vápenatý a uhličitan vápenatý. Samotnou mořskou vodu pít nelze, vyvolává zánět ledvin a smrt. Čas od času patří do jídelníčku i rybí játra, obsahují glykogen, zdroj důležité glukózy. Ale pozor, větší dávka je nebezpečná! V opačném případě by v těle došlo k úbytku vitamínů A a D.

Lahvička s vylisovanou tekutinou a lis na ryby

Lis na ryby a dávka vylisované tekutiny, kterou potřebuje trosečník

na čtyřiadvacet hodin v podnebí rovníkových oblastí

A co vitamín C, záležitost ovoce, zeleniny a vůbec rostlin? Jediná ochrana proti kurdějím! Je obsažen v planktonu, který lze sbírat hustou síťkou. Tak tedy? Neustále si hlídat složení potravy, zvyknout si na syrové jídlo, překonat odpor a nechutenství. Jen jednu věc doktor Bombard podcenil, vitamín B₁₂ — kterého ovšem tělo potřebuje velmi málo. I tak se mu to stalo málem osudným.

Jeho cesta trvala pětašedesát dní. Dva týdny trpěl silnými průjmy, dvakrát málem ztratil vědomí, sůl mu rozleptala kůži. Dostal vyrážku a přišel o nehty na nohou. Zhubl o pětadvacet kilogramů a ztratil polovinu červených krvinek — to byla pomsta onoho vitamínu. Svalstvo mu nedostatkem pohybu ochablo, taky prožíval stavy zoufalství, dokonce už psal závěť. Ale zas to překonal a vyhrál.

Dokázal, že trosečník může žít na moři dlouhé týdny, stačí mu lis na ryby, udička a síťka na plankton. A příručka by měla v každém záchranném člunu být, jasná a srozumitelná. O větrech a počasí, o mořských proudech, ale hlavně o tom, jak a čím se živit, jak sestavovat jídelníček. A taky jak čelit nepříjemným náladám ...

Jak je vidět, nepříznivé duševní stavy se projevují i tehdy, když je člověk očekává, když je s nimi už předem obeznámen. Přicházejí samy, proti jeho vůli.

To dokazuje i případ amerického polárníka Byrda, který se rozhodl přežít sám a sám polární zimu v Antarktidě. Byl to první dobrovolný pokus svého druhu. A měl se uskutečnit ve speciálním domku, který dostal jméno Předsunutá základna. Až padne polární noc, bude z hlavního tábora půl roku naprosto nepřístupná.

RICHARD E. BYRD

Byrd nebyl žádný zelenáč, když se do pokusu pustil. Letec a námořník, později admirál, zde je seznam jeho odvážných činů: 1919 — zaoceánský let, 1925 — expedice do Grónska, 1926 — severní pól, 1927 — přímý přelet Atlantiku, 1928 až 1930 — jižní pól, 1933 — znovu Antarktis. Ani tentokráte mu nešlo o nějaký pokus pro pokus, chtěl po dobu svého přezimování provádět meteorologická měření. Přišla by víc než vhod nejméně sedmadvaceti oborům lidské činnosti.

Jednoho dne tedy osaměl. Ledové pláně, sníh, vichřice, minus padesát stupňů Celsia žádná zvláštnost, domek je zavát. Z petrolejových kamínek uniká plyn. Co teď? Topit a otrávit se? Netopit a zmrznout? Opravit to nejde — a tehdy začíná boj trvající několik měsíců. Chronicky přiotrávený Byrd je zralý pro psychiatra, několikrát omdlí, několikrát oslepne. Když vysílá zprávy rádiem, dorážejí ho jedovaté plyny. Vysílačka je totiž napojena na benzínový motor, který pohání generátor. Vdechování benzínových par může vyvolat prudkou otravu — křeče a stavy opojenosti. Nutkavý smích, zrakové i sluchové přeludy. Tohle Byrda postihlo jen v malém, daleko horší byla otrava kouřovými a výfukovými plyny. V těle polárníka Byrda nastává složitý chemický pochod, jehož výsledkem je poškození cévních stěn a svalových buněk. I v mozku? Ano . . . Byrd má sladko v ústech, zas a zas omdlévá, bolí ho hlava, bolí ho v uších, stěží dýchá, jeho oči nereagují na světlo.

Polekaně vyskočí z lůžka — proč je tma? Zapaluje všechny lampy, a třebaže vidí, jako by nesvítily! Pozdě reaguje, v těsné blízkosti domku zabloudí a dlouho se nedokáže vrátit, málem venku zmrzne. A zase ty sluchové přeludy — zdá se mu, že na obloze hraje orchestr. Ani zrakové bludy ho neminou — vidí pobřeží, které je vzdáleno stovky kilometrů. Rve se s tím silou vůle, jeho tělesná váha se sníží z 82 kilogramů na pouhých 55 kilogramů. Když vysílá telegrafním klíčem, jsou to mnohdy nesmysly:... venku alapfí akokem osm...

A taky mívá strach. Pocity úzkostí, neví z čeho. Upadá do stavů zmatenosti — najednou neví, jak se má otevřít konzerva. Drží klíček a nemůže na to přijít. Uvaří polévku a potom ji vyleje na stůl, vůbec si nevšimne, že zapomněl na talíř. Drží zápalky a usilovně přemýšlí, k čemu tahle věcička vlastně je. Nepoznává je podle tvaru, jako by je viděl poprvé v životě. Až když zarachotí, dovtípí se...

Za půl roku, vyčerpán do krajnosti, je vysvobozen expedicí, která se k němu vydala z hlavního tábora. Pokus už přece skončil! Udiveně se na ně dívá, připadají mu najednou strašně velcí, bojí se jim vyjít vstříc. Zvykl si neopouštět okolí domku — i teď, když už se nemá čeho bát — to v něm pevně sedí. Potom je už mezi nimi a dívá se a dívá, nezajímá ho, co vlastně říkají, opíjí se zvukem lidských hlasů. To mu docela stačí, nic nepotřebuje, zvuky, zvuky, zvuky, jaké vydávají jen lidi.

Tohle patrně musel prožívat i Selkirk.

Ale ti všichni, Bombard, Byrd a nakonec i ten Selkirk, nepoznali stavy vůbec nejhorší, vůbec nejnebezpečnější. Ty se projevují někdy v kolektivu. Jsou to stavy motivovaných agresí — výbuchy nepříčetného vzteku pro úplnou hloupost a maličkost.

„Znal jsem dva lidi," vzpomíná Byrd najeden ze svých pobytů v zemi ledu a sněhu, „kteří sdíleli společné lůžko a přestali spolu mluvit jako dva malí školáčci. Jen a jen

Duševní rovnováhu polárníků zajišťuje i vhodné vybavení a hlavně úprava jejich stanice. Obytné prostory mají co nejvíc připomínat život v obvyklých podmínkách

proto, že se navzájem podezírali, že druh druhu ukrádá vykázaný prostor na uložení výstroje. A vím o jiném, který nemohl jíst, dokud nenašel v jídelně místo, odkud by neviděl svého druha, který s ukrutnou vážností žvýkal každé sousto osmadvacetkrát, než je spolkl."

A vzpomíná na případ, kdy mezi dvěma velkými přáteli došlo k rozmíšce. Jeden si namluvil, že ho ten druhý urazil, a to se ho tak dotklo, že se užuž rozhodoval: bud ho zabiju, nebo se sám oddělám! — Byrd do něho tak dlouho mluvil a hučel, až ho uklidnil.

Tak tíživě mohou na lidi působit kruté životní podmínky a hlavně možnost omezeného pohybu, pocit stálého nebezpečí. Nervy jsou napnuty k prasknutí. Polárníci pozorují jeden druhého, všechno si už dávno pověděli a teď nemají o čem mluvit, pozorují se dál navzájem a způsob, jakým si kamarád zavazuje tkaničky u bot, může neúprosnou stejností přivést toho druhého až k oné motivované agresi. A když už je nejhůř, může se duševní stav člověka natolik pokřivit, že ani nepotřebuje důvod, aby se nepříčetně rozčilil. A tehdy dochází k nemotivovaným agresím. Do tohoto stadia patrně přerostlo chování vzbouřenců z „Bounty", když se ti poslední na Pitcairnu navzájem dobíjeli.

Očekávám otázku: Může být tedy člověk vůbec s úspěchem robinzonem? Může žít dlouhý čas v naprosté osamělosti? A co když je to kolektiv — vydrží?

Snesl jsem důkazy pro i proti. Úmyslně. Abych dokázal, jak je to složitá věc. Stále větší počet lidí dnes přebývá dočasně v různých polárních stanicích, jejich práce je nesmírně důležitá. Vždyť na obou pólech se vlastně vytváří počasí pro celou zeměkouli! Musejí tam být alespoň meteorologové! Proto se při výběru členů expedice postupuje s opatrností a hlavně s uvážením. Nejdříve je prověřena tělesná zdatnost každého kandidáta. Není rozhodující jen síla či výška, výdrž je tím hlavním. Obrovská odolnost. Dále se posuzuje schopnost kandidáta přizpůsobit se kolektivu. Musí to být člověk, který se s kolektivem snadno sžije. Zkrátka, je třeba složit skvělou partu, která ctí heslo: Jeden za všechny, všichni za jednoho. To bylo zásadou robinzonů na Aucklandu, oněch pěti mužů.

A dále: tato parta musí mít naprosto přesný cíl. Musí se podrobit naprosto neměnnému režimu. Vlastně jakýmsi zákonům té party. Musí ctít i režim dne.

Ale ani to by nestačilo. Partě je třeba zajistit zvenčí pravidelné — jak říkají psychiatři — zdroje sebevědomí. Například přísun dopisů z domova, novin a podobně. Rádiové spojení je nutné, spojuje je s okolním světem. Je vítán magnetofon, rádio je nejvýše žádoucí. V antarktické sovětské stanici Vostok dokonce uspořádali při přezimování v letech 1963 až 1964 malý filmový festival. Dneska tam už mají přes sto celovečerních filmů a obsáhlou knihovnu. Styk se životem, to je nejlepší zdroj sebevědomí každého z nás.

A proč jsem několikrát řekl, že tohle všechno vědce v poslední době velmi zajímá a že je na tom tak trochu závislá i budoucnost lidstva?

Nepřejeme si snad, aby lidstvo mohlo jednou opustit kolébku Zemi, k níž bylo tisíce let připoutáno přitažlivostí? Nechceme snad poznat jiné planety a propátrat aspoň ty nejbližší končiny vesmíru? Posádky kosmických korábů — vždyť to budou vlastně taky robinzoni! Jak to vydrží, jak se s tím vyrovnají?

Už dnes se kosmonauti připravují na své lety v kabinách ticha. Věřte mi, není to žádný med sedět týdny mezi přístroji a ciferníky, sám a sám. Mnohý to nevydrží, vybráni jsou jen ti nejlepší z nejlepších. I tak může dojít k nepředvídaným potížím. German Titov, jistě mnohokrát důkladně prohlédnutý lékaři, dostal najednou prudké bolesti v uchu. I halucinace, jak se zdá, se o něho pokoušely. Kosmonaut Sheppard měl dokonce dosti silné halucinace, pocítil stavy zmatenosti a málem let pokazil. Přistal s kabinou na moři, zbrkle otevřel dvířka, dovnitř se nahrnula voda a kabina se potopila.

Musíme vybírat ještě pečlivěji, připravovat dobrovolné robinzony ještě důkladněji, porozumět všemu, co se může objevit. Protože být robinzonem je vždycky těžké.

Uznávám to, smekám před statečností. Vím, že někdo musí občas dobrovolně robinzonit, aby se lidé dověděli víc. Ale já bych i tak radši držel pohlavek, chodil celé prázdniny do školy — a když už bych musel robinzonit — tak leda na půdě. Třeba každý den od pěti do sedmi, než maminka zavolá: K večeři!

Takový jsem, co se dá dělat. Líbí se mi mezi lidmi a nechtěl bych žít bez nich. Ani za cenu toho nejúžasnějšího dobrodružství. Mám je rád a bylo by mi bez nich smutno...

KAREL FRIEDRIC

Pro čtenáře od 9 let KARAVANA

Řídí Karel Friedrich

FRANTIŠEK BĚHOUNEK

ROBINZONI

ŽELVÍCH OSTROVŮ

\

Výběr zajímavostí s použitím materiálů F. Běhounka a dalších napsal Karel Friedrich Ilustroval Václav Junek

Vydalo jako svou 2690. publikaci Státní nakladatelství dětské knihy, n. p., v Praze roku 1965. Odpovědný redaktor Karel Friedrich. Výtvarný redaktor Zdeněk Mlčoch. Písmem Baskerville, s 51 kresbami v textu vytiskl Knihtisk, n. p. Praha. 8,81 AA (text 7,24, ilustr. 1,57), 10,06 VA. D-10*40479. Náklad 25 000 výtisků. 1. vydání v SNDK

13-030-65 14/3 Brožovaný výtisk 11,50 Kčs 56/VII-