© František Běhounek, 1966

Illustrations © Ervín Urban, 1966

prolog

Raoul Dautry, ministr pro výzbroj francouzské armády, se pátravě zahleděl na svého návštěvníka. Ohlášen byl Jean Leblanc, dělostřelecký kapitán v záloze, ale ministr věděl, že muž v tmavošedém občanském obleku, který sedí proti němu, je největší francouzský atomový vědec, Frédéric Joliot-Curie, objevitel umělé radioaktivity, laureát Nobelovy ceny, ředitel Laboratoře jaderné chemie na slavné Collège de France. Toho času vede pod krycím jménem Jean Leblanc I. úsek vojenského výzkumu. Nejasně se rozpomenul na obšírné memorandum, které od něho obdržel před delší dobou. Pojednávalo o možnostech vývoje nové pumy, daleko účinnější než všechno, čím dosud vojenská výzbroj disponuje. Na čem se měla puma zakládat, to už z jeho paměti uniklo. Nevadí, návštěvník mu to jistě poví, přišel kvůli tomu. Dověděl se to ihned, Joliot-Curie přešel po svém zvyku bez zbytečných úvodů k jádru problému.

„Atomová puma, myslíte, že se vám podaří zkonstruovat ji ve vaší laboratoři?“ tázal se ministr nedůvěřivě. Rozmluva se odehrávala v posledním říjnovém týdnu roku 1939, kdy většina francouzského národa ještě věřila v bezpečnost, kterou mu zaručuje Maginotova linie. Stála přece dost miliard a musí něco vydržet, odváží-li se Hitler bláhového útoku na její tvrze. Za touto proslulou linií ležela nečinně francouzská armáda, zatímco polský spojenec byl likvidován. Ministr byl zastánce francouzské bezpečnosti za maginotkou. Nač vyvíjet nové pumy? Takových memorand, jako mu poslal Joliot-Curie, dostával jeho resort každý den několik. Zejména vytrvale je obtěžoval jakýsi bláznivý plukovník de Gaulle, který tvrdil, že moderní válku nelze vyhrát za pevnou linií, že k tomu patří silné pohyblivé obrněné a motorizované útvary, které Francie nemá. A ovšem řádná letecká podpora. Tedy tanky a letadla. Jenže tanky a letadla stojí peníze a poplatníci bručeli už na maginotku.

Přestože ministr po nějaké nové zbrani netoužil, Joliotova odpověď ho vlastenecky rozhořčila.

„Po pravdě řečeno, netoužím vůbec po tom vyvinout atomovou pumu,“ pravil návštěvník vážně. „Jsou-li naše výpočty správné – a já nepochybuji, že jsou – bude to takový vynález zkázy, jaký svět dosud neviděl.“

„A co si tedy přejete?“ tázal se ministr upjatě.

„Zabránit tomu, aby takovou pumu nevyvinul Hitler!“ Ministr se zatvářil nedůvěřivě. „Jak byste toho mohl dosáhnout? Copak v Německu nejsou atomoví vědci?“ Uvědomil si ihned, že není právě zdvořilý. „Vím ovšem, že nemají muže vašeho formátu, profesore,“ dodal spěšně. Joliot-Curie mávl odmítavě rukou. „Povím to krátce, pane ministře, váš čas je vzácný a můj také. Budu hodně srozumitelný. Vezměte kovový uran nebo nějakou čistou uranovou sůl, a vložte to do těžké vody.“ Co je těžká voda, ministr věděl, noviny o ní před časem psaly až do omrzení a i v jeho paměti laika utkvěla informace, že tato voda, obsahující těžký vodík, deuterium, je dražší než zaručeně pravý koňak z doby Velkého císaře, kterého je na světě už jen několik tuctů lahví.

„Co se stane?“ pokračoval Joliot-Curie. „Náhodný neutron, malá elementární částice hmoty, která přiletí zvenku, rozštěpí některé atomové jádro uranu a vypudí z něho dva až tři neutrony. Ty budou štěpit další atomová jádra, při každém štěpeni se uvolní z jádra energie a nové neutrony, celý pochod se s úžasnou rychlostí lavinovitě rozroste a v nepatrném zlomku vteřiny se z atomů vybaví tolik energie, že to postačí na zkázu celého města.“ Na ministrově tváři se objevil výraz úžasu, který však záhy vystřídala předchozí nedůvěra. „A jakou úlohu v tom hraje těžká voda?“ odbočil k technické stránce problému. Joliot-Curie se spokojeně usmál, ministr se dostal sám tam, kde si ho přál mít. „Bez ní to nejde,“ řekl. „Jedině těžká voda umožní, aby celý proces proběhl tak, jak jsem jej vylíčil. Dodá neutronům, uvolněným z atomových jader, tu nejúčinnější rychlost, aby mohly štěpit další atomová jádra uranu. Snad ji lze nahradit jinou látkou, například tuhou, ale výzkumy v tomto směru jsou teprve na samém začátku. A zde jsme u jádra problému. Na celém světě existuje dnes jediný podnik, který vyrábí těžkou vodu v technologickém měřítku a disponuje větší zásobou. Je to Norsk Hydro Company v Rjukanu. Už jsem je sondoval. Mají na skladě asi sto třicet litrů a jsou ochotni nám je prodat. Získáme-li tuto vodu my, nedostane ji Hitler. Než Norové vyrobí stejné množství vody, uplyne rok, pravděpodobně dva. Zatím budeme mít atomovou pumu jako odvetnou zbraň, kdyby se válka protáhla a nacistům se podařilo vyvinout atomovou pumu také.“

V místnosti zavládlo ticho. Joliot-Curie neměl pro tuto chvíli, co by řekl, a ministr přemýšlel. Proč ne? Laureát Nobelovy ceny není žádný fantasta. Neměl tak docela pravdu, poněvadž vědec bez fantazie nedosáhne nikdy velkého úspěchu, ale ministr nebyl psycholog.

„Zdá se to být realistické. A kolik by všechna ta voda stála?“ Fyzik zaváhal. Byl příliš zvyklý na skromné a často ještě škrtané dotace civilních laboratoří a částka, kterou měl vyslovit, se mu zdála nehorázná. „Asi třicet miliónů franků,“ řekl pomalu. Ministr si s úlevou oddechl. „Už jsem se bál, že řeknete třicet miliard! V rámci válečných výdajů je třicet miliónů franků kapka do louže. Máte je mít!“

•

•

Do měsíce bylo sto třicet litrů těžké vody, rozdělených po pěti litrech do šestadvaceti hliníkových lahví, v sejfu Joliotovy laboratoře na Collège de France. Nepobyly si tam ani půl roku a nastoupily dobrodružnou cestu. Světové události se zatím vyvíjely způsobem, který pan ministr Raoul Dautry naprosto nepředvídal onoho říjnového dne, kdy mu Joliot-Curie přednesl svůj návrh. Po pravdě řečeno, zdráhal se věřit i agentům 2. oddělení, když mu přinesli zprávu, že 16. května 1940 prorazili Němci u Maubeuge proslulou Maginotovu linii a že se jejich armády vějířovitě valí nahoru ke Kanálu a na západ k narychlo zřízené Weygandově obranné čáře. Úřady začaly evakuovat Paříž, vojáci šli první. V té době podléhali ještě iluzi, že bude možno v nejhorším případě zadržet nepřítele někde na Loiře, a proto zvolili za místo soustředění Clermont-Ferrand, starobylé auvergneské město, kde kdysi Petr Poustevník kázal první křižáckou výpravu. Leží asi čtyři sta kilometrů na jih od Paříže a Joliot-Curie tam nakvap odvezl své přístroje a zásobu těžké vody. Tu svěřil pod krycím názvem „Produkt Z“ do úschovy řediteli Banque de France, zatímco si se svými spolupracovníky zařizoval nouzovou laboratoř ve vile Clair-Logis na periférii města.

Těžká voda nezůstala dlouho v sejfech státní banky. Ustaraný ředitel banky – jehož jméno historie nezachovala – naléhal na Joliota, aby ji přestěhoval jinam, že takový neobvyklý bankovní depozit nutně upoutá pozornost, lidé budou mluvit, nepřítel se o tom doví a tak dále.

Joliot-Curie mu vyhověl a přestěhoval těžkou vodu do Riomu, malého městečka, vzdáleného patnáct kilometrů, kde ji uložil do cely nebezpečných zločinců státního vězení. To se stalo koncem května, ale obsazování Francie nacisty zatím zrychlilo tempo. Dne 11. června dočkali se Pařížané, z nichž mnozí pobývali ještě před osmnácti léty v Mohuči jako členové vítězné okupační francouzské armády, nacistických tanků, rachotících po asfaltu velkých bulvárů. A tak se v noci z 16. na 17. června ve vile Clair-Logis spalo málo, jak píše Joliotův přítel a životopisec Henri Biquard. Joliot-Curie se radil se svými nejbližšími spolupracovníky. Jedním z nich byl Polák Lev Kowarski, dnes ředitel mezinárodního ústavu pro jaderný výzkum, CERN, u Ženevy, druhým syn švýcarského fyzika německé národnosti, Hans von Halban junior.

Co dál? Nikdo už nevěřil, že Francie je s to odvrátit nacistickou okupaci. Co s dalšími výzkumy, kdo půjde do emigrace ve Velké Británii pokračovat ve výzkumu, a kdo zůstane, připraven k nové práci a k novému odporu? Nakonec se rozhodli, že tím posledním, jehož úděl byl rozhodně méně záviděníhodný, bude Joliot-Curie. Do emigrace půjdou Kowarski a Halban a jejich prvním úkolem bude zachránit těžkou vodu. Naložili ji do lehkého vojenského kamiónu a jeli za ní v Halbanově peugeotce. Vojenské osobní auto jim klestilo cestu. Silnice vedoucí na jih byly přeplněny auty i pěšími uprchlíky, kteří doufali, že tam někde daleko na jihu Francie existuje místo, kam nacistické hordy neproniknou. Auto s drahocenným nákladem a jeho průvodci zamířili do Bordeaux. Dorazili tam před půlnocí sedmnáctého června. Ještě v noci se nalodili s těžkou vodou na britský parník Broompark. Druhý den se rozloučili se svým šéfem a přítelem Joliotem. Broompark zvedl kotvy, o vlas unikl mině v zátoce Royan a 21. června 1940 dorazil bez nehody do britského přístavu Southamptonu. Toho dne Francie bezpodmínečně kapitulovala. Kowarski a Halban netušili, že poprvé zase uslyší Joliotův hlas až 12. ledna 1946 v telefonickém rozhovoru mezi Londýnem a Paříží.

•

•

Joliot-Curie se při své rozmluvě s ministrem Dautrym dopustil dvou omylů. Oba jsou omluvitelné. První spočíval v tom, že netušil nacistickou okupaci Norska. Němci se stali pány podniku Norsk Hydro a donutili jej vystupňovat výrobu těžké vody. Druhým Joliotovým omylem bylo, že nepočítal s morálkou kapitalistického obchodníka, který se nikdy nevyprodá ze svých zásob za jedinou cenu, zejména když tuší, že o jeho výrobek bude velký zájem. Těch sto třicet litrů, které obdržel Joliot-Curie v listopadu devatenáct set třicet devět v Rjukanu, netvořilo veškerou zásobu Norsk Hydro. Byla tu ještě cisterna s třemi sty litry těžké vody a o ni se záhy rozpoutal zápas mezi Spojenci a nacisty.

1

Erik Dahl, vedoucí inženýr Norsk Hydro, stál u okna své pracovny a neklidně tiskl horké čelo na studené sklo. Něco se děje, o tom byl pevně přesvědčen. Jinak by si Němci nebyli vyžádali všechny pracovní záznamy za rok 1939, počínaje diagramy měřičů proudu a konče výplatními listinami zaměstnanců celého rjukanského podniku. Naslouchal dunění strojů, které otřásalo v tichém rytmu sedmipatrovou budovou, a vzpomínal na peklo, které se tu rozpoutalo letos, 27. února 1943. Skupina sabotérů vyhodila toho dne do povětří hlavní přívodní kabel a většinu elektrolytických nádrží.

Téměř půl roku to tehdy trvalo, než dali továrnu zase do chodu. Sám velící generál Nikolaus von Falkenhorst přijel vyšetřovat případ a s ním i smečka gestapáků, nejlepších odborníků z Himmlerova hlavního stanu. Celá divize wehrmachtu prohledávala hory, pátrajíc po nájezdnících. Nadarmo, a Erik Dahl se z toho upřímně radoval, ačkoliv na jeho hlavu se svezla první bouře. Dva měsíce byl vyšetřován v Oslo. Ve vazbě s ním zacházeli slušně – snaží se zde v Norsku vůbec postupovat dosti slušně a usnadňují tak úlohu zrádci Quislingovi.

Po dvou měsících Dahla propustili. Nejen to, dosadili ho zpátky na vedoucí místo. Byl vedoucím inženýrem dlouhou řadu let a těžko by za něj získali náhradu. Kdyby věděli! Ale snad už vědí… proč by si jinak vyžádali všechen materiál z roku třicet devět? Dahlův pohled neklidně zatékal přes široké panoráma, které se otvíralo z jeho okna. Pod ním ležela větší část Rjukanu, nyní města s patnácti tisíci obyvatel, skoro dvakrát tolik, než mělo před válkou. Obytná stavení se zachytila všude tam, kde to bylo jen trochu možné. Po celé kotlině i po přilehlých údolích až nahoru k první starší vemorkské elektrárně vyběhly domky zaměstnanců. Nejvíce se jich tísnilo dole, kolem továren na výrobu ledku a dusičných solí, po obou březích řeky Maane. Dahl svraštil čelo a znechuceně se odvrátil. Nad vládní budovou u mostu se třepetal prapor s hákovým křížem…

Zahleděl se vpravo vzhůru, na temnou masu skal zarostlých zádumčivou zelení jehličnatých stromů. Rjukanfoss, tři sta padesát stop dlouhý vodopád, blýskal z té dálky jako tenká stříbrná stužka. Střecha vemorkské elektrárny prosvítala zelení. Pracoval už na její stavbě, ale to je dávno, dvacet let a možná víc. Tehdy tu byl jen vodopád a dřevěný penzión nad ním, tam, kde je dnes moderní hotel Krokan, obydlený rodinami německých důstojníků.

Dahlův zrak neklidně sklouzl níže a utkvěl na skupině vysokých borovic. Když zařídili Vemork a začali pohánět jeho turbíny ohromnou spoustou vody, kterou odňali vodopádu, přišli na to, že víc než polovina odpadní vody přichází nazmar. Vypočetli, že by mohli postavit ještě jednu takovou elektrárnu a získat nových sto padesát tisíc koní elektrické energie, kdyby tu odpadní vodu zachytili, nahromadili a vedli potom přes nový spád. Horských svahů tu bylo dost – a bylo zde navíc i údolí vhodné pro napuštění velkého rezervoáru. Prorazili skálou tunel tři míle dlouhý, svedli do něho vodu vytékající z vemorkské elektrárny a připravili pro ni novou krkolomnou cestu se skály, aby získala sílu k pohonu dalších turbín.

Z té doby zbylo ve skalách mnoho dutin větších i menších, jichž používali jako skladišť materiálu – zejména výbušnin a nástrojů. Jedna z nich, dávno zapomenutá, se tajila za skupinou borovic, na kterou se teď upíral Dahlův pohled, jako by byl přitahován magnetem. Měl k tomu příčinu. Do té malé skalní sluje, ve které zbyla ještě kovová nádržka na kyselinu sírovou, ukryli tři muži v oné osudové noci, kdy Hitler přepadl Norsko, přebytečnou zásobu těžké vody, vyrobené v minulém roce. Dahl byl jedním z nich – mechanici Oskar Tornberg a Finn Hansen, staří zaměstnanci, mu pomáhali.

Bylo smutné, že nemohl zasvětit více lidí do svého podniku. Země byla přímo rozhlodaná pátou kolonou, jinak by se jí nacisté nebyli zmocnili tak snadno, i když ze stotisícové armády byla mobilizována sotva polovina. Ne, Dahl opravdu nemohl spoléhat na nikoho jiného než na dva staré zaměstnance. A dalo jim to tehdy hodně práce odnosit do tajné cisterny tři sta padesát litrů těžké vody a zakrýt vchod do sluje tak, aby jej nikdo nenašel.

Teď ležel tajný poklad v úkrytu skal. Skutečný poklad na penězích i významem. Před válkou stála každá kapka těžké vody deset örrů, litr přišel na dva tisíce pět set norských korun. Rjukan byl jediným výrobcem těžké vody na světě: nevyráběli ji ani Američané, ani Němci. Ve skalách ležel nenahraditelný pomocník umělých paprsků, naprosto nezbytný k výrobě atomové energie – zdroj, který Spojencům nesmírně chyběl a který nejsou s to brzy nahradit! A nacisté mají těžké vody dost. Donutili Norsk Hydro, aby vystupňoval měsíční výrobu z dvaceti litrů na osmdesát až sto. A přestože se sabotérům podařilo vyřadit továrnu na půl roku z provozu, přes to, že potopili na Tinnském jezeře jednu loď s nákladem těžké vody, dost jí ještě zůstalo nacistům, aby připravili světu takovou zkázu, jaká se vymyká každé představě. Tunové pumy Spojenců budou proti ní dětskou prskavkou.

Kolik jí vlastně už odvezli? Dahl odstoupil od okna a vytáhl z kapsy notýsek. Luštil nenápadný šifrovaný záznam, roztroušený po různých stránkách. Na dva tisíce litrů! Zděsil se nad tím číslem a začal je znovu kontrolovat. Ostré zaklepání ho přimělo, že notýsek rychle zastrčil do kapsy. Měl nejvyšší čas, dveře se otevřely, než měl čas říci: „Vstupte!“

Štíhlý důstojník v uniformě obersturmbannführera SS vstoupil první. Zvedl ruku k nacistickému pozdravu a civilista, který ho následoval v patách, otrocky opakoval „Heil Hitler!“ po něm. Dahl se němě uklonil. Znal velmi dobře své návštěvníky. První byl diplomovaný inženýr, pověřený dozorem nad Norsk Hydro, Hans Köpfen, druhý Dahlův krajan, quislingovec Arne Bruun, vrchní inspektor rjukanských továren. Nabídl jim místa a zeptal se po účelu jejich návštěvy. Němec usedl a pohodlně přehodil nohy v holínkách přes sebe. Bruun začal mluvit s křivým úsměvem. Vedl hovor výhradně sám, Köpfen se do řeči nemíchal, ačkoliv se mluvilo německy. Seděl nehnutě, ale nelidsky chladný pohled jeho šedých očí inženýra mátl.

„Rádi bychom viděli některé záznamy z roku třicet devět,“ pravil sladce vrchní inspektor.

„Lituji, ale všechny záznamy si vyzvedl pan obersturmbannführer už před několika týdny,“ odvětil chladně Dahl a obrátil se k důstojníkovi. Köpfen se ušklíbl a nepatrný pohyb svalů mu na okamžik podivně změnil tvář. Byl to hezký člověk, ale jen polovina jeho obličeje měla pravidelné rysy, druhá byla rozryta šrámy po mensuře. Když se usmíval, vypadala druhá polovina obličeje ďábelsky.

Bruun si odkašlal. „Ne všechny, hlavní záznamní kniha o prodeji těžké vody zůstala v podniku.“ Dahl vteřinu zaváhal, potom přikročil k pultu, odemkl jej plochým klíčem a beze slova položil na stůl velkou, v kůži vázanou knihu. Bruun ji chvatně otevřel a listoval. „Zde to je!“ pravil rychle a zapíchl se prstem do záznamu. Důstojník nejevil zájem, jako by věděl předem, co najdou.

„Dne 18. listopadu prodáno francouzskému konzulátu sto třicet litrů. Vodu převzal 21. listopadu pan Hans von Halban junior, stvrzenka připojena,“ četl spěšně. „Kdo je to Hans von Halban mladší? Jméno zní docela německy!“

„Švýcar, spolupracovník profesora Joliota z Paříže, syn známého fyzika,“ vysvětloval chladně Dahl.

„A proč se prodalo tolik těžké vody Francouzům?“

„To by vám mohlo vysvětlit ministerstvo obchodu v Oslo, my se obchodní stránkou podniku nezabýváme, jak dobře víte,“ odvětil Dahl. Mírný posměch, skrytý v jeho slovech, podráždil quislingovce.

„I přes tu velkou položku nesouhlasí prodejní záznamy se spotřebovanou energií,“ pravil s obličejem zrudlým zlobou. „Rok třicet devět byl bohatý na srážky a přítok vody daleko převyšoval normál. Musili jste vyrobit mnohem…“ Důstojník varovně zakašlal a Bruun se zarazil. Dahl byl ve střehu, každý nerv napjatý.

„Záznamy jsou bez mezer,“ řekl pomalu. Köpfen se znovu ušklíbl a pružně vstal. „Hlaste se zítra ráno v deset na komandantuře!“ řekl chladně Dahlovi a s nepatrným pozdvižením ruky k pozdravu odcházel, následován Bruunem.

Po jejich odchodu se Dahlovy myšlenky octly ve víru. Věděl, co Kopfenův pokyn znamená. Krize, kterou tak dlouho očekával, nastala. Byl rád, že jeho rodina je pryč, vysoko na severu u bratra farmáře, kde o ní nikdo neví. Zatajil úřadům jejich pobyt a jeho bratr hlásil příbuzné pod dívčím jménem Dahlovy manželky. Zajistil se, věděl, že nacisté se mstí na nevinných. V českomoravském protektorátu stříleli i čtrnáctileté děti jako odvetu za atentát na Heydricha, zástupce říšského protektora.

Úder zasáhne jen jej, na rodinu nedopadne. Rychle se uklidnil… Je třeba ještě zařídit důležitou věc. Spojenci se musejí dovědět, kde je ukryta zásoba těžké vody. Pokoušel se už dříve navázat styk s norským podzemím, ale v Rjukanu neměl nejmenší příležitost – byli tu jen oddaní spolupracovníci ministerského předsedy, zrádného majora Vidkuna Quislinga. Bude-li zatčen, a zcela jistě bude, o tom neměl nejmenší pochyby, je všechno ztraceno.

Přecházel rozčileně po místnosti, jejíž kouty ztemněly stíny ubývajícího zamračeného říjnového dne… Ještě není všechno ztraceno – je tu Oskar a Finn. Stačí, když přejdou blízké švédské hranice a donesou zprávu na britský nebo americký konzulát. Začal si trpce vyčítat, že tuto cestu nepodnikl již dávno a sám. Mávl rázně rukou. „Nemá smysl plakat nad rozlitým mlékem,“ zabručel. Nejvyšší čas napsat zprávu, prostému mechanikovi třeba nikdo neuvěří. Musí to být šifrováno a nejlépe bude, když ten, kdo zprávu ponese, nebude znát ani šifru, ani obsah zprávy. Spojenci mají odborníky v luštění šifer, najdou si klíč sami. Nacisté mají ovšem také odborníky na tajné písmo, napadlo ho. Zarazil se. Dobře, napíše to tak, aby to nikdo nerozluštil, a poví Oskarovi nebo Finnovi klíč. A chytí-li je gestapo? Mají prý ďábelské metody, jak přimět lidi k řeči!

„Něco se riskovat musí,“ šeptal přistupuje ke skříni s knihami. Vytáhl první, která mu padla do ruky, a namátkou ji otevřel. Sedl ke stolu a napsal svou zprávu anglicky. Tato stručná řeč se k tomu hodila nejlépe. Potom vyškrtal všechna zbytečná slova a začal pracně přepisovat text zprávy do číslic, odpočítávaje pečlivě řádky a písmena v knize. Šlo to pomalu, ale přesto se stránka jeho notýsku plnila číslicemi. Konečně byl hotov a utřel si pot s čela. Vštípil si do paměti titulní list knihy a dal ji na její místo v knihovně…

Když zavíral skříň, pronikavé ječení sirén ohlásilo nálet.

Popadl notýsek a rychle opustil místnost. Hnal se dlouhou chodbou a byl již na schodech do krytu, když si vzpomněl, že lístek se zprávou v angličtině zůstal v pracovně. Obrátil se a bral schody po třech. Venku už zněly první salvy protileteckých děl, a když vrhl zběžný pohled oknem, spatřil stříbrný déšť staniolových lístků, jimiž se spojenečtí letci bránili proti zaměření radarem. Vysoko nad horami zpívaly letecké motory svou temnou píseň… Ozvalo se ostré zapraskání, jako když sjede blesk, za ním druhé a třetí, a pak už zněly výbuchy pum téměř bez přestávky. Ohromná budova se otřásala ve svých základech.

Dahl přemohl rozčilení, schvátil lístek, bělající se na stole, škrtl sirkou a spálil jej nad popelníkem na prach. Sirka mu ještě dohořívala v ruce, když jej ohromná detonace srazila na kolena. Pokoj se naplnil prachem a třísky z rozbitého nábytku ho zranily na čele. Pomalu se zvedl, všecek omámen, a trvalo chvíli, než se vzpamatoval. Budova dostala přímý zásah! V panice se hnal ke dveřím, ale nadarmo tiskl kliku. Jejich pažení se zbortilo a drželo je tak pevně, jako by byly zvenku uzavřeny závorou. Zaútočil na ně, nejprve ramenem, potom celým tělem… Musí se dostat ven – pumy teď vybuchovaly bezprostředně kolem továrny!

Dveře povolily, teprve když další přímý zásah otřásl továrnou až do základů. Puma, která zdemolovala jeho pracovnu, projela stropem sousední místnosti, ale vybuchla až v nižším patře. Inženýr přelezl s námahou trosky, v chodbě byla skoro úplná tma. Znal dobře cestu a nepotřeboval světlo – ke schodišti došel bez překážek, klopýtaje o kusy zříceného zdiva. Rachot pum a dunění protiletecké střelby slyšel teď velmi jasně a usoudil z toho, že budova je asi vážně poškozena a že má průlomy i v nosných zdech.

Dostal se jen o jedno patro níže, potom už schodiště viselo ve vzduchu. Když se podíval přes zábradlí, spatřil ohromnou hromadu rumu a zborcenou železnou konstrukci. Tudy neproniknu, řekl si a vrátil se do svého patra. Bombardování na chvíli ztichlo. Nade všemi zvuky teď převládal hluboký hlas protileteckých děl. Dahl našel vedlejší služební schodiště a pustil se po něm rychle dolů. Jeho podpěry byly také uvolněny, místy se schody viklaly pod nohama, ale dostal se přece jen bez pohromy na malé nádvoří.

Přeběhl je rychle a ponořil se do nízké chodby. Její odbočka vedla k podzemnímu krytu, narazil však na zřícenou část podpěrného zdiva a musil se vrátit. Zdálo se, že bombardování změnilo velikou sedmipatrovou budovu v bludiště, v němž nezbyla jediná rozumná cesta. Tiskl se ke zdem nádvoří, ale střepiny protileteckých granátů dopadaly svištivě i tam. Ještě než vešel do protilehlé chodby, odkud se mohl oklikou přes vyšší patra také dostat do krytu, přiletěla nová vlna bombardérů. Znovu zazněly ohlušující detonace a zalehly malé nádvoří, sevřené vysokými zdmi. Dahl měl pocit, že stojí na dně mohutného komínu. Ohromný sloup vzduchu nad jeho hlavou se ohlušivě rozkmital a rozezvučel mu bubínky v uších tak, jako by se měly v nejbližším okamžiku roztrhnout.

Zastavil se v chodbě nadobro omámen a opřel se o zeď. Krev s čela, poraněného třískami, mu stále ještě stékala po obličeji. Otřel ji mechanicky rukávem a vydal se novou cestou do krytu.

Putoval dlouhými, liduprázdnými chodbami podle šipek označujících polohu krytu a zdálo se mu, že bombardování trvá strašně dlouho. V odlesku požáru, který padal do chodby úzkým zamřížovaným oknem, se podíval na náramkové hodinky a byl překvapen, když shledal, že od poplachu neuplynula ani čtvrthodina!

Po delším putování jej šipky dovedly do krytu číslo šest, který byl vysunut už mimo budovu a sloužil také sousední továrně na výrobu dusnanu amonného. V předsíni seděli strážní werkschutzu s puškami mezi nohama.

„Tyhle krysy jsou v krytu vždycky první!“ pomyslil si Dahl a vstoupil do nízké podzemní místnosti, po jejíž jedné zdi se táhly dřevěné lavice. Byli tu zaměstnanci ze sousední továrny na dusíkatou sůl i z vlastní elektrolytické továrny Dahlovy. Šel kolem jednoho ze svých dílovedoucích, a muž mu věnoval jen zběžný pohled.

Dahla to překvapilo, ale potom si uvědomil, že je v obličeji umazán od krve a že jeho šaty jsou plné vápna a prachu, takže jej dílovedoucí asi nepoznal. Přistoupil k hloučku dělníků z druhé továrny.

„Poraněn, kamaráde?“ obrátil se k němu jeden z nich. „Nechte si to ošetřit – tamhle je obvaziště!“ ukázal k vzdálenému konci místnosti, oddělenému špinavě šedou záclonou. Dahl zavrtěl hlavou.

„Nestojí to za řeč, jen škrábnutí od třísek nábytku.“

„Odkud jdete?“ zajímal se dělník.

„Z hlavní budovy elektrolýzy.“

„Dostala několik zásahů naplno. Verkšusáci před chvílí vyprávěli, že prý tam zůstal vedoucí inženýr Erik Dahl. Škoda ho, byl to správný chlap!“

Překvapený Dahl už otvíral ústa, aby se prohlásil, ale věta, kterou právě zaslechl z vedlejšího hloučku, ho zarazila.

„Povídám ti, že taky stanice číslo dvě to dostala jak se patří a že neušla ani noha!“ tvrdil důrazně starší chlapík v montérkách. Několik hlasů mu nedůvěřivě odporovalo.

„Přeci dovedu německy, ne… a když to řekl velitel werkšucu, tak to platí.“ rozohňoval se mluvčí, jemuž se nevěřilo. Dahl si jej pozorněji prohlédl. Poznal jednoho z konfidentů vrchního inspektora.

„Jsou to Amerikáni a házejí tunové pumy. Stanice dostala plnou trefu pár minut potom, co přilétli… Nějaká zrádná svině asi dodala nepříteli plány podniku,“ bouřil „vlastenecký“ montér.

„Kolik tam bylo našich lidí?“ zajímal se muž, který promluvil na Dahla. Dahl by mu to byl mohl říci přesně, neboť tato stanice, polovina celé elektrické síly Rjukanu, byla vyhrazena jen k pohonu jeho továrny od té doby, co nacisté vymáhali desateronásobný výkon ve výrobě těžké vody, ale neměl chuť. Věděl, že v osazenstvu druhé stanice byli oba jeho přátelé, mechanici Oskar Tornberg a Finn Hansen. Tak ti jsou mrtvi. Už nepřenesou zprávu o těžké vodě do Švédska.

V Dahlově mysli bleskl nápad, který zatlačil všechny ostatní myšlenky do pozadí. Uvažoval rychle a logicky. Zítra má být zatčen, to je jisté. Tím padá definitivně naděje, že se Spojenci o úkrytu těžké vody dovědí… Co to ale řekl ten muž, že slyšel od werkšucáka? Že při zásahu hlavní budovy zahynul vedoucí inženýr…

Dahl byl přesvědčen, že se tato zpráva – jako všechny jí podobné, přenášené od úst k ústům – rozšíří lavinovitě po celém Rjukanu a častým opakováním nabude průkaznosti naprosté pravdy. Zde se objevila úzká mezera, kudy se mohl pokusit o únik.

Jeho vlastní zaměstnanec ho před chvílí nepoznal. Dahl ustoupil od hloučku do stínu a nahrbil se, vtáhnuv hlavu mezi ramena. Nenápadně rozmazal ještě víc vápno po šatech, aby nebylo možno rozeznat jejich barvu, a opíraje se o zeď trpělivě čekal, až nálet skončí. Do krytu, který ležel hodně hluboko, zaléhaly zvuky jen slabě, ale detonace pum i střelbu bylo stále ještě slyšet. Kryt nesměl opustit, a nezbývalo než čekat. Konečně zazněl zvonek, ohlašující konec poplachu. Dělníci se tlačili k východu; Dahl šel pomalu a v poslední řadě. Když vyšli ven z dlouhé chodby, nastávala již noc, ale nebe jasně zářilo rudým odleskem četných požárů.

•

•

2

•

•       Cesty byly plné lidí, všichni běželi k ohňům. Hořelo na východním konci města, v obytné čtvrti i v továrně na ledek. Dahl se v spěchajícím davu snadno ztratil, nepoznán. Cestou se rozhlížel, jaké škody způsobilo bombardování. Jeho továrna byla zpoloviny v troskách, ale to nebyla nenapravitelná škoda, jak dobře věděl, pokud nebyly postiženy podzemní elektrolytické haly. Horší to bude, jestli se obřím pevnostem skutečně podařilo rozbít stanici číslo 2, jak to před chvílí tvrdil ten přítel Němců. Potom nedají provoz těžké vody dohromady ani za tři čtvrti roku, a zatím snad bude po válce, uvažoval Dahl cestou.

Počátkem roku byla Paulusova armáda nadobro zničena u Stalingradu a Dahl byl přesvědčen, že to byla rána, ze které se Němci nevzpamatují. Rusové začínají tlačit ohromnou německou armádu na západ. Jde to pomalu a nacisté jsou pořád ještě plni zpupné pýchy, ale přesto už jsou na tom špatně. Druhá fronta by jejich zkázu uspíšila. Nebo atomová puma. Dahl, sestupující úzkou křivolakou cestičkou k levému břehu Maane, kde bydlel, se neklidně ohlédl zpátky.

Vysoko na stráni v záři požáru se rudě leskly kmeny tří borovic, střežících vchod do rokle, kde byla ukryta cisterna těžké vody. Musil se usmát svému neklidu. Skály chránily dobře tekutý poklad, ani tunové pumy tu nemohly nic pořídit!

Bydlel na západním konci města, v pěkné jednopatrové kamenné vile, oddělené zahradou od ostatních staveb, vesměs obydlí zaměstnanců továren Norsk Hydro. Vynaložil všechno úsilí, aby se k ní dostal nepozorován, ale nebylo ani třeba valné opatrnosti. Tato část Rjukanu byla liduprázdná, všechno se soustředilo na opačný konec města k hašení.

Dahl věděl, že jej doma nikdo neočekává. Od té doby, co se rozloučil s rodinou, stravoval se v závodní kuchyni a do vily přicházela jen ráno na hodinu stará posluhovačka, aby mu uklidila. Jak byl rád, že po jarním vyšetřování poslal rodinu pryč! Nyní nemusil zodpovídat žádné dotazy, nebylo třeba nic vysvětlovat.

Tma na ulicích byla skoro úplná, když tiše odmykal branku plotu, zatemňování se v Rjukanu dodržovalo velmi pečlivě. Rychle přeběhl dlážděnou cestu mezi záhony a otevřel vchod do vily. Poprvé ocenil přísné zatemňovací předpisy, když mohl rozžehnout plné světlo za zastřenými okny, a musel se usmát myšlence, že Němci vlastně svými pokutami za špatné zatemnění usnadňuji práci podzemí.

Převlékl se do nového turistického obleku, který si pořídil na lyže, ale dosud neměl na sobě. Místo sportu seděl ve vyšetřovací vazbě. Co se starými šaty, které svlékl? Bylo velmi pravděpodobné, ba zcela jisté, že jeho obydlí bude prohledáno, i když Němci uvěří pověsti, že zahynul v troskách továrny. Ve vile nebyl kotel ústředního topení, kde by šaty spálil, vytápěl ji elektrický proud jako všechny domy v Rjukanu. Nezbylo než vzít šaty s sebou, a Dahl z nich učinil hlavní obsah svého tlumoku.

Rána na čele už přestala krvácet, i když smyl zaschlou krev. Zalepil ji nenápadnou náplastí a při pohledu do zrcátka ho napadlo, že by měl nějak změnit svůj zevnějšek. Tmavé brýle proti slunci, oblíbené v románech, zavrhl bez velkého rozmýšlení. Přitahují pozornost a každý si takového člověka spíše všimne… Přebarvit na černo prošedivělý knírek pod nosem a prokvetlé vlasy by bylo rozumnější, ale k tomu mu chyběly prostředky. Mávl rukou a pokračoval v přípravách na cestu. Při práci hltal obsah konzervy, kterou vzal namátkou ze špižírny, nejedl od poledne. Několik konzerv hodil také do vaku a přibalil pár kousků prádla.

Snažil se úzkostlivě, aby neuvedl byt do nepořádku a nezanechal po sobě stopy. Posluhovačky mají na takové věci velmi ostrý nos a poznají snadno, co se od posledního úklidu změnilo. Odstrčil těžký psací stůl a kapesním nožem nadzvedl malý čtverec parket. V této skrýši měl trochu anglických peněz a pistoli s několika zásobníky. Přemístil její obsah do kapes a velmi pečlivě zase všechno uvedl do předchozího stavu.

Vytáhl z knihovny Průvodce Norskem a Švédskem, vytrhl mapy, které potřeboval. Snažil se, aby nebylo znát, že chybějí, a pečlivě zase vrátil knihu na místo. Sedl si ke stolu a začal připravovat svou cestu. Už se chystal podtrhnout zelenou tužkou místa, kudy půjde, když si na něco vzpomněl. Zarazil se a položil tužku zpátky na místo, odkud ji vzal. Před únorovou sabotáží se zřítily na sever odtud v horách dva letouny typu Halifax, opatřené lyžemi. Němci našli v troskách mapu, na které si letec svědomitě poznamenal červeným kolečkem podniky Norsk Hydro v Rjukanu. Nebylo víc třeba, aby vyhlásili poplach. Že se přesto nájezd komanda poměrně zdařil, bylo pro Dahla novým dokladem, že Osud vládne lidmi i věcmi.

Mapy prohlížel pozorně, dlouho… všechno záleželo na správném směru útěku. Železnicí měl do Švédska nejblíže přes Oslo, ale právě tato cesta byla nejvíce hlídána. Pro člověka, který měl papíry znějící jen na jeho pravé jméno, byla to cesta naprosto nepřijatelná. Kontroly ve vlaku byly velmi časté a inženýr z rjukanských závodů, ujíždějící k švédským hranicím, musil by vzbudit pozornost i toho nejtupějšího gestapáka.

Druhá cesta k hranicím měla větší naději na úspěch, ale po zralé úvaze ji také zavrhl. Musil by nejprve projet téměř celým Tinnským jezerem, kde se pohybovaly lodi z Norsk Hydro a kde bylo plno zaměstnanců, kteří jej znali. Bez přestrojení se tudy nemohl odvážit. Potom by měl před sebou několik hodin ve vlaku po méně významné jižní trati na pobřeží, odkud by z Larviku dosáhl v plachetnici protějšího švédského břehu za tři nebo čtyři hodiny. Na pobřeží však nikoho neznal a za stávající zostřené německé kontroly pobřežní plavby a lodic všeho druhu nebylo nejmenší naděje na získání plachetnice.

Neměl spojení s norským podzemím, a to bylo největší překážkou jeho plánů. Nemohl se svěřit prvnímu člověku, kterého potká. Quislingovců bylo v zemi víc než vlastenců, ti uprchli skoro všichni do Anglie. Tato úvaha obrátila Dahlovy myšlenky jiným směrem. V Anglii by vlastně bylo jeho pravé místo, ale jak se tam dostat? Člověk může spoléhat jen na vlastní rodinu, příbuzní… Rychle přelétl v mysli jejich nedlouhý seznam. Bratr farmaří na severu, ten mu nemůže pomoci, dost na tom, že skrývá jeho ženu a tři děti. Ale je tu bratranec jeho ženy, malý loďař v Hardangerském fjordu.

Vzpomínal, co o něm ví. Neviděl ho už dobré čtyři roky a za tu dobu už hodně krajanů změnilo své smýšlení. Bratranec Gustav za první světové války provážel kontraband pro Dohodu. Ale tenkrát mu bylo třiadvacet a nebylo snad Nora, který by v těch dobách nebyl podporoval Dohodu proti německo-rakouskému spojenectví. Jakého politického vyznání je Gustav dnes? Ostatně nač o tom dumat, stejně nemá na vybranou… Začal studovat západní cestu přes opuštěná rozlehlá hardangerská vřesoviště. Výhodu měla, že se tu sotva setká s německými hlídkami, pokud nebudou náhodou pořádat nějakou razii. Ale byla to cesta dlouhá a velmi únavná.

Hodiny na nedalekém kostele odbíjely půlnoc, když Dahl opouštěl svou vilu. Kus cesty vedl kolo před sebou a teprve u posledních domků nasedl. Nebe bylo temné a jen chvílemi bleskl měsíc roztrhanými cáry mraků, ale Dahl mnoho světla nepotřeboval. Znal cestu k Mjösskému jezeru zpaměti, jezdíval po ní často s rodinou. Počítal, že před úsvitem bude v jezerním přístavu Mjösdammen, odkud odjíždí časně ráno parník do Lisetu v severním cípu jezera. Cesta mu ubíhala dobře. Nepotkával nikoho, a jen jednou musil uhnout ke kraji silnice, když se kolem něho hnaly motorové stříkačky od rjukanského požáru. Stál přikrčen u křoví a díval se, jak jej míjejí jako strašidelné stíny noci. Nezaslechl žádný hovor, unavené mužstvo spalo. Jel za nimi, ale jejich hluk brzy dozněl v dáli a noc byla tichá jako předtím. Před šestou vjížděl dosti unaven do spícího městečka.

Sjel do malého přístavu a zjistil, že je ještě příliš brzy. Parník odjížděl až v osm, přístup na palubu byl uzavřen. Mrzutě strkal kolo před sebou, rozhlížeje se, kde by dostal trochu teplé kávy. Bylo ještě příliš brzy na obchod a všechny kavárny i restaurace byly zavřeny. Již se chystal vrátit se do přístavu a odpočinout si tam někde na lavici, když zaslechl z postranní ulice hluk hlasů a hudbu. Zamířil tam, na okamžik zaváhal před nápisem „Vinstue“ – noční vinárna ho málo lákala – ale poněvadž po teplé kávě velmi toužil, vešel.

Za dveřmi do ulice byly ještě dveře výkyvné, které ho vstrčily do neveliké, řádně zakouřené místnosti, kde se rádio marně snažilo přehlušit směs opilých hlasů. Dahl by se byl nejraději obrátil, poněvadž spatřil několik německých vojáků v družné zábavě s tlupou norských civilistů, ale bylo již pozdě, společnost ho spatřila. Krátce pozdravil a rozhlédnuv se rychle místností přistoupil k rohovému stolku, který stál nejdále od rozjařené společnosti.

Seděl u něho menší hranatý muž, podle obleku, páchnoucího na dálku nepopsatelnou směsí rybiny a dehtu, rybář. Kouřil z krátké lulky a na Dahlův dotaz, smí-li přisednout, jen přikývl. Ospalý číšník přinesl Dahlovi kávu a chléb, obložený studenou treskou.

„Prosím lístky na chléb,“ žádal, vytahuje z náprsní kapsy malé nůžky.

Dahl vjel v rozpacích rukou do kapsy, ale vytáhl ji prázdnou. Odevzdával všechny lístky v závodní kuchyni, a když chystal svůj útěk, nenapadlo ho, že většinu potravin nedostane bez malého kousku potištěného papíru. Číšník se již chystal chléb odnést, když rybář zakročil. Vytáhl z vnitřní kapsy veliký zmačkaný papír a hodil jej na stůl.

„Odstřihněte si z toho hadru, co potřebujete!“ zavrčel. Dahl mu děkoval, ale muž neodpověděl a ponořil svůj baňatý nos do velké číše akvavitu. Z protější společnosti si této malé mezihry, jak se zdálo, nikdo nevšiml. Zábava tam dostupovala vrcholu, ale Dahl se o ni valně nestaral. Srkal kávovou náhražku, která byla sice odporná, ale příjemně horká, a jedl hltavě okoralý chléb. Zato jeho soused nespouštěl s dlouhého stolu oka a Dahlovi se zdálo, že občas utrousil nějaké slovo pod mohutným obloukem silně prošedivělého mrožího kníru. Zaslechl něco jako „vidkunovské štěnice¹“, ale hluk v místnosti byl tak veliký, že to byl spíše dohad než jistota.

Když dopil, začal také nenápadně společnost pozorovat. Záhy zjistil, že se oslava točí kolem malého plešatého mužíka, který byl už řádně opilý, jak tomu nasvědčovaly jeho skelnaté vyboulené oči a rabiátské způsoby. Malý chlapík měl býčí sílu, kterou právě předváděl jednomu vojákovi, mladému statnému muži: přidržel mu sklenici kořalky u úst, přinutiv ho vypít až do dna, ačkoliv se vzpíral ze všech sil. Tento bohatýrský čin byl provázen velikým jásotem rozjařené společnosti.

Do rámusu zalehlo rádio řízným vojenským pochodem a jeden z vojáků, méně opilý než ostatní, prohlásil, že za chvilku bude Berlín vysílat ranní zprávy. Skutečně také hned nato se ozvala hlasatelka protivným nosovým hlasem a oznamovala, že před vysíláním zpráv bude opakována včerejší řeč říšského ministra propagandy, Josefa Goebbelse. Tentokrát rybář zavrčel dosti hlasitě neuctivou poznámku, a Dahl ji zřetelně zaslechl. Již se k němu chtěl obrátit s napomenutím – neboť tento muž zcela jistě nebyl agentem-provokatérem – když ho zaujal výjev u protějšího stolu.

Malý chlapík, který pořádal oslavu, se začal tahat se svým sousedem, vojákem, kterého před chvílí donutil pít, o jeho pistoli.

„Neblázni a pujč to sem, Karle!“ hulákal. „Řeč pana ministra musíme oslavit pozdravnou salvou!“ Opilý byl sice pod obraz, ale zdálo se, že alkohol násobí jeho síly. Jedinou rukou sevřel vojákovi obě ruce a druhou tahal zbraň z pouzdra. Zadrhla o něco a nechtěla povolit, ale muž rázně trhnul pistolí právě v okamžiku, kdy se mu voják vyškubl. Rychlý sled ostrých ran se rozlehl místností, po něm několik bolestných výkřiků a pak nastalo ticho; z rádia jasně zněl nabádavý hlas říšského ministra propagandy.

Dahl vyskočil a ustrnule se díval: Dva vojáci leželi s hlavou a rukama dopředu nataženýma na stole, ve změti převrženého nádobí. Jeden z civilistů seděl zhroucen v křesle a z jeho ramene zvolna stékala krev na malý smaltovaný štítek s norským znakem Quislingovy společnosti „vlasteneckých přátel Nové Evropy“. Nad tím vším stál malý muž, který tuto zkázu způsobil. Zdálo se, že rázem vystřízlivěl. Tupě se díval na černou dlouhou pistoli, kterou stále ještě držel v ruce a z jejíž hlavně se kouřilo.

Ticho netrvalo dlouho. Vystřídal je ohlušující křik lidí, mluvili jeden přes druhého, někteří se vrhli na pomoc raněnému a nehybně ležícím vojákům, jiní se snažili odejmout malému muži pistoli. Dahl viděl, že je nejvyšší čas zmizet. Hodil na stůl menší bankovku a naklonil se k svému sousedovi. „Pojďte rychle, jestli nechcete sedět čtrnáct dní ve vazbě, i když jen jako svědek!“ pravil. Muž se na něj překvapeně podíval a okamžik váhal, ale potom přikývl, položil na stůl peníze a hnal se širokým krokem za ním. U velkého stolu zatím zmatek ještě stoupl. V malém muži se znovu vzbouřil alkohol a velel mu nevydat zbraň, s kterou právě tak účinně zasáhl do družné zábavy. Nikdo si nepovšiml, že dva tiší svědkové vražedné scény zmizeli.

„Skočte za mne!“ vyzval Dahl svého nového přítele. „Chcete přece do přístavu, ne?“

„To bych řek‘, že chci, ale jestli mě to unese, to je zase jiná!“ rozpakoval se rybář z Mjösského jezera. Péro sice zaúpělo pod jeho vahou a stlačilo se na nejmenší délku, ale kolo to vydrželo.

„Tam dolů, za poslední jeřáb nalevo, jestli je vám to jedno,“ žádal muž, když dojížděli ke krátkému molu. Dahl poslechl a sesadil svého společníka u malé plachetky, vystrojené jako kutr. Nevody a kádě na ryby prozrazovaly, že se ve svém odhadu nemýlil a že návštěvník noční vinárny provozuje rybářské řemeslo, které se stalo od té doby, co dovoz potravin vyschl téměř nadobro, velmi výnosným.

Rybář neohrabaně slezl s kola a podal Dahlovi širokou tvrdou tlapu.

„Tak pěkně děkuju. A kampak vy jako?“

Dahl se podíval na hodinky a mrzutě se zatvářil.

„Chci do Lisetu, ale jede mi to až za dobrou hodinu,“ řekl neochotně.

Rybář si pošinul čepici na temeno a zaškrábal se na čele. „Tak vám to moc nepomůže, že jste odtamtud včas vymáz‘. Než parník odrazí, přijdou frickové jistě čuchat na palubu. Do Lisetu říkáte? Já tam jedu taky, a jestli si ty moje necky dají jen trochu říc‘, vemu i ten parník, páč je vítr tak právě, jak ho potřebuju.“

Dahl se nenechal dvakrát pobízet. Následoval rybáře do kutru, schoval kolo pod plachtou a pomohl svému hostiteli odvázat lano. Rybář s pomalou důstojností vytáhl plachtu, staré, špinavě šedé plátno se vydulo a nízká přístavní hráz se začala pohybovat. O chvilku později míjeli Dahlův parník, na jehož palubě stále ještě panovalo zakleté ticho.

V malé lodici nebylo nic na práci. Vítr ji hnal bystře, voda temně narážela o kýl a starý kutr se činil. Rybář seděl na lávce a klidně pokuřoval. Prohlížel si svého hosta jen úkradkem a pokaždé, když se na něj Dahl zahleděl, odvrátil zrak. Dahl mlčel také a rozhlížel se po březích jezera, které začaly nezřetelně vystupovat z nočních stínů.

„Máte v Lisetu příbuzné?“ přerušil rybář ticho.

„Nemám,“ odpověděl stručně Dahl a ticho, rušené jen nárazy větru a kýlové vody, nastoupilo zase svou vládu. Potom se najednou rybář nahnul k Dahlovi, jenž seděl vedle něho, až se štětinatou tváří dotkl jeho obličeje.

„Je to pravda, že Rusové přešli Dněpr?“ ptal se tajemně.

Vyslovil špatné jméno velké ruské řeky a musil svou otázku opakovat dvakrát, než Dahl pochopil.

„Ovšem, zajisté, copak neposloucháte norský rozhlas z Anglie?“

Rybář zakroutil hlavou. „Nemám rádio, rozbil jsem to ze vzteku už dávno, když tam naci pořád oznamovali, že potopili sto tisíc brutto registrovaných tun, a hulákali tu svou písničku, že plujou na Anglii,“ vykládal pomalu a rozpačitě.

„A nemáte sousedy, kteří by vám řekli, co je nového z anglického rozhlasu?“ ptal se Dahl s úsměvem. Začal pociťovat pro svého drsného převozníka živou sympatii. Rybář stáhl obličej v groteskní masku.

„Mám sousedy,“ odsekával pomalu slova, „ale těm bych nejraděj zatlačil oči!“

Ačkoliv ho Dahl nevybízel ani slovem, dověděl se historii posledních let jeho života. Byla stručná a točila se kolem jediného význačného bodu, osudu jeho dvou synů. Oba byli statní hoši, jeden dvacetiletý, druhý o dva roky mladší. Pomáhali vydatně otci v rybolovu a to bylo solí v očích jeho dvěma sousedům. Před válkou se musil rybář hodně natáhnout, aby se uživil, a ti dva chlapi byli líní jak se patří.

On sám, Iver Holte – to bylo rybářovo jméno – se ještě dnes plahočí celý den a dobrý kus noci, a než nastane ráno, má už ryby prodané, jako právě teď, kdy je od něho převzal překupník někdy před pátou. Ale ti chlapi se jen váleli a záviděli jiným nos mezi očima. Samozřejmě byli mezi prvními, kteří se přidali k Vidkunovi.

„A rybaří?“ přerušil ho zvědavě Dahl. Holte si odplivl přes okraj lodi.

„Ne, teď už to nepotřebujou. Teď mají lepší řemeslo, udávají!“ Udali oba syny, že pomohli jednomu muži, pronásledovanému gestapem, zavčas přes jezero. Dahlovy oči se zaleskly zájmem.

„Byla to pravda?“ ptal se dychtivě. Rybář se zatvářil vzdorně.

„A kdyby?“ řekl vyzývavě.

„Pak jen splnili povinnost každého řádného Nora,“ pravil vážně Dahl. „Slyšel jste královu výzvu?“

Holte přikývl. „To jsem ještě měl rádio.“

„Co bylo dále s vašimi syny?“ Rybář odvrátil zrak na širou plochu jezera.

„Jeden sedí v koncentráku v říši, druhý, ten mladší, je nasazen v továrně, taky v říši.“

Dahl se zarděl studem. Jak se mohl odvážit kázat Holtovi vlasteneckou morálku? Zaplatil svou daň vlasti, a zaplatil ji bohatě! A co dělal on sám, inženýr Erik Dahl? Ukryl cisternu těžké vody před nacisty, ale jaké to bylo levné gesto proti tomu, co prostě a bez patosu provedli oba Holtovi synové! Pykají za to v říši, zatímco on, Dahl, si žil v klidu a pohodlí a vyráběl těžkou vodu pro Hitlera.

Zabořil hlavu do dlaní a bezmyšlenkovitě se díval na špinavou vodu, převalující se na podlaze kutru.

„Zůstanete v Lisetu?“ přerušil rybář ticho. Dahl se napřímil. Zatoužil náhle říci tomu cizímu člověku, kterého před hodinou ještě neznal, kdo je a kam prchá. Zmocnila se ho nepotlačitelná sdílnost, a když jednou začal, pověděl všechno, i to, že chce prchnout do Anglie. Jen o ukryté cisterně těžké vody se nezmínil.

„Podívejme se, to jsou mi věci!“ řekl pomalu Holte. „Tak to to teda zařídíme jinak. Do Lisetu vás nepovezu: ti dva sígrové, moji sousedi, by vás mohli zblejsknout a udat. Odbočíme trochu na východ, tam je malá zátoka, kde nikdo nebývá. Tam vás vyndám na břeh a ukážu vám stezku na mogenskou chatu. Objedete Liset a pak už to s tím vaším kolem nepůjde, tak ho tam schováte, ještě vám povím kde. Až budu mít jednou v noci čas, vydám se tam pro něj a schovám vám ho. Po válce se u mně přihlásíte.“

Dahl mu chtěl začít děkovat, ale rybář ho přerušil, že ještě není hotov.

„Mogenská chata patří telemarkskému lyžařskému klubu. Před válkou bývala vždycky plná turistů v zimě v létě, ale teď tam nepáchne noha. Jezdili tam hlavně Angličani. Správcem je tam švagr, bratr nebožky ženy, a to je správný chlap. Já vám pro něj napíšu pár řádek. Má poníky a doprovodí vás na Sandhaug, dnes taky takový opuštěný místo. Bude vám to trvat deset nebo jedenáct hodin. Odtamtud se vždycky vracíval zpátky, ale když je to takováhle věc, pojede s vámi až do Eidfjordu. Vyhnete se Fossli, kde by vás moh‘ někdo vidět, a podle vöringského vodopádu se dostanete rovnou k fjordu. Dál už pak musíte sám, ale to už budete mít to nejdelší a nejhorší za sebou. Eidský fjord je jedno rameno Hardangerského fjordu, to snad víte? Počítám, že když to pude dobře, že tam jste pozejtří touhle dobou.“

Byla to neobyčejně dlouhá řeč na jeho zvyky a řádně ho unavila. Občerstvil se dlouhým douškem z ploché láhve, kterou vytáhl z vnitřní kapsy kabátu, a nabídl také Dahlovi.

„A to nic není,“ odbyl krátce jeho díky za službu, kterou mu prokáže. Uhnul na severovýchod, právě když se v dálce před nimi objevila nezřetelná bílá čárka lisetských domků. Když kutr zahýbal do malé zátoky, zarostlé stromy, postavil se Holte na lavičku, přidržel se stěžně a pátral očima po širé ploše jezera.

„Nu tak, neřek‘ sem to?“ hlásil vítězně. „Po parníku ani pára, nevidím ani tolik kouře, co ho dá ta má fajfka!“ Dal svému společníkovi ještě poslední důkladné pokyny, načmáral těžkou rukou několik řádek pro švagra na list, který Dahl vytrhl z notesu, a s krátkým přáním zdaru se s ním rozloučil.

•

•

3

•

•       Cesta přes Hardangerské vřesoviště probíhala přibližně tak, jak si to Dahl podle rybářova vyprávění představoval. Rybářův švagr byl starší, veselý chlapík, který se stykem s turisty stal dosti povídavým. Příjemné však bylo, že se Dahla na nic nevyptával a bavil se s ním o všeobecných věcech – o válce především. Když pak spolu putovali po horských stezkách, kde jejich drobní poníci měli sotva místo vedle sebe, netajil se už svými sympatiemi k Spojencům. Uměl znamenitě anglicky a na své samotě poslouchal kdejaké vysílání, které v této řeči chytil. Chlubil se, že slyší bezvadně Ameriku i na dlouhých vlnách, a vyprávěl Dahlovi spoustu válečných novinek. Za těchto okolností jim cesta příjemně ubíhala v klidu a bezpečí, neboť v těchto končinách nebylo jediné vozem sjízdné stezky a německé policejní hlídky se plahočily v horách jen tehdy, když k tomu dostaly výslovný rozkaz.

„A tam je Eidský fjord!“ řekl Dahlův průvodce po dvoudenním putování, když zadržel svého poníka. Stáli na mírném svahu, dole pod nimi se do svěží zeleně horské louky zařezával smutný šedý klín vody, odrážející chmurnou podzimní oblohu.

„Eidský fjord,“ opakoval mechanicky Dahl. Jeho průvodce se na něj se zájmem zahleděl.

„Kam vlastně máte namířeno? Promiňte, neptám se ze zvědavosti, ale vaše společnost mi byla příjemná a rád bych vám posloužil, jestli je to v mých silách.“

„Do Eide k příbuznému.“

„To je na druhé straně a dost daleko, tři nebo čtyři hodiny dobré plavby.“ Správce ukázal rukou za hory na obzoru, uzavírající rozhled. „Povolení k cestě samozřejmě máte?“

Dahl váhal s odpovědí. „Nemáte?“ otočil se k němu rychle jeho průvodce. Dahl mlčel. Správce táhle hvízdl. „To je ovšem jiná a pak to musíme nějak zařídit… Vidíte? – Tamhle je vesnice, která se jmenuje Vik,“ ukázal stranou na skupinu chudých domků. „Znám tam jednoho chlapíka – má syna u královského námořnictva, teď pochopitelně v Anglii. Půjdu k němu, ale vy na mne počkáte radši v tom lesíku, kudy jsme teď projeli. Svěřím vám Boba, na koni bych vypadal moc nápadně.“

Dahl mu srdečně poděkoval, ujal se uzdy neposedného poníka a vrátil se na okraj smrkového lesa. Trvalo to plné dvě hodiny, než správce přišel zpátky.

„Musil jsem čekat, Knut Olsen byl na lovu a teprve teď se vrátil,“ omlouval se. Olsen prý Dahla rád zaveze do Eide. Mohou vyrazit, jakmile se setmí, a půjde-li vše dobře, budou v Eide ještě před půlnocí. Zadržel Dahlovu ruku, mířící do kapsy pro tašku s penězi.

„Máte jich dost?“ ptal se s úsměvem. Dahl rozpačitě přikývl. „Jen to řekněte upřímně! Mohl bych vám nabídnout svoji tobolku. Jsem rád, že jsem posloužil naší věci. Pojďte na kraj lesa, ukážu vám odtamtud ještě Olsenovu chatu!“

Nemohl se dlouho zdržovat, chtěl ještě před setměním dorazit na snadhaugskou horskou chatu. Rozloučil se s Dahlem – vřele a daleko více slovy než jeho rybářský švagr – a odjel, odváděje s sebou poníka bez jezdce.

Po jeho odjezdu se Dahl zařídil pohodlně – měl před sebou dobrých deset hodin čekání. Zašel do divoké části lesa, kde nebylo ani stopy po lidech, a tam rozdělal malý táborák. Rozestřel si do zvlhlé trávy pokrývku, kterou mu dal správce, a natáhl se na ni. Říjnový den byl sychravý a oheň příjemně hřál. Přisunul se k němu co nejblíže a přemýšlel o zážitcích posledních dnů. Zdalipak se po něm v Rjukanu sháněli? A co řekl SS-obersturmbannführer Hans Köpfen, když se u něho předevčírem v deset ráno nehlásil? Je to teprve tři dny, co byl ještě v Norsk Hydro, a jemu to připadalo bůhvíjak dávno. Velikou neznámou v jeho dalších osudech byl ženin bratranec Gustav. Jak se zachová?

Cítil, že se mu zavírají oči. Poslední část cesty konali v noci, a přestože jeli na koních, zcela je vyčerpala – na horské stezce nesměli ani na okamžik ochabnout v bdělosti. Byl by si mohl zdřímnout, jeho poník šel poslušně za správcovým Bobem, ale nebyl zvyklý spát v sedle. Nahradí si tedy promeškaný spánek nyní, a bohatě. Zabalil se do pokrývky a usnul s pistolí v ruce.

Probudil se zimou. Oheň už dávno uhasl a soumrak s sebou přinesl chladnější vzduch. Strnule se posadil, vybalil se z pokrývky a uschoval pistoli. Provedl rychle tucet dřepů, aby rozehnal ztuhlou krev, a snědl potom zbytek jídla, které dostal od správce. Než došel na okraj lesa, byla už taková tma, že vrážel do stromů. Na louce se trochu rozsvětlilo, takže našel dosti dobře cestu.

Rybářská osada byla pohroužena do úplné tmy. Možná že vikští měli tak dobře zatemněno, ale Dahl byl spíše přesvědčen, že kromě Olsena všichni už spí. Po krátkém tápání našel rybářovu chatu a zaklepal na nízké okno vpravo od vchodu, jak mu správce poradil. Nejprve jednou, potom dvakrát a nakonec třikrát.

Zdálo se, že rybář jen čekal na jeho znamení. Dveře se tiše otevřely a v temném otvoru se objevila postava muže.

„Pan Jensen?“ tázal se tiše. Tímto jménem, v Norsku stejně běžným, jako je Brown nebo Smith v Anglii a v Americe, se Dahl správci představil.

„Jsem Jensen,“ pravil tiše.

„Pojďte, dejte mi ruku, je tu špatně vidět,“ řekl rybář, sestoupiv k němu se schodů. Šli cestou, kterou Dahl vůbec neviděl, dolů k moři, a potom delší dobu po nerovném bahnitém břehu.

„Nemohl jsem přirazit s lodicí k hrázi, nechtěl jsem, aby vás někdo viděl,“ omlouval se Olsen. „Člověk nikdy neví…,“ dodal záhadně.

Bárka ležela u břehu, připoutána přídí ke kůlu, a Olsen ji bez Dahlovy pomoci přitáhl bokem, aby jeho cestující mohl pohodlně nasednout.

„Pozor na nevody a sudy – a kdyby nás někdo potkal, tak rybaříme,“ varoval ho. Odvázal kotviční lano a vyhoupl se mrštně za ním. Vál slabý větřík z pevniny a plachta jej zachytila. Bárka se začala pomalu vzdalovat.

„Zesílí, až se pohneme trochu dál,“ vysvětloval rybář, uvazuje spouštěcí lano plachty. Zavěsil na stožár lucernu, která byla zastíněna tak, že zářila jen úzkým kruhovým pruhem světla. Vnitřek lodice zůstal ve tmě, která se zpočátku zdála neproniknutelná. Později si Dahlovy oči zvykly natolik, že rozeznal nezřetelnou siluetu rybáře, sedícího vzadu u kormidla. Fjord byl temný, zatažené nebe nepropouštělo světlo hvězd. Jen v dálce na západě kmital malý světelný bod, svítilna lodi ujíždějící ke břehu.

„Teď už děláme dobrých pět uzlů,“ ozval se rybář, když pluli asi půl hodiny.

„Ano, plujeme rychleji, cítím to,“ souhlasil Dahl. Byl zvyklý na moře a tajemné vzezření noční hladiny ho neskličovalo, ale po dvoudenní společnosti povídavého správce se mu zastesklo po hovoru. Kromě toho nutně potřeboval některé informace a tento muž mu je snad mohl poskytnout.

„Vyznáte se v Eide?“ navázal rozhovor. „Dosti dobře, moje bárka je tamodtud.“

„Z loděnice Gustava Hausvika?“ tázal se rychle Dahl.

„Ano, od pana Hausvika. Staví dobré lodi a nebyl drahý.“

„Co teď dělá?“

„To právě nevím. Mluvil jsem s ním naposled před dvěma roky, když jsem potřeboval nový kloun.“

„Měl dva syny,“ napomáhal Dahl jeho paměti.

„Ano. Starší byl záložním poručíkem a padl u Namsosu.“

O tom Dahl věděl, bratranec jim tehdy smutnou zprávu oznámil.

„A co je s mladším, bylo by mu teď asi osmnáct?“ Rybář se chvilku rozmýšlel. Nahnul se k Dahlovi a ztišil hlas.

„Je na druhé straně,“ řekl tajemně. Dahl porozuměl, že jeho synovec Knut je v Anglii. Spokojeně si oddechl. Má-li švagr Gustav syna v Anglii, nemůže být v řadách Quislingových přívrženců.

„Chci tam také,“ pravil tiše.

„Myslil jsem si to… Je tam hodně našich lidí, ale teď už je moc těžké se tam dostat. Němci přísně hlídají!“

Dahl neodpověděl a Olsen nezaváděl nový hovor. Panovalo hluboké ticho, jen voda šplouchala o boky lodice, ujíždějící mírnou rychlostí. Břehy byly ponořeny do tmy a neozval se z nich ani hlásek. Dahl měl dojem, že pluje na vlnách podzemní řeky, kde je jen beznadějná tma, po které už nepřijde žádný úsvit. Náhlý pohyb jeho tichého společníka ho vytrhl ze snění.

Rybář se nakláněl nad pravý bok kutru s rukou přiloženou k uchu. „Slyšíte?“ šeptnul.

Dahl pozorně naslouchal. Velmi tichý, pravidelný zvuk přicházel od vzdálenějšího břehu. Napínal zrak do tmy, ale neviděl ani nejslabší světélko.

„Motor?“

„Ano, motorový člun,“ přisvědčil rybář. „Kdo to je?“ ptal se nervózně Dahl. „Němci, kdo jiný? Nám benzín nedají. Plují bez světel – je to hlídkový člun.“

„Nemůžeme se skrýt?“

„Kde? Břeh je tu všude rovný, a jistě viděli naše světlo,“ odpovídal klidně Olsen. Jako na potvrzení jeho slov šlehl tmou ostře ohraničený kužel světla, tápavě se mihnul po hladině a potom zalil jasnou září kutr. Dahl oslněn zamhouřil oči, vjel rukou do kapsy a křečovitě stiskl pažbu pistole. Olsen upevnil kormidlo a vstal, aby popustil plachtu. Kutr zmírnil rychlost a měkce se kolébal z boku na bok. Záře světlometu nesnesitelně sílila a motor burácel v těsné blízkosti. Potom hluk náhle ztichl a z člunu, skrytého za oslnivou hradbou světla, se ozval velitelský hlas.

„Boot, halt! Wer dort?“

„Rybář Knut Olsen z Viku.“

„Kam jedete?“

„Lovit do utneské tůně.“

Dahl, sedící přikrčen, s hlavou skloněnou před ostrým světlem, cítil, že vrcholný okamžik nadchází. Na čele mu vyrazil studený pot. Tiskl pažbu pistole, až se mu její hrany bolestně zarývaly do dlaně.

„Legitimace!“ velel hlas v člunu. Rybář vjel ochotně rukou pod voskovaný plášť pro tobolku s papíry. Dahl se ještě více přikrčil a povytáhl ruku s pistolí.

„Nicht nötig, wir fahren weiter!“ ozval se jiný hlas z člunu, dříve než měl Olsen čas podat své průkazy neviditelnému muži, který stál na přídi hlídkového člunu, těsně vedle světlometu.

„Achtung!“ štěkl muž na přídi. Motor zvýšil obrátky a hnán zpáteční rychlostí vzdálil motorku od kutru. Světlo pojednou zhaslo a Dahl zamžikal bolestí.

„Unikli jsme pěkně!“ řekl, když vrčení motoru doznívalo v dáli.

„Můžeme potkat ještě jinou hlídku, někdy se to tu jimi hemží,“ prorokoval Olsen, ale mýlil se. Měli nerušenou plavbu až do Eide, kde přistáli těsně o jedenácté.

„Co vám dám?“ tázal se Dahl v rozpacích, když vystoupil na dřevěné hrázi. Některé služby lze těžko zaplatit, a tato byla jednou z nich.

Olsen se usmál.

„Něco pro mne na oplátku uděláte.“

„Rád,“ ujistil ho Dahl, „bude-li to jen trochu možné!“

Olsen vystoupil na přídní lavičku a jeho ústa se octla vedle Dahlova ucha.

„Můj syn je topičem na torpédoborci ‚Rönvik‘. Až budete tam za vodou, napište mu, že já a matka na něj denně myslíme!“

Dahl ochotně slíbil; stál na hrázi a díval se za kutrem, dokud mu jeho světlo nezmizelo za pobřežními skalami.

Jediná lampa, osvětlující hráz, byla tak zakrytá, že stačila upozornit jen sama na sebe, aby člověk neklopýtl o její stojan. Byla to už řada let, co Dahl navštívil Eide naposled, přesto však si po paměti vytápal cestu k bratrancovu domu, který stál hned za nevelikou loděnicí. Byl to starý dřevěný jednopatrový dům, rozlehlý a pohodlný, sídlo několika generací Hausviků, vesměs stavitelů lodí.

Dahl prošel nezamčenou brankou v plotě a opatrně kráčel k domu, který stál před ním temný a tichý. Vystoupil po schodech na verandu a tápal rukou po zvonku. Nenašel jej, ale rozpomenul se, že tu bývalo starobylé klepátko, visící přímo na dveřích. Nahmatal je a zaklepal, ale dům zůstal němý. Netrpělivě zaklepal znovu, důrazněji. Slyšel, jak se někde uvnitř tiše otvírají dveře. Po chvíli něco cvaklo těsně před jeho tváří.

„Kdo je?“ tázal se mrzutý ženský hlas pootevřenou vyhlídkou ve dveřích.

„Přeji si mluvit s panem Hausvikem,“ žádal Dahl.

„Kdo jste…? Je pozdě na návštěvy!“ bručel ženský hlas za dveřmi.

„Příbuzný pana Hausvika a přicházím zdaleka,“ odpověděl Dahl, jenž nechtěl říci své jméno. Dvířka vyhlídky se s hluchým cvaknutím uzavřela a Dahl slyšel vzdalující se šouravý zvuk pantoflí po dřevěné podlaze. O malou chvíli později se ozvaly jiné kroky, pevné a rychlé, a nad Dahlovou hlavou se rozsvítila žárovka, zastíněná tak, že kužel jejího světla obléval celou jeho postavu. Pocítil údiv nad takovými bezpečnostními opatřeními. Proti komu jsou? Nacisté neměli ve zvyku čekat, když přišli na nenadálou prohlídku. Zazvonili a v minutě už pažbami pušek vylamovali dveře.

Měl nepříjemný dojem, že na něm spočívá pohled neviditelného člověka. Nevolně sebou pohnul, aby unikl z dotěrného světla. Za dveřmi zazněl zvuk snímaného řetězu, odstrkované závory a odmykaného zámku.

„Jsou tu jako na pevnosti,“ myslil si Dahl. Dveře se otevřely dokořán a na jejich prahu – na pozadí skrovně osvětleném slabou žárovkou – se objevil starší muž vyšší postavy. Dahl poznal bratrance své ženy. Podivil se, že je úplně oblečený, ačkoliv půlnoc byla nedaleko.

„Erik Dahl z Rjukanu, to je překvapení!“ pravil tiše Hausvik. „Pojď dále!“ Dahl měl nepříjemný dojem, že v jeho slovech zaslechl ironii. Váhavě mu podal ruku a šel za ním po starém vyšlapaném koberci do přízemního pokoje, nízkého a rozlehlého, jasně ozářeného stropním lustrem. Okenice byly uzavřeny a v kamenném krbu rudě žhnul elektrický radiátor. Pokoj dýchal příjemnou atmosférou pohodlí a klidu, jakou Dahl už dávno nepoznal.

S blaženým pocitem tepla a bezpečí usedl do starého koženého křesla. Hausvik k němu přisunul krabici s doutníky a cigaretami.

„Posluž si!“ pravil, zapaluje si cigaretu.

Dahl nervózně odmítl. Bratrancovo přijetí ho zklamalo a roztrpčilo. Nečekal žádné výlevy citu, ale na to, jak dlouho se neviděli, bylo uvítání chladné a cizí.

„Měl jsi dobrou cestu?“ tázal se hostitel zdvořile. Konvenční otázka Dahla ještě víc pobouřila.

„Velmi,“ pravil ironicky a potom několika větami pověděl bratranci, jak to dopadalo s jeho cestou.

Hausvik stáhl obočí. „Tedy přece jen jsi přestal vyrábět těžkou vodu pro Hitlera,“ řekl kousavě. Dahlovi se drala na jazyk odpověď, že on sice s nacisty skončil, ale Hausvik pro ně vyrábí lodi dál, zadržel ji však.

„Bude to sice proti staronorské pohostinnosti, ale dovol mi otázku,“ pokračoval Hausvik s nemilosrdným klidem. „Proč jsi přišel ke mně?“

Dahl široce otevřel oči. Tento dotaz, přímý až k surovosti, ho přivedl dokonale z míry. S přemáháním soustředil myšlenky k jasné odpovědi.

„Jsem na útěku. Papíry nemám. Chci do Anglie. Říkám chci, ale měl bych vlastně říci musím. Velmi mnoho na tom závisí, dostanu-li se tam. Přišel jsem k tobě, protože si myslím, že patříš mezi dobré Nory.“ Mluvil chvatně, trhaně, stěží potlačuje rozčilení.

„Příliš mnoho chvály najednou. Jenže… co ti dává takovou jistotu?“ tázal se Hausvik s neochvějným klidem.

„Poněvadž tvůj syn je v Anglii,“ vyhrkl Dahl.

„Tvůj Erik také!“

Dahl v úžasu povstal. „Cos to řekl? Můj Erik?“ koktal. Hausvik přikývl.

„Vždyť Ebba nic nepsala!“ zvolal rozčileně Dahl.

Hausvik se usmál. „O takových věcech se nepíše… Dobrá, musíš tedy do Anglie… Rád bych ovšem věděl proč. Ale kdyby to byla jen otázka tvé osobní bezpečnosti, šlo by to řešit i bez Anglie. V zemi se skrývají tisíce lidí, kteří nemají kennkartu anebo mají falešné dokumenty.“

„Není to jen otázka mé osobní bezpečnosti, jde o věc vyššího zájmu,“ odsekl rozčileně Dahl.

„Buď klidný… proč hned ztrácet nervy!“ usmál se Hausvik. „I když je to otázka vyššího zájmu, jak říkáš, dala by se třeba vyřešit zde, našimi silami. Nejsou tak nepatrné, jak by sis myslil!“

Dahl se zarazil. Váhal s odpovědí. Kdyby nebyl slyšel, že jeho jediný syn je v Anglii, byl by snad přijal nabídku akce norského podzemí a osud mnoha lidí a jeho vlastní v prvé řadě by se byl utvářel jinak. Osobní city nabyly převahy nad střízlivou úvahou.

„Musím do Anglie, jinak se to provést nedá!“ pravil umíněně.

Hausvik se na něj upřeně zadíval. „Snad máš pravdu – souvisí to nepochybně s tvým řemeslem. Pomohu ti tedy, ale bude to těžké a nepůjde to hned.“

Dahl měl sotva čas poděkovat, když se ozvalo tlumené klepání na domovní dveře. Tři rány, jedna a opět tři. Předrážděné nervy chorobně znásobovaly každý popud zvenčí. Před chvílí odbily sloupkové hodiny nad krbem půlnoc, jejich křišťálově jasné údery se mu vryly do paměti. Kdo to přichází tak pozdě? Vjel rukou do kapsy s pistolí, dívaje se upřeně na Hausvika. Zdálo se mu, že se loďař tváří spíše starostlivě než překvapeně.

„Návštěva, domluvíme to zítra, pojď si lehnout!… Chceš ještě něco sníst?“

Dahl jen zavrtěl hlavou. Kráčel za svým hostitelem halou k protilehlému schodišti, jež vedlo do patra. Míjeli starou služku, která šla s nevrlým bručením otevřít pozdnímu návštěvníkovi. Dahl měl dojem, že služka ví, kdo přichází, a že host nebude podroben výslechu jako on. Byl by se rád zdržel na odpočívadle, odkud bylo vidět ke vchodu, ale zdálo se, že Hausvik pochopil jeho úmysl a hledí mu zabránit. Vzal ho přátelsky pod paždí a přinutil jej zrychlit krok.

Vedl ho až na konec dlouhé chodby, slabě osvětlené jediným stropním světlem. Chodba tu ústila do okna, zavřeného okenicemi, které sahaly od podlahy až k nízkému stropu. Ostrý roh stěny byl přehrazen polovičním sloupem, ozdobně vyřezávaným. Hausvik povytáhl jeden lístek řezby a opřel se rukou o stěnu. Ustoupila dovnitř, otáčejíc se neslyšně jako dveře kolem závěsů, a před Dahlem se objevil úzký temný otvor, sahající od podlahy ke stropu.

„Tady tě nikdo nenajde, i kdyby si dal hodně práce s prohledáváním domu,“ pravil Hausvik. Vstoupil první a otočil vypínačem. Dahl spatřil velmi úzkou místnost, jejíž stěny, strop a podlaha byly obloženy těžkými koženými polštáři. Zařízení místnosti tvořila žíněnka, ustlaná jako postel, zaujímající celou šířku místnosti, skříňka se zasunovacím umývadlem, jaké se užívá na lodích, a věšák.

„Zavírá se to jednoduše,“ vysvětloval Hausvik, otáčeje dveřmi, které byly rovněž pokryty koženými tlumiči zvuku. Ukázal Dahlovi malou kovovou západku, která se uvolňovala zvenčí pohybem řezby. „Větrání je tu dobré, nemusíš mít strach, že se udusíš. Přívody vzduchu jsou položeny do hlavní stěny domu a ústí do okapových rour.“

„Dobrá skrýše!“ chválil Dahl rozhlížeje se dlouhou, ale velmi úzkou prostorou. Měl dojem, že není první, kdo této skrýše používá.

„Trochu úzká,“ omlouval se Hausvik už na odchodu. „Nemohli jsme ubrat víc z vedlejšího pokoje, aby to nebylo nápadné. Hluk můžeš dělat, jaký chceš, kožené vycpávky všechno pohltí. Ráno si pro tebe přijdu. Nepotřebuješ už nic?“

„Nic, děkuji ti!“

„Tedy dobrou noc! A zavři za mnou… zvenku je to trochu obtížnější!“

„Dobrou noc!“

Dahl zavřel tajné dveře, ale nespouštěl ruku se západky. Čekal jen tak dlouho, aby poskytl Hausvikovi čas dojít na konec chodby a sestoupit se schodů do haly. Potom rychle otevřel dveře a neslyšně běžel po silném kokosovém koberci k zábradlí schodů. Zde se zastavil a opatrně vyhlédl dolů.

Hausvik právě doprovázel svého hosta ke schodům do zvýšeného přízemí, do pokoje, kde ještě před chvílí seděl s Dahlem. Hovořili spolu velmi živě, ale tak tiše, že Dahl neslyšel ani slova. Host byl vysoký štíhlý muž v tmavém obleku, s nápadným držením těla, které prozrazuje vojáka, i když je oblečen do civilních šatů. Stoupal po schodech, obrácen k Dahlovi zády, ale na nejvyšším stupni se na okamžik zastavil a pootočil k Hausvikovi hlavu, jako by chtěl lépe slyšet, co mu povídá.

Dahl, jenž spatřil jeho tvář z profilu, ztuhl úžasem: půlnočním hostem Hausvikovým byl Hellmut von Wartenberg, první pobočník Nikolause von Falkenhorsta, vojenského velitele Norska, Hitlerova oblíbeného generála!

•

•

4

•

•       Dahl probděl větší část noci v úvahách nad svým neočekávaným objevem. Jeho myšlenky se octly ve víru a trvalo dlouho, než si je ujasnil. Omyl nebyl možný, znal Wartenberga dobře z doby, kdy sám Falkenhorst přijel do Rjukanu vyšetřovat únorovou sabotáž. Jakého druhu jsou styky, které Hausvik pěstuje s pobočníkem vládce norského území, osvědčeným nacistou a osobním přítelem Hitlerovým, Falkenhorstem? Žádné úřední, to bylo jisté, jinak by se nescházeli v tak pozdní hodinu a ještě k tomu v Hausvikově domě!

Co když je Hausvik tajným německým náhončím, zaprodancem, členem páté kolony, bídným zrádcem, který vydává norský odboj nacistům? To byla první Dahlova myšlenka, ale po zralé úvaze začal pochybovat. Celá Hausvikova minulost svědčila proti tomu – a také obvyklé nacistické metody s tím byly v rozporu. Vojsko nekonalo policejní práci, ba dokonce k ní ani neposkytovalo svou asistenci. Styky s quislingovci byly běžnou záležitostí gestapa a jeho pochopů, uniformovaných i civilních.

Ale když Dahl tento přirozený výklad, svědčící o Hausvikově spolupráci s Němci, zamítl, neměl, čeho by se zachytil. Hausvik zřejmě má pro Němce nějakou cenu – jinak by za ním generál Falkenhorst neposílal svého prvního pobočníka – ale jakou? Nemůže přece jít o špionáž, když Norsko do posledního místa obsadili Němci! A Spojenci jistě neprozrazují své strategické záměry nepatrnému norskému loďaři.

Po krátkém spánku promýšlel Dahl celý problém s jasnější hlavou. Nedošel sice k žádnému novému závěru, ale ustálil se aspoň na tom, jak se bude dále chovat. Zavrhl původní úmysl udeřit na Hausvika přímo. Jde-li o věc dobrou, je všechno v pořádku a nemá smysl vtírat se do tajemství, které Hausvik odhalí jistě jen dobrovolně. Je-li však Hausvik zrádce, snažil by se nepochybně svědka své zrady zbavit. Dahl neměl nikoho, ke komu by se uchýlil, byl vydán Hausvikovi na milost a nemilost. Že věděl o jeho noční schůzce, bylo jedinou výhodou, kterou vůči němu měl, a bylo by nesmyslné promarnit ji v nepravý čas.

Hausvik přišel podle svého slibu pro Dahla hned ráno. Choval se k němu přívětivě, po jeho včerejším upjatém a ironickém způsobu řeči nebylo ani stopy. Řekl mu, že se nebude musit skrývat, že mu opatří průkazy a veřejně ho zaměstná ve svém podniku. Skutečně také spal už Dahl jen jednou v tajném úkrytu, potom dostal průkazy na jméno Harald Christensen, účetní u firmy Gustav Hausvik v Eide. Za několik dní jej loďař veřejně ubytoval ve svém domě a zaměstnal v kanceláři.

„Nebezpečí se rovná téměř nule, poněvadž v Rjukanu se věří, že jsi zahynul při náletu,“ sdělil bratranci. „Ve zříceninách tvé továrny se našlo několik mrtvol tak ohořelých, že se nepodařilo je ztotožnit. Jsi mrtvým mužem!“ Na Dahlovu otázku, jak se dověděl tyto podrobnosti, odvětil vyhýbavým úsměvem… Dahlovo podezření, na čas uspané, znovu procitlo, ale snažil se je zapudit. Byl-li Hausvik vlivným členem norského podzemí, nebylo pro něho těžké získat zprávy z místa, kde žilo přes patnáct tisíc lidí, i když toto místo bylo Němci tak přísně střeženo jako Rjukan.

Po třech týdnech pobytu v Hausvikově domě přišla příležitost, na kterou Dahl tak netrpělivě čekal.

„Pojedeš do Tromsö odevzdat motorovou šalupu tamnímu geofyzikálnímu ústavu,“ oznámil Hausvik Dahlovi.

„Do Tromsö?“ Dahl nebyl právě nadšen.

„Do Tromsö,“ potvrdil Hausvik. „Ty se z toho netěšíš?“

„Nemohu právě říci. Tromsö je na severu, a Anglie na západě.“

„Pojedeš s důstojníkem německé meteorologické služby, který sem přijede šalupu převzít. Umíš řídit takovou loď?“

„Umím, s motorem i s plachtami, to přece není žádný zázrak. Společnost německého důstojníka ovšem cestu nezpříjemní!“

„Myslil jsem, kdovíjak mi nebudeš vděčný,“ usmíval se Hausvik. „Měl jsem dojem, že na tu cestu čekáš?“

Dahl se překvapeně napřímil. „Co tím míníš? Na cestu do Tromsö?“

„Šalupa nedojede do Tromsö, odbočí cestou na západ.“ Dahl zahrnul Hausvika otázkami, ale nic dalšího se nedověděl. Loďař tvrdošíjně odmítal bližší zprávy s poukazem, že se všechno doví v pravý čas. Stejně uzavřený byl o tři dny později, když už se s ním Dahl loučil, odjížděje v průvodu mladého kapitán-leutnanta, kterému bylo sotva třicet let.

„Až do Bergenu se nemusíš o nic starat, a potom… co má být, to se stane,“ byla jeho poslední slova. Staré podezření proti Hausvikovi se znovu ozvalo, ale Dahl je opět zapudil. Uvědomil si, že Hausvik má mnoho jiných způsobů, jak se ho zbavit, a nemusí ho posílat na dlouhou námořní cestu v průvodu německého důstojníka.

Při odjezdu z Eide se Němec ujal řízení. Dahl měl čas trochu si uspořádat myšlenky, rozházené podivným loučením s Hausvikem. Šalupa, pěkná pevná loď, teprve nedávno postavená v Hausvikových loděnicích, ujížděla bystře a drobné přístaviště, na jehož hrázi stál mávající Hausvik, záhy zmizelo Dahlovi z dohledu. Posadil se na lavici vedle důstojníka a mlčky sledoval práci motoru. Šalupa měla pětadvacet tun a motor nebyl zvlášť silný, přesto však plavboměr vykazoval deset uzlů a zdálo se, že motor neběží na plný výkon. Dahl v duchu počítal, jak dlouho by to trvalo z Bergenu do Anglie. Přímou cestou na Shetlandy osmnáct hodin, sotva víc, s dobrým větrem v zádech ještě méně, jakmile by se vypletl z četných ostrůvků u norských břehů.

Jeho nálada se zlepšila. Kdo mu brání, aby to vykonal? Ten štíhlý, usměvavý a neobyčejně zdvořilý mladý muž? Je to nacista, a zbaví-li se ho, bude o jednoho nepřítele méně. Ve fjordech to nepůjde, je tu příliš živo a kromě toho na březích jsou neviditelné německé bunkry a pevnůstky se strážemi. Až za Bergenem, až vyplují na širé moře.

Hausvik také řekl, že za Bergenem se všechno rozhodne. Počítal, kdy tam budou. Vypluli za rozbřesku, do Bergenu je necelých sto mil, ale stejně tam dorazí až za tmy. Tam jistě budou nocovat, ráno pojedou dále – někdy v poledne nazítří nadejde kritický okamžik.

„Ujíždí dobře,“ poznamenal spokojeně Němec, když se proplétali malou rybářskou flotilou, tarasící vjezd do Samlenského fjordu.

Dahl se vytrhl ze svých úvah. „Ano, není to špatná loď,“ souhlasil. „A dobře ji řídíte,“ dodal zdráhavě. Slova uznání Němci mu šla neochotně z úst, ale řekl si, že odmítavým chováním by jen zbytečně probouzel ostražitost svého společníka, jehož se hodlal v příznivém okamžiku zbavit.

„Narodil jste se u moře?“

„Ne, jsem z hor, z protektorátu. Ale žiju tu už třetí rok a naučil jsem se s lodí zacházet.“ Němec – jmenoval se Friedrich Effenberger – byl povídavý a staral se sám, aby řeč nevázla. Vyprávěl bez pobízení o sobě i o své nevěstě, jejíž otec byl generálem a vojenským velitelem Štětína.

„Teď už ji dlouho neuvidím,“ povzdechl si.

„Proč? Copak nedostanete dovolenou?“ prohodil netečně Dahl. Srdeční záležitosti nacistického důstojníka ho nechaly chladným. Vzpomínal na vlastní rodinu, které o sobě nedal vůbec žádnou zprávu. Snad už Ebba dostala suché úřední sdělení, že zahynul při náletu. Erika jistě uvidí v Anglii. Ale dostane se vůbec někdy do Anglie? Pohřížil se do svých myšlenek a přehlédl podivný pohled, který na něj kapitän-leutnant na okamžik upřel po jeho otázce, zůstávaje dlužen odpověď.

Střídali se v řízení šalupy a obědvali každý zvlášť v malé kajutě, která byla ložnicí i jídelnou. Dahl si povšiml, že důstojník ustavičně přenáší s sebou aktovku z pevné telecí kůže.

„Máte tam nějaké poklady?“ tázal se žertem, když se Němec vracel od oběda s aktovkou pod paží. Kapitän-leutnant si při studeném obědě zavdával z láhve francouzského koňaku a byl v dobré náladě.

„Mohl bych ji někde zapomenout, a to se nevyplácí,“ zasmál se, sedaje si vedle Dahla, který řídil. Vyprávěl mu, jak jeden z českých spiklenců proti Heydrichovi, muž, který hrál úlohu velmi významné spojky, zapomněl svou aktovku v tramvaji.

„A policie podle toho vypátrala atentátníky?“ tázal se Dahl se zájmem. Reinhard Heydrich prošel i Norskem a zanechal zde po sobě krvavou stopu.

„Ne, dostali se do slepé uličky, popletli nějak jména,“ smál se Němec. „Gestapo a SS!“ pravil tónem hlubokého opovržení a důvěrně se naklonil k Dahlovi. „Věříte, že mne neodvedli k SS jen proto, že jsem brunet?“

Dahlovi začalo svítat. Ne, zdá se, že se toho povídavého chlapíka nebude musit zbavovat násilím.

Do bergenského přístavu dorazili za tmy. Německý hlídkový člun je provedl minovou uzávěrou a přístavní dozorce ověřil Effenbergerovy papíry. Přespali v menším hotelu, ale ráno se kapitän-leutnant neměl k odjezdu.

„Musím zde ještě vyřídit nějaké věci,“ řekl vyhýbavě. „Sejdeme se dole u oběda!“

Dahl zůstal ve svém pokoji až do oběda, nechtěl se zbytečně ukazovat ve městě, kde by ho mohl někdo poznat. Jeho společník se vrátil dosti pozdě – hotelová jídelna byla už téměř prázdná. Přesto nespěchal s obědem a pilně si naléval z láhve, ve které byl zbytek včerejšího koňaku. Dahl se lihoviny skoro netknul, zato pečlivě studoval svého společníka. Effenberger zpočátku mlčel a v jeho tváři se jevilo podivné napětí, které v ní včera nepozoroval. Koňak mu přece jen rozvázal jazyk, ale nerozveselil jej. Pronesl několik ostrých odsudků německého vedení války, které Dahla velmi překvapily.

„Válka trvá příliš dlouho,“ prohlásil. „Tak jsme to nemyslili, a snad ani nebylo dobré, že jsme ji začali… Aspoň kdyby byla Itálie zůstala neutrální, jak si führer přál! Italové jsou staří katzelmachři.“

Dahl nepochopil přezdívku.

„Zbabělci, chcete-li,“ vysvětloval Němec. „Černá košile nestačí udělat z člověka hrdinu. Führer měl přijmout, co mu Angličané nabízeli ještě po Mnichově. Mohli jsme mít kolonie v Africe. Jaká by to byla bývala příležitost pro uplatnění mladých německých mužů! Potom mohl vést válku… ale takhle!“ Mávl rukou.

Dahl žasl nad tímto vyznáním víry. Němec si povšiml překvapeného výrazu jeho obličeje a zmlkl.

„Kam teď pojedeme?“ zaútočil Dahl přímo.

„Teď?“ opakoval zvolna Effenberger. „Nahoru až k Toftö, tam budeme tankovat. Potom pojedeme celou noc. Ráno jsme –“ nepatrně zaváhal – „v Drontheimu, či jak vy říkáte v Trondhjemu.“

Dahl vyčetl z jeho očí jinou odpověď.

„Neříkáme už ani Trondhjem, úřední název města je teď Nidaros,“ řekl ledabyle a šel pro své zavazadlo. Odjezd proběhl zcela normálně. Když vpluli do neširoké vodní cesty, kterou ohraničuje na západě nepřetržitý řetěz ostrovů a ostrůvků a na východě norské pobřeží, byly už tři hodiny. Dahl počítal, že k ostrovu Toftö doplují těsně před soumrakem. Byl skálopevně přesvědčen, že Effenberger obrátí příď šalupy rovnou k západu, místo aby plul na sever, jakmile jim jen ostrov zmizí z očí.

Cestou míjeli konvoj nákladních lodí, provázený hlídkovými čluny a torpédoborci. Dahl sledoval lodi zamračeným pohledem, některé z nich měly norská jména a nebyly nové.

„Máte hodně našich lodí?“ tázal se důstojníka.

„Ne, nemáme,“ odvětil upřímně Effenberger. „Sotva desetinu toho, co jste měli před válkou. Většina vašich kapitánů přistála v západních přístavech. Bylo jich myslím – přes tisíc…“ Dahlův obličej se rozjasnil. Další cesta pak ubíhala mlčky. Před setměním vjížděli do malého fjordu ostrova Toftö, kde nacisté nahromadili rozsáhlé zásoby pohonných látek pro konvojová plavidla a ponorky. Dřevěné baráky, narychlo vybudované, svědčily o tom, že před jejich příchodem bylo toto místo naprosto opuštěné.

Fjord byl ideálním přístavem, jako většina norských fjordů. Nebylo třeba budovat ochranné vlnolamy a Němci se spokojili se stavbou dlouhého dřevěného nábřeží, opatřeného řadou naftových pump. Šalupa přistála pod jednou z nich a Effenberger vyskočil na molo, nečekaje, až bude přivázána lanem.

„Dvě stě litrů nafty pro motor, ihned!“ přikázal pánovitě poddůstojníkovi, který měl dohled u pump, a podal mu svůj průkaz.

Poddůstojník vzal papír, pečlivě jej pročítal a pak se znovu vzpřímil do pozoru. „Dám vám naftu, pane kapitän-leutnante, ale musíte mít napřed potvrzení naší komandantury… Pojďte prosím za mnou!“

„Potvrzení komandantury? Odkdypak?“ divil se Effenberger. Dahl pozorně naslouchal. Právě se chystal připoutat loď k přístavnímu kůlu, ale když zaslechl, jak se důstojník podivuje nad novým rozkazem, nechal bezděky konec lana vyklouznout z ruky. Viděl, jak poddůstojník zodpověděl otázku jen němým pokrčením ramen, a pocítil neklid.

Chystal se již křiknout na Effenbergera, který odcházel s poddůstojníkem, svou nerozlučnou aktovku pod paží, aby se vrátil, ale přemohl se. Usedl za volant s rukou na spouštěči motoru a nenápadně se rozhlédl. Až dosud mu nikdo nevěnoval pozornost. U vzdálené pumpy tankoval rychlý člun a v přístavu kotvilo několik menších dopravních šalup přibližně stejné tonáže, jako byla jejich.

Zadíval se ke komandantuře, nízké, dlouhé dřevěné stavbě, stojící na mírném svahu, asi sto kroků od hráze. Effenberger právě mizel v jejím vchodu, sledován poddůstojníkem. Uběhlo několik minut napjatého očekávání a potom se z budovy ozval tlumený třesk výstřelů, následujících rychle za sebou. Dahl nervózně stiskl spoušť motoru. Stroj se rozběhl na plné obrátky, právě když se dveře komandantury rozletěly a vyběhl z nich poddůstojník s hlídkou.

Dahl řídil jednou rukou a druhou vytahoval kotevní lano, které sklouzlo s kůlu, aby se nezapletlo do šroubu. Šalupa vyrazila jako kůň zbavený uzdy a byla už hodný kus od hráze, když zarachotily první výstřely. Zapadly stranou a jen zbloudilá kulka urvala dlouhou třísku ze stožáru. Dahl zakličkoval a podíval se rychle přes rameno. Byla už skoro tma, ale přesto rozeznal vojáky střílející z okraje hráze. Zdálo se mu, že kolem tankujícího rychlého člunu panuje jakýsi ruch, ale neměl čas se o to starat. Opět uhnul, a nová salva výstřelů minula šalupu. Příští už zapadla do vody daleko za ním.

To už byl od přístavu nejméně míli a na tu vzdálenost a v hustém šeru, které se rychle měnilo v tmu, mohl pohyblivý cíl trefit jen čarostřelec. Střelba utichla a Dahl hnal šalupu plnou rychlostí na západ. Ujížděl několik minut, když zaslechl jakýsi cizí zvuk, který se mísil do rachotu jeho motoru. Vypnul na okamžik motor a teď to slyšel docela jasně. Rychlý člun ho pronásledoval!

Dahlovi vyvstal na čele pot úzkosti. Měl několik mil náskoku, ale to nic neznamenalo. Rychlé čluny jsou s to urazit až padesát mil za hodinu a jeho náskok bude vyrovnán za několik minut. Tma ještě nebyla tak hustá, aby ho nočním dalekohledem nenašli. Vystupňoval rychlost, až se šalupa otřásala, a ohlédl se. Zdálo se mu, že v dálce vidí dva bílé pahorky pěnící se vody, které se k němu rychle přibližují. Zoufale se rozhlédl po temné hladině.

Po pravém boku šalupy splývalo moře s černou oblohou, ale na opačné straně mizelo mnohem dříve v bělavé, strašidelně světélkující hmotě. Dahlovi poskočilo srdce radostí. Mlha – a blízko, sotva míli od šalupy! Stočil volant tak prudce, že se lodice naklonila na bok, a hnal se k bílé cloně. Ještě než ucítil její vlhký dotek na tváři, začal rachotit těžký kulomet rychlého člunu.

Slyšel, jak střely uhodily o záď šalupy, a zakličkoval.

Několik ran padlo ještě tak těsně u šalupy, že ho moře postříkalo jemnou sprškou, ale další už šly daleko od cíle. Hned nato kulomet ztichl a Dahl pochopil, že ho mlha zakryla. Uhnul ještě více doleva, snížil rychlost a po několika minutách vypnul motor úplně. Šalupa plula setrvačností, zatímco Dahl pozorně naslouchal.

Slyšel jasně hluk motorů rychlého člunu. Zněl z pravého boku, z nepatrné vzdálenosti několika set stop, ale pojednou utichl, jako když utne. Velitel člunu asi nahlédl, že nemá smysl honit se nazdařbůh mlhou za neviditelným cílem, a dal zastavit motory, spoléhaje se, že uslyší rachot Dahlova stroje a odhadne podle zvuku jeho vzdálenost i směr.

Ticho obklopilo šalupu. Někde blízko, možná na dosah ruky, v něm číhal nepřítel. Dahl seděl nehnuté, tajil dech a čekal. Minuty míjely, tma se stala naprosto neprůhlednou. Neviděl ani stěžeň, ačkoliv byl jen několik stop od volantu. Teď by byl mohl vytáhnout plachtu a pokusit se o únik s pomocí slabého větru, který stočil příď jeho plavidla k jihozápadu, ale bál se způsobit sebemenší hluk. Ticho kolem ho zneklidnilo. Zdálo se mu, že nepřítel se k němu krade krok za krokem, neviditelný až do chvíle útoku. Měl dojem, že slyší tichý hovor v tak nepatrné vzdálenosti od šalupy, že by na mluvící osobu dosáhl rukou, kdyby se trochu nahnul přes pravý bok. Ale když zbystřil sluch, aby zachytil jednotlivá slova, neuslyšel ani hlásku.

Předrážděné nervy, pomyslil si a nutil se do klidu. Ale bylo to těžké, neustále cítil nepřítele, číhajícího těsně za zády. Podíval se na světélkující číselník palubních hodin. Minulo devět, a když opouštěl nakvap toftöský přístav, nebylo ještě osm. Hra na schovávanou se smrtí trvala už hodinu. Noc byla vlhká a chladná, byl celý zkřehlý zimou. Povstal, aby si protáhl údy. Šlo to špatně, strnulé nohy ho nechtěly nést. Šalupa se citelně kymácela z boku na bok. Musil se zachytit bidla se svinutou plachtou, aby neupadl.

Stál široce rozkročen a napínal zrak do tmy, když za zádí zaplanulo světlo. Byla to šedožlutá zářící koule s roztřepenými okraji – světlo reflektoru, které marně zápasilo s mlhou. Ne, dosud jej nezahlédli, ale to se mohlo změnit každou chvíli, kdyby se vítr obrátil. Dokud vál od severu, mohl spoléhat, že s sebou ponese mlhu, vydechovanou rozsáhlými ledovými poli polárního moře.

Nezbylo než čekat. Byl by rád využil nuceného klidu, aby se mohl najíst, od bergenského oběda neměl nic v ústech, ale neodvážil se rozžehnout baterku, přestože ani německý světlomet nebyl s to proklestit si cestu až k němu. Poloha obou lodí se musila časem změnit a on nevěděl, jak daleko je vítr a proud přižene k sobě. Zatím se Němci pokoušeli prorazit mlhu světlem. Mohl sledovat jejich marné pokusy podle změn světelného kužele, který se úžil až docela zanikal, když se reflektor obrátil na opačnou stranu. Beznadějný zápas světla s mlhou trval víc než půl hodiny a světelný terč se za tu dobu mnohokrát vrátil.

Konečně světlo zhaslo a víc se neobjevilo. Brzy potom uslyšel vzdálené vrčení motoru. Jednu chvíli nebezpečně zesílilo, ale hned nato už znělo tlumeněji a sláblo každou další vteřinu. Člun opsal kruh a vracel se zpátky do přístavu, zanechav marného hledání.

Nyní se Dahl odvážil do kajuty. Svítil si baterkou, kterou clonil rukou, zastřel obě malá okna neprůhlednými záclonkami, a pak rozžehl acetylénku, visící na stropě. Jídlo bylo v truhlících pod úzkými lůžky, námořnické suchary a corned-beef v konzervách. Bylo ho tu tolik, že by postačilo dvěma lidem na týden. Nacpal si kapsy suchary a vrátil se ke kormidlu. Spustil motor a zamířil k západo-jihozápadu.

Pojídal své suchary u kormidla a přemýšlel o posledních událostech. Nepoměrně velké zásoby potravin a vody ho utvrdily v myšlence, že šalupa měla plout přes širý oceán. Na plavbu do Tromsö nepotřebovali vézt s sebou skoro nic, mohli se vždy zastavit na jídlo u břehu. Kapitän-leutnant meteorologické služby měl zřejmě stejný cíl jako Dahl.

Vypadalo to sice neuvěřitelně, ale stejně neuvěřitelné bylo, že Rudolf Hess, nejdůvěrnější přítel Hitlerův a jeho náměstek, přistál 10. května 1941 „v pomatení smyslů“ ve Skotsku! Hess letěl na Hitlerův příkaz, ale Dahl se nemohl ubránit dojmu, že führer neví o poslání nepatrného důstojníčka. Spojení s Falkenhorstovým pobočníkem bylo jasné, snad i s Falkenhorstem samotným. Možná že se už krysy pokoušejí opustit tonoucí loď. Pokus skončil tragédií v samém počátku, to dokazovala střelba v Toftö. Aktovka, kterou mladý důstojník tak pečlivě střežil, byla teď v rukou nacistů. Kdyby ji byl nechal v šalupě, mohlo mnoho věcí dopadnout jinak. Sám už jistě nežije, Dahl byl přesvědčen, že dal přednost sebevraždě před mučírnou gestapa a popravištěm. Byl mu do jisté míry sympatický, ale dlouho se u něho v myšlenkách nezdržoval. Vzpomínal na Hausvika, zda je ještě na svobodě. Byl-li zatčen, dal možná také přednost smrti.

Noc dýchla ledovou mlhou. Dahl se zachvěl a přitáhl těsněji plášť k tělu. Napětí posledních hodin se vybilo a ustoupilo nepřemožitelné únavě. Přistihl se, že mu hlava klesá v spánku, a násilím se vzchopil, ale pravidelný chod motoru neodolatelně uspával. Procitl s myšlenkou, že něco není v pořádku. Motor stál a ukazovatel benzínu strnul na nule. Šel otevřít přívod z druhé nádržky, ale okamžitě zjistil, že i ta je prázdná. Vzpomněl si, že pluli už z Eide, aniž obnovili zásoby benzínu, a že v Toftö netankovali.

Trvalo dlouho, než se mu podařilo potmě vytáhnout plachtu. Vítr od severo-severovýchodu se držel až do rána, potom utichl, ne však nadlouho. Přeskočil k západu a brzy se změnil v čistě západní. Dahl s ním bojoval několik hodin, ale stálé křižování ho unavilo tak, že k polednímu spustil plachtu a dopřál si trochu odpočinku s vyhozenou hnací kotvou, která držela lodici v pevném směru proti větru.

Nevěděl, kde je, a nemohl určit svou polohu. Byl tu sice sextant, ale plavební příručka s tabulkami chyběla, patrně ji měl Effenberger ve své aktovce. Dahl si řekl, že by mu byla stejně málo platná – nebe bylo ustavičně zatažené. Měl dojem, že je od shetlandských břehů ještě hodně daleko, a přál si toužebně, aby vítr změnil směr. Pozdě večer se skutečně obrátil, ale byla to změna k horšímu, protože teď vál vítr od jihozápadu a nepomohlo proti němu ani křižování.

Celou druhou noc strávil na hnací kotvě a ráno vypil poslední kapku vody. Vezli s sebou zásoby kondenzovaného mléka, ale střelba z kulometu proděravěla bedničku s plechovkami, uloženou na zádi, jako řešeto; mléko vyteklo do poslední kapky. Jitro po druhé noci přineslo trochu deště, ale bylo ho tak málo, že zachytil sotva pintu vody do rozestřené plachty. Umínil si, že s ní bude šetřit jako trosečníci na voru, ale spotřeboval ji za jediný den, přestože počasí bylo velmi chladné. Vinu na tom měly kořeněné potraviny stejně jako podivný zlom, který se odehrál v jeho povaze a který si v jasnějších okamžicích dobře uvědomoval.

Ačkoliv loď byla dobrá a pevná a nepříznivý vítr nemohl trvat věčně, došel k názoru, že do Anglie nikdy nedopluje, a tento názor se v něm zakořenil tak pevně, že proti němu marně svolával na pomoc každou zdravou a logickou myšlenku. Fyzické strádání, způsobené žízní, kterou neobyčejně těžce snášel, mohlo vysvětlit jen část jeho podivné skleslosti duševní i tělesné. Hlavní příčina vězela někde jinde, v duši samotné, v odvaze k životu a v touze po něm. Té Dahl pozbyl nadobro, když se jeho šalupa potácela pátý den na Atlantiku.

O kurs lodi se už vůbec nestaral. Vítr se snad změnil, ale Dahla to nezajímalo. Většinu času trávil v kajutě natažen na lůžku, s pohledem upřeným k nízkému stropu. Když vlny, zvednuté větrem, příliš kymácely malou lodicí, zvedl se a vyhodil vlečnou kotvu. Tím vyčerpal zbytek svých sil a potom se už přestal starat i o kotvu. Plachtu měl svinutou, a tak na tom nezáleželo. Jednoho dne slyšel bouřlivý rachot motorů letadel letících nízko nad mořem, ale neměl tolik zájmu, aby opustil lůžko a vyšel na palubu. Protějším okénkem zahlédl jejich trupy, mohutné, kovově lesklé, ale nesnažil se ani rozeznat, jaký znak je namalován na nosných plochách.

Chtělo se mu jen spát a spát…

•

•

5

•

•       Konvoj číslo 81, vracející se z Murmanska do New Yorku, byl nucen volit poněkud jižnější cestu než obvykle, poněvadž na severu ležela zlá polární mlha. Plul normální rychlostí dvanácti uzlů, roztažen do délky několika mil, a strážní lodi, torpédoborce, fregaty a korvety, se hbitě proplétaly ve svém ustavičném klikatém kursu mezi velkými parníky, pátrajíce po ponorkách. Němci sice dobře věděli, zda jsou parníky naloženy či nikoliv, a zpravidla netorpédovali prázdné lodi, ale někdy se stávalo, že ponorka, která se vracela na základnu obnovit zásobu pohonných látek, vezla nějaké zbývající torpédo a ráda se ho zbavila. Potopená loď, i nenaložená, byla vždy nepříjemnou ztrátou, a proto strážní lodi a letadla konaly svou službu stejně pečlivě, i když konvoj nic nevezl.

Asi dvě stě mil jihovýchodně od Islandu odbočila korveta č. 348 poněkud více na jih, než bylo potřebí, a stráž v jejím vraním hnízdě spatřila malou loď. Plula bez plachet asi dvě míle na severovýchod od korvety a zdálo se, že je úplně opuštěná. Velitel korvety, nadporučík Richard Berwick, přesto signalizoval loď veliteli konvoje. Obdržel od něho vzápětí rozkaz, aby loď vzal do vleku a předal ji nejbližšímu parníku – sám ji při svém rychlém a ustavičně se měnícím kursu nemohl vléci trvale.

Nadporučík Berwick splnil tento rozkaz rychle a přesně. Moře bylo klidné, takže korveta se mohla položit bokem vedle lodi – malé šalupy, jak se ukázalo, která nesla číslo 77 a údaj domovského přístavu: Tromsö, Norge. To si přečetl nadporučík dalekohledem ještě dříve, než k šalupě dorazili, a to také podnítilo jeho zvědavost tak, že se osobně odebral na palubu podivného plavidla, upoutaného k vlečné kotvě, jako by řádila kdovíjaká vichřice.

V kajutě šalupy ležel na pryčně starší vyhublý muž, o němž se nadporučík Berwick v prvé chvíli domníval, že je mrtev. Teprve když naklonil ucho k jeho rtům, ucítil slabý dech a poznal, že žije. Domníval se, že jen spí, a pokoušel se ho vzbudit, ale marně. Nemohl se s ním dlouho zdržovat, poněvadž konvoj zatím urazil hezký kousek cesty a večer byl nedaleko. Dal rozkaz k připoutání šalupy a vrátil se na svou loď, ponechav jednoho námořníka na stráži v kajutě a druhého u kormidla šalupy.

Dohonil konvoj, ještě než se setmělo, a jakmile se setkal s první lodí – byl to americký parník John Talbot, nosnost sedm tisíc pět set tun – odevzdal mu šalupu do vleku, sděliv předtím hlásnou troubou, že na palubě je muž vyžadující rychlé lékařské pomoci. Tím pro nadporučíka Richarda Berwicka záležitost šalupy číslo 77 skončila – zato kapitánu Johna Talbota, Lexingtonu V. Brownovi, nastaly starostí.

Muž ze šalupy byl dopraven ihned do nemocniční kajuty Johna Talbota, kde mu lodní lékař věnoval všemožnou péči. Přišel o půl hodiny později ke kapitánovi, podat mu hlášení. Netvářil se příliš spokojeně.

„Co je s tím mužem?“ tázal se L. V. Brown.

„Nelíbí se mi,“ přiznal doktor.

„Proč? Vypadal docela zachovale, až na to, že se nechtěl probudit,“ podivoval se kapitán. Ú

„To je právě to! Fyzicky je na tom poměrně dobře, a přece projevuje podivuhodně malou chuť k životu! Dal jsem mu kafrovou injekci, uvidíme, co to bude dělat. Nechal jsem u něho vašeho stevarda, aby na něj dal pozor a ohlásil mi ihned, jakmile se probere.“

Na toto hlášení nemusil dlouho čekat – stačil sotva dokouřit cigaretu, kterou mu kapitán nabídl, když přišel stevard.

„Ten muž se probudil, doktore,“ hlásil. „Ptal se, kde je, a chtěl pít a mluvit s kapitánem lodi. Pít jsem mu nedal, ale slíbil jsem mu, že přivedu velitele.“

„V pořádku,“ řekl kapitán. „Pojďme se tam podívat, doktore!“

Jejich host bděl a byl velmi rozčilen.

„Chtěl bych pít a mluvit s kapitánem,“ žádal slabým hlasem.

„Pít dostanete, ale tu rozmluvu byste snad mohl odložit na zítřek, až se trochu seberete,“ mínil lékař.

„Ne, to nesnese odkladu, zítra by snad bylo pozdě,“ odpíral rozčileně pacient.

„Dobrá, jsem kapitán a rád si vás poslechnu, nemám právě nic nutného na práci,“ konejšil ho L. V. Brown. „Dejte mu napít, doktore!“ Lékař svraštil čelo, ale neodvážil se kapitánovi odporovat. Sám nalil do sklenice grapefruit a nakapal do něho utišující lék.

„Dobrá, mluvte tedy, ale ne dlouho, zítra je také den!“ pravil, přidržuje pacientovi sklenici u úst. Muž pil hltavě a nápoj ho zřejmě velmi občerstvil, jak bylo znát na jeho hlase.

„Děkuji vám, doktore!“ řekl už mnohem klidněji. „Rád bych mluvil s kapitánem o samotě!“

Doktor se nuceně zasmál. „To se vám může snadno vyplnit. Pojďte, Jacku!“

„Ne, počkejte ještě okamžik,“ zvolal muž a neklidně se rozhlížel kolem. „Kde jsou mé šaty?“

„Visí za vámi. Přejete si něco?“ tázal se stevard.

„Kabát!“

Vjel rukou do vnitřní kapsy kabátu a jeho tvář se vyjasnila, když vytáhl malý notýsek v tmavých kožených deskách. Zastrčil jej pod polštář a poděkoval stevardovi.

„Jsem Erik Dahl, Nor, a donedávna jsem byl vedoucím inženýrem továrny Norsk Hydro v Rjukanu,“ začal slabým hlasem, když lékař se stevardem opustili kajutu.

„Já jsem Lexington Victor Brown, kapitán severoamerické obchodní lodi John Talbot, na jejíž palubě právě jste,“ odpověděl kapitán. „Plujeme z Murmanská do New Yorku a touto dobou jsme asi šedesát mil jižně od Islandu, přesně řečeno od Kadafljotského mysu. Obvykle se držíme jeho severních břehů, ale tentokrát tam leží hustá mlha, a proto jsme uhnuli na jih.“

„A tak se stalo, že jste mne zachránili! Děkuji vám za svůj život…“

„Není zapotřebí, to je přece samozřejmé,“ mával rukou kapitán. „Kam jste měl namířeno? Máte dobrou loď, ale ani kapku benzínu, jak se zdá.“

„Pluji z Bergenu, a chtěl jsem na Shetlandy… Kolikátého je?“

Kapitán řekl datum a Dahl rychle počítal. Od jeho útěku z Toftö uplynul právě týden.

„Uhnul jste hezky na sever,“ divil se kapitán.

„Mohl bych dostat ještě trochu pít?“ žádal Dahl. Kapitán mu vyhověl a Dahl začal vyprávět své příhody, počínaje okamžikem, kdy uprchl po náletu na Rjukan.

„Jak je vidět, měl jste pěkně rušné dny,“ podotkl kapitán, když skončil. „Chtěl jste do Anglie, a dostanete se do Spojených států. Myslím, že to pro vás nebude tak velký rozdíl. Teď vám pošlu ještě doktora a potom se pořádně vyspěte – na lodi, jako je tahle, se stejně nedá podniknout nic rozumnějšího.“ Chystal se k odchodu, ale Dahl ho zadržel.

„Ne, počkejte ještě chvíli, kapitáne, musím vám ještě něco říci.“ Kapitán si znovu sedl.

„Jméno Rjukan vám nic neříká?“

Kapitán zavrtěl hlavou.

„Vyráběli jsme tam těžkou vodu,“ řekl důrazně inženýr.

Kapitán svraštil čelo. „Těžká voda? Co to je? Znám těžký křižník, těžké dělo a těžký kulomet, ale těžkou vodu?“

„Je to voda, která má místo obyčejného vodíku deuterium, těžký vodík, dvakrát těžší, než je obyčejný vodík, kterým se plní balóny,“ vysvětloval unaveně Dahl.

„A k čemu je dobrá, pije se?“

„Ne, nepije, sotva by byla zdravá a je příliš drahá, galon přijde na tři tisíce dolarů.“

„Hrome, to je peněz!“ podivil se upřímně kapitán. Těžká voda ho začala zajímat.

„Používá se jí k atomovým pokusům,“ pokračoval Dahl. „Vím o úkrytu většího množství, má nesmírný význam pro Spojence. Učinil jsem o tom zápis, podívejte se! Kdyby se mi něco stalo, odevzdejte jej buď profesoru Chadwickovi v Cambridgi, nebo profesoru Fermimu na Columbijské universitě v New Yorku.“ Listoval chvatně ve svém notýsku.

„Co by se vám stalo?“ konejšil ho kapitán. „Leda by nás nějaký fricek potopil, než dojedeme do přístavu. Ale to není pravděpodobné, oni neútočí na prázdné konvoje. A pak by bylo po nás všech a sotva by asi zbyl někdo, kdo by odnesl váš notes některému z těch dvou gentlemanů!“

Dahl si nevšímal jeho řeči, obracel stránky hledaje svůj tajnopis.

„Zde to je, podívejte se!“

Kapitán se k němu zvědavě nahnul. Malá stránka zápisníku byla přeplněna čísly a jen v prvé řádce vynikala dvě výrazná osamělá písmena – PN –, která kapitánovi utkvěla v paměti svou osamoceností.

Dahl se díval přes jeho hlavu k malému čtverhrannému oknu, zastřenému těžkou záclonou. Lékař je otevřel před odchodem, aby vpustil do nevelké a přetopené kajuty čerstvý noční vzduch. Dahl si povšiml, jak připevňuje těžkou plstěnou záclonu v rozích na kroužky, aby z kajuty neproniklo ven světlo. Teď viděl zřetelně, jak se dolní cíp záclony poodhrnul dovnitř, jako by do něho zvenčí zavál vzduch. Byl by přísahal, že se v okně kmitla ruka, snažící se zvětšit volný otvor.

„Tam! Podívejte se, kapitáne! Někdo je u okna a poslouchá!“ sípal rozčilen na nejvyšší míru ukazuje rukou k oknu.

Kapitán se udiveně otočil. Záclona visela klidně. „Tam? Kdo by tam mohl být? Jsme na člunové palubě a všechny hlídky jsou pod námi.“

„Určitě někdo naslouchal, jsem si tím jist!“ trval na svém Dahl. Kapitán se zamračil a rychle vyšel z místností. Proběhl chvatně chodbou na palubu a úzkou nekrytou mezerou mezi stěnami nástavby a zábradlím k oknu nemocniční kajuty. Nebyl tu nikdo, ale když se nahnul přes zábradlí nad nižší palubu, zdálo se mu, že vidí temnou postavu.

„Kdo je tam?“ tázal se ostře.

„Nolan, kapitáne,“ ozvalo se zdola.

Kapitán vyjasnil čelo. Terrence Nolan, Irčan a člunař na Johnu Talbotovi, starý poddůstojník, sloužil s ním u téže dopravní společnosti nejméně patnáct let a požíval jeho naprosté důvěry.

„Jak dlouho jste tam, Terry?“

„Už hodinu, kapitáne, jsem z večerní hlídky prvního důstojníka.“ Na Johnu Talbotovi se nastupovala večerní hlídka v šest podle holandského způsobu a Nolan byl tedy na svém místě ve chvíli, kdy kapitán vstoupil do Dahlovy kajuty.

„Neviděl jste zde nikoho, na tom místě, co stojím?“ tázal se kapitán.

„Neviděl, kapitáne, ostatně jsem se tam nedíval,“ přiznal poctivě starý poddůstojník. „Mám na starosti tenhle úsek a rozhlížím se po moři, jestli se neukáže ponorka. Ale v té prašivé tmě si vidím sotva na špičku nosu!“

„Neskočil odtud nikdo na vaši palubu?“ Tuto otázku kladl kapitán jen formálně a nezazlíval poddůstojníkovi jeho pohoršený údiv.

„Kdo by sem skákal, kapitáne? To bych musil slyšet… přece na hlídce nespím!“

„O. K., jen se nezlobte, Terry,“ smál se kapitán. Obrátil se k odchodu, ale před vchodem do nástavby člunové paluby zaváhal. Pomalu obešel plošinu paluby kolem těžkých člunů, pokrytých dehtovaným plátnem. Zde nestavili hlídku, poněvadž výhled na hladinu zastíraly záchranné čluny. Kapitán rozsvítil baterku a svědomitě prohlížel člun po člunu. Všechny byly v naprostém pořádku, těžké plátno bylo podle předpisu upevněno kovovými oky k bočním záchytkám. Pod ním se nemohl nikdo skrývat, leda by měl pomocníka, který za ním plátno upevnil; sám z vnitřku člunu by to byl nikdo nedokázal.

Uspokojen vracel se kapitán do nemocniční kajuty. Byl přesvědčen, že šlo jen o přelud zachráněného Nora.

„Něco se vám zdálo, nikdo nás nemohl poslouchat, paluba je opuštěná a dole, pod vaším oknem, je hlídka, naprosto spolehlivý poddůstojník,“ řekl Dahlovi, který seděl na lůžku s očima upřenýma k oknu.

„Ne, nezdálo se mi to, viděl jsem zcela jasně ruku,“ odpíral rozčileně Dahl.

„Prohledal jsem celou člunovou palubu a nenašel jsem ani myš. Máte podrážděné nervy, příteli. Lehněte si, pošlu vám doktora, aby vám dal něco pro uklidnění,“ konejšil ho kapitán.

„Kapitáne, ten zápis má nesmírnou cenu, kdyby se o něm nacisté dověděli…,“ šeptal rozčileně Dahl.

„Ale já nemám nacisty na palubě, kamaráde,“ pravil kapitán nevrle. „Moji důstojníci a námořníci jsou poctiví demokraté Spojených států. Ostatně, bojíte-li se tolik o svůj zápis, dejte mi ten notýsek a já jej schovám v lodní pokladně,“ natáhl ruku. Dahl zaváhal. Nechtěl se odloučit od zápisu, který dopravil s tolika svízeli až na americkou loď. Nevrlý tón kapitánovy řeči se také nepříjemně dotkl jeho podrážděných nervů.

„Myslím, že máte pravdu, kapitáne,“ nutil se do klidu. „Mám trochu přepnuté nervy z té týdenní samoty. Zbytečně bych vás s tím notýskem obtěžoval. Děkuji vám, že jste měl se mnou tolik trpělivosti. Pokusím se spát.“ Ulehl a podal kapitánovi ruku. Brown ji pevně stiskl.

„To je to nejlepší, co můžete udělat, inženýre,“ řekl vesele. „Pošlu vám sem ještě doktora. Zítra, doufám, budete už na nohou, a pak vypijeme spolu něco lepšího, než je grapefruit.“

„Jak dlouho máme ještě do New Yorku?“ tázal se Dahl.

„New York je ještě daleko, příteli,“ usmál se kapitán, už na odchodu. „Přes tři tisíce mil. Plujeme sice bez zastávky, ale děláme jen dvanáct, nejvýš patnáct uzlů. Bude to trvat nejméně deset dní, než spatříme sochu Svobody.“

Dahl těžce vzdychl. Mechanicky opakoval kapitánův pozdrav. Na otázky lodního lékaře, který přišel brzy po kapitánově odchodu, odpovídal jednoslabičně. Necítil hlad, měl jen žízeň a dychtivě spolkl nápoj, který mu doktor namíchal. Doktor zastřel stropní lampu a s přáním klidné noci odešel.

Dahl ležel tiše, oči upřené ke stropu ztemnělé kajuty. Jeho myšlenky se podivuhodně uklidnily. Byl nyní ochoten dívat se na příhodu se záclonou jako kapitán. Jistě se mýlil, má předrážděné nervy, vidí věci, které neexistují. Loď plula klidně, bez kymácení, a její stěny se tiše chvěly v rytmu strojů. Usnul klidným, hlubokým spánkem beze snů…

Probudilo jej silné třesení a tlak na rameni. S námahou otevřel oči a zadíval se do tváře muže sklánějícího se nad ním. Povšiml si, že kajuta je jasně osvětlena a že jeho lůžko je nakloněno ke straně.

„Konečně,“ řekl muž s ulehčením. Podepřel ho, aby se mohl posadit, a Dahl při tom zpozoroval zlaté důstojnické prýmky na jeho rukávu. Loď, tichá, když usínal, byla teď plná hluku. Kolébala se z boku na bok, nahnuta k jedné straně, ale nechvěla se už otřesy parního stroje. Pochopil, že se něco stalo. Spustil nohy na zem a podporován důstojníkem pokusil se vstát. Šlo to, ačkoliv se v první chvíli slabostí zapotácel.

„Dostali jsme torpédo do přídě,“ vysvětloval důstojník. „Jen se o nás otřelo a explodovalo z větší části naprázdno, jinak bychom už byli na dně. Ale stejně ještě nevíme, jak je to velké. Možná že budeme muset spustit čluny. Proto mne kapitán pro vás poslal. Jsem druhý důstojník Johna Talbota, Frederick Osgood… Myslíte, že budete moci jít, když vám pomohu? Rád bych pro někoho poslal, ale je třeba každé ruky, kdyby opravdu došlo k evakuaci lodi.“ Mluvil rychle, a přitom pomáhal Dahlovi se ustrojit.

Dahl učinil několik kroků, chytaje se nábytku. „Půjde to, budu-li se moci o vás opřít.“ Byli na odchodu, když se polekaně zastavil.

„Co je?“ Důstojník byl trochu netrpělivý, poněvadž sklon lodi se o poznání zvětšil.

„Zapomněl jsem něco, okamžik prosím!“ Dahl se dopotácel k lůžku a vjel rukou pod polštář. Spokojeně si oddechl, když vytáhl notýsek. Nedbaje důstojníkova naléhání postavil se pod lampu a chvatně v něm listoval. Zápis byl na svém místě, všechno bylo v pořádku.

Sestoupili obtížně po nakloněných schůdcích na spodní palubu, na levý bok lodi, značně nahnutý k hladině.

„Můžeme spustit čluny jen na této straně,“ poznamenal Osgood svítě si baterkou. Tma tu byla skoro úplná, jen nad přídní průvlakou plálo slabé světlo, ale to bylo příliš daleko a jeho záře nesahala až sem. „Sedněte si tady na tu truhlu, ale dejte pozor, ať nepřepadnete přes zábradlí!… Jakmile budou spuštěny čluny, hned pro vás přijdu – ostatně do nich budeme nastupovat z této paluby a nemůžeme vás přehlédnout. Zatím na shledanou!“

Odcházel rychle k přídní průvlace a Dahl osaměl. Chvíli pozoroval barevnou hru signalizačních raket, jimiž se dorozumívaly strážní lodi konvoje mezi sebou při marné honbě za ponorkou, která torpédovala Johna Talbota, potom začal naslouchat, co se děje na lodi. Všechen ruch se soustřeďoval na přídi a na člunové palubě, kolem něho bylo celkem pusto a jen chvílemi tudy někdo proběhl. Na člunové palubě sice skončily přípravy ke spuštění člunů, ale nedošlo k němu, ačkoliv minuta míjela za minutou. Dahlova pozornost ochabla. Pocit velké únavy ho přemohl. Schoulil se do těžkého pláště a napolo se natáhl na velkou truhlu s nástroji, opíraje se hlavou o zábradlí. Usnul nejtvrdším spánkem svého života a neprobudila ho ani ledová voda Atlantiku.

•

•

6

•

•      Bylo štěstím Johna Talbota, že se ponorka pokusila o výstřel v noci, sice měsíčné, ale přece jen klamivé, kdy je správný zásah mnohem více dílem náhody než kapitánova zaměřovacího a střeleckého umění. Torpédo se skutečně jen otřelo o příď, jak řekl druhý důstojník Dahlovi, ale přes to, že mělo jen částečný úspěch, zdemolovalo přední steven, kotevní komoru a jednu vodotěsnou příhradu. Kromě toho způsobilo nepříjemný přesun lodní přítěže, který měl za následek, že se John Talbot, ponořený už přídí, také nebezpečně nahnul na levý bok. Strojovna však byla v dokonalém pořádku a také uhelné komory neutrpěly žádnou škodu.

Trvalo několik hodin, než byla sjednána první pomoc, spočívající v náležitém zabezpečení stěny druhé vodotěsné komory na přídi a v přesunu přítěže. Po celou tu dobu stál John Talbot se zastavenými stroji, zatímco konvoj pokračoval v plavbě. Po celou tu dobu si také nikdo na Dahla nevzpomněl – od kapitána až po posledního topiče byli všichni zaměstnáni opravami na přídi. Teprve k ránu, kdy už celá posádka padala únavou, rozpomenul se druhý důstojník na svého svěřence, a ačkoliv každý jeho sval toužil po odpočinku, vydal se k místu, kde ho zanechal.

Zarazil se na okamžik při pohledu na prázdnou truhlu, na kterou ho posadil, ale hned si řekl, že Nor měl asi bezúčelného čekání dost a že se buď sám, nebo s něčí pomocí vydal do své kajuty, když poznal, že bezprostřední nebezpečí minulo.

„Rozumný člověk,“ řekl si a uspokojen tímto vysvětlením šel se trochu vyspat, poněvadž měl za dvě hodiny převzít hlídku, které zatím velel nejstarší poddůstojník, Irčan Terrence Nolan. Tak se stalo, že teprve v poledne zjistil kapitánův stevard, který měl na starosti nemocniční kajutu, že Dahl z kajuty zmizel. Kapitán ještě spal a stevardovi ani nenapadlo ho budit. Ohlásil to však důstojníkovi, který měl službu, a tím byl právě Osgood. Osgood se dlouho nerozmýšlel a šel vzbudit kapitána. Trvalo chvíli, než se L.V. Brown probral ze spánku, a potom se ještě tvářil nemilostivě tak dlouho, dokud mu druhý důstojník nepodal hlášení. Zaklel srdečně a začal se rychle oblékat, nařídiv Osgoodovi, aby svolal celou posádku.

Na zádi Johna Talbota se shromáždilo všech šedesát osm mužů posádky, unavení a nevyspalí lidé, kteří se dohadovali, co tento nový poplach znamená. Stroje stály, poněvadž nastoupili i topiči a strojníci, a velký parník se tiše kolébal na šedé hladině, kterou mírný západní vítr čeřil dlouhými nízkými vlnami.

Kapitánův proslov k posádce byl stručný a řízný. Kdo viděl muže ze šalupy, kdy a kde? Přihlásilo se několik námořníků, kteří se rozpomenuli, že šli kolem truhly s nástroji a všimli si, že na ní někdo leží. Nepoznali sice potmě, kdo to je, ale usoudili prostou úvahou, že to není nikdo z posádky, poněvadž každý muž z Johna Talbota musil přiložit ruku k dílu.

Kapitán vedl výslech a první důstojník zapisoval výpovědi. Se zjišťováním časů to bylo špatné. Nikdo se nedíval na hodinky, a tak tu byl pouhý odhad, používající za východisko okamžik, kdy byl John Talbot zasažen torpédem, což se podle zápisu v lodním deníku stalo v 1,35. Srovnáním různých výpovědí se zjistilo, že Erik Dahl byl viděn naposled asi dvě hodiny po zásahu, tedy někdy ke čtvrté ráno.

Kapitán byl ve velmi špatné náladě. Dahlovo zmizení ho mrzelo ze dvou důvodů, jednak z čisté pohostinnosti, jednak pro to, co od Dahla slyšel. Když s ním mluvil, byl ochoten považovat jeho vyprávění o nesmírné ceně jeho vědomostí za přehnané. Všichni ti emigranti utíkající z Evropy ke Spojencům měli sklon k přehánění své vlastní důležitosti. Nyní však, když Dahl zmizel, pojal kapitán mnohem více důvěry k jeho tvrzení.

Zašel s muži, kteří Dahla v noci viděli, k truhle, kde seděl, a vyzval je jednoho po druhém, aby zaujali takovou polohu, jakou měl Dahl. Byly tu jisté odchylky v názorech, ale celkem všichni se na ni položili přibližně stejným způsobem. Paluba byla teď už vyrovnaná a kapitán s oběma důstojníky se musil spokojit přibližným odhadem sklonu, který měla po zásahu Johna Talbota torpédem. Usoudili jednomyslně, že byl sice značný, ale že Dahl přesto nemohl přepadnout přes zábradlí o své újmě – ležel-li tak, jak to námořníci celkem shodně naznačovali – poněvadž moře bylo po celou noc stejně klidné jako nyní.

„Někdo ho asi shodil přes palubu, jiná možnost tu není,“ řekl tiše kapitán prvnímu důstojníkovi. „Přineste mi do kajuty osobní záznamy všech mužů posádky, pane Haynesi. Vy, pane Osgoode, si vezmete Nolana a inženýra McTavishe a sami tři prohledáte celou loď a osobní věci každého muže posádky, nikoho nevyjímaje. Hlášení podáte přímo mně. Budete zejména hledat malý zápisník“ – ukázal na dlani velikost – „v deskách z modré kůže.“

Osgood protáhl obličej, ale beze slova zasalutoval a šel za svou únavnou prací. Kapitán se vrátil do své kabiny, kam za ním za chvíli přišel první důstojník s objemnou knihou osobního stavu posádky, mužstvo se rozešlo a parník pomalu pokračoval v plavbě ke grónské základně Julianehaab, kde se mu mělo dostat prvního důkladnějšího ošetření.

Z prohlídky osobních záznamů nezmoudřel ani kapitán, ani jeho první důstojník. Dvě třetiny jmen vyloučili rovnou z podezření, poněvadž patřila lidem, které znali dlouhou dobu a s nimiž oba sloužili u jedné a téže dopravní společnosti. Zbytek tvořili ti, kteří byli na Johna Talbota přiděleni až za války, kdy se posádky konvojů začaly tenčit v důsledku nájezdů, které na ně podnikaly německé ponorky. Bylo to celkem jednadvacet mužů vesměs poctivých amerických jmen a jejich trestní rejstříky byly bez závad. To, co zjistili, byly jen nepatrné přestupky proti lodní kázni.

„Z toho nezmoudříme!“ usoudil kapitán, odsunuje znechuceně knihu. „Uvidíme, co zjistí Osgood.“ Ale druhý důstojník se vrátil po šesti hodinách pečlivého pátrání se záporným hlášením. Nenašel nic, až na nějakou tu láhev brandy, kterou mělo proti předpisům několik mužů ve svých zavazadlech.

Loď je světem pro sebe, odloučeným od všeho ostatního světa, a těžko v něm může zmizet i prázdná krabička od sirek, pokud ji někdo nehodí do vody anebo nespálí v kotli. Muž, který odklidil Dahla, jistě nezničil jeho zápisník, poněvadž to, co mělo velkou cenu pro Spojence, musilo ji mít stejně i pro mocnosti tak zvané „Osy“. Kapitán sice pokaždé zrudl hněvem při myšlence, že by měl mít na palubě člena páté kolony, on Lexington V. Brown, který slouží už pětadvacet let! – ale přece jen tu možnost nevylučoval, dokud nevyčerpá všechny prostředky.

Nepochyboval o důkladnosti prohlídky, kterou svěřil třem mužům, jimž důvěřoval po prvním důstojníkovi nejvíce, napadlo ho ale, že pachatel nemusil schovávat celý zápisník. Poslouchal-li skutečně u okna kajuty, jak Dahl tvrdil, zaslechl zmínku o zápisu a uschoval jistě jen jediný list, který měl pro něho cenu.

„Dejte znovu nastoupit celé posádce!“ poručil kapitán zamračeně prvnímu důstojníkovi.

Když se všechno mužstvo shromáždilo na zádi, nařídil: „Každý se svlékne donaha a položí své věci před sebe. Pánové Haynes a Osgood je prohlédnou kus po kuse. Důstojníci a já se svlékneme nakonec… Začínáme!“

Tento jedinečný rozkaz byl přijat s takovou nedůvěrou, že jej kapitán musil ještě jednou opakovat. Konec listopadu není vhodnou dobou k svlékání na čerstvém vzduchu, i když svítí slunce a věje jen slabý vítr, obzvlášť na šedesáté rovnoběžce místo na rovníku. Ale poslechli všichni a na palubě se začaly kupit hromádky šatů a prádla, za nimiž jektali zuby zkřehlí námořníci.

Prohlídka byla rychlá, ale důkladná a neušel jí nejmenší kousek papíru. Námořníci, jejichž svršky byly odbaveny, navlékali velkou rychlostí prádlo a šaty na promrzlé tělo, ale sotva se oblékli, nejevili touhu odejít. Přihlíželi s velkým zájmem a s veselými poznámkami prohlídce u méně šťastných kamarádů, kteří přišli na řadu později. Kapitán uznal, že je jim něco dlužen za tento neobvyklý postup, a nehnal je po práci. Byl dokonce natolik sportovcem, že se neodebral s důstojníky na prohlídku jejich vlastních věcí do teplé kajuty, a dopřál mužstvu zábavný pohled, jak nejvyšší pán a velitel stojí, jak ho bůh stvořil, s promodralými pysky, a trpělivě čeká, až mu pomalý starý Nolan prohlédne a vrátí jeho prádlo a šaty.

„Myslím, že to všechno bylo jen týrání sebe i jiných pro nic za nic,“ prohlásil potom, když seděl s důstojníky a lékařem ve své kajutě u sklenice horkého grogu. „Říkáte doktore, že ten muž byl velmi slabý?“

„To byl, kapitáne, a dost jsem se divil, že ho pan Osgood dostal tak snadno a sám na dolní palubu.“

„Pak je vysvětlení prosté a jasné. Mr. Dahl se nabažil zbytečného čekání, a když viděl, že se čluny nespouštějí a starý John Talbot plave klidně dál, sebral se a chtěl sám odejít do své kajuty. Cestou mu ale selhaly síly, a poněvadž byla pěkná tma, přeletěl přes zábradlí, které bylo hodně nakloněné, a utonul.“

„Divné ovšem je, že jsme neslyšeli ani výkřik,“ namítl lodní inženýr McTavish.

„A jak byste chtěl něco slyšet v tom rámusu, který dole dělaly pumpy a svářecí lampy?“ řekl první důstojník. Námitka byla schválena mlčením.

„Souhlasíte se mnou, že tento případ můžeme považovat za uzavřený?“ tázal se kapitán.

„Měl ten muž u sebe něco cenného?“ zajímal se druhý důstojník Fred Osgood.

Kapitán zaváhal. „Vykládal něco zmateného, že má ve svém zápisníku šifrované sdělení, velmi důležité pro Spojence,“ pravil po chvíli.

„To by nebylo mohlo zmizet ze světa, kdyby ho byl někdo odpravil jen proto, aby se toho zápisu zmocnil. Udělali jsme tak důkladnou prohlídku, že bychom ten tajnopis museli najít!“ mínil první důstojník.

„Ale co když se mu pachatel naučil nazpaměť a potom notes prostě hodil do vody,“ poznamenal druhý důstojník. Byl mladý a měl sklon k romantice.

Kapitán pohrdavě zafuněl. „Leda zázračný počtář Ivančuk nebo jak se ten chlapík v Rusku jmenoval, pane Osgoode! Viděl jsem ten zápis. Byla tam jen dvě písmena a potom aspoň sto čísel jedno, dvoj a trojciferných. Rád bych vás viděl, jak byste se něco takového a ve správném pořádku, neboť na tom u šifer jistě záleží, naučil například vy za tu dobu, kterou byste měl k dispozici, řekněme za nějakých osm nebo deset hodin!“ Důkladně se napil horkého grogu a rozhlédl se po svých hostech. Až na Osgooda, který se opět tvářil nedůvěřivě, viděl na obličejích jen tichý souhlas. Nadiktoval druhému důstojníkovi stručný protokol, který pak všichni podepsali. Pan Osgood po malém váhání.

John Talbot se doplazil poloviční rychlostí do Julianehaabu, aniž byl ještě obtěžován německými ponorkami. Tato grónská základna, vybudovaná Američany hned v prvním roce jejich vstupu do války, byla sice dobře zásobena, neměla však suchý dok a mohla Johnu Talbotovi poskytnout jen důkladnější první pomoc. Přesto si parník pobyl v tomto málo zajímavém přístavu plných čtrnáct dní, a poněvadž jeho rychlost se po této druhé prozatímní správce zvýšila jen nepatrně, trvalo mu to dalších čtrnáct dní, než se doplížil k majákové soše Svobody na Bedloeském ostrově.

Bylo to 2. ledna 1944 už za tmy a kapitán – když se předem dohovořil rádiem s velitelstvím přístavu – dirigoval svůj porouchaný parník přímo do hobokenských doků. Svěřil jej prvnímu důstojníkovi a sám vsedl do motorové bárky. S protokolem o Dahlově zmizení a s lodním deníkem plul dále po Hudsonu na přístavní velitelství. Věděl, že tu přes pozdní večerní hodinu zastihne velitele jejich konvoje, komodora Edwarda Richardse, a nechtěl odkládat své hlášení. Kdyby byl tušil, jaké mu nastanou strasti a že té noci a ani větší část příštího dne nezamhouří oka, byl by nepochybně zkrotil svou služební horlivost.

Když ujížděl taxíkem do Port Authority Commerce Buildings na osmé avenui, které hostily jednu část konvojové služby, pozoroval světelnou nádheru New Yorku se sobeckým uspokojením člověka, který se vrátil z krajin přísného zatemnění a nočních poplachů a raduje se nad tím, že jeho domov je těchto běd ušetřen.

Komodor Richards se tísnil se svým pobočníkem v drobnohledné kanceláři, kde se stěží našla židle pro pozdního hosta. Prohlédl zběžně kapitánův deník a odevzdal jej pobočníkovi, nabídl kapitánovi cigaretu a vyzval ho, aby mu pověděl podrobněji o svých strastech. Kapitán popsal noční útok a potom začal s humorem vyprávět o svlékací scéně na palubě Johna Talbota.

„Jak to? Zmizel vám muž z lodi?“ přerušil ho komodor.

„Ano, ten Nor, kterého jsme sebrali se šalupou. Je to v deníku, komodore Richardsi.“

„Přehlédl jsem to,“ přiznal mrzutě komodor. „Porovnával jsem hlavně odevzdaný náklad a časy. Povězte mi to podrobněji.“

Poslouchal chvíli, aniž kapitána přerušil, ale když Brown začal vyprávět o tajném písmu, projevil zvýšený zájem.

„Odkud říkáte, že byl ten inženýr?“

„Z Rjukanu.“

„Z Rjukanu v Norsku?“

„Ano, komodore.“

„Snad ne z podniku Norsk Hydro?“

Kapitán přisvědčil a velmi jej překvapil výraz rozčilení, který se objevil na tváři pozorně naslouchajícího důstojníka. Snažil se reprodukovat svou rozmluvu s Dahlem o tajnopisu slovo za slovem.

„Chtěl ode mne, abych to – v případě neštěstí – odevzdal někomu v Anglii… ale jméno jsem bohužel zapomněl…,“ přiznával rozmrzen nad ztrátou pamětí.

„Škoda, mohli jsme alespoň přibližně odhadnout, oč šlo,“ mínil komodor.

„Nemyslím, to jméno mi nic neříkalo… Počkejte, komodore, zmiňoval se také o nějakém profesorovi zde v New Yorku, jak jen se jmenoval?“ Kapitán Brown si třel čelo, aby z něho vyloudil zapomenuté jméno. Komodor krotil svou netrpělivost. Jakmile kapitán vyřkl slovo Rjukan, začal ho případ zajímat a Brownovo sdělení, že zachráněný muž, který prchal z Norska do Anglie, byl vedoucím inženýrem v Norsk Hydro, jej utvrdilo v názoru, že šlo o velmi významnou věc. Komodor měl amatérský zájem o pokroky atomové fyziky a byl horlivým čtenářem populárně vědeckých časopisů, kde se o nich referovalo. A kromě toho velkolepý projekt atomové pumy se nepodařilo uchovat v takové tajnosti, jak si vedoucí vojenské kruhy přály. Mluvilo se o něm v armádě i v námořnictvu mezi vyššími důstojníky, třebaže to byly většinou jen dohady a nezaručené zprávy.

„Bylo to tak nějak jako Farmer, ale křestní jméno znělo cize,“ rozpomínal se kapitán. „Fermi,“ nadhodil komodor. „Ano, ano, to je ono! Fermi, myslím Henriquez.“

„Enrico Fermi?“

„Správně, Enrico Fermi!“ přisvědčil kapitán spokojeně.

„Je to Ital, ale působí zde v New Yorku na Columbijské universitě.“ Komodor zvedl sluchátko telefonu a přelétl očima dlouhý seznam čísel. „Nebudete se hněvat, když požádám policii, aby ještě teď prohledala vaši loď?“ tázal se vytáčeje číslo.

Kapitán byl pochopitelně rozmrzen, velmi si zakládal na důkladnosti své prohlídky. „Prosím,“ řekl upjatě.

Trvalo chvíli, než komodor dostal spojení s oddělením, jež bylo ochotno poslat seržanta s několika konstábly. Sjednali si schůzku u hráze, kde kotvila kapitánova motorová bárka, a poněvadž tam měli přibližně stejně daleko jako policisté, vydali se hned na cestu. Policejní vůz přijel téměř současně s komodorovým autem. Vystoupili z něho tři detektivové a starší suchý muž menší postavy, který se představil jako seržant Rowlins.

Seržant se především informoval, kde kotví John Talbot, a nespokojeně zafuněl, když se dověděl, že byl dirigován přímo do doků. Nato si nechal vylíčit celý případ se všemi podrobnostmi, zatímco bárka bystře ujížděla k dokům.

„Velmi bych se divil, kdybychom něco našli,“ prohlásil nespokojeně, když kapitán skončil. „Jestli to byl zločin, měl pachatel plno času uklidit stopy i sebe.“

„Posádka nesmí na břeh, dokud kapitán nepodal hlášení velitelství konvojů,“ poučil ho komodor. Seržant se krátce zasmál, ale neodpověděl.

Doky byly přeplněny plavidly, která prodělala srážku s německými ponorkami, a John Talbot ještě kotvil u vnější hráze. Jeho můstek byl stažen a před nástupní plošinou na palubě přecházela podle předpisu „kotevní“ hlídka. Na kapitánův rozkaz přivolal námořník druhého muže a společně vysunuli můstek, po němž komodor a jeho společnost přešli na palubu.

„Co máme zařídit nejdříve, seržante?“ zeptal se kapitán.

„Svolejte všechno mužstvo!“ žádal policista po krátkém rozmyšlení. „Uvidíme ihned, na čem jsme.“

Poddůstojník – velitel hlídky – stiskl poplašný signál. Byla už půlnoc a kromě hlídek všechno spalo. Trvalo to chvíli, než se mužstvo objevilo, a jedním z prvních byl první důstojník. Byl přivítán otázkou, zda jsou všichni muži na lodi.

„Ovšem, samozřejmě, posádka dostane přece výplatu a dovolenou až zítra v poledne, jak je zvykem,“ podivoval se Mr Haynes.

Konečně přišel i nejpomalejší člen posádky a první důstojník začal číst jména. Chyběli dva muži, a romantický Osgood, který tak nerad podepsal střízlivý protokol o Dahlově zmizení, pocítil příjemné vzrušení.

„Hlídkují na norské šalupě,“ rozpomenul se první důstojník.

„Měl jste je dát zavolat také, když řeknu celá posádka nastoupit, myslím skutečně celou posádku!“ vytkl ostře kapitán.

Šalupa, skrytá ve stínu Johna Talbota, kotvila těsně u hráze, která se nad ní zvedala jako mohutná skalní stěna. Trvalo chvíli, než se muž poslaný pro její hlídku vrátil, neboť volání se zádi Johna Talbota nemělo úspěch a posel musil sešplhat po provazovém žebříku, který obstarával spojení parníku se šalupou. Jeho návrat způsobil oprávněný rozruch – doprovázel jej jenom jediný muž, který si rozespale protíral oči.

„Kde je námořník, kterého jsem tam poslal s vámi, Grummite?“ tázal se ostře první důstojník ospalého námořníka.

„Nevím pane. Měl hlídat do půlnoci a potom mne měl vzbudit.“

„Měl zřejmě ohledy k vašemu spánku, půlnoc už minula,“ řekl sarkasticky seržant. „Jděte se tam podívat, Parkere!“ vyzval jednoho z detektivů. Po jeho odchodu požádal kapitána o personálie ztracené hlídky. Šlo o pětadvacetiletého námořníka Williama Haywortha z Bostonu, který podle záznamu sloužil dříve u Furness Bermuda Line. Na Johna Talbota přišel před jedenácti měsíci a prodělal s ním již tři konvojové plavby. Služebně nebyly proti němu žádné stížnosti.

Seržant právě skončil zápis těchto údajů, když se vrátil konstábl-detektiv Parker, že na šalupě nic nenašel.

„Docela bych se divil, kdybyste tam byl něco našel!“ vrčel seržant. „Doufám, že jste měl oči s sebou a že jste se rozhlédl, Parkere?“

Detektiv se usmál. „Nezapomněl jsem je tady, seržante. Ale ukázaly mi jen skoby na zdi, a po těch mohl ten chlapík pohodlně vystoupit na hráz, aniž potřeboval jít přes parník, kde stály hlídky.“

„Nesl si váš společník něco s sebou?“ obrátil se seržant na hlídku ze šalupy.

Muž se pracně rozpomínal.

„To tedy nesl. Měl to sbalené, a když jsem se ho ptal, co to je, řekl, že deka, že by mu mohlo být zima, až si po vystřídání lehne.“

„Byly to civilní šaty,“ usoudil seržant a prohlídkou Hayworthovy skříňky se zjistilo, že se nemýlil.

„Uniformu odnesl s sebou, dá rozum, že nebude běhat po New Yorku se zlatým nápisem John Talbot na čepici. Je to sice beznadějné, ale opomenout to nesmíme,“ řekl seržant a poslal všechny své detektivy s popisem zmizelého do nejbližšího okolí. Na přístavní hrázi bylo sice pusto, ale ve vedlejším doku se pilně pracovalo a snad si náhodou někdo uprchlíka všiml.

Hayworthovu čistou a přesnou fotografii našli mezi jeho osobními papíry, duplikát té, kterou měl na svém průkazu.

„Pravá zločinecká tvář,“ prohlásil seržant Rowlins, prohlížeje si ji pod ostrým světlem žárovky v kapitánově kajutě.

„Promiňte, ale řekl bych pravý opak,“ ozval se udiveně komodor. „Je to běžný pravidelný obličej, s jakým se setkáte denně velmi často.“

„A to je právě to, čemu říkám zločinecká tvář!“ řekl vítězně seržant.

„Takový člověk může páchat zločiny před očima celého zástupu svědků, a přece ho nikdo pořádně nepopíše. Proč? Protože jeho obličej je příliš všední a není příčiny, proč by si jej člověk měl pamatovat. Kdyby měl netopýří uši a krysí tvář, padesát lidí ze sta se na něj rozpomene ještě po letech.“

Vystavil kapitánovi potvrzenku na fotografii i Hayworthovy osobní papíry. „A teď se trochu rozhlédneme po lodi. Mohl byste mne zavést, kapitáne, k nemocniční kajutě?“

Vrhl jen zběžný pohled do kajuty, obešel pomalu celou člunovou palubu a pustil se potom do úzké chodbičky mezi zábradlím paluby a její nástavbou, následován komodorem, kapitánem a jeho důstojníky.

„Okno nemocniční kajuty je zde?“

Kapitán přisvědčil.

„A vy říkáte, že ‚naslouchač‘ se neměl kde ukrýt, poněvadž jste palubu okamžitě prohlížel, a že nemohl seskočit přes zábradlí, protože na dolní palubě stála hlídka, váš osvědčený starý poddůstojník?“

„Správně,“ přisvědčil kapitán.

„Tak se podívejte!“ vyzval ho seržant. Vystoupil na špičky, chytil se horního okraje nástavby, provedl přísun a zmizel v temnotě. Přitom ani jednou neuhodil do stěny kajutní nástavby.

„Vidíte mne?“ ozval se se střechy palubní nástavby, na kterou se položil.

„Velmi špatně,“ přiznal v rozpacích kapitán.

„A to sem ještě padá světlo z nábřeží a z doků. Pochybuji, že jste při plavbě v konvoji měli takové.“ Kapitán přiznal poctivě a podle pravdy, že tehdy bylo osvětlení daleko horší.

„Jděme dále!“ vyzval seržant přítomné, když seskočil dolů. Postupoval úzkou uličkou až k jejímu konci a posvítil si silnou baterkou dolů přes zábradlí.

„To pod námi je nástavba dolní paluby?“

„Ano,“ přisvědčil kapitán. „Tam je kuchyně, umývárna nádobí a důstojnická jídelna.“

„Její střecha mne unese, doufám?“ ptal se seržant. Nečekal na odpověď a přelezl zábradlí. Ostatní se tísnili v uličce a dívali se za ním. Viděli ho, jak běží lehkým krokem k okraji nástavby a svítí si přes něj dolů, na první palubu. Vrátil se skoro okamžitě a připojil se k nim.

„Můžeme sejít dolů normální cestou,“ řekl. „Je to tak, jak jsem očekával. Těsně u příčné stěny dolní nástavby stojí veliký větrák. Jím se dostal váš podnikavý námořník nerušeně do podpalubí ke kajutám mužstva. Až si prohlédnete záznamy, uvidíte, že v kritické době neměl hlídku. Nebyl by si mohl v takovém případě dovolit zmizet na delší dobu, poněvadž velitel hlídky obchází stanoviště mužstva a byl by jeho nepřítomnost zjistil. Můžeme se na to ostatně hned podívat.“

Vrátili se do kapitánovy kajuty a z lodního deníku, který kapitán přivezl z velitelství konvojů zase zpět, snadno zjistili, že seržant měl pravdu. Skončili právě prohlídku záznamů služeb, když se vrátili detektivové. Ačkoliv rozšířili své pátrání až na stanici ferry-boatů, zprostředkujících dopravu na manhattanský břeh Hudsonu, nenalezli po uprchlíkovi ani stopy. To nebylo nic zvláštního; kromě těchto rychlých lodí měl k dispozici ještě dvě podzemní dráhy, o Holandském tunelu, probíhajícím pod Hudsonem, ani nemluvě.

„Chyba je, že vůbec nevíme, co má na sobě, nikdo tady na lodi se nepamatuje na barvu jeho šatů,“ omlouval se Parker za všechny.

„Kdybyste to věděli, nebyli byste na tom o mnoho líp,“ bručel seržant, jenž si uvědomoval, že k okamžitému stíhání uprchlíka a k pátrání po jeho stopách by potřeboval tucty lidí. Nemělo smysl zatím se tím zdržovat: musil použít obvyklé praxe, dát rozmnožit Hayworthovu fotografii, rozeslat ji po policejních stanicích, vyslat s ní detektivy na všechny stanice dopravních prostředků newjerseyského břehu Hudsonu, uveřejnit výzvy v novinách a v rozhlasu. To byla práce na mnoho hodin, a čím dříve s ní začne, tím lépe. Odeslal okamžitě jednoho muže s fotografií do ústřední laboratoře a se zbývajícími dvěma detektivy zahájil prohlídku lodi.

„Nejde mi na rozum, kde mohl ten lístek nebo notes schovat,“ řekl kapitán.

„Přijdeme na to také,“ ujišťoval seržant. „Řekl jste, že do strojovny neměl přístup a ve skladištích také neměl co hledat. Tím se okruh pátrání značně zužuje.“ Prohlédl dosti zběžně ubikace mužstva, lodní kuchyň a jídelnu a vrátil se zase na první palubu. Chodil pomalu kolem zábradlí a pečlivě si svítil na záchranné pásy rozvěšené v pravidelných vzdálenostech po celé délce lodi. Podrobil jeden z nich důkladné prohlídce, která ho však neuspokojila, a pokračoval ve své obchůzce, sledován svými muži, komodorem, kapitánem a důstojníky.

„Tohle je záchranná bóje?“ zastavil se před nevelikým předmětem soudkovitého tvaru, z něhož vyčníval podivný nástavek a který upoutal jeho pozornost.

„Ano, a sice noční, se světelnou signalizací,“ přisvědčil kapitán. „V tom nástavku jsou látky, které se vznítí, jakmile se bóje dotkne vody, a ozáří hladinu v určitém okruhu. Používáme jí v případě, když v noci spadne muž přes palubu.“

„Velmi zajímavé. Prohlížel jste také bóje?“ tázal se seržant.

„Ovšemže ne,“ řekl kapitán udiveně. „Vždyť tu visí každému na očích a pak – do nich se přece nic ukrýt nedá.“

Seržant namířil ostrý kužel světla na nástavek. „Je zaplombován, jak vidím.“

„Ano, plombou firmy, která dodala světelnou náplň. Plomba má datum, poněvadž náplň se časem sama kazí a musí se obnovovat.“

Bójí byl na palubě tucet a seržant šel se svým průvodem od jedné k druhé, prohlížeje každou z nich.

„Zde chybí drátek s plombou!“ upozornil, jakmile namířil světlo na bóji číslo 7. „Použili jste jí?“

„Nepoužili,“ řekl udiveně Osgood, druhý důstojník, který měl na starosti signalizační službu na lodi.

„Ani na minulé plavbě?“

„Ani na té ne, ostatně kdybychom jí byli použili na minulé cestě, musili bychom ji podle předpisu znovu naplnit, než jsme zahájili poslední plavbu. Z lodního deníku se můžete přesvědčit, že všechny signalizační prostředky byly v dokonalém pořádku…,“ vysvětloval Osgood.

„Tak se na ni podíváme,“ prohlásil spokojeně seržant. Dal bóji odpoutat a sám uvolnil uzávěr osvětlovacího nástavku. Dutý kužel byl prázdný, patrona s osvětlovací solí zmizela!

„Vešel by se sem ten hledaný notes?“ ptal se seržant, ukazuje kapitánovi prázdný prostor, jehož základna byla veliká jako dlaň.

Kapitán jen němě přikývl.

„To bych řekl!“ pravil se zadostiučiněním seržant. „Kapesní bibli byste si tam mohl schovat. Tím jsme, myslím, pánové, tady hotovi a napíšeme si o tom někde stručný protokol.“

Vrátili se do kapitánovy kajuty, seržant si vypůjčil psací stroj a diktoval protokol jednomu z detektivů.

„Je v tom notesu něco tak významného?“ zarazil se pojednou uprostřed diktátu. „Ještě jsme o tom vlastně nemluvili.“

Kapitán už otvíral ústa, ale komodor mu výstražně pokynul. Kajuta byla plná lidí a opatrný důstojník válečného loďstva nechtěl před nimi hovořit.

Vzal seržanta do vedlejší mapové kajuty, za pobytu lodi v přístavu opuštěné a prázdné, a tiše mu vyprávěl o zápisu v Dahlově notýsku a o svém dohadu.

„To je ovšem něco, co daleko přesahuje mou pravomoc,“ prohlásil seržant, když skončil. „Budu vás prosit, abyste mne doprovodili na ředitelství – dám sehnat ředitele nebo jeho prvního zástupce.“

Tvář kapitána Browna se protáhla, když slyšel, co ho očekává. Představa odpočinku v posteli se v jeho pokleslé mysli odsunula do nedozírné dálky.

Seržant Rowlins se spokojil velmi stručným protokolem a po příslušných podpisech nasedli znovu policisté s kapitánem a komodorem do motorové bárky Johna Talbota, která je dopravila na protější břeh Hudsonu k policejnímu vozu. Ačkoliv auto bylo přecpáno, spal nešťastný kapitán Brown po celou cestu na Centre Street, do budovy policejního ředitelství, a pokračoval ve spánku i v seržantově kanceláři, kde čekali na policejního náměstka. Pro něho přišel tento vysoký policejní úředník – kterého po různých telefonických dotazech objevili v jeho klubu – až příliš brzy.

Komodor nejprve náměstkovi vyložil své dohady o významu Dahlova záznamu a seržant nato stručně referoval o výsledcích pátrání na palubě Johna Talbota.

„Věc je myslím jasná,“ souhlasil s ním policejní náměstek. „Hayworth je zřejmě nacistický špión – a jak se zdá, je to obratný chlapík, který se dovede rychle rozhodovat. Vyslechl rozmluvu norského inženýra s kapitánem Brownem a umínil si, že se notýsku zmocní stůj co stůj. Torpédování parníku mu poskytlo neobyčejně vhodnou příležitost. Notýsek Dahlovi prostě uloupil, když čekal na spuštění záchranných člunů. Snad mu jej vzal ve spánku, snad ho předtím omráčil, to nevíme – a je to konečně vedlejší. Dahlovo odstranění bylo naprosto nezbytným důsledkem krádeže, jinak by nám byl řekl, co bylo v zápisu. Hayworth ho shodil do moře, a to mluví pro druhý výklad, že ho předtím nějakým způsobem umlčel. Musil se obávat, že Dahl bude volat o pomoc a že jeho výkřik někdo zaslechne.

Ukrýt lup nebyl žádný problém, když na parníku panovala skoro úplná tma. Hayworth to mohl klidně provést, když měl hlídku… Další pátrání po něm a po jeho předchozím životě jste samozřejmě zařídil?“

„Ano, pane,“ řekl seržant.

„Až na pátrání po Hayworthovi nám to stejně nepatří, je-li ovšem podklad zločinu takový, jak se domníváte,“ obrátil se policejní náměstek ke komodorovi. „Bylo zřízeno zvláštní oddělení Alsos pro tyto věci, se samostatnou pravomocí. Bude nejlépe, když se s ním bez prodlení spojíme. Má kanceláře nedaleko odtud, ve Federal Buildings.“

Nešťastný kapitán Brown se oddal svému osudu. Byly už tři hodiny a noc je stejně ztracená. Přistihl se, že lituje okamžiku, kdy svolil k připoutání šalupy číslo 77 ke své lodi, ale na tom se už nedalo nic měnit.

Policejní náměstek se jim poroučel a odebral se zpátky do svého klubu. Pro něho záležitost prozatím skončila, poněvadž ji převezme jiné oddělení. Seržant Rowlins měl radost, že mu byl případ ponechán, pokud šlo o pátrání po zmizelém špiónovi. Byla to příležitost, na kterou celý život čekal a od níž si mnoho sliboval. Komodor se o věc zajímal a nelitoval ztracené noci, a tak ze tří osob sedících v policejním voze, který ujížděl rychle opuštěnými ulicemi k federálním budovám, jediný kapitán Brown toužil být jinde, než právě byl.

Na jeho přítomnosti ale záleželo nejvíce, poněvadž jen on viděl tajný zápis. Byl to názor policejního náměstka a stejně se vyjádřil i vrchní inspektor Darrow, který je očekával v oddělení Alsos, když vyslechl seržantův stručný referát. Byl to starší vysoký muž prošedivělých vlasů, ale vypadal přes pokročilou hodinu noční tak čile, že mu kapitán Brown záviděl.

„Pokusím se zavolat profesora Fermiho, myslím, že je právě v New Yorku. Budete musit počkat, pánové,“ řekl vrchní inspektor zvedaje telefon. „Kdyby mně pan policejní náměstek naznačil, oč jde, byl bych to provedl už před vaším příchodem, abych vás tolik nezdržoval. Ovšem o takových věcech je lépe netelefonovat.“

Dostal rychle spojení a profesor se záhy ozval; nespal, pracoval ještě ve své laboratoři. O půl hodiny později vešel do inspektorovy kanceláře a komodor si s velkým zájmem prohlížel slavného fyzika, nositele Nobelovy ceny. Viděl před sebou staršího muže prostřední postavy s vysokým holým čelem a temnýma, velmi živýma očima, který se tvářil přívětivě, ačkoliv jej vytrhli ve velmi nevhodnou dobu a z velmi důležitých výpočtů. Mluvil zpěvavou románskou a málo srozumitelnou angličtinou, ale vyjadřoval se přesně, takže jeho posluchači bez valných potíží pochopní, co chce říci.

„Mohl byste se rozpomenout aspoň na něco z toho tajného zápisu?“ obrátil se na kapitána Browna, když vyslechl líčení celého případu.

Kapitán zavrtěl hlavou. „Lituji velmi, ale byla tam samá čísla.“

„Aspoň něco, snažte se rozpomenout!“ naléhal zklamaný Ital. Na smrt unavený muž se snažil vybičovat svou paměť.

„Počkejte, přece mi něco utkvělo v hlavě, ale stejně to pro vás nebude mít význam.“

„Jen to řekněte!“ vyzval ho živě profesor.

„Mezi všemi těmi čísly byla jen dvě písmena, na samém počátku. Bylo to P a N.“

Profesor přikývl. „To se dalo čekat. To je vzorec atomového jádra těžkého vodíku, které se skládá z jednoho protonu – to je to písmeno P – a z jednoho neutronu, který má značku N. Že tu jde o něco takového, bylo ovšem jasné už z inženýrova zaměstnání, ale nic dále z toho nemůžeme usuzovat. Jaká škoda, že ten muž zahynul. Myslíte, že pachatele vypátráte?“ obrátil se k vrchnímu inspektorovi.

„Musíme to přenechat FBI², to je jejich záležitost. Kdo to má u vás na starosti?“ obrátil se Darrow na seržanta.

„Já,“ odpověděl Rowlins sebevědomě.

„Vy?“ Vrchní inspektor se nesnažil zakrýt nedostatek obdivu.

„Ano, já,“ řekl urputně seržant.

„Má ta věc pro vás velký význam?“ riskoval komodor otázku na profesora.

Fermi pokrčil rameny a chvilku se rozmýšlel. „Může mít velký význam negativní, jestli mi rozumíte.“ Komodor se zatvářil nechápavě.

„Dostaneme-li ten zápis, může se ukázat, že pro nás vlastně nemá valnou cenu. Na druhé straně ale není vyloučeno, že pro nacisty cenu mít bude, a třeba značnou.“

„A nyní je v rukou jejich špióna, to je zlá věc,“ povzdechl si Darrow. Jeho oddělení mělo vysloveně protišpionážní poslání a zajímalo se o vše, co souviselo s uchováním tajemství atomové pumy.

Telefon na inspektorově stole zabzučel. Darrow sňal sluchátko a po několika slovech rozmluvy je podal seržantovi.

„Pro vás,“ řekl stručně. Seržant poslouchal jen malou chvíli, když se jeho tvář rozzářila. „Dobrá, Parkere, přijedeme hned, počkejte tam na nás.“

„Naši lidé našli na Christopher Station námořnický oblek,“ obrátil se s vítěznou tváří k mlčenlivým posluchačům. „Bude dobře, když se tam s kapitánem Brownem zajedeme co nejdřív na ty šaty podívat!“ Kapitán, odevzdaný do svého osudu, jen mlčky přikývl.

„Christopher Station je ovšem přímo proti doku, kde leží John Talbot“ poznamenal vrchní inspektor Darrow. Jeho nevinná a pravděpodobně i nezáměrná poznámka vydráždila seržanta od FBI.

„Přesto je to jakýsi úspěch, nemyslíte?“ odsekl kousavě.

„Já vám přeji plný úspěch, je to můj zájem v prvé řadě,“ ujišťoval ho vlídně vrchní inspektor.

„Možná i zájem nás všech,“ ozval se profesor Fermi. Řekl to pomalu a komodor si všiml, že úsměv při tom zmizel z jeho tváře.

•

•

7

•

•

Balíček šatů našel zřízenec podzemní dráhy ve voze pod sedátkem a odevzdal jej na christopherské stanici krátce před půlnocí. Patřil skutečně Hayworthovi, jak kapitán Brown po srovnání s uniformami námořníků na Johnu Talbotovi nakonec potvrdil, ale nepřinesl žádnou novou stopu. Poněvadž Hayworth zmizel někdy mezi osmou a devátou hodinou večerní, bylo jisté, že šaty, které odložil ve voze podzemní dráhy, zůstaly nepovšimnuty tak dlouho, až nával cestujících značně poklesl, a jejich majitel mohl mezitím zvolit několik cest k útěku. Nakonec i výslech poctivého zřízence, který šaty nalezl a odevzdal, vyzněl naplano.

Pátrání po zmizelém námořníkovi probíhalo obvyklým způsobem. Kontrola na kanadských a mexických hranicích byla zostřena a velmi pečlivé prohlídky byly provedeny na všech lodích, které se chystaly opustit přístavy Unie. Evropských lodí bylo v tu dobu pramálo, protože doprava do spojeneckých zemí se děla výlučně v konvojích. Šlo tedy jen o tři lodi švédské, jednu portugalskou a dvě španělské, vesměs nákladní parníky, které nevezly cestující a čekaly na svůj navycert. Složitější to bylo s loďmi států Jižní Ameriky, jichž kotvilo v přístavech Unie značné množství. Prohlídka tu byla neobyčejně důkladná a všechny osoby, které nemohly prokázat svou totožnost, putovaly zpět na pevninu. Tam byly internovány až do nezvratného důkazu jejich totožnosti.

Přísnost v prostředcích tu šla dokonce tak daleko, že brazilský cestovní parník Olivarez, který proplul The Narrows, úžinou mezi Staten Islandem a Manhattanem, krátce předtím, než byl vyhlášen zákaz vyplutí, a nechtěl okamžitě uposlechnout signálů, jež mu dával deset mil jižně od Coney Islandu torpédoborec Sullivan, byl touto lodí bezohledně ostřelován.

80

Vznikla z toho menší nepříjemnost pro State Department, jehož tajemník se brazilské vládě později omluvil; Olivarez totiž vezl kromě jiných významných osobností také jednoho brazilského ministra.

Odborníci na policii i v Alsosu se dívali na tato opatření skepticky. Pochybovali, že by se špión snažil okamžitě opustit státy Unie. Všechny dosavadní zkušenosti s pátou kolonou svědčily proti tomu. Její členové pracovali prostřednictvím středisek umístěných v New Yorku, Washingtonu a několika jiných významných městech, a tato střediska zasílala potom jejich zprávy na místo určení zpravidla prostřednictvím neutrálních lodí, méně přes Mexiko a jen velmi zřídka přes Kanadu.

Členů páté kolony bylo ve státě se sto šedesáti milióny obyvatel mnoho, a přes vypjaté úsilí policie se nepodařilo je zdolat. Rekrutovali se částečně z potomků německých přistěhovalců, kterých připutovalo za poslední století do Severoamerické unie na deset miliónů, mnohem více však jich sem bylo dopraveno z Německa několik let před vypuknutím konfliktu. Přicházeli zakukleni jako nešťastní demokraté, ba i jako židé, vypuzení ze své vlasti nacistickou krutovládou, a okamžitě dokázali využít soucitu, jímž svobodný člověk dává najevo svou sympatii k obětem tyranie.

Hayworth byl zcela jistě jedním z těchto falešných emigrantů, jak se ukázalo při pátrání po jeho rodině. Neexistovala v Bostonu, odkud měl pocházet, ani jinde. Jeho osobní papíry byly padělány a z jeho údajů souhlasila jen služba u Furness Bermunda Line. Byl u této společnosti, zprostředkující dopravu mezi Unií a západoindickými ostrovy, skutečně zaměstnán, ale jen půl roku. Nato se dobrovolně hlásil do atlantické konvojové služby a byl přidělen na Johna Talbota. Čistka provedená v souvislosti s touto aférou na jiných konvojových plavidlech vedla k četným zatčením, dokonce i v důstojnickém sboru obchodního loďstva. Většina zatčených byla sice později, po důkladném šetření, s omluvami propuštěna, ale několik agentů Osy přece jen uvázlo v síti Spravedlnosti.

Hayworth unikal a seržant Dick Rowlins rozumně uznal, že má příliš nízké pořadí na tak významný úkol. Přijal mužně sdělení svého představeného, že pátráním po Williamu Hayworthovi byl pověřen známý protišpionážník, vrchní inspektor FBI Ralph Longsdale. Pocit mírné křivdy, který v skrytu jeho srdce přece jen zůstal, se snažil potlačit logickým rozumováním, ale neměl pokaždé úspěch.

Zdálo se, že Osudu se přece jen zželelo tohoto skromného muže, který svá nejlepší léta prožil v nízkém pořadí seržanta FBI, a že si umínil dát mu příležitost. Použil k tomu náhody, největší a nejosvědčenější pomocnice policie všech států.

Začalo to v okamžiku, kdy seržantův dvanáctiletý synek Richard byl ostře pokárán učitelem, že nedrží krok v diktátu se svými spolužáky. Omlouval se poněkud temperamentně, že mu nepíše plnicí pero, a byl mu za to uložen trest spočívající v prohlášení, že nemá být drzý k učiteli. Toto prohlášení musil mladý Richard vlastnoručně napsat a dát potvrdit svému otci.

„Jsi nedbalec a darebák!“ prohlásil Rowlins starší, když ho syn žádal o podpis, a podepřel tento výrok několika pohlavky.

„Ale to pero mi opravdu nepíše!“ fňukala dvanáctiletá naděje rodu Rowlinsů.

„Protože jsi nedbalý, jak jsem už řekl! Dej to sem, já ti to spravím!“ řekl otec. Nespravil ale nic, naopak poškodil pero tak beznadějně, že se ani nedalo naplnit inkoustem. Dal synkovi své vlastní a porouchané pero vstrčil do kapsy s úmyslem, že je dá spravit hned zítra. Vzpomněl si na ně ráno, když šel do služby. Bydlel v Oliverově ulici a zásadně chodil na ředitelství pěšky, používaje nejkratší cesty, která vedla čínskou čtvrtí. Procházel právě průchodem, spojujícím Pellovu ulici s Bayardovou³, kudy šel předtím už nesčíslněkrát, když ho napadlo, že má nejvyšší čas rozhlédnout se po nějakém krámu, kde by mu Dickovo pero dali do pořádku a prodali nové, náhradou za jeho vlastní, které půjčil synovi.

Rozhlédl se kolem sebe a spatřil proti známé Yin-Yinově restauraci, jejíž honosná reklama slibovala „real chinese dishes“,⁴ krámek s nadějným nápisem „For men in a hurry“⁵. Pod tímto nápisem byly dva slibné obrazy: na prvém dumal velmi sklíčený muž nad něčím, co se s jakousi dávkou fantazie mohlo považovat za trosky plnicího pera. Velmi zřetelně nakreslené náramkové hodinky nešťastného majitele trosek ukazovaly rovných 10 hodin. Na druhém obraze stál týž muž se šťastným úsměvem a přes pult se k němu nakláněl mladý gentleman, držící v ruce pero jako nové, s bublinou u úst, ve které zářila slova: „Vaše opravené pero!“ Na ruce majitele pera se opět skvěly náramkové hodinky, ukazující tentokrát 10 hodin a 10 minut.

Skeptického seržanta sice napadlo, že reklama je trochu neúplná a že na ní chybí útržkový kalendář se stejným datem u obou obrazů, ale přesto stiskl kliku napolo zasklených dveří.

Krámek byl malý a temný a měl všední vzhled všech podobných místností. Ze tří čtvrtin jej zaplňoval neveliký pult a úzké skříně na stěnách. Za pultem stál malý holohlavý muž, běloch, ne Číňan, což seržanta poněkud překvapilo. Rozmlouval se zákazníkem, který byl obrácen zády k výkladní skříni a ke dveřím, takže se jeho obličej ztrácel v temném stínu. Obchodník přerušil rozmluvu, jakmile seržant vstoupil.

„Dobrý den! Pán si přeje?“

„Dát spravit pero a koupit si nové. Spravujete opravdu pera za deset minut, jak to tvrdí vaše reklama? To bych si počkal.“ Seržant byl výjimečně v dobré náladě a provázel svá slova úsměvem. Majitel obchodu překvapeně zamžikal očima a potom stáhl vrásčitou tvář do zdvořilého úsměvu.

„Záleží na tom, pane!“ pravil tajemně, ale seržant viděl v jeho slovech jen banální výmluvu. Zatím co se obchodník obracel ke skříni stojící za pultem, aby z ní vyndal pero, povšiml si Rowlins pera, které leželo na pultu před mlčenlivým zákazníkem.

„Vida, tohle se ještě vyskytuje? Neviděl jsem pero s gumovou vnitřní nádržkou na inkoust už dobrých deset let!“ Pobaveně sáhl po peru a byl překvapen, jak prudce po něm zákazník před pultem natáhl ruku.

„Promiňte, to je mé pero!“ řekl drsně. Natočil přitom poněkud tvář do světla, podivnou náhodou právě do té polohy, v jaké byl vyfotografován William Hayworth. Seržant Rowlins byl jen na okamžik zmámen svým štěstím, potom natáhl ruku k majiteli pera: „Nešel by pán se mnou na okamžik ven?“

Jako odpověď spatřil nálevkovité ústí ošklivého černého tlumiče, nasazeného na pistoli, kterou na něj mířil majitel krámku. Hodil sebou do uličky mezi pultem a stěnou v posledním zlomku vteřiny, právě v okamžiku, kdy dlouhý blesk vyrazil z ústí tlumiče. Mlasknutí ztlumené rány se smísilo s ostrým praskáním výstřelů. To seržant, klečící na jednom koleně a kryjící se užší stěnou pultu, střílel od boku na Hayworthe, v jehož ruce se objevila malá pistole.

Prvním výstřelem se Hayworthovi podařilo srazit seržantovi klobouk, vyčnívající nad pult jako dobrý cíl. Potom zakolísal a ruka, ve které držel zbraň, se mu pojednou podivně stočila stranou, zasažena střelou ze seržantovy pistole. Nepřestal tisknout spoušť a dvě rány, které ještě vypálil, než se zhroutil na pult, našly docela jiný cíl. Prodavač per se zapotácel a dlouhá pistole s tlumičem, ze které vystřelil jen jednou, mu vypadla z ruky. Zachytil se otevřených dveří skříně, ale prsty, z nichž vyprchal cit, nebyly s to ho udržet a měkce klesl k zemi.

Seržant neviděl, co se děje za pultem, a neměl ani čas se o to starat, jeho pozornost se upínala jen k Hayworthovi. Vyskočil ze svého krytu, když viděl, že námořník klesá, a přitom zahlédl majitele obchodu, ležícího nehnuté před otevřenou skříní.

„Zdá se, že mají dost oba!“ zahučel mrzutě a šel otevřít dveře krámku, aby přivolal pomoc. Šlápl při tom na něco oblého a sehnul se k zemi. Bylo to pero, které se stalo příčinou střelby. Sotva je viděl, krámek byl plný čpavého dýmu z výstřelů, který nutil ke kašli.

Přede dveřmi stál malý zástup mlčenlivého tichého čínského publika. Seržant v něm spatřil jen jediného bělocha, který tiskl zvědavě tvář k výkladní skříni, a obrátil se k němu s žádostí o pomoc.

„Co se stalo, pane?“ ptal se muž zvědavě.

„Uvidíte později,“ odpověděl Rowlins vyhýbavě. „Byl byste tak laskav a zatelefonoval odněkud na policejní stanici v Elisabeth Street, aby sem poslali několik lidí s poručíkem a ambulancí?“ Muž ochotně přisvědčil.

„Jsou tam nějací mrtví, pane?“ ptal se dychtivě.

Seržant přikývl. Vrátil se do krámku a zamkl dveře. Prohlédl nejprv Hayworthe, položiv ho z nedostatku jiného místa na zem. Měl ošklivý zásah ve spodní části těla a jeho tváře byly voskově žluté, ale ještě dýchal. Zato prodavač byl mrtev, střelen do spánku, a seržant si v prvé chvíli nedovedl tuto ránu vysvětlit. Potom si vzpomněl, že se Hayworthova pistole stočila, když ho zranil do ruky, a pochopil, že výstřel, který z ní přitom vyšel, zasáhl špiónova společníka.

„Boží soud, ale bylo by lepší, kdyby byl tenhle mizera zůstal naživu, mohli jsme z něho něco vytáhnout,“ bručel si sám pro sebe. Zdálo se mu, že pomoc z policejní stanice nějak dlouho nejde. Začal se shánět po telefonu v krámku samotném, ale nebyl tu žádný. Později se zjistilo, že ochotný divák na policejní stanici vůbec netelefonoval – FBI usoudila, že to byl asi Hayworthův společník, který mu venku dělal „zeď“. Všechny další události tomu také nasvědčovaly.

Seržant se nabažil čekání, otevřel znovu dveře, vybral si prvého muže z malého čínského hloučku, který trpělivě vyčkával před krámkem, vstrčil mu do ruky papír s telefonními čísly a dolar a poslal jej naproti do Yin-Yinovy restaurace, aby zavolal přímo policejní ředitelství. Tentokrát měl více štěstí. Číňan opravdu svěřený úkol splnil a svědomitě zatelefonoval na ředitelství. Avšak dříve než se Číňan vrátil, přiloudal se k zástupu u krámku policista v uniformě, jemuž se shromáždění zřejmě nelíbilo a chystal se je rozehnat.

Strážník nevěděl o ničem, poněvadž Číňané jsou národ mlčenlivý a nesdílný. Velmi se proto podivil, když mu Rowlins ukázal svou legitimaci a obě těla v krámku a požádal jej, aby šel zavolat ambulanci.

„Už letím,“ řekl ochotně. „Panečku, tady to bylo ostré! A vám se nic nestalo?“

„Klobouk to odnesl.“

Strážník odklusal k telefonu, vrtě hlavou nad neobyčejným štěstím muže z policejního ředitelství. Ambulance přijela téměř současně s policejním vozem. Policejní fotograf zhotovil rychle potřebné snímky, a pak byla obě těla odnesena do čekajícího vozu. Hayworth stále ještě nenabyl smyslů a jeho puls byl tak špatný, že se seržant obával, že zemře cestou. Nevěděl, co by měl začít dřív, zda jet na ředitelství podat zprávu a odevzdat „corpus delicti“, Hayworthovo plnicí pero, nebo doprovázet špióna s ambulancí do nemocnice, anebo konečně zůstat v krámku a zúčastnit se prohlídky.

„Nejrozumnější bude, když pojedeš na ředitelství, my to tady už prohlédneme sami; a v nemocnici bys stejně nebyl nic platný. Pošli jednoho muže s Hayworthem, kdyby náhodou nabyl vědomí, to stačí,“ poradil mu přítel seržant, který přijel s pátračkou.

Rowlins ho uposlechl. Několik vysokých úředníků vyslechlo jeho zprávu o přestřelce v krámku s odborným zájmem a pak byla provedena prohlídka pera, s něhož daktyloskopové předtím sňali otisky prstů. V gumové trubičce, která u tohoto starého typu per sloužila jako nádržka na inkoust, našli úzce stočený lístek papíru.

„To je, myslím, ten zápis, který nám tu nedávno popisoval kapitán z Johna Talbota“ řekl vrchní inspektor Darrow, přivolaný z oddělení Alsos. „Vypadá to jako list vytržený z kapesního notýsku, ale ovšem jistotu budeme mít, až to kapitán Brown ztotožní. Ta písmena PN, o kterých se zmiňoval, tu jsou. Mohu si ten lístek vzít?“

Policejní náměstek zaváhal. „Vlastně to patří nám, ale na druhé straně zase je to váš případ. Můžete to mít, ale dám nejprve pořídit fotokopii.“

„Budu mnohem radši, když od toho upustíte a dovolíte, abychom ten snímek pro vás obstarali sami,“ řekl Darrow rychle.

Policejní náměstek se naježil.

„Z jakého důvodu?“ tázal se upjatě.

„Nehněvejte se,“ pravil vrchní inspektor smířlivě, „ale člověk nikdy neví… a pak si myslím, že jistá tajemství můžeme zabezpečit daleko lépe než vy.“

Píchl do vosího hnízda, a protože byl sám proti pěti, neobstál v ostré debatě, kterou svými slovy podnítil.

„Dobrá, ponechte si lístek, ale budete osobně zodpovědní za všechno, co případně z vašich manipulací s tím zápisem vzejde!“ řekl vstávaje. Nenechal se zdržet a odjel do své kanceláře. Telefonoval horlivě na různá místa a s takovým úspěchem, že policejní ředitelství dostalo necelou hodinu po jeho odjezdu přísný rozkaz přímo od státního tajemníka, aby s lístkem nic nepodnikalo a odevzdalo jej i s perem a veškerým materiálem, který bude nalezen v krámku prodavače per Johna Higginse v Chinatownu, oddělení Alsos. Vrchní inspektor Darrow tedy triumfoval a FBI musilo spolknout hořkou pilulku.

„Dobrá, nechme je usmažit na vlastním sádle!“ řekl zlověstně náměstek policejního ředitele vrchnímu inspektorovi Ralphu Longsdalovi, když odesílal seržanta Rowlinse se zapečetěným balíčkem do Federal Buildings. Alsosu byly také postoupeny všechny ostatní zprávy o případu, které však poskytly velmi málo informací. V krámku Johna Higginse se nenašlo nic podezřelého, ačkoliv nebylo pochyby, že mrtvý muž byl jedním z menších zprostředkovatelů mezi špióny a větším zpravodajským střediskem. Adresu tohoto střediska se nepodařilo vypátrat, ale policejní náměstek Benson, který osobně navštívil malý krám v Chinatownu, dostal nápad a začal jej okamžitě uskutečňovat. Jak se později ukázalo, výsledek byl pozoruhodný…

Darrow se spojil s laboratoří profesora Fermiho, ale dověděl se, že slavný fyzik den předtím odcestoval do Nového Mexika. Vyžádal si tedy pomoc jeho prvního asistenta, a zatímco na něj čekal, zavolal Memorial Hospital, kam byl dopraven těžce zraněný špión Hayworth. Zde dostal špatnou zprávu. Hayworth utrpěl průstřel ledviny, byl okamžitě operován a před desíti minutami zemřel, aniž nabyl vědomí.

Zavěsil právě telefon, když detektiv z policejního ředitelství přivezl balík s Hayworthovými svršky. První zběžná prohlídka těchto věcí, ani prohlídky pozdější, velmi důkladné, provedené ultrafialovými a rentgenovými paprsky, nepřinesly nic zajímavého. V špiónově kabátě našli tobolku s dvěma tisíci dolarů a osobní průkazy i cestovní pas, vidovaný mexickým konzulátem. Zněl na jméno James Payne, obchodník s železným zbožím. Obojí bylo ovšem paděláno, jen vízum mexického konzulátu bylo pravé, jak se zjistilo dotazem na místě samotném a výpovědí úředníka, který vízum udělil. Úředník poznal také Hayworthe podle fotografie, kterou mu detektiv z Alsosu předložil, a potvrdil datum víza, uděleného týden před přestřelkou v čínské čtvrti, to jest pět dní po Hayworthově útěku z Johna Talbota.

Ještě než skončila první prohlídka Hayworthových šatů, dostavil se Fermiho asistent, mladý, asi třicetiletý Američan z Virgínie, fyzik Columbijské university, Paul Westcoat.

„Bude lepší, když s tím půjdeme k nám,“ řekl po zběžném pohledu na tajné písmo inženýra Dahla. „Stejně byste nám to poslali k vyšetření paprsky, ne?“

Vrchní inspektor Darrow přisvědčil. Odjeli v doprovodu dvou detektivů do Paprskového ústavu university. Prošli trojí kontrolou osobních dokladů a dlouhou podzemní chodbou, vyloženou zelenými kachlíky, a vstoupili do veliké holé místnosti. Její stěny byly obloženy skříňkami na oděv a se stropu visely na vytahovacích věšácích civilní šaty zaměstnanců ústavu. Darrow již tyto formality dobře znal. Bez vyzvání napodobil asistenta, který se svlékl do poslední nitky a oblékl plátěné šaty bez kapes a laboratorní plášť, na němž rovněž chyběly kapsy.

„Pán má příliš dlouhé vlasy!“ řekl nespokojeně zřízenec, který je oblékal, starý námořní vysloužilec z první světové války, ukazuje na Darrowa.

„Je dobře, Angusi,“ smál se Westcoat. „Znáte snad vrchního inspektora Darrowa? Ostatně než odsud odejde, můžete mu ty vlasy pročesat, aby nám v nich neodnesl nějaká tajemství.“

„Člověk aby se dal ostříhat dohola pokaždé, když jde k vám,“ bručel Darrow. V duchu však byl na toto dokonalé zabezpečení proti špionáži, na němž spolupracoval, hrdý. Měl je na mysli, když se dopoledne ohrazoval proti fotografování zápisu na policejním ředitelství, a teď si přál, aby pánové z FBI viděli, jakým způsobem pečují oni o zachování tajemství.

„Jde zřejmě o knižní šifru,“ začal Westcoat, když usedli v čítárně, jejíž stěny byly obloženy skříněmi s knihami, které sahaly od podlahy až ke stropu. „Ta první dvě písmena jsou nepochybně vzorcem atomového jádra deuteria, jak vám už řekl šéf, ale co jsou ta čísla za nimi? Dvojka, psaná dole, a osmička vpravo nahoře?“ Chvilku se zamyslil a potom se jeho tvář rozjasnila. „Je to jasné jako den! Ten muž byl inženýrem v továrně na těžkou vodu a své poselství samozřejmě zahájil vzorcem těžké vody, chápete?“

Darrow nechápal a asistent živě vysvětloval. „Podívejte se! Vpravo dolů píšeme počet atomů v molekule, potom ta dvojka musí znamenat dva atomy deuteria, ne? Jakmile to víme, je význam následující osmičky jasný, tím spíše, že je posunuta nahoru. Nahoru k značce prvku píšeme buď hmotu atomu, nebo jeho pořadové číslo. Atom s hmotou 8 je radioaktivní berylium, ale to nehraje s tím, co předchází. Mnohem spíše půjde o pořadové neboli atomové číslo, a potom může být řeč jen o kyslíku, který je osmým prvkem v Mendělejevově periodické soustavě prvků. A dohromady s tím dvojnásobným deuteriem nám to dává D2O, chemický vzorec těžké vody!“

Darrow, který sledoval s velkým zájmem jeho postup luštění, přikývl.

„Dahlův tajnopis se tedy týká těžké vody, a potom je nesmírně důležitý,“ řekl Westcoat vážně. „Z jakého důvodu?“

Asistent zaváhal. „Poněvadž bez těžké vody je skoro nemožné vyrobit atomovou pumu!“

„Říkáte skoro.“

„A mám k tomu důvody, ale nechme toho. Luštěme dále. Následuje I., 178, 1937. To je asi citát, aspoň takhle označujeme citáty z knihy. Ta římská jednotka udává svazek, tedy první svazek, první arabská číslice znamená stránku, zde tedy stránku 178, a poslední letopočet, datum vydání knihy.“

„To je bezpochyby klíč k následujícímu tajnopisu,“ soudil vrchní inspektor. Asistent s ním souhlasil.

„Jestliže Dahl vzal namátkou první knihu ze své inženýrské knihovny, potom budeme mít ztíženou práci a potrvá to delší dobu, než najdeme správný svazek,“ soudil asistent. „Ale doufejme, že volil knihu, která se svým obsahem vztahuje k výzkumu atomu, a že se nám podaří brzy zjistit jakou.“

Vstal a přistoupil ke skříni s knihami vydanými v posledních desíti letech. Prohlížel příhradu po příhradě a pojednou mu v očích svitlo. Přistavil si žebříček a z horního oddělení vyňal černě vázanou, nepříliš silnou knihu většího formátu.

„Tohle by mohlo být to pravé!“ řekl, sfoukávaje prach s ořízky knihy. Slezl a ukázal vrchnímu inspektorovi titulní list.

„Mme Pierre Curie, Radioactivité,“ četl Darrow.

„První svazek a vyšel v Paříži roku 1937. Hned to zkusíme,“ řekl asistent a našel 178. stránku. Začal počítat řádky a písmena, pokládaje vždy lichou číslici tajného písma za označení, o kolikátý řádek odshora jde, a sudou za údaj, kolikáté písmenko z řádky má vzít.

„Hraje to!“ zvolal vítězně po chvíli. „Dává to smysl, první slovo už mám, je to ‚provisions‘ (zásoba). Inženýr psal anglicky, aby nám usnadnil práci.“

Luštil horlivě dál a Darrow s rozjasněnou tváří trpělivě čekal. Westcoat vyluštil ještě následující genitivní předložku ‚of‘, ale potom nedostal smysl. Chvíli nad tím dumal, a pak si povšiml, že tato skupina čísel není rozdělena vodorovnou čárkou na dvě, ale psána dohromady.

„Tupá hlavo!“ nazval sám sebe. „To je přece jasné jako den, to jsou míněny opravdu číslice, 350. A musí následovat označení čeho.“ Skutečně mu další slovo vyšlo – „litry“ – a potom už bez obtíží rozšifroval stránku až do konce.

„Tady to máte!“ řekl slavnostně a podal inspektorovi přes stůl svůj přepis tajného písma.

„Zásoba 350 litrů těžké vody skryta v skalní sluji druhá odbočná rokle u nového tunelu sto kroků od tří borovic,“ četl Darrow.

Vrchní inspektor položil lístek na stůl. „Má to nějaký význam pro vaši práci?“ tázal se.

Asistent Westcoat zavrtěl hlavou. „Nemá, nepotřebujeme to.“

„A pro nacisty?“

Westcoat se chvíli rozmýšlel. „To je něco jiného. Kdyby Němci měli jen těch tři sta padesát litrů těžké vody, tak by je to nespasilo, to je na beton. Ale oni už mají nějaké zásoby, to víme. A potom může těch tři sta padesát litrů hrát ohromnou úlohu jako ona příslovečná kapka vody, kterou přeteče naplněný pohár.“

„Jinak řečeno, právě těch tři sta padesát litrů, které Dahl patrně tajně ukryl, může nacistům pomoci k atomové pumě,“ řekl pomalu vrchní inspektor. Miloval konkrétní vyjadřování a neměl smysl pro přirovnání.

Westcoat mlčky přikývl.

„V zájmu Spojenců tedy bude, aby se nacisté této zásoby nezmocnili,“ pokračoval inspektor.

„Rád bych věděl, jak to chcete zařídit? Jste si ostatně jist, že opis tohoto sdělení nemají už nacisté v ruce? Jak vidíte, nedá jeho luštění odborníkovi žádnou práci a ubohý Dahl mohl stejně dobře napsat svou zprávu jasnou angličtinou!“

„Pokud znám praxi páté kolony, mohl bych skoro přísahat, že opis neexistuje, ovšem za předpokladu, že máme Dahlův originál,“ mínil inspektor. (Kapitán Brown, přivolaný od své rodiny z Chicaga, kde dlel na dovolené, přiletěl druhý den a potvrdil, že lístek nalezený v plnicím peru skutečně pochází z Dahlova notýsku.)

„Musíme uvážit, že Hayworth byl prostý agent, který se zmocnil nějaké zprávy a měl povinnost předat ji dalšímu agentu, který byl trochu větším kolečkem v celé organizaci. Ten by byl dopravil zprávu do špionážního ústředí. Opisy mohl pořizovat jen o své újmě a pochybuji, že to učinil. Vystavoval by se těžkému nebezpečí, že naše pátrací orgány náhodou u něho takový opis najdou a odhalí tak jeho špionážní činnost,“ pokračoval Darrow.

„Potom by se snad dalo něco podniknout,“ souhlasil asistent. „Nejprostší by bylo celou tu zásobu těžké vody zničit, ačkoliv moje srdce fyzika se takovému barbarství vzpírá, když uvážím, jakou práci to dá, než se tolik těžké vody vyrobí!“ Za řeči si prohlížel druhou, prázdnou stranu lístku.

„Není tu nic, ale pro jistotu to necháme ofotografovat, pro případ, že by tam bylo nějaké neviditelné písmo.“ Spojil se telefonem s fotografickou laboratoří a po malé chvíli vstoupil do knihovny starší štíhlý muž přísné tváře. Westcoat ho představil jako Bena Fieldinga, šéffotografa ústavu.

„Naše pravá ruka už dvacet let, dávno předtím, než jsem sem přišel,“ dodal. „Žádné neviditelné písmo neunikne Old Benovi, že?“ Lehký úsměv přeběhl přes vážné rysy Fieldingovy tváře. Vzal lístek a beze slova odešel. Vrátil se s ním za půl hodiny a přinesl dvě drobné fotografie na filmech, které měly sotva povrch čtverečního palce.

„Díval jste se na to v projekci?“ ptal se asistent. Fotograf zavrtěl hlavou. „Ne, myslil jsem, že spěcháte.“

„Dobrá, podíváme se na to sami!“ Fotograf pozdravil a odešel. Westcoat vložil oba snímky do projekčního přístroje, který stál v rohu čítárny.

„Proč pořizujete tak drobné fotografie?“ zajímal se Darrow.

„Úspora místa. Kdybychom dělali snímky v přirozené velikosti, nestačila by nám na kartotéku ani budova městské knihovny,“ vysvětloval Westcoat.

„Ne, není nic ani na rentgenogramu, ani na snímku ultrafialovým světlem. Podívejte se sám!“

Postoupil své místo u přístroje vrchnímu inspektorovi, který se zvědavě nahnul nad obrubou odclánějící vnější světlo. Viděl zvětšený obraz druhé stránky ve dvojím provedení. Číslice napsané Dahlem na první stranu nejasně prokmitaly, ale jinak byla stránka prázdná.

„Není tu nic,“ souhlasil. „Ostatně ta Dahlova zpráva stačí a je štěstí, že se dostala do správných rukou. Vyslechneme ještě kapitána Johna Talbota a pak to předáme ministerstvu, aby neprodleně zařídilo další. Pro nás i pro FBI tím záležitost skončí.“ Sebral originál i oba snímky, aby vše uložil do pancéřové schránky ve svém oddělení, a provázen asistentem odešel do oblékárny. Zde zapsal do knihy protokolů, co odnáší, a asistent i dozorce připojili k zápisu své podpisy. Nato se převlékl a rozloučiv se s Westcoatem odjel v průvodu detektivů, kteří na něj po celou tu dobu čekali v autu.

•

•

8

•

•       Názor, že Dahl-Hayworthův případ pro Alsos i FBI skončil, byl těžkým omylem, jak se o tom vrchní inspektor Darrow přesvědčil, ještě než zestárl o tři dny. Tolik času potřeboval policejní náměstek Benson, aby shromáždil v dostatečném počtu policejní sbory k jedné z největších razií, jaké zažil New York. Takové veliké prohlídky se občas prováděly a Benson byl podnícen k té své reklamním nápisem „For men in a hurry“ na krámku zastřeleného agenta.

Velkolepá razie, kterou nařídil, se nevztahovala jen na noční kluby a zábavní podniky, ale i na všechny obchody používající nápadných reklamních nápisů. Neušly jí ani zcela nevinné knihkupecké krámy, vystavující poslední knižní novinku s honosným nápisem: „That is the book, you are waiting for!“ (Zde je kniha, na kterou jste čekali!)

Převážná většina těchto prohlídek vyzněla naprázdno, ale v několika případech se přece jen podařilo přetrhnout důležité spoje páté kolony. Na dlouho zůstal v živé paměti hotový boj, který se strhl o význačné středisko špionážní služby, nevinný Tommlinsův velkoobchod s ušlechtilými semeny na 29. západní ulici, kde musila policie nakonec zdolat odpor slznými bombami a střelnou zbraní.

Na 45. třídě, ve stejném bloku domů, kde je známé divadlo Criterion a hotel Palace, vznikl počátkem války v prvním suterénu zábavní podnik „Seven dwarfs“ (Sedm trpaslíků). Stal se z něho oblíbený dancing nepříliš bohatých vrstev, ježto ceny nebyly přemrštěné, jídlo i nápoje dobré a kapela sedmi malých mužíků, převlečených za trpaslíky, nehrála špatně. Kromě mládeže, která si sem chodila hlavně zatančit, se tu stavovalo i mnoho lidí usedlejších a manželských párků, na cestě z kina nebo z divadla domů. Tito návštěvníci byli v převaze mezi jedenáctou a dvanáctou, a „Sedm trpaslíků“ skýtalo v té době dokonale idylický pohled rodinného nočního podniku.

Seržant Hythe, který sem byl vyslán, aby řídil nájezd na tento podnik a přišel za tím účelem o něco dříve než policejní četa s poručíkem, byl „Sedmi trpaslíky“ nadšen tak, že si umínil, že sem při nejbližší příležitostí přivede ženu a nejstarší dceru s jejím ženichem. S vlídným úsměvem hodil několik desetníků na talíř trpasličího hudebníka, který obcházel stoly, a mužík se uklonil tak uctivě, až zametl bílým plnovousem parkety, ačkoliv na jeho talíři byly papírové bankovky v převaze.

Srdce seržanta Hytha se po tomto projevu skromnosti ještě více rozehřálo pro „Sedm trpaslíků“. Zbytečná práce, prohlížet takovéhle podniky, škoda spánku, řekl si a s pocitem vnitřní vyrovnanosti škrtl zapalovačem, aby si vykouřil cigaretu hezky v klidu, než se přiženou kamarádi. Kamínek zakřesal, ale knot nevzplál a seržant si mrzutě uvědomil, že ve spěchu zapomněl zapalovač na stanici naplnit.

„Dovolíte?“ obrátil se k malému sousednímu stolku, u něhož seděli dva muži v tiché rozmluvě. Oslovený, mladý a velmi snědý muž, úslužně nastavil svou cigaretu. Hythe zabafal a přitom vzhlédl zespoda k dárci ohně. Překvapil ho ostrý pátravý pohled, jímž si ho muž prohlížel.

„Tebe jsem už, hochu, někde viděl, ale kde?“ řekl si v duchu, když se zase odvrátil k svému stolku. Posunul svou židli, aby seděl zády k mužům, a nenápadným pohybem přemístil malou kovovou schránku s kořením, solí a párátky tak, že se v jejím lesklém povrchu oba jeho sousedé dokonale odráželi jako v zrcadle.

Protějškem muže, který mu dal připálit, byl starší chlapík hubené tváře, velmi střízlivě oblečený. Seržanta nezajímal, zato rysy jeho společníka usilovně studoval, ale bez výsledku. Vzpomínka se nechtěla vynořit z podvědomí a hlavní vinu na tom měl asi obraz zkreslený vypouklostí kovu.

Rozmluva u sousedního stolku vázla. Snědý muž tiše kouřil a jeho společník zamyšleně poslouchal hudbu. Seržant – po marném úsilí osvěžit si paměť – se tam přestal díval. Zářící ručička velkých stropních hodin se blížila desáté minutě před dvanáctou, a to byl okamžik určený pro nájezd policie. Krátce předtím, než se ve všech třech vchodech do velké podzemní místnosti objevili detektivové a hlavním vchodem vešel policejní poručík v uniformě s obvyklou výzvou, aby všichni zůstali na svých místech a připravili si průkazy, zpozoroval seržant Hythe ve svém „zrcadle“ pohyb.

Snědý muž vytáhl z kapsy pouzdro na cigarety, které otevřel, ale hned zase se zklamaným pohledem zavřel, neboť bylo prázdné. Jeho společník sáhl do kapsy a beze slova mu podal přes stůl své pouzdro. Muž zdvořile poděkoval, nahnul se přes stůl a vybíral si cigaretu. Pomalost jeho pohybů upoutala seržantovu pozornost. Zahlédl, že si vzal cigarety dvě a jednu z nich obratně schoval do rukávu. Počínal si v tom okamžiku rychle, ale jeho pohyb přesto seržantovi neunikl. A tento pohyb prozradil Hythovi mužovu totožnost. Docela jasně se mu v mysli vybavil obraz nočního hráčského klubu, kde se tento muž stejným pohybem zbavoval při hazardní hře přebytečné obtížné karty, kterou nakoupil od bankéře.

„Busy Willie, samozřejmě, dlouho jsme se už neviděli, hošku!“ řekl si se spokojeným úsměvem a umínil si, že si tohoto hosta vezme při prohlídce na starost sám. Na okamžik na to pozapomněl, poněvadž právě vstoupili policisté. Musil jim dát znamení, kde sedí, ale vzpomněl si na svůj úmysl okamžitě, když všechna světla náhle zhasla a celý sál se pohroužil do tmy, z níž jen tu a tam probleskovaly ohníčky cigaret polekaných hostů.

„Zůstaňte na svých místech, kde je majitel podniku?“ ozval se ostrý hlas velitele hlídky a tmou bleskl tucet policejních baterek. Nastal chaos, ozvaly se četné hlasy mužů, bouřlivě protestujících proti omezování demokratických svobod, i ječení hysterických žen, ale seržant Hythe se o to nestaral. V poslední chvíli zahlédl v kuželu své svítilny široká záda „Čilého Willieho“ a pustil se bezohledně za nimi, nedbaje skácených židlí a stolků, ani nohou, které při svém pronásledování pošlapal.

Willie si razil cestu s úsilím štvaného kance, ale zeď ho musila v nejbližším okamžiku zastavit. Seržant po něm už vztahoval ruku, když se mu připletl do cesty trpasličí hudebník. Jeho úmysl zadržet pronásledovatele byl zřejmý a seržant soustředil útok na nejcitlivější místo, bílý plnovous. Zuřivě zaklel, když mu zůstal v ruce a trpaslík hbitým pohybem unikl stranou. Světlo Hythovy baterky blýsklo o kovový odznak detektiva z poručíkova průvodu.

„Zadržte toho malého lumpa!“ vzkřikl na něj, odraziv loktem poťouchlou ránu, kterou trpasličí muž vedl proti jeho břichu. Detektiv skočil po útočníkovi, zatímco proklínající seržant horečně přejížděl kuželem světla stěnu, ve které se Willie v pravém slova smyslu rozplynul. Světla v baru se v tom okamžiku znovu rozhořela a ukázala seržantovi takřka neviditelný knoflík, který otvíral tapetová dvířka.

S pistolí v ruce vrhl se Hythe do úzké chodbičky, která končila točitými schody. Nebylo tu nic tajemného, chodba i schody vedly do horního podlaží, do kuchyňských místností, a personál jich používal k usnadnění obsluhy. Černoch myjící nádobí poděšeně zakoulel bělmem očí, když spatřil muže, který vrazil zhurta do místnosti s pistolí v ruce. Uklidnil se, když zjistil, že má před sebou policistu, a ochotně svědčil. Ano, spatřil pána temné tváře, prošel tudy před malou chvílí s kapesníkem u nosu. Hledal lékaře, spustila se mu z nosu krev. Kam šel? Tamhle těmi dveřmi, vedou rovnou do průjezdu.

Hythovi přálo štěstí – hoch obsluhující výtah delší dobu už nikoho nevezl. Seděl na vycpaném křesle před otevřenými dveřmi výtahu a melancholicky žvýkal gumu. Viděl muže s kapesníkem, vyběhl před okamžikem z domu. Divil se, že nemá klobouk, lednová noc byla pořádně studená. Hythe se nestaral o svou pokrývku hlavy a následoval Willieho příkladu. Na 45. se zastavil. Kam teď, na západ nebo na východ? Dlouho se nerozmýšlel. Řekl si, že na Willieho místě by pospíchal o dva bloky domů dále, na náměstí Times Square, kde se pronásledovanému člověku přímo nabízela křižovatka tří podzemních tratí.

Výslech prodavače v druhé stanici podzemní dráhy potvrdil jeho naději. Prodavač viděl uprchlíka, a poněvadž ho muž bez svrchníku a klobouku a ve večerních šatech zajímal, díval se za ním. Zmizel mu na nástupišti k vozům, které jely směrem k East Riveru.

Teď už seržantovy síly na další pronásledování nestačily. Skočil do telefonní budky a zavolal policejní ředitelství, které zařídilo další pátrání. Nato se vrátil k „Sedmi trpaslíkům“, kde bylo zjišťování osob v plném proudu. Personál podniku včetně sedmi trpasličích hudebníků a manažera byl zajištěn. Vedle této skupiny se pomalu řadila jiná, početnější, skládající se z osob, jež se nemohly prokázat spolehlivými osobními průkazy nebo vůbec byly bez průkazů. Hythe mezi nimi zahlédl Willieho společníka, muže s asketickou tváří, ale pro tu chvíli mu nevěnoval větší pozornost.

Naplněn pomstychtivostí pátral po trpaslíkovi, který ho napadl, když se hnal za podvodným hráčem. Doufal, že mu utržený plnovous poskytne stopu, ale všech sedm mužíků bylo už odmaskováno a jejich vyholené tváře mu nic nepověděly.

„Hledáte toho chlapce, co vám chtěl zasadit direkt do břicha?“ ozval se někdo za ním. Otočil se a spatřil detektiva, který mu přispěl na pomoc.

„Tenhle to je!“ ukazoval konstábl na vzdorovitě se tvářícího mužíka.

„Počkej, lumpe, ty si to vypiješ… uvidíš, co to znamená boxovat seržanta ve službě,“ vyhrožoval Hythe. Malý muž se pohrdavě ušklíbl.

„Já být mexický občan, se mnou musit slušně zacházet, jinak můj vyslanec zakročit!“ prohlásil vzpurně.

„A kdybys byl královna ze Sáby, dostaneš, co ti patří!“ sliboval seržant. Ponechal si hudebníka na pozdější chvíli a přikročil k Willieho společníkovi.

„Jak se jmenujete?“

Muž se malou chvíli rozmýšlel.

„John Smith,“ odpověděl nedbale.

Seržant vycenil zuby. „Proč ne radši Brown nebo Wilson? Průkazy ovšem nemáte?“

Muž zavrtěl hlavou.

„A dvě hodnověrná rukojmí ovšem také ne?“ Muž se nesnažil o odpověď.

„Kdo byl ten snědý gentleman, který tu seděl s vámi?“

„Nevím, neznám ho, přisedl si ke mně, viděl jsem ho dnes poprvé,“ tvrdil vyslýchaný přesvědčivě.

Seržant se ušklíbl. „Všechny zadržené předejte na ředitelství, přímo na 14. oddělení, poručíku. Je to případ prvního náměstka,“ obrátil se k policejnímu důstojníkovi, který řídil výslechy posledních osob. „V pořádku,“ řekl krátce poručík.

„Tyhle dva chlapíky si tam vezmu zvlášť napřed!“ pokračoval seržant, ukazuje na Smithe a trpaslíka, který ho napadl. „Pošlu vám auto zpátky, než tu skončíte.“ Poslal jednoho detektiva pro policejní vůz, který stál před hotelem Palace, a v průvodu jiného detektiva odvedl oba zatčené, jimž předtím z opatrnosti nasadil pouta. Starší muž rozčileně protestoval proti spoutání a dožadoval se, aby směl promluvit se svým obhájcem, ale byl krátce odbyt.

„Snad to je v zákoníku, když to tvrdíte, ale teď máme válku a ta se řídí jinými zákony,“ prohlásil seržant.

Na ředitelství nejprve přikázal, aby mu našli rejstřík podvodného hráče zvaného „Busy Willie“, a potom zahájil výslech jeho společníka.

Muž zasedl vzdorně do ostrého kužele oslepujícího světla, metajícího teplo na jeho hlavu s prořídlým vlasem. Z temnoty kolem něho na něj zaútočily hlasy vyslýchajícího seržanta a jeho dvou pomocníků, kteří se střídali v dotazech. Odpovídal jen někdy, většinou mlčel. Své jméno neprozradil, ani když už dávno unavená trojice zanechala marné práce a předala ji čerstvým silám. Statečně odmítl slanou minerálku, kterou mu nabídli, když žádal o vodu, a po sedmihodinovém výslechu se zhroutil nadobro vyčerpán, přes coraminovou injekci, kterou mu dal policejní lékař.

„Budete musit trochu zvolnit tempo, chcete-li, aby vám ten muž vydržel!“ upozorňoval lékař seržanta Hytha, který se po krátkém odpočinku opět dostavil k výslechu.

„Řeknu to prvnímu náměstkovi,“ slíbil seržant. Zastal plukovníka Bensona ve výborné náladě. V sítích policie uvázlo minulé noci mnoho ryb větších i menších a některé z nich už při výslechu porušily slib němoty, daný vodnímu bratrstvu. Z jejich výpovědí se začaly rýsovat zřetelné stopy, vypadající mnohoslibně. Nezklamaly skutečně naději a vedly o něco později k objevu zmíněného již velkošpionážního střediska, které se tajilo pod nenáročnou firmou velkoobchodu se semeny.

Plukovník vyslechl se zájmem seržantův raport.

„Busy Willie, který z těch hochů to je?“ rozpomínal se. Seržant mu posloužil bližšími daty a půltuctem jmen, pod nimiž Willie vystupoval na zaoceánských parnících.

„Uvádíte ho ve spojení s pátou kolonou, ale to se mi nezdá,“ pravil zamyšleně Benson. „Tihle lidé si zpravidla nevybírají pomocníky typu Willieho – policii známé a dokonale registrované. Podívám se na toho vašeho chlapíka. Zeptejte se zatím, jestli došly nějaké zprávy o pátrání po Williem!“

Zprávy tu skutečně byly, ale nevalné. Inspektor Ryleigh, který řídil pátrání po Williem, vystopoval muže bez svrchníku a bez klobouku až na nástupiště ferry-boatů, odjíždějících od Bay Ridge na Staten Island, ale tam se po uprchlíkovi slehla země. Jeho popis se ovšem rozlétl ještě tu noc, kdy byl vybrán podnik u „Sedmi trpaslíků“, po celé Unii a kontrola hranic byla obvyklým způsobem zostřena, ale prvých několik dnů, následujících po těchto opatřeních, uběhlo bez výsledku.

„Ten váš chlapík vypadá jako důstojný církevní stařešina,“ prohlásil první náměstek, když si prohlédl Willieho společníka, který spal nadobro vyčerpán ve své cele. „Nedivil bych se, kdyby se po něm sháněla jeho rodina. Dejte dobrý pozor na hlášení pohřešovaných osob!“

Seržant se zařídil podle jeho rady a den nato vpadl do Bensonovy kanceláře se zprávou, která účinkovala jako puma. Po zatčeném se nesháněla sice rodina, ale jeho zaměstnavatelé, a policejní náměstek se díval s netajenou radostí na nádhernou ostrou fotografii s podrobnými osobními daty.

„Ihned prohledejte jeho byt,“ nařizoval spokojenému seržantovi. „Je to vdovec a nebudete mít potíž s rodinou. Syn u něho zřejmě nebydlí, je tu udána jiná adresa. Zatkněte ho neprodleně a prohlédněte také jeho byt!“

„A co bude s jeho důstojným otcem!“ ptal se dychtivě seržant.

„Vyslechnu ho sám s vrchním inspektorem Longsdalem.“ Plukovník se zasmál při pohledu na Hythovu zklamanou tvář.

„Zato večer můžete jít oslavit své povýšení na inspektora,“ pravil povzbudivě. Seržant se vděčně zašklebil a bez dalších otázek vyrazil, aby zařídil, co si šéf přál.

„Druhé povýšení v tak krátké době, ředitel mi dá nos, že přetahuji rozpočet,“ řekl plukovník po jeho odchodu svému tajemníkovi.

„No, Rowlins si toho inspektora zasloužil, riskoval víc než Hythe při tom střílení v Chinatownu.“ Benson přikývl a poslal ho pro zatčeného, jemuž prozatím říkali John Smith, jak se u „Sedmi trpaslíků“ sám nazval.

Zatčený vstoupil nepevným krokem za tajemníkem, následován detektivem.

„Můžete počkat na chodbě, konstáble, bude to chvíli trvat,“ pravil plukovník. „Posaďte se, prosím!“ ukázal zatčenému na pohodlnou lenošku, obrácenou přímo proti oknu. V Smithově přepadlé tváři se mihl výraz překvapení. Beze slova usedl.

„Cigaretu?“ nabízel vlídně náměstek stříbrné pouzdro, které vyňal z kapsy. Výraz nedůvěry v obličeji zatčeného se prohloubil. Ruka natažená pro cigaretu se zastavila v polovině cesty.

„Jen si vezměte,“ nutil zdvořile plukovník. Sám křísl zapalovačem a podal zatčenému oheň. „Bude to beztak vaše poslední cigareta, pane Fieldingu, u nás nejsme tak pozorní k odsouzencům k smrti jako ve staré vlasti a nenabízíme jim cigaretu na poslední cestě.“

Zapálená cigareta vypadla z třesoucí se ruky. Muž se bezvládně zhroutil na opěradlo lenošky. „Jsem John Smith,“ řekl skomíravým hlasem.

„Jste Benjamin Fielding, čtyřiapadesát let stár, vdovec, otec jediného syna Roberta Fieldinga, pokladníka General Telephon Company. Povoláním jste šéf fotografických laboratoří Ústavu pro výzkum záření, toho času začleněn do Manhattanského projektu, bydlíte – ale s tím vás už nebudu unavovat.“ Náměstek odložil list papíru, z něhož předčítal.

Vytočil číslo na domácím telefonu, a když se mu ozval Ralph Longsdale, šéf protišpionážního oddělení, pozval ho do své kanceláře. Mlčky mu podal list s daty zatčeného a obrátil se zase k Fieldingovi, který stále ještě seděl zhrouceně na židli s očima vytřeštěně upřenýma před sebe.

„S tím elektrickým křeslem jsem nepřeháněl, pane Fieldingu,“ pokračoval laskavě. „Víte, jaké podmínky jste podepisoval, když jste byl přijat do Manhattanského projektu, který plánuje atomovou pumu. Vzpomenete si jistě, jaký trest očekává toho, kdo prozradí tajemství nepříteli a uvede tak v nebezpečí životy svých spoluobčanů!“

„Nic jsem neprozradil!“ řekl divoce Fielding.

„Přál bych si to ve vašem zájmu,“ potřásl hlavou náměstek. „Copak to bylo v té druhé cigaretě, kterou jste nabídl Williemu Stantonovi nebo jak se vám představil váš společník u ‚Sedmi trpaslíků‘? My mu raději říkáme Busy Willie, poněvadž je opravdu čilý a jmen má tolik, že je průměrný člověk nemůže nosit v hlavě.“

„Neznám toho muže. Dal jsem mu jen jedinou cigaretu – a byla to docela obyčejná cigareta,“ řekl vzdorovitě Fielding.

„A proč jste se nám tedy při prohlídce u ‚Sedmi trpaslíků‘ neprohlásil jako každý pořádný muž, když jste měl čisté svědomí?“ vmísil se do rozmluvy Longsdale.

Fielding na něj vzdorovitě pohlédl, ale neodpověděl. Vrchní inspektor již nenaléhal a také náměstek mlčel. Kouřil beze slova cigaretu a v místnosti zavládlo tíživé ticho, rušené jen tikáním ozdobných hodin na mramorovém krbu. Minuty míjely a Fieldingovo napětí se stupňovalo na nesnesitelnou míru. Vydechl skoro ulehčeně, když na náměstkově stole zabzučel telefon. Tajemník vzal sluchátko a pronesl několik slov.

„Pro vás, sire, volá Hythe,“ podával sluchátko náměstkovi.

„Našel jsem něco velmi zajímavého, plukovníku,“ oznamoval vzrušeně seržant na druhém konci drátu.

„A to?“ vybídl ho krátce náměstek.

„Papír s mnoha jmény, je mezi nimi také výklad slova Alsos.“

Náměstek rozčileně poposedl. „Kde?“ tázal se úsečně. „Vypadá to jako starý pohozený kousek papíru, který se nedopatřením přilepil na spodní stranu misky s vývojkou nebo něčím takovým. Je celý hnědý, ale písmo se dá dobře číst. Je přilepen kouskem červeného tvárného vosku. Toho vosku jsme tu našli víc a také některé kusy, které mají podivný tvar, nevím…“

„Přerušte to tam a přivezte všechno okamžitě do mé kanceláře!“ přetrhl náměstek seržantův další výklad. Už během rozmluvy si povšiml napjatého výrazu ve tváři zatčeného a usmál se. Sluchátka policejního ředitelství měla zvláštní konstrukci, hlas v jejich mikrofonu mohl slyšet jen ten, kdo jej tiskl k uchu… Načmáral rychle obsah telefonické rozmluvy na papír a přisunul jej k Longsdalovi, na jehož tváři se objevil výraz velkého údivu, následovaný škodolibým úsměvem.

„To se Darrow podiví!“ připsal vrchní inspektor pod náměstkovo sdělení. Benson s úsměvem přikývl.

Čas se nesnesitelně vlekl, ačkoliv hodiny na krbové římse neúnavně odtikávaly jeho drobné zlomky. Zatčený nervózně zatínal nehty do masa. Co přinese nejbližší chvíle? Podezíral něco, sledoval lačně tahy náměstkovy tváře při jeho krátkém telefonickém rozhovoru. Neušel mu výraz rozčilení, který se po ní kmitl, ani postranní pohled, jímž po něm náměstek hodil. A ta věta na konci, než položil telefon. „Přineste to okamžitě do mé kanceláře!“ Jistě se to týká jeho, proč by ho tu jinak nechávali… Cítil, že se už octl na hranici svých sil. Srdce se mu divoce rozbušilo. Přitiskl k němu ruku a čekal…

Seržant Hythe těžil z přímého rozkazu a vpadl do náměstkovy kanceláře bez ohlášení.

„Zde to máte, plukovníku!“ pravil udýchaně, položiv před náměstka malý balíček. Plukovník jej opatrně rozbalil. Obsahoval dva jiné balíčky, jeden větší a druhý menší.

„Je to jako kouzelná obálka,“ zahučel pobaveně a seržant se vděčně usmál jeho vtipu. Plukovník nahlédl do menšího balíčku, kde byly kusy tvárného vosku barvy červeného masa, a odsunul jej stranou. Z většího balíčku vyňal malou smaltovanou misku a obrátil ji dnem vzhůru. S velkým zájmem luštil písmo na malém lístku, poničeném hnědou barvou vývojky.

Zatčený natahoval zvědavě krk, snaže se zahlédnout, co seržant přinesl, ale Hythe i Longsdale mu zastírali pohled na náměstkův stůl. Benson je pokynem ruky vyzval, aby poodstoupili.

„Musím říci, že příliš nedbáte o čistotu svých pomůcek, pane Fieldingu,“ řekl a ukázal zatčenému lístek přilepený k vyvolávací misce. „Podívejte se!“

Fielding divoce vyskočil, sápaje se po misce, ale jediný seržantův pohyb jej srazil zpátky na lenošku. Toto úsilí vyčerpalo poslední zbytek jeho sil k odporu. Ležel napolo v lenošce, těžce oddychuje, s hlavou bezvládně opřenou. Zoufalým pohledem uštvaného člověka ulpěl na tváři vrchního inspektora, který se nad ním nakláněl.

„Víte, že jen úplné doznání vás může zachránit od elektrického křesla? Nač tedy ještě čekáte, Fieldingu?“ mluvil důrazně Longsdale.

Fielding němě přikývl. Požádal šeptem o sklenici vody, a když se napil, začal mluvit, zpočátku s přestávkami, jako by se rozpomínal na každé slovo, pak čím dále tím rychleji, jako by se chtěl rázem zbavit břemene, které jej tak nesnesitelně tížilo. Tajemníkovy prsty se jen míhaly po klávesách psacího stroje, stěží mu stačil.

„Stačí, dejte ho odvést!“ řekl náměstek, když Fielding skončil a podepsal protokol. Tvrdým pohledem sledoval Fieldinga, který odcházel potácivým krokem podpírán konstáblem.

„A teď si zavoláme Darrowa z Alsosul“ řekl s velikým zadostiučiněním, když se za zrádcem zavřely dveře. Tvář vrchního inspektora se rozšířila radostným úsměvem…

„Máte trochu starostí, ne?“ zeptal se přívětivě náměstek, když uvítal vrchního inspektora Alsosu.

„Co tím myslíte?“ odpověděl upjatě Darrow. „Mám dojem, že o starosti není nouze ani u vás!“

„Pravda!“ přikývl plukovník. „Ale dlouholetí zaměstnanci se nám tak snadno neztrácejí.“

Udivený Darrow otvíral ústa, ale náměstek mu nepopřál čas k otázce.

„Míním vašeho dlouholetého, osvědčeného a naprosto spolehlivého šéffotografa Benjamina Fieldinga, kterého už tři dny pohřešujete,“ pokračoval líbezně. „Hlásil jste přece jeho zmizení i u nás?“

Vrchní inspektor Darrow přikývl. „Nechápu,“ začal upjatě. „Hned pochopíte!“ přerušil ho plukovník. „Tak především, abych vás zbavil starostí: Fielding je u nás v dobrém a pečlivém opatrování. Poohlédli jsme se trochu v jeho bytě…“

„Co to říkáte? Jakým právem?“ přerušil ho pohněvaně Darrow.

„A našli jsme tam zajímavý dokument,“ pokračoval s neochvějným klidem náměstek a podal misku s přilepeným lístkem Darrowovi.

Ten četl: „Manhattanský distrikt, krycí jméno úkolové skupiny vojenských inženýrů, pověřených dozorem nad výrobou atomové pumy: DSM, Development of Substitute Material (Plánování náhražkových hmot), krycí jméno úkolu této skupiny, Alsos, řecký překlad slova Grove (háj), krycí jméno dozorčí výzvědné policejní služby této skupiny, odvozeno z Leslie R. Groves, generálmajor, velitel Manhattanského distriktu. Metallurgical Laboratory, krycí jméno hlavního stanu vědeckého štábu v Chicagu, šéf profesor Arthur H. Compton, další šéfové Enrico Fermi, Filip Oppenheimer, výrobny v Hanfordu, stát Washington, v Oak Ridge, stát Tennessee, zvané Clintonské laboratoře, v Los Alamos, stát Nové Mexico, hlavní výrobci Du Pont de Nemours,“ četl vrchní inspektor skomíravým hlasem. „Ale to je…“

„Celá organizace atomového projektu v kostce,“ ozval se vrchní inspektor sarkasticky.

„A dnes nepochybně v rukou nacistů,“ doložil vážně náměstek.

„Ale jak jen se to mohlo dostat ven?“ koktal zničeně Darrow.

„Při tak znamenitých zajišťovacích opatřeních, jaká jste vymyslili v Alsosu, že?“ tázal se ironicky náměstek. Podal Darrowovi opis protokolu o Fieldingově výslechu, ale vrchnímu inspektorovi tato pomsta nedostačovala. Neodepřel si podrobný výklad, ačkoliv byl zbytečný, protože vše podstatné bylo ve Fieldingově výpovědi.

„Svlékali jste lidi donaha a mysleli jste, že jste to vyhráli, že jste se dokonale zabezpečili proti nějakému vynášení zpráv,“ začal posměšně.

„Ale Fielding na vás vyzrál dosti lehce. Z tohohle –“ pozvedl kousek červeného vosku, „si vyrobil falešné horní patro a mezi oběma patry vesele vynášel mikrofotografie, duplikáty toho, co pořizoval pro vás. Odevzdával je potom na nenápadných místech, zpravidla v kinech, dalším prostředníkům. Měl smůlu, že si vybral ‚Sedm trpaslíků‘ zrovna ve chvíli, kdy jsme na ně pořádali nájezd. Přistihli jsme ho, jak odevzdával v cigaretě kopii Dahlovy zprávy o těžké vodě. Tenhle lístek je dokladem, že i ten nejchytřejší člověk se nakonec dopustí nějaké hloupé chyby. Zmenšoval tu zprávu doma fotograficky, na předlohu zapomněl a ta se nalípla na spodek vyvolávací misky, kde ji náš seržant našel.“

„Ale proč to, proboha, dělal, měl tak vysoký plat!“ zasténal Darrow.

„Dočtete se to, jen pokračujte!“ vyzval ho náměstek. „Žádný plat není dost vysoký, má-li člověk za syna tak vášnivého hráče pokeru, jako je mladý Fielding. Padělal nakonec směnku na vlastní závod a hrozilo mu zatčení. V té tísni pak starý Fielding – který se v synovi zhlíží – podlehl svodům nacistického agenta. Ale neprodal se tak levně… máte tam přesná čísla!“

•

•

9

•

• Trvalo velmi dlouho, po pravdě řečeno plných pět měsíců, než se Ralphu Longsdalovi a celému velmi početnému štábu jeho spolupracovníků podařilo sestavit úplnou mozaiku případu Willieho Stantona, zvaného „Busy Willie“. Zdálo se, že mnohá fakta spolu vůbec nesouvisí, a bylo potřebí nesmírné trpělivosti k jejich správnému seřazení. Příběh podružného člena páté kolony, hráče Willieho, se tu objevil konečně celý a bez mezer. Chybou bylo, že rozluštění přišlo ve chvíli, kdy zbývala už jen vteřina do legendární dvanácté hodiny, a že jeho důsledky způsobily velmi tragický odraz v místě několik tisíc mil vzdáleném. Vylíčím jej krátce, a budu se přitom držet jen hlavních bodů.

Asi deset dní po událostech, popsaných v minulé kapitole, vystoupili ve Fort Jacksonu, malé železniční stanici podružné trati, která končí v Keweenawské zátoce Horního jezera, dva muži. Jeden z nich byl zavalitý, menší, osmahlý a černovlasý, druhý vysoký, štíhlý, světlých vlasů. Oba měli na sobě celnické uniformy a větší z nich, který si vyzvedl z nákladního vozu silný motocykl značky Harley-Davidson se side-carem, se zřízenci řádně legitimoval jako vrchní dozorce Michael Crichton. Zřízenec si toto jméno náhodou zapamatoval a tak se stalo, že v policejních záznamech byl potom celý případ veden pod záhlavím „Crichton Case“ („Crichtonův případ“) a pod zkratkou C. C.

Zřízenec se díval za odjíždějícím motocyklem a opětoval pozdrav štíhlého muže, který usedl k řidítkům. Mírně se podivil, že celníci ujíždějí po dosti špatné cestě k západu, kam se mohli dostat pohodlně vlakem, ale poněvadž bylo citelné únorové chladno a od širého Horního jezera vál nepříjemný severák, pospíchal do teplé kanceláře. Kdyby byl na svém stanovišti vydržel o chvíli déle, byl by spatřil, že motorka prudce uhnula na odbočnou úzkou cestu, která byla v ještě horším stavu než hlavní cesta a vedla přes nevysoké Hurónské hory na břeh Horního jezera.

„Dorazíme tam ještě za světla, Miku?“ ozval se úzkostlivě muž v sidecaru, když vozík začal příšerně poskakovat po hrbolaté stezce.

Muž u řidítek se chladně usmál. „Samozřejmě, leda by cesta náhle skončila. Ale i potom se tam dostaneme pěšky. Vzdušnou čarou to máme nanejvýš pětadvacet mil – a je teprve devět.“

„Pětadvacet mil pěšky? V tomhle počasí!“ zasténal muž v kočárku. „Zahynul bych, než bych ušel čtvrthodinu.“

Jeho společník ho změřil se svého zvýšeného sedadla opovržlivým pohledem. „Jsi pěkná bačkora, Willie! To takhle schovávat karty do rukávu a vytahovat je odtamtud, když se ti to hodí.“

Willie něco zabručel, ale jeho poznámka zanikla v rachotu motoru. Hovor potom utichl – začal padat sníh a severák jej hnal jezdcům přímo do obličeje. Valně se setmělo a mraky, těžké sněhem, pomalu klesly až na zem. Stezka zanedlouho zapadala sněhem a cesta se stala velmi obtížnou. Několik nebezpečných smyků vyděsilo muže v kočárku, a místy jel těžký stroj jen krokem. Zdálo se, že muži u řidítek špatné počasí nevadí. Nepokryl si tvář ochrannou kuklou jako jeho druh, a přesto řídil silný stroj na krkolomném terénu znamenitě. Krátce před dvanáctou, když se sníh začal hrnout úplnou vánicí, vyrazil spokojený výkřik.

„Yelow Dog River, ať jsem ztracený… a cíl na dosah ruky,“ křičel spokojeně na Willieho, který už napolo ztuhl mrazem. Opatrně sjížděl k opuštěným letohrádkům duluthských boháčů, vroubících oba břehy neširoké řeky před jejím ústím do Horního jezera.

„Jsme na místě!“ Zarazil stroj před posledním stavením, které leželo u samého ústí Yelow Dog Riveru na pravém břehu. Posledních několik set yardů sjížděl po mírném svahu už bez motoru, ale zdálo se, že tato opatrnost je zbytečná. Nebylo slyšet nic jiného než ječení meluzíny, která jim metala celé závěje sněhu do tváře.

Crichton po krátkém zápolení zdolal zámek v těžké kovové brance a vtlačil motocykl dovnitř. Pečlivě za sebou zamkl a neširokou alejí nízkých kanadských smrků strkal motocykl k nevelké nízké budově s dřevěnou střechou, která stála na samém konci zahrady, asi sto yardů od branky. Vánice stírala jejich stopy sotvaže přešli, a ten, kdo by byl přišel k brance několik minut po jejich příchodu, našel by jen čerstvé, neporušené závěje sněhu.

Vnitřek opuštěné budovy čišel zimou, ale plynový krb, napájený z bomby se stlačeným propanem, záhy příjemně vyhřál malou přízemní místnost. Crichton provedl rychlou prohlídku špižírny a vrátil se s konví na čaj a s náručí konzerv.

„Mohl bys mi trochu pomoci!“ osopil se na Willieho, který se všecek zkřehlý tiskl k plynovému krbu, div mu šaty nechytaly. Willie váhavě uposlechl a snášel nádobí. O chvíli později seděli u plných šálků horkého čaje a u jídla, na němž si však pochutnával jen jeden z nich.

„Rád bych věděl, kolik takových útulků má naše kancelář rozseto po celé Unii,“ prohodil Crichton žvýkaje plnými ústy. „A pováží-li člověk, že jich musí mít přinejmenším desítky, potom klobouk dolů před tím, kdo ji řídí!“

Jeho nadšení nebylo s to nakazit Willieho. Seděl sklíčeně a věnoval se jen střídmě jídlu. Díval se oknem, za nímž se rychle tmělo, na souvislou bílou clonu sněhu, ve které neprosvítala jediná mezera.

„Ideální počasí!“ liboval si Crichton, sleduje směr jeho pohledu.

Willie zasténal. „V tomhle nečase chceš pokračovat v cestě, Miku?“

„A v jakém jiném? Snad až bude jasno a nádherný rozhled do dálky, aby nás hlídky viděly na dvacet mil, jak si to neseme ke kanadskému břehu? Willie, hleď se sebrat! Za hodinu bude tma, potom vyrazíme. Obleky jsem našel, převlékneme se, hned jak dojíme!“

Motorový člun vyplul s oběma muži z malého krytého přístaviště letohrádku krátce po čtvrté. Tma byla úplná a Crichton, řídě se jen světélkující stupnicí malého kompasu, připevněného před volantem, zamířil na severo-severovýchod. Pustil motor jen na menší obrátky, dokud se nevzdálil několik mil od břehu, a teprve potom zapjal plnou rychlost. Ale tato opatrnost byla zbytečná – v hluku vichřice mizel každý jiný zvuk.

Otevřená paluba motorky byla v krátké chvíli vysoko zaváta sněhem, který rychle mrznul v pevnou kůru, ale Crichton si toho nevšímal. V těžkém kožichu a teplých kožišinových botách necítil chlad, který ničil jeho společníka.

„Jdi si lehnout!“ řekl opovržlivě. „Nepotřebuju tě tady, vzbudím tě, kdyby něco bylo!“

Willie s povděkem vstal. Zapotácel se na ztuhlých nohách a zachytil se Mikova ramene. Crichton rychle vyrovnal volantem motorku, která se při náhlém pohybu jeho druha nahnula na bok.

„Jen nás nepřevrhni!“ řekl posměšně.

„Kdy budeme na místě?“ huhlal Willie do límce, vyhrnutého až k očím.

„Půjde-li všechno dobře, za šest až sedm hodin, někdy kolem půlnoci. Pistoli máš?“

Willie se začal polekaně ohmatávat.

„Nemáš?“ štěkl Crichton do jeku vichřice. „Prokletý blázne, pořád něco zapomínáš!“

„Musil jsem ji nechat v těch celnických šatech při převlékání, nezlob se Miku!“ fňukal Willie.

„To by tolik nevadilo, v kajutě je celý arzenál včetně lehkého kulometu,“ řekl smířlivěji Crichton. „A nic jiného jsi v těch šatech nezapomněl?“ dodal ostře s náhlým podezřením.

„Nezapomněl, Miku, opravdu nezapomněl!“ zapřísahal se Willie. Třásl se stejným dílem zimou jako strachem ze svého společníka, který mu chvílemi naháněl skutečnou hrůzu.

„Jen aby!“ pohodil hlavou Mike.

Willie už nečekal a shrbeně vlezl pod nízký přístřešek, jehož nepatrné rozměry připomínaly spíše psí boudu než kajutu. Posvítil si lampičkou, zastíněnou modrým sklem, a k svému velkému potěšení zjistil, že tu je nejen malý arzenál, jak se zmínil Mike, ale i velká čtyřhranná láhev s nálepkou, na níž se vzpínal bílý oř, osvědčená značka dobré whisky. Otevřel ji ztuhlými prsty, lehnul si na nízkou pryčnu a napil se, co mu dech stačil. Potřeboval opravdu této posily: jímala ho hrůza, co by s ním Mike udělal, kdyby se mu byl svěřil, že v celnickém kabátu zapomněl také svůj malý zápisníček. Byla to nepatrná knížečka, ale plná záznamů, neboť Willie nikdy nevynikal dobrou pamětí.

Po dvou hodinách ostré jízdy minul Crichton ve slušné vzdálenosti Manitouův ostrov, jehož světla pro hustou vánici vůbec nespatřil, a zatočil kormidelním kolem ostře na severozápad. Měl za sebou třetinu jízdy a ta byla dobrá, neboť nepotkali jedinou loď. Zdálo se, že i zbytek cesty proběhne stejně klidně. Vánice ustala, ale zato páry nad hladinou jezera začaly houstnout v mlhu, jež zanedlouho zastřela pohled na hvězdy, probleskující mezi roztrhanými mraky. Byla to výhoda i nevýhoda – mlha sice kryla motorku, ale znemožňovala muži u volantu orientaci.

Plul od počátku jen po paměti, spoléhaje na správnost údajů rychloměru. Teď mu hrozilo nebezpečí, že najede plnou rychlostí na mělčiny u velkého ostrova Royal. Umínil si, že jej obepluje kolem severovýchodního mysu Blakova v uctivé vzdálenosti nejméně dvaceti mil, aby se vyhnul četným ostrůvkům a mělčinám, z nichž Bateau Rock byla nejpotměšilejší. Narazit na tyto útesy znamenalo roztříštit motorku na tisíc kusů, které by už nikdo nedal dohromady.

Crichtonovi při této úvaze nepřívětivě zamrazilo na páteři. Stočil volant trochu k východu a pokoušel se pohledem proniknout mlžnou clonou, světélkující matným bílým přísvitem. Nespatřil nic a krátce se zasmál při myšlence na nesmyslnost svého počínání. Musil počítat se štěstím, jež jim od chvíle, kdy je agent číslo 89 ukryl ve svém richmondském doupěti před policejní honičkou, která následovala po veliké newyorské razii, dosud nepřestalo přát.

Pohlédl na světélkující náramkové hodinky: bylo devět, a jestli všechno šlo správně, musí motorka v nejbližších minutách přeplout onu pomyslnou čáru, která vyznačuje na hladině jezera hranici mezi Unií a Kanadou. Nad jeho hlavou probleskovaly hvězdy studeným světlem. Mlha zřídla, aniž si toho povšiml. Neklidně zatěkal očima po temné hladině. Na levém boku něco v dáli svitlo, ale hned tam zase nastala tma.

Crichton vypnul motor a naslouchal. Zdálo se mu, že slyší vzdálené vrčení motoru. Na západě, odkud zvuk přicházel, ležel velký ostrov Royal, vysunutý vysoko ke kanadskému břehu, ale ještě država Spojených států. Upevnil volant a šel vzbudit Willieho. Zaklel, když ucítil pach kořalky, a surově zalomcoval spáčem.

„Vstávej, starý opilče!“ Bylo to marné úsilí, a teprve hrst sněhu, již Crichton rozetřel spáči po obličeji, Willieho vzbudila.

„Co se děje?“ koktal.

„Ještě nic, ale možná, že se bude dít. Vezmi si obě pistole a pojď!“ Sám se chopil lehkého kulometu a sháněl zásobní pás s náboji.

Oslňující světlo je zaplavilo, sotvaže usedli na lavičku. Někdo na ně volal hlásnou troubou.

„Za přístřešek a střílej, co ti palce stačí!“ křičel Crichton. Nečekal, co Willie udělá, a hnal se za kryt. Hned potom se jeho kulomet rozštěkal. Jedna z prvních ran rozbila zrcadlo světlometu. Nad jezerem se opět rozhostila tma. Nedbaje střel, které mu hvízdly kolem uší, spěchal Crichton k volantu. Motor se rozburácel na plné obrátky a lodice přímo poskočila na vlnách.

Crichton se jízlivě rozesmál. „Chytejte mne, blázni!“ křikl do řevu motoru. Pohodlně natáhl nohy… a kopl do něčeho měkkého.

Willie to dostal! šlehlo Crichtonovi hlavou. Pro tu chvíli nemohl nic podniknout, musil uniknout z dosahu policejní motorky. Štval motor na nejvyšší obrátky, ale přesto po chvíli zaslechl Willieho sténání. Upevnil kormidlo a sklonil se k němu. Podvodný hráč omdlel bolestí, ale proud studeného větru, který způsobila rychlá jízda člunu, jej opět přivedl k sobě.

„Kam tě zasáhli?“ ptal se Crichton. Nářek poraněného zesílil a netrpělivý Crichton musil opakovat svou otázku dvakrát, než dostal srozumitelnou odpověď.

Willie měl přeraženou ruku a kromě toho kulku v rameni.

„To nic není, vzpamatuj se, na břehu tě obvážu!“ sliboval Crichton.

„Zatím vykrvácím!“ naříkal Willie. Dno člunu příšerně zaskřípalo na útesu. Crichton zaklel a skočil k volantu. Uvolnil jej a prudce stočil doprava. Skřípavý zvuk se již neopakoval, zato nářek poraněného zněl tak hlasitě, že přerušil zvuk motoru, který teď běžel na nižší rychlost.

Crichton jej vypnul úplně. Chvíli seděl nehnuté, pohroužen v myšlenkách, potom sáhl do kapsy a nahnul se k Williemu.

„Co to děláš?“ sténal Willie, když ucítil, že mu Mike stahuje těžkou kápi s hlavy. Něco studeného se dotklo jeho týlu a potom se všechno ztratilo v ohnivém úderu. Rachot výstřelu, který ho usmrtil, už neslyšel.

•

•

Hydroplán pohraniční stráže pečlivě prohledal hladinu Horního jezera východně od ostrova Royal. Stalo se to na výzvu velitele policejní motorky, která se vrátila z noční přestřelky na svou základnu se dvěma těžce zraněnými muži na palubě a s rozstříleným světlometem. Deset mil severně od ostrůvku Gull objevil volně plující tělo. Bylo to sice už ve výsostných vodách kanadských, ale seržant McIntyre, velitel letadla, nebyl příliš útlocitný, pokud šlo o zachovávání mezinárodních předpisů.

„Mohou být rádi, že za ně uděláme jejich práci… Sedni si na vodu, Joe!“ poručil pilotovi. Poněvadž bylo bezvětří, nedalo to žádnou velkou práci přistát na hladině a vylovit mrtvolu. Letoun ji zavezl nejprve na ostrov Royal a odtamtud ji jiné letadlo dopravilo do Duluthu, kde policejní lékař neprodleně provedl pitvu. Zjistil tři zásahy v těle muže prostředního stáří: jeden v levé loketní kosti, druhý pod klíční kostí a třetí, smrtelný, v týle. V loketní kostí kule uvázla, byla vyňata a identifikována. Zjistilo se, že pochází z kulometu policejní motorky číslo 49, která byla v noci na 10. února napadena střelbou z neznámého plavidla.

Než pitva skončila, byl muž ztotožněn podle fotografií, zaslaných všem policejním stanicím a pohraničním hlídkám, jako Willie Stanton, podvodný hráč zvaný „Busy Willie“. Rána v jeho týle vzbudila největší pozornost. Kule se nenašla, byl to čistý průstřel. Opálená kůže kolem místa vstřelu svědčila o tom, že zbraň, která Willieho usmrtila, se nacházela v bezprostřední blízkosti jeho hlavy. Poněvadž policejní motorka byla při střelbě nejméně sto yardů od neznámého plavidla, znalci usoudili, že Willie byl zavražděn některým ze svých společníků. Velitel policejní motorky sice spatřil kukátkem na palubě střílejícího člunu jen dvě postavy, ale nebyl si jist, je-li to celá posádka, poněvadž člun byl velký a mohl snadno unést několik osob.

Kanadské hlídky byly zalarmovány hned po návratu policejního člunu na Royal Island, mezi dvanáctou a jednou s půlnoci. Zvýšily sice náležitě bdělost, ale obvyklé policejní pátrání uvízlo hned v počátcích, poněvadž se nevědělo, o kolik osob jde a jak vypadají. Tak se stalo, že teprve o tři dny později, 14. února, byla zachycena stopa osamělého muže, který nastoupil časně zrána v nepatrné stanici PearlRiveru do vlaku směrem na západ. Na tuto stopu přivedl nález opuštěné motorky s palubou potřísněnou krví. Přišli na ni docela náhodou rybáři v liduprázdné malé zátoce, v jednom z četných záhybů veliké Black Bay. Místo, kde člun našli, leželo necelých sedm mil od železniční stanice Pearl Riveru.

Na motorce neobjevili naprosto nic, z čeho by se dalo soudit na jejího majitele nebo na její původ. Chybělo i obvyklé registrační číslo a jméno domovského přístavu, kde měla být policejně hlášena. Ani Ralph Longsdale, který přilétl do Duluthu se štábem svých spolupracovníků, hned jak ředitelství dostalo zprávu o nálezu Willieho mrtvoly, neměl štěstí, když se přijel podívat na člun, uschovaný v portarthurském přístavu.

„Z toho, jak pečlivě odstranili jakékoliv stopy, které by vedly k zjištění člunu, se dá soudit, že byl pro takový účel připraven předem,“ prohlásil Longsdale k náčelníkovi portarthurské policie. Tento hodnostář neměl velkou obrazotvornost a nedovedl pochopit, co newyorský vrchní inspektor – jehož přítomnost ho velmi udivovala – svou poznámkou míní. Longsdale mu podal vlídný výklad.

„Z toho zase samozřejmě plyne, že ti lidé tu mají někde svůj zapadák, a to na naší straně, protože člun připlul od jihu.“

Vrátil se do Duluthu, ale poněvadž toto místo bylo příliš odlehlé od pravděpodobné trati nalezené motorky, přenesl svůj stan do neveliké železniční křižovatky Houghtonu na Portageském jezeře. Stáhl sem kdejakého venkovského konstábla, kterého nebylo právě nezbytně zapotřebí v jeho obci, rozdělil je na čety, jimž veleli jeho detektivové, podělil každého muže fotografu Willieho a začal pročesávat okolí ve všech směrech kompasové růžice. Nehnal se příliš daleko na západ, usoudil, že Willieho motorka musila přijet z míst, která leží východně od Keweenaw Pointu, zato na východě rozšířil svou činnost až do zátoky Tequamenen. Podobizna Willieho byla opět uveřejněna ve všech místních časopisech, a to několikrát po sobě. Podivnou náhodou se stalo, že pátračka, která se vyptávala ve Fort Jacksonu, nezastihla zřízence, jenž vydával Crichtonovi motocykl, ve službě. Tento muž – jmenoval se Frederic Kenneth a byl později odměněn částkou 10 000 dolarů, protože jeho výpovědi poskytly nejcennější stopu – měl prudkou chřipku, když policie navštívila jeho stanici.

Ležel s těžkou horečkou a nezajímal se ani o rozhlas. Byl svobodný a žil u staré tety, jejíž zájem se soustřeďoval na chov čistokrevných králíků, ne však na zločin. Tak se stalo, že se o hledaném Williem dověděl pouhou náhodou o týden později, někdy kolem 20. února, když už mu bylo daleko lépe a kdy mu lékař poprvé dovolil číst. Balil si knihu do starých novin a zahlédl v nich fotografii muže, kterého viděl nedávno na své stanici. Vypsaná odměna podnítila jeho zájem tak, že přes pozdní hodinu večerní hnal svou starou tetu na nádraží s telegramem pro inspektora Longsdala v Houghtonu.

Zatímco Longsdale pátral na své straně, pustila se kanadská policie po stopě ze stanice Pearl Riveru s nadšením, které zasluhovalo lepšího výsledku. Stopa byla tři dny stará a nadobro vychladlá. Vedla na Port Arthur a za touto stanicí dvěma cestami do Winnipegu. Kanadská policie usoudila, že pronásledovaný se asi nechtěl vrátit na území Unie, a držela se proto severní tratí. Pokladník v Pearl Riveru poskytl tak neurčitý popis muže, který si od něho kupoval lístek, že bylo možno podle něho zatknout milión lidí. Winnipeg je čilé město a železniční křižovatka, a zde se stopa, existující stejně jen v obraznosti kanadské policie, vypařila nadobro.

Nález Willieho notýsku, který učinil Longsdale dva dny po překvapujícím údaji železničního zřízence Frederica Kennethe v opuštěném bungalowu u Yelow Dog Riveru, když pročesával širší okolí stanice Fort Jacksonu, potvrdil, že intuice kanadské policie byla správná. Crichton skutečně prchal do Winnipegu, ale nezůstal tam a pokračoval v cestě severní železnicí do konečné stanice Water Ways, padesát mil od Fořtu McMurray. Longsdale se nezdržoval pátráním po majiteli bungalowu, poněvadž si od toho nic nesliboval. Byl přesvědčen, že je to zavede do slepé uličky, a to se také později skutečně potvrdilo. V majiteli byl zjištěn neexistující Davies Hilton, obchodník šicími stroji v Duluthu, jehož jménem byl bungalow zakoupen u realitní kanceláře, která jej inzerovala.

Longsdale pověřil tímto neužitečným pátráním jednoho ze svých mužů a provázen seržantem Priestleyem odletěl do Water Ways. Stopa byla šíleně stará, plných deset dní, ale tato stanice je malé hnízdo, poslední železniční výspa na severu, kde končí koleje, a tam si jistě lidé každého nového příchozího pamatují. Toto očekávání vrchního inspektora skutečně nezklamalo. První stopu dostal na nádraží. Železniční úředníci se upamatovali na všechny cestující, kteří tu vystoupili v kritických dnech 11. a 12. února. Ze záznamu, který si zapomnětlivý Willie učinil v notýsku, se vrchní inspektor dověděl, že Crichton se nehodlá na cestě do Water Ways nikde zdržovat. V úvahu tedy přicházely jen dva dny. Cestovní ruch je v únoru v těchto nehostinných místech pramalý, a tak paměť železničních úředníků nebyla nijak přetížena. První den vystoupily na stanici jen tři osoby, dva zřízenci místní faktorie a agent velké kožišnické firmy, který objížděl jednotlivé stanice. Druhý den byl o něco rušnější, celkem pět osob tu skončilo svou cestu. Byl to majitel zdejšího stóru, který se vracel se svou ženou z návštěvy nemocného otce v Edmontonu, dva zřízenci velké dřevařské firmy, kteří vyrazili hned druhý den se saněmi místního dopravce k jezeru Athabaska, kde byl jejich tábor, a konečně mladý štíhlý vysoký muž, na kterého se dobře hodil dosti podrobný popis zřízence Frederica Kennethe.

Přílet policejního letadla, opatřeného lyžemi, do tak malého hnízda, jako je Water Ways, vzbudil oprávněný rozruch. Pilot hladce přistál na zmrzlém sněhu v těsné blízkosti nádražní budovy, a ještě než Longsdale skončil výslech železničních úředníků, přikvapil místní policejní náčelník, velmi udivený neočekávanou událostí.

„Snadno zjistíme, kde váš muž je,“ prohlásil. „Hotel je tu jen jeden a nemáme k němu daleko.“ Ukázal na nízkou přízemní budovu, postavenou ze dřeva.

V „Grand Hotelu“, jak si tento podnik pyšně říkal, Crichton skutečně přenocoval z 12. na 13. únor. Zapsal se do knihy hostů jako Edward Gordon, zástupce Pennovy faktorie ve Fort Normanu na řece Mackenzie.

„Ve Fort Normanu skutečně je Pennova faktorie,“ rozpomínal se naivní náčelník policie ve Water Ways. Longsdale ho změřil útrpným pohledem, míval o kanadské jízdní policii lepší mínění, ovlivněné klukovskou četbou o hrdinech v šarlatových kabátcích.

„Zkuste se optat, mají-li tam zástupce toho jména,“ radil suše. Dalo se to provést, poněvadž Fort Norman náhodou měl rádiovou službu na krátkých vlnách jako Water Ways, ale výsledek byl samozřejmě záporný. Zatímco policejní náčelník na Longsdalovu žádost rozesílal na všechny stanice výzvu, aby byl okamžitě zadržen muž, jehož popis následoval, vyšetřoval vrchní inspektor další Crichtonovy pohyby. Byl s tím záhy hotov. Crichton si zakoupil od místního pěstitele tažných psů, míšence La Bina, smečku devíti silných zvířat a ve stóru saně a zásoby pro sebe i pro psy na tři týdny. Vyrazil hned po obědě, ačkoliv počasí bylo nejisté a místní lidé jej před cestou varovali. Skutečně také k večeru vypukl blizzard a řádil nepřetržitě až do pozdního večera druhého dne.

Směr Crichtonova útěku vrchního inspektora velmi udivil. Kam míří, proč se štve na sever, kde nejsou lidská sídla a kde má naději jedna ke stu, že se mu podaří setkat se s někým, kdo by zprostředkoval další doručení Dahlovy zprávy? Že tuto zprávu s sebou nesl, o tom nepochyboval ani na okamžik, společnost Willieho to dokazovala. Nelámal si tím dále hlavu a rozhodl se hledat Crichtona všemi prostředky, které jsou po ruce.

Dotaz rádiem do Fortu McMurray vynesl zápornou odpověď, v osadě se v poslední době nezastavil muž, na kterého by se hodil Crichtonův popis: všechny osoby, které tam zavítaly, mají naprosto spolehlivé průkazy.

Longsdale se octl před zdí. Co počít? Crichton odtud odešel před desíti dny a s dobrým spřežením mohl za tu dobu a za příznivého počasí urazit pět set mil. Blizzard ho možná zdržel, ale sotva zdolal. Podle všeho, co o něm až dosud vrchní inspektor vyšetřil, byl Crichton smělý dobrodruh, odvážný a zdatný. Že se neštítí žádných prostředků, aby došel k cíli, o tom podávala svědectví mrtvola Willieho. Rány, jež tento podřadný darebák utrpěl od policie, nebyly smrtelné, zahubil ho výstřel do týla, vypálený jeho vlastním kamarádem, Michaelem Crichtonem. Ten se prostě zbavil raněného, který by se mu byl stal na útěku nesnesitelným břemenem.

Naděje byla sice jedna k miliónu, jak se vrchní inspektor vyjádřil k svému seržantovi, ale přece jen ji nesměl opomenout. Rozhodl se, že prohlédne se svým letadlem okolí Water Ways v širokém okruhu.

Krátký polární den končil příliš rychle pro takový podnik. Pilot si netroufal riskovat letadlo přes noc na otevřeném poli a odletěl ještě před soumrakem do Edmontonu. Druhý den bylo počasí nepříznivé, vánice a prudký vítr, a teprve 25. února mohl Longsdale uskutečnit svůj úmysl.

Strávil se seržantem v letadle šest velmi nepříjemných hodin, poněvadž rtuť v teploměru klesla čtyřicet stupňů pod Fahrenheitovu nulu⁶ a kabina nebyla vytápěna. Zalétli až k Fortu Resolution na břehu Velkého otročího jezera, což byl podle odhadu policejního náčelníka z Water Ways nejsevernější bod, kterého mohl Crichton dosáhnout. Cestou nespatřili ani stopy po člověku nebo psím spřežení.

„Jen blázen by se štval krajem za takového mrazu,“ mínil pilot, řádně otrávený svým úkolem. Přesto bez odmlouvání zamířil na severovýchod od Fortu McMuray a letěl až k Alžbětiným vodopádům, které spojují Černé jezero s chobotem jezera Athabasky. Také tato námaha nevedla k cíli.

„Na jak dlouho ještě máte benzín?“ ptal se vrchní inspektor. Pilot se podíval na měřič.

„Na čtyři hodiny, ale hodinu potřebuju z Water Ways do Edmontonu.“

„Dobrá, poletíme tedy ještě na západ!“ rozhodl Longsdale.

Letěli nízko nad zamrzlým jezerem Athabaska k Peace Riveru, levému přítoku Velké otročí řeky. Nedaleko tvrze Vermillon Longsdale, který se pilně rozhlížel triedrem, vzrušeně povstal.

„Uhněte trochu na jih!“ žádal pilota. O chvíli později byl o naději chudší. Letadlo přeletělo v nepatrné výši cestující dvojici Indiánů, muže a ženu, a k smrti je ulekalo. Pilot se poslušně vrátil a zakroužil nad nimi, aby si je vrchní inspektor mohl řádně prohlédnout, a potom se vzdálil, provázen zuřivým štěkáním Indiánových psů. Přeletěli nízká zasněžená stavení Fořtu Vermillon a širokým obloukem zahnuli k návratu.

Longsdale vyčkával ještě několik dní ve Water Ways, dojde-li nějaká odpověď na jeho výzvu rozhlasem, kterou denně opakovali. Když se nedočkal, odjel a zanechal tu seržanta Pristleye; nechtěl se vzdát posledního záblesku naděje, že snad se přece jen někdo přihlásí a poskytne další stopu k pátrání po Crichtonovi.

•

•

Velká kožišnická společnost, tající se pod skromným jménem Hudson Bay Company, má své faktorie po celé severní Kanadě, od Melvillova poloostrova na východě až po mohutný proud Yukonu, který je na západě hranicí mezi kanadským Dominiem a Aljaškou. Tyto faktorie s příslušnými stóry, obchody, kde se vydává zřízencům a lovcům Společnosti všechno, co potřebují, od biče na psí spřežení až po elektronku do rádia, jsou jádrem fortů – tvrzí – vzniklých většinou iniciativou Společnosti pro její potřeby obchodní a jen v malém počtu případů z důvodů vojenských.

Forty Hudson Bay Co. jsou roztroušeny ve velké vzdálenosti od sebe, a proto mezi nimi Společnost zřídila stanice, pouhé dřevěné chýše s železnou zásobou topiva a potravy pro lidi i psy, v nichž si může cestující odpočinout a strávit v suchu a v teple noc. Tyto chýše bývají od sebe vzdáleny den nebo i jen půlden jízdy saněmi, podle významu trailu – obchodní stezky. Nejsou obydleny, s výjimkou některých, v nichž sídlí zřízenec Společnosti, který má na starosti dohled nad zásobováním a udržováním pořádku v určitém počtu chýší.

Jedna taková obydlená chýše se nacházela na ohybu veliké řeky Mackenzie, asi dvacet mil nad severním polárním kruhem a sto mil po proudu od nové tvrze Good Hope. Obýval ji Sam Davidson, starý zaměstnanec Společnosti, bývalý lovec. Trávil tu poslední léta činné služby, před odchodem na odpočinek. Trpíval občas revmatismem a pro lov pod širým nebem se už nehodil. Zde měl poměrně pohodlnou práci, pečoval o udržování šesti odpočíváren a mohl si vybrat k svým služebním cestám dobu, která se mu nejlépe hodila.

V posledních únorových dnech zásobil všechny chýše od staré opuštěné tvrze Good Hope, ležící asi sto padesát mil na sever od jeho obydlí, až k nové tvrzi téhož jména. Právě se vrátil ze své cesty a královsky se těšil, že si večer poslechne rádio, neboť si ve faktorii opatřil čerstvé suché baterie. Namontoval je do přístroje, sledován pozorným zrakem eskymáckého psa Tinyho, který s ním sdílel obydlí, a chystal se právě přístroj vyzkoušet, když zaslechl vzdálené štěkání psů. Tiny napřímil slechy, obrátil se ke dveřím a začal vrčet.

„Návštěva v tomhle počasí? Koho sem čert nese?“ podivoval se Sam. Už před západem slunce, který tu v této roční době nastával časně odpoledne, byl teploměr na třiceti pod nulou a dalo se očekávat, že ještě klesne o hodně níž; jen největší otužilec cestoval v takovém mraze, a Sam byl právem udiven. Natáhl si kožich, přehodil přes hlavu kapuci a sejmul s háku menší svítilnu zavěšenou nad krbem. Když otvíral dveře malé předsíňky, náraz větru mu je div nevytrhl z ruky. Svítilna divoce zaplápolala a mnohohlasý štěkot psů uvítal její záři.

Saně zarazily těsně před Samem a k smrti znavení psi se okamžitě vrhli do sněhu, hlučně oddechujíce. Muž, který slezl s nízkých saní, byl tak zachumlán do eskymácké parky, že mu starý trapper neviděl do obličeje.

„Jděte dovnitř, muži, je tam příjemné teplo!“ vybídl ho přívětivě. „Já už se vám postarám o psy i o saně.“

Muž se okamžik rozmýšlel, ale potom s krátkým poděkováním poslechl. Sam odpřáhl psy, pobídl je bičem, aby se zvedli, a zavedl je do malé stáje, kde je uvázal co nejdále od svých psů. Hodil ještě každému z nich pořádný kus sušené tresky z vlastních zásob a šel uklidit cizincovy saně. Podivil se nad jejich lehkým nákladem, v němž vytušil jen trochu potravin, a zatáhl je do nízké kůlny, kde odpočíval jeho vlastní dopravní prostředek.

Když vstoupil do jediné obytné světnice chýše, našel příchozího za stolem a Tinyho, jak bojovně rozkročen na něj vrčí. Okřikl psa, podal muži ruku a pověděl mu své jméno. Cizinec, mladý světlovlasý chlapík vysoké postavy, který zatím odložil těžkou kožišinovou parku, se mu představil a stěžoval si, že má za sebou velmi únavný kus cesty.

„U mne si pořádně odpočinete… jsem rád, že budu mít společnost. Hlad máte jistě taky, ale tomu hned odpomůžeme,“ mluvil dobrosrdečně Sam přistrkuje kotlík s čajem na oheň. Ukrojil notný kus sušené losi kýty a otevřel plechovku s kalifornskými broskvemi, kterou právě přivezl z Fortu Good Hope. Postavil to všechno před svého hosta a srdečně ho pobízel k jídlu.

Cizinec byl na řeč skoupý, ale k jídlu se nedal dvakrát nutit. Veliká sousta losí kýty mizela v jeho ústech a vřelý čaj pil dlouhými doušky. Sam, který byl už po večeři, měl radost, jak jeho hostu chutná.

„A teď si dáme trochu muziky!“ řekl vesele, dříve než muž dojedl. „K jídlu patří hudba!“

„Muziky?“ opáčil udiveně host. „Copak tu máte gramofon?“

„Něco lepšího,“ chlubil se trapper. „Rádio!“

„Rádio?“ V cizincově hlasu byl nedůvěřivý přízvuk, ale známé zvuky ladění jej poučily, že hostitel nepřehání. Zachytili konec taneční hudby z Vancouveru a potom se ozval hlasatel.

„Pozor, pozor! Vyslechněte výzvu hlavního policejního stanu z Ottawy! Všem policejním stanicím counties, distriktů a Královské jízdní policie! Pro vraždu je stíhán muž, vydávající se buď za vrchního dozorce celní stráže USA Michaela Crichtona, nebo za Edwarda Gordona, zástupce Pennovy faktorie z Fort Norman na Mackenzie. Naposled viděn 13. února ve Water Ways na Athabasce. Nyní dlí pravděpodobně někde mezi tímto místem a severními hranicemi Dominia. Velmi nebezpečný, dobře ozbrojen. Okamžitě zajistit a podat zprávu hlavnímu stanu. Popis…“

Davidson pozorně naslouchal, obrácen zády k svému hostu. Nikdy nebyl bystrým myslitelem a Tiny ho snadno předstihl. Ale ani instinkt psa nebyl tak rychlý jako kulka z pistole.

•

•

10

•

•       Ta část polárního moře Beaufortova, do které ústí Mackenzie svou rozlehlou deltou, je oblíbeným zimovištěm velrybářů. Tito lidé se kupodivu ani v dlouhých zimních měsících, neobyčejně jednotvárných a únavných svou nekonečnou nudou, nesemknou do houfu. Jejich lodi najdete roztroušeny na ploše několika set čtverečních mil od velkého ostrova Richardova až k mnohem menšímu ostrovu Herschelovu, který leží už nedaleko hranic Aljašky. Jsou to převážně lodi kanadské, ale podle zásady „freedom of the seas“ (svoboda moří), respektovanou Spojenci i za války, pokud šlo o přítele a neutrála, nechybí za třímílovým pásmem ani cizinci. Zpravidla to bývají Američané, sem tam nějaký Mexikán a jen velmi zřídka lodi jihoamerické, které dávají přednost lovům v Antarktidě nebo u Galapážských ostrovů, kam plují velryby v zimní době, když se jim zasteskne po útulnějším podnebí.

Na konci zimní sezóny roku 1944 tvořila na východě krajní hlídku velkého velrybářského loďstva, zamrzlého v polárním moři, loď El Brío, zánovní škuner střední nosnosti s dieselovým motorem. Byl velmi pevně stavěný a pocházel z bostonských loděnic, ale zaregistrován byl v La Paz, kalifornském přístavu Mexické republiky. Kotvil asi deset mil na sever od ostrova Richardova a pět mil západně od pustého ostrůvku Fullenova, mezi ním a stejně opuštěným ostrůvkem Hooperovým. Nejbližším sousedem této lodi, na jejíž zádi vlála zeleno-bílo-červená vlajka, byl kanadský škuner Rainbow, který zamrzl asi půldruhé míle na jihozápad od El Bría. Posádky obou lodí se nestýkaly. Mexikáni se drželi pohromadě a Kanaďané jezdili na návštěvu na americký škuner Black Beaver, kotvící těsně u Hooperova ostrůvku, ačkoliv tam měli skoro dvakrát tak daleko jako na mexickou loď.

Přestože lodi byly v tu dobu ještě pevně zamrzlé a nehrozilo nejmenší nebezpečí srážky, dávali jejich kapitáni ze zvyku vyvěšovat barevná poziční světla – boční a bílé světlo stožárové – jako by jejich plavidla projížděla v řádném kursu na volném moři. Stožárové světlo škuneru El Brio bylo vidět podle předpisu na pět námořních mil a stalo se hvězdou spásy muži, který se k němu vlekl za velmi temné březnové noci unaven až k padnutí.

Nejméně už desetkrát si cestou vyspílal, že se zbavil svého psího spřežení, ačkoliv mu železná logika říkala, že neměl jinou možnost. Nemohl přece on, německý agent, s kanadskou a federální policií v patách, dorazit na palubu El Bría s devítispřeží psů a s hlučným práskáním biče, aby se kdekdo dověděl, že škuner dostal hosta! Podřezal psům krky, jakmile ho dopravili na severní břeh Richardova ostrova. Byl by je nechal volně pobíhat bez výčitky svědomí, že se požerou hlady, ale obával se, aby pudem nenašli nějakou trapperskou samotu a neuvedli policejní smečky na jeho stopu. Zahrabal je nehluboko do sněhu i se saněmi, a tam je našli o dva měsíce později dva indiánští lovci kožešin. Brzy nato se náhodou sešli s policejní hlídkou, která konala svou několik set mil dlouhou objížďku po pobřeží, a vyprávěli jí o tomto nálezu. Policisté se svědomitě vydali na místo psí hekatomby, pečlivě je prohlédli a při nejbližší příležitosti podali hlášení své stanici. Hlášení doputovalo konečně až k vrchnímu inspektorovi Ralphu Longsdalovi, který z něho učinil další kamínek pestré mosaiky, obrazu pátrání po Michaelu Crichtonovi, agentu „Třetí říše“.

Přesnou polohu místa, kde jej bude škuner očekávat, si Crichton zakreslil do svého zápisníku už v New Yorku a když opouštěl na lyžích pevnou zemi Richardova ostrova a vydával se na zamrzlé moře, domníval se, že těch deset mil, které jej dělí od jeho konečného cíle, urazí hravě za dvě hodiny. Poznal, že je to hluboký omyl, ještě než se vzdálil půl míle od břehu.

Hladký led skončil několik set yardů od břehu a byl vystřídán dlouhými hřebeny ledových ker, stěsnaných dohromady a vyzvednutých do výše tlakem větrů a přílivu na nepoddajnou zemi. Nebyla to vysoká překážka a první z nich zlezl Crichton hravě, když sňal lyže a přehodil si je přes rameno, ale opakovala se s nudnou jednotvárností a po hodinové chůzi ho vyčerpala tak, že dal přednost hledání úzkých průsmyků mezi krami. Nutilo ho to k četným oklikám, které neobyčejně prodlužovaly cestu a zmátly ho v orientaci tak, že po třech hodinách pochodu s hrůzou zjistil, že ztratil správný směr, ačkoliv se ustavičně řídil kompasem.

Nadarmo pátral po březích Fullenova ostrůvku, který měl být jeho orientačním bodem. V bledém svitu hvězd a mihotavých pablescích polární záře viděl všude kolem sebe jen zamrzlé polární moře, zvrásněné křivolakými hřebeny ker.

Posílil svou odvahu douškem pálenky a nazdařbůh klopýtal dále. Dorazil k širšímu pásu rovného ledu, připjal si lyže a rozjel se zvolna k severu. Nešlo to rychle, nohy pod ním klesaly únavou. Bílé světlo, které spatřil těsně u obzoru ještě než dorazil k dalšímu nízkému ledovému hřebenu, pozvedlo jeho odvahu. Rád uvěřil svému přání, že je to signální světlo mexického škuneru, ačkoliv to mohla být docela dobře i jiná loď. Měl štěstí, že se nemýlil. Spíše se doplazil než došel tak blízko k lodi, aby si v záři zelené svítilny mohl přečíst jméno na jejím pravém boku.

„El Brío“ zahučel posměšně. „Opravdu, to je symbol! Jestli někdo potřeboval odvahu⁷), pak jsem to já!“ Zcela vyčerpán zhroutil se za malou krou, vystupující z hrbolaté plochy ledu. Musil si odpočinout, než se pokusí dostat se nepozorovaně na palubu. Nemusil se bát, že ho tu někdo z posádky objeví. Byly dvě hodiny s půlnoci, v tu chvíli jistě už všichni na lodi dávno spali. Všichni? Jistě ne, nějaká hlídka nepochybně střeží led, který se často začne nepříjemně tisknout na boky zamrzlé lodi. Doufal, že nebude příliš ostražitá na jiné zvuky, než je skřípání drtícího se ledu, a že se jí snadno vyhne.

Cesta, na kterou počítal nanejvýš dvě hodiny, trvala plných sedm hodin. Cítil, jak mu zvolna tuhne krev, a uznal, že by nebylo moudré odpočinek příliš prodlužovat. Namáhavě se zvedl a kryt nerovnostmi ledu připlížil se k lodi. Vyhnul se obloukem můstku, který vedl na palubu, a zamířil k zádi, vyklenuté obloukem nad led. Očekával, že tu bude viset lano, úslužně připravené kapitánem Ricardem Martinezem, a nebyl zklamán.

Šplhání po laně s tlustými palčáky na rukou – nemohl je stáhnout, nechtěl-li na provaze nechat vlastní kůži – bylo utrpením, jaké dosud nepoznal. Zdařilo se až po čtvrtém pokusu, ačkoliv šlo jen o několik yardů, a vyčerpalo zbytek jeho sil. Odpočíval chvíli, skrývaje se za velrybářským člunem, a pak se vydal na posledních několik kroků své pouti, k nástavbě, kde byla kapitánova kajuta. Hlídka přecházela na opačné straně nástavby, takže se nemusil obávat, že bude spatřen. Odpočítal pečlivě okna, na čtvrté od zádi zaklepal smluveným způsobem.

První pokus se nesetkal se zdarem. Opakoval jej znovu, proklínaje kapitánův dobrý spánek. Hlasité bušení si nemohl dovolit, nechtěl-li, aby je zaslechla hlídka, přecházející na druhé straně lodi, a tak klepal v přestávkách, ale vytrvale, až si při silnějším záblesku polární záře povšiml, že okno je zevnitř zastřeno záclonou na ochranu proti zimě, tlumící každý zvuk, a vzdal se marných pokusů. Připlížil se opatrně k rohu nástavby, kde byla dvířka do kormidelníkovy prostory, vyčkal, až se k němu stráž na své pochůzce obrátí zády, a potom rychle a bez hluku vklouzl dovnitř.

Kapitán Martinez se náhle vytrhl ze spánku s nepříjemným pocitem, že ho něco bodá do očí. Byl to proud ostrého světla z kapesní lampičky, kterou mu návštěvník svítil do obličeje. Chystal se již vykřiknout, když se čísi ruka důrazně položila na jeho ústa.

„Nekřičte, jsem přítel!“ šeptl ostře noční host. Nahnul se těsně Ke kapitánovu uchu, řekl mu své číslo a poznávací heslo, a pak uvolnil stisk na jeho ústech.

„Dobrá, ale tomu nerozumím,“ bručel kapitán, sedaje si na lůžku. Byl velmi nedůvěřivý a měl přehnané mínění o důmyslu mužů ze Secret a Intelligence Service. Kdo mu zaručí, že jeho neočekávaný návštěvník není provokatér?

„Ptejte se tedy,“ řekl klidně noční host. Nohy se pod ním třásly únavou, bez vybídnutí usedl do křesla připevněného k podlaze, ještě než kapitán rozžehl stropní acetylénku. Zodpověděl bez rozmyšlení všechny poznávací otázky. Kapitánovo čelo se rozjasnilo.

„Dejte mi svou zprávu!“ natáhl ruku. „Můžete odejít ihned, noc je tichá, odvolám kotevní hlídku, aby vás nespatřila.“

„Nemám, kam bych šel, jsou za mnou,“ usmál se nevesele návštěvník. „Musíte mne skrýt!“

Kapitánova čelist poklesla.

„Vy jste se zbláznil!“ vyhrkl.

„Nezbláznil, a vy víte, že musíte uposlechnout. Loď je na to ostatně zařízena, pašovala se v ní whisky. Koupil jste ji přece od Jacka Grimseye, když rozpustil svůj gang a vyprodával inventář?“

Kapitán němě přikývl. Hostova podrobná znalost poměrů ho udivovala, vytušil, že má před sebou významného člena výzvědné služby. Přece však se nehodlal vzdát.

„Bude vám tam zima!“

„A ve vládním vězení by mně zase mohlo být moc horko!“ odsekl host. „Dejte mi něco jíst, padám hlady!“

Kapitán mu sám uvařil čaj v lihovém samovaru a přinesl suchary s konzervou kuřecího masa ze své soukromé špižírny. Střežil se, aby si hlídka nepovšimla, že má návštěvu, a pečlivě zastřel každou skulinu u oken, kterou by mohlo unikat světlo ven. Tajná skrýše se nacházela v levém lodním výboku a byla tak znamenitě maskovaná, že na ni celníci nikdy nepřišli, ačkoliv přepadli Grimseyův škuner často nečekaně a nelitovali námahy; Grimsey v ní provezl whisky za statisíce dolarů. Přístup k ní byl po schůdkách, které začínaly v palubní nástavbě před kapitánovou kajutou a vedly až na druhou dolní palubu, takže se Martinezův host nemusil obávat, že ho cestou někdo spatří. „Kdy odplujete?“ ptal se kapitána, než vstoupil do úzké, ale velmi dlouhé dutiny, kterou před ním kapitán otevřel ve stěně skladištního prostoru. Dostali se k ní úzkou a krkolomnou cestou mezi sudy s velrybím tukem a kapitán ji otvíral složitým způsobem, postupným sešoupnutím určitých planěk, jako pokladnu na heslo.

Kapitán pokrčil rameny. „Těžko říci, máme teprve začátek března a zde je to každý rok jiné. Možná že se ledy hnou už za čtrnáct dní, ale možná také že až za dva měsíce.“

„Zatím ze mne bude skrčenec!“ huboval tiše Crichton svítě si do skrýše, jejímž jediným zařízením byla žíněnka a spací pytel.

„S tou zimou to nebude tak zlé, je to už pod čarou ponoru a moře to vlastně otepluje,“ poznamenal. „Také uzavírací stěna je vyložena plstí, jistě kvůli zvuku při poklepu. Dobrá, budu tu přes den, a jenom v noci si k vám přijdu protáhnout údy.“

Kapitán se ušklíbl a s přáním příjemného odpočinku odešel.

Crichton prospal nejen zbytek noci, ale i celý následující den. Když se vzbudil, měl náležitý hlad. Protáhl si údy, strnulé dlouhým ležením, a chystal se již otevřít svůj úkryt, když zaslechl nezřetelný hovor více osob. Slabý odraz světla vpadl dovedně ukrytými větracími štěrbinami do temné skrýše. Crichton stál nehnuté a tajil dech. Kroky i hlasy se blížily, ozvučné dřevo zaneslo k jeho sluchu pravidelné údery, jejichž zvuk rychle sílil. Oklepávají stěny lodi! Studený pot mu vyvstal na čele. Vytáhl z kapsy pistoli a odjistil ji. Klepání znělo už v bezprostřední blízkosti a teď dopadly první údery na stěnu, která ho dělila od podpalubí.

•

•

V druhém březnovém týdnu odcestovala z tvrze McPhersonovy, ležící na pravém břehu Peelovy řeky, několik desítek mil od jejího vtoku do Mackenzie, dvanáctičlenná odvodní komise do sídel Tukkuth-Kučských Indiánů neboli Šilhounů. Nebyla to právě nejvhodnější doba k pohodlnému cestování – rtuť v teploměru stále ještě nechtěla vystoupit nad deset stupňů pod nulou*⁸) – ale jedině v zimě bylo možno najít Šilhouny soustředěné v jejich zimovištích po obou březích Dikobrazí řeky; jinak se tito kočovníci potulují po území mnoha tisíc čtverečních mil, od řeky Mackenzie až k hranicím Aljašky, a bylo by iluzorní, kdyby je tam odvodní komise sháněla.

Všeobecně lze říci, že Indiáni nejsou nadšeni vojenskou službou, a Šilhavci netvořili z tohoto pravidla výjimku. Už v první vesnici na Bellově řece se odvodní komise dověděla od vládního důvěrníka, starého Indiána, který bděl nad rozdílením státních zásilek potravin kmenu v dobách nouze, že silná četa mladých mužů prchla těsně před příchodem komise, aby se vyhnula odvodům. Velitel komise, kapitán Leslie Morton, vyslal své dva scouty po stopách uprchlíků, a když se druhý den vrátili se sdělením, že Indiáni zamířili na východ k Mackenzie, podal přenosnou vysílačkou hlášení do tvrze McPherson. Tamní policejní úřadovna zalarmovala všechny stanice v širokém okruhu několika set mil a vyžádala si jejich asistenci.

Tak se stalo, že z nové tvrze Good Hope, zbudované jižně od vtoku řeky Zaječích Indiánů do Mackenzie, byla vyslána pětičlenná hlídka Královské jízdní policie pod velením seržanta Harryho Cumminse vzhůru po pravém břehu Mackenzie s rozkazem pátrat po uprchlých Šilhounech a zadržet je. Poněvadž sníh byl ještě příliš hluboký na jízdu koňmo, vyrazili policisté na lyžích a své táborové potřeby vezli na saních tažených psy.

Den 12. března se právě schyloval k časnému večeru, když hlídka přitrhla k srubu Sama Davidsona, zřízence Hudson Bay Co. Seržant rozhodl, že tam přespí – pod střechou je to za mrazu vždy lepší než pod stanem. Udivilo je, že starý Sam sedí potmě a že srub stojí před nimi tichý a mlčenlivý, bez jediné známky života.

„Sam asi není doma,“ usoudil seržant, ale když o chvíli později odpřáhli psy a vedli je do stáje a našli zde osm příšerně vyhublých saňových psů, ležících nehnuté na zemi, změnil svůj názor. Psi byli mrtvi a nováček konstábl Greely se nad tím velmi podivil.

„Že se nepožrali mezi sebou?“

„Jen člověk sní člověka, když má velký hlad, pes to psovi neudělá, dokonce ani eskymácký, který se celý život pere s kamarády,“ poučil Greelyho seržant Cummins. Svítil si baterkou po temné stáji, ale nic zvláštního nenašel.

„Zůstaňte tady, hoši!“ křikl pootevřenými dveřmi na své průvodce, kteří stáli venku. „Nechoďte do srubu ani se neprocházejte kolem něho!“

Mrtví psi byli připoutáni řetízky ve svých kójích, a to bylo nepochybně příčinou, že se z hladu do sebe nedali, přes seržantovu víru v psí solidaritu. Stejně mu to bylo podivné, dělává se to jen u nových psů, na sebe nezvyklých, kteří se příliš krvavě perou, a starý trapper měl své spřežení již několik let. Při podrobnější prohlídce stáje našel seržant v druhém koutě zbytky potravy, které nasvědčovaly, že tu dlelo ještě jiné spřežení než Davidsonovo. Tím se vysvětlilo, proč byli domácí psi přivázáni.

Velmi zachmuřen vyšel seržant ze stáje a při svitu baterky obešel celý srub. Nenašel žádné stopy. Zastavil se před vchodem, vysoko zavátým sněhem na důkaz, že tudy už řadu dní nikdo neprošel.

„Odházejte ten sníh, hoši!“ vyzval policisty, kteří se ochotně rozběhli k saním pro lopatky. Tušili, že se tu stalo něco mimořádného, a jejich zvědavost byla podrážděna.

Za několik minut uvolnili vchod od sněhu a rampouchů, které se vytvořily mezi nízkými dveřmi a jejich pažením. Seržant je otevřel, dvěma kroky prošel malou předsíňkou a zastavil se na prahu dveří vedoucích do světnice. Svítil si dovnitř a všichni čtyři policisté, tísnící se za ním, mu pomáhali světly svých baterek. Ponurý obraz se jim zjevil v jejich záři. Před hrubě otesaným stolem ležel pes s roztříštěnou hlavou a zpod stolu vyčnívaly nohy v teplých indiánských mokasínech, jaké se nosívají doma nebo na suchém zmrzlém sněhu.

Seržant spatřil karbidku nad krbem, opatrně obešel psa a zkusil lampu rozsvítit, zatímco konstáblové na jeho rozkaz čekali v předsíňce. Musil nejdříve nahřát nádržku lampy, ve které zamrzla voda, karbidka vzplanula, a když konečně jasně žluté světlo ozářilo vnitřek chýše. Cummins se na okamžik sehnul k psovi a položil ruku na chlupy na hlavě, spečené ztuhlou krví. Lebka byla roztříštěna v beztvarou hmotu, ale vypadalo to spíše na výstřel zblízka ze zbraně velké ráže než na úder tvrdým předmětem.

Seržant se tím nezdržoval a vlezl pod stůl k mrtvému muži. Byl to Sam Davidson, jak se obával. Ačkoliv si svítil baterkou, neměl dosti světla na prohlídku těla pod stolem. Poslal si proto pro křídu, nakreslil obrys ležící postavy na podlahu, a pak dal mrtvolu vytáhnout a položit vedle stolu. Když ji svlékli, našli otvory po dvou kulkách. Přední byl těsně nad srdcem a zadní poněkud výše, pod lopatkou.

„Vrah střílel šikmo vzhůru, ale jak potom mohl Sam padnout pod stůl?“ podivoval se seržant. Starší konstábl Griffith ho upozornil na odřeninu na čele mrtvoly, pokrytou zaschlou krví.

„Vypadá to, jako by byl při pádu na něco narazil!“ poznamenal.

Seržant sňal karbidku s háku a svítil si na hrany stolu. V jejím ostrém svědě záhy našel temně hnědé skvrny po krvi.

„Myslím, že je to jasné,“ řekl pomalu. „Pojďte sem, Griffithe!“ Vzal konstábla za ruku a postavil ho k malé polici nad krbem, kde bylo rádio.

„Stůjte takhle!“ nařídil mu a natočil ho trochu obličejem ke stolu. Vzal hrubou židli, vlastní výrobek Davidsonův, a posunul ji k dlouhé straně stolu. Posadil se na ni a trochu ji potom pošinul, dívaje se k místu, kde ležel pes. Vyňal z pouzdra pistoli a namířil ji směrem k psovi. Držel ji těsně u desky stolu, ale nepatrně ji stočil vlevo.

„Haló, seržante, doufám, že ji máte zajištěnou, míříte přímo na mne!“ pokusil se Griffith o žert. Cummins se zašklebil a schoval pistoli.

„Přesně tak to musilo být!“ řekl spokojeně. „Vezměte si křídu, Greely, a obtáhněte nohy mé židle. Nehýbejte se, Griffithe, ještě vás tam chvíli potřebuju!“ Vstal, aniž přitom pohnul židlí, a obešel stůl, aby se dostal ke Griffithovi. „Kdybych vás byl střelil tak pěkně jako ten darebák Sama, padl byste přesně na tu hranu stolu, kde je krev. Ale stejně byste nemohl padnout tak daleko pod stůl, jako ležel ubohý Sam, a ještě k tomu na záda!“

„Třeba tam Davidson zalezl sám,“ hádal Griffith. „Nebyl střelen do srdce a mohl ještě nějaký čas žít.“

„V tom případě by si byl raději šel lehnout na lůžko, nemyslíte?“ odporoval seržant. „Ale na lůžku není žádná krev, ačkoliv vypadá, jako by na něm někdo ležel.“

„Vrah sám,“ hádal Griffith.

Seržant přikývl. „Bezpochyby… A pak, jestliže Sam byl po těch dvou výstřelech ještě živ, jistě to nedal najevo, jinak by mu byl vrah pomohl ještě třetí ranou na onen svět. Také tu není stopy po tom, že by tu strávily noc dvě osoby, Sam a jeho vrah, a že by k střelbě došlo až druhý den. Ne, přirozené vysvětlení je, že vrah Sama zastřelil zákeřně, zatáhl mrtvolu pod stůl a potom se chladnokrevně vyspal v Samově lůžku. Byl patrně velmi unaven, jinak by asi pospíchal dál, aby ho tu náhodou někdo nepřekvapil.“

„Ale Sam stejně nemusil být hned mrtev,“ trval na svém Griffith.

„Možná věc, nejsem lékař, a nemohu se o to s vámi přít,“ řekl seržant netrpělivě a začal si kreslit plánek místnosti s polohou mrtvého psa i muže. Přitom ho napadlo, že by ten umíněný konstábl přece jen mohl mít pravdu…

K velkému úžasu svého průvodu vlezl pod stůl a zaujal tam přesně stejnou polohu, jako měl Sam Davidson. Posvítil si na spodní stranu stolní desky a podivil se. Nad jeho hlavou byly krvavé stopy, nepravidelné skvrny i podivně zahnuté slabší čáry, které se podobaly písmu.

„Podívejte se, jestli má Sam na prstech stopy krve!“ křikl seržant.

„Jen na pravém ukazováku!“ odpovědělo několik mužů najednou.

Seržant spokojeně zabručel. „Vlezte sem někdo a podržte mi lampu!“

Ochotný Greely se přikrčil vedle něho a seržant kreslil do zápisníku.

„Tady to máte, hoši!“ řekl, když opustil své nepohodlné místo. „Písmo mrtvého muže!“

Seskupili se kolem něho a v záři karbidky luštili záznam. Zřetelných písmen bylo jen několik. Prvá tři rozeznali bez velké námahy, dávala neúplné slovo „cric“ a nic neříkala. Angličtina má kromě výrazu cricket, o který se tu samozřejmě nemohlo jednat,⁹ jen jediné slovo, které začíná stejně, crick, křeč.¹⁰ Davidson jistě chtěl sdělit něco důležitějšího, než že byl zachvácen křečí.

„Třeba to druhé c není c, ale e“ mínil konstábl, ale neměl úspěch.

„To je z bláta do louže,“ řekl na to Cummins. „Pak by to mohlo být zase jen jediné slovo, crier (vyvolavač), a to je ještě větší nesmysl!“

„Nehledě k tomu, že to mnohem spíše vypadá jako c a ne jako e,“ dorazil Donalda Griffith.

Velká skvrna krve následovala bezprostředně za touto spornou písmenou. Několik dalších nepravidelných tahů za ní bylo po delším rokování identifikováno jako „mur“. Poněvadž za r následovala opět krvavá skvrna, nebylo těžké shodnout se na názoru, že jde o počátek slova „vrah“ nebo „zavraždil“.

Rozluštění písma mrtvého muže napadlo současně Griffithovi i seržantovi.

„První slovo je vrahovo jméno!“ vykřikl vítězně konstábl. Seržant jen pokývl hlavou. Měl už v ruce zápisník a listoval v něm, hledaje starší záznamy vyhlášek. Zde to bylo: „Pro vraždu hledán muž, který si přikládá jména Michael Crichton a Edward Gordon, kromě jiných, policii dosud neznámých. Popis…“ četl policistům. Zamlčel stručnou poznámku „SS-case“,¹¹ kterou měl na konci zápisu a která byla určena jen šaržím.

„Vy, Griffithe, vyrazíte, hned jak se rozední, s Donaldem, ponesete hlášení na naši stanici. Já tu zůstanu s Greelym a Whartonem do příletu letadla s komisí, vzal zatím čert šilhounské dezertéry. Můžete si ve tvrzi den odpočinout a potom se vydáte za námi, budeme postupovat volně po Mackenzie vzhůru.“

„Do příletu letadla?“ opakoval udiveně Griffith. „To je to tak důležitá záležitost, že sem komise přiletí letadlem?“ Seržant neodpověděl. Dal rozkaz, aby odnesli obě těla a uložili je prozatím do kůlny se saněmi. Připravili si večeři a přespali potom klidně v místnosti, kde byla spáchána vražda. Ještě před úsvitem opustil Griffith s Donaldem srub. Dva dny po jejich odchodu přistálo na nedaleké zamrzlé Mackenzie velké dvoumotorové letadlo, opatřené lyžemi, vypůjčené ze cvičného vojenského tábora u Edmontonu.

Na jeho palubě byl kromě celé čety mužů ze Secret Service i seržant Pristley z FBI a policejní lékař. Detektivové prohlédli velmi podrobně celý srub a fotografovali záznam na spodní straně stolní desky. V podstatě neobjevili nic víc než seržant Cummins, právem potěšený pochvalou, kterou mu udělil kapitán Chenault, velitel mužů Tajné služby. Policejní lékař, který provedl pitvu Sama Davidsona, potvrdil názor, že trapper nebyl okamžitě mrtev a mohl zanechat záznam na stole, psaný vlastní krví.

Komise se v Samově srubu dlouho nezdržela. Podle lékařova odhadu byl trapper mrtev nejméně týden, možná i dva: mráz tělo konzervoval a lékař mohl stanovit den smrti jen velmi přibližně. Vrah měl velký náskok, a proto dal kapitán Chenault hned nazítří rozkaz ke startu. O směru útěku nemohlo být pochyb, přestože vrah měl na vybranou dvě cesty. Ale směr na Aljašku byl značně delší a vedl zase na území USA. Mnohem přijatelnější cesta k úniku se tu nabízela k ústí Mackenzie, na některou velrybářskou loď. Tam také zamířilo letadlo, když Chenault odeslal rádiem příslušné upozornění do hlavního stanu, že Crichtonův útěk na Aljašku není zcela vyloučen, aby zařídili pátrání i v tomto směru.

Po necelých dvou hodinách letu vznášel se stroj nad mořem u ústí řeky Mackenzie. Den byl jasný a viditelnost dobrá, a když pilot zvedl letoun do výše desíti tisíc stop, viděli detektivové pod sebou zamrzlé moře v okruhu padesáti mil jako na dlani. Napočetli na něm třiadvacet velrybářských lodí, roztroušených na čáře padesáti až šedesáti mil. Na kapitánovu žádost snesl se pilot níže a letěl nad zamrzlým mořem, aby bylo možno určit národnost lodí podle vlajek. Bylo tu sedmnáct škunerů kanadských, pět amerických a jeden mexický, který okamžitě vzbudil podezření mužů Tajné služby.

Na Chenaultovu žádost přistálo letadlo nedaleko lodi El Brío a tam provedli první prohlídku. Byla velmi podrobná, ale bezvýsledná, a také výslech dvaceti mužů posádky škuneru nic nevynesl.

„Ten kapitán Ricardo Martinez má šibeniční tvář, ale tvář sama ještě nestačí, aby přivedla člověka na šibenici,“ stěžoval si Chenault seržantu Pristleyovi, když s nepořízenou odcházeli od mexického škuneru. Přes všechen nezdar se svého podezření k Mexikánovi nevzdal, a když po třech dnech skončili úmornou prohlídku ostatních lodí, překvapil El Brío novou návštěvou. Byla stejně bezvýsledná jako první, a kapitán usoudil, že mají malou vyhlídku na úspěch už proto, že přistání letadla Mexikány dostatečně upozornilo, aby se měli na pozoru. Byl by nejraději dal celý škuner rozebrat do posledního prkna nebo internovat až do konce války, ale k tomu neměl právo, a odpověď, kterou obdržel na příslušný dotaz v hlavním stanu, ho k takovému činu nijak nepovzbudila. Mexiko bylo od 22. května 1942, kdy vyhlásilo válku mocnostem Osy, spojencem, a nemohlo se tedy s jeho příslušníky zacházet jako s nějakými podezřelými neutrály.

Poslední, naprosto neočekávaný nájezd na El Brío podnikl kapitán Chenault tím způsobem, že několik dní po odletu letadla, které přivezlo jeho četu, poslal na palubu škuneru silnou hlídku Královské jízdní ze stanic na dolní Mackenzie, pod záminkou, že stíhají zběha, který hledá útulek na přezimujících velrybářských lodích. Pátrání řídil vrchní inspektor Ted Morrison, jeden z nejzkušenějších mužů kanadské Tajné služby, oblečený do nenápadné uniformy prostého policisty, ale ani tentokrát se nepodařilo najít na palubě mexického škuneru něco, co by tam nemělo být.

Tím byla prozatím záležitost Michaela Crichtona uzavřena. Souběžně s ní a nezávisle na ní probíhala akce, podnícená Dahlovým sdělením o tajně ukryté zásobě těžké vody, jak o ní budu vyprávět dále. Byla ovšem těžce ohrožena neúspěchem federální a kanadské policie v případu Crichtonově, neboť nebylo pochyby, že tento agent, jehož houževnatost vzbuzovala obdiv jeho pronásledovatelů, dopraví do německých rukou kopii zprávy norského inženýra. Zdálo se, že se celý podnik promění v závody mezi Spojenci a nacisty, když v Crichtonově záležitosti nastal nečekaný obrat.

V druhé polovině dubna uvolnily se ledy při ústí Mackenzie a celá flotila velrybářských škunerů opustila své zimoviště. Náklad lodi El Brío byl úplný a kapitán Martínez neměl žádného důvodu, aby zbytečně prodléval ve vodách, kde se mu dostalo tak velké pozornosti policie. Ničím se už nezdržoval a vyplul na západ. Po pěti dnech minul mys Naděje, kde jej zahlédla posádka meteorologické stanice, a o týden později projížděl mezi krajním výběžkem dlouhého jazyka, který plazí Aljaška na Aleutské ostrovy, a ostrovem Unimakem. Všechny jeho pohyby byly sledovány, přestože se policie musila dalších akcí proti němu vzdát. Jeho návrat ke kanadské pevnině a veplutí do přístavu Prince Ruperta vzbudily mírný údiv, ačkoliv z hlediska obchodního na tom nebylo nic divného. Přístav Prince Ruperta je shromaždištěm velrybářských a dřevařských lodí a Martínez tu mohl prodat svůj velrybí tuk jistě daleko výhodněji než v Mexiku, které válkou nestrádalo a o tuky nestálo.

El Brío strávil v Princi Rupertovi jen tři dny, potřebné k vylodění kořisti a k nalodění nových zásob potravin a jiných potřeb. Když dne 15. května opouštěl přístav, nebyla jeho posádka úplná. Chyběl černý kuchař Toby Robinson. Den předtím obdržel část výplaty, jako všechno mužstvo, a nakládal s ní tak nemoudře, že večer neznal ani své vlastní jméno, ani jméno své lodi. Zdráhal se uvěřit nápisu na vlastní čepici, kterou mu jakýsi druh v tažení podržel před očima, a z jeho umíněnosti se strhla pračka, která skončila teprve příchodem policie. Toby a ještě několik jeho kumpánů z jiných lodí byli dopraveni na policejní stanici, a poněvadž se Toby choval zpupně, dostal celkem šest neděl vězení. Z toho polovinu za rvačku a druhou za tupení zákonů a jejich představitelů. Když po dvou dnech z alkoholického opojení vystřízlivěl nadobro a ujasnil si své hříchy, radoval se srdečně, že ho jeho neštěstí potkalo na kanadském území, kde se zachází s černochy před zákonem docela jinak než o několik zeměpisných stupňů jižněji.

Trpělivě snášel svůj trest a byl tak příjemným vězněm, že dostal omezenou svobodu v rámci zdí trestnice. Konal různé menší domácí služby u úředníků věznice a těšil se přízni ředitelovy manželky, kterou při práci v její kuchyni bavil různými historkami ze svého námořnického života. Jednu z nich, zcela nedávného data, vyprávěl tak působivě, že ji paní ředitelová večer opakovala svému manželovi.

„Strašidelný škuner? Který, ten Mexikán, co tu nedávno kotvil?“ smál se ředitel Stevenson. „Nevěř na duchy, miláčku! Černoši jsou všichni pověrčivá čeládka.“ Náhodou se o věci zmínil několik dní nato ve svém klubu a byl velmi udiven pozorností, kterou tato pošetilá historka vyvolala u náčelníka policie, kapitána Tutsana.

„Ne, nevím o tom žádné další podrobností, jen to, že černoch slýchal v noci tajemné klepání na stěnu své kuchyně, kde spal, a že je přičítal duchům, poněvadž na onom místě byla jen hlavní lodní stěna. Chcete-li, přijďte k nám a pohovořte si s Tobym.“

Kapitán Tutsan tohoto pozvání využil hned druhý den. Toby opakoval svou historku, jak ji kapitán slyšel od ředitele věznice, navíc ale přidal, že se z oné holé lodní stěny občas ozývalo i kašlání.

„Ale Toby, duch přece nemůže nastydnout,“ horšila se paní Stevensonová, v jejíž kuchyni se konala kapitánova rozmluva s černým kuchařem. Toby trval na svém, zaklínaje se různými světci, a kapitán mu to – k údivu paní Stevensonové – nijak nerozmlouval. Toby byl později vyslechnut ještě několikrát a význačnými členy hlavního stanu, kteří kvůli němu přijeli až z Ottawy, takže se stal velmi nafoukaným na svůj věhlas, než opustil trestnici Prince Ruperta.

Příčinou této pozornosti, věnované bezvýznamnému černému kuchaři, byl další vývoj událostí. Torpédoborec USA Edsell 2, který konal hlídkovou službu u kalifornského pobřeží, setkal se se škunerem El Brío k večeru dne 22. května mezi ostrovy Santa Catalina a San Clemente, a vyměnil s ním obvyklý námořní pozdrav. Od té chvíle škuner zmizel, jako by se byl potopil do vod Pacifiku, a nespatřil jej žádný z vládních kutrů a korvet, které hlídkovaly v hraničních vodách mezi Kalifornií a Mexikem a dávaly na tuto loď zvláštní pozor, jak jim to přikazoval tajný rozkaz admirála Blandinga ze San Franciska. Na příslušné dotazy v mexických přístavech došly vesměs záporné odpovědi, El Brío nikde nepřistál.

Tři dny nato, to jest 25. května, setkala se korveta C-72 dvacet mil jihovýchodně od ostrova San Clemente s peruánským nákladním parníkem Cuzku, který vezl do San Franciska náklad bolivijského kasiteritu a plul s přídou těžce ponořenou. Korveta k němu přirazila a její velitel, poručík Wimington, vyslechl od jeho kapitána, že Cuzku narazil minulou noc na nějaký vrak, který se vynořoval jen málo nad hladinu, a těžce si porouchal příď. Kapitán odmítl doprovod korvety, ujistiv jejího velitele, že bude s to doplout poloviční rychlostí do přístavu Santa Monica, kde mohl svůj náklad stejně dobře vylodit jako v San Francisku. Poručík Wimington poslal do námořního stanu povinné hlášení o vraku, který se potuluje v pásmu lodní dopravy.

Ve stanu admirála Blandinga znalci usoudili, že by mohlo jít o část vraku veliké japonské transportní lodi Midzusan Maru s nosností 25 000 tun, torpédované ponorkou USA Shannon na podzim minulého roku východně od Nové Guineje. Loď se nepotopila a stal se z ní vrak, který nestranně ohrožoval lodní dopravu obou válčících stran. Pásli proto po něm jak američtí, tak i japonští letci, a torpédové letadlo USA typu Avenger jej vypátralo sto mil jižně od Fanningských ostrovů, kam jej zatím zahnal vítr a mořské proudy. Napadlo jej torpédem, ale nemělo úspěch, podařilo se mu jen rozštípnout jej na dvě nestejné části. Ty plavaly klidně dál, odloučily se dosti brzy od sebe, a zatímco se jedna troska potulovala v severním Pacifiku, druhá pomalu zamířila k americkým břehům. Koncem února ji zahlédli dvě stě mil na severozápad od Galapážských ostrovů, ale honička za ní, kterou uspořádaly lodi USA i mexické, skončila pro špatné počasí naprostým nezdarem.

Po Wimingtonově hlášení byl dán rozkaz všem lodím, konajícím strážní službu mezi 34. a 32. šířkovým stupněm, aby se soustředily na hledání vraku, na nějž narazil Cuzku. Tentokrát se tato akce setkala s úspěchem, vrak byl nalezen vládním kutrem Seneca dvacet pět mil jižně od ostrova San Nicolas, identifikován jako větší část zádi Midzusan Maru a rozstřílen děly na kusy, které se konečně odebraly k zaslouženému odpočinku na dně oceánu.

Mnohem zajímavější byl nález, který učinila korveta C-39 v rámci pátrání po vraku, který poškodil Cuzku. Její stráž spatřila před polednem 30. května 35 mil jihozápadně od zátoky San Diego temný předmět, plovoucí volně po hladině. V prvé chvíli byla ochotna považovat jej za velrybu, ale když se k němu přiblížila, zjistila, že je to velká lodní troska. Další průzkum ukázal, že jde o zbytek škuneru El Brío. Poněvadž to bylo v blízkosti přístavu a vody byly dosti oživeny různými plavidly, nemohl velitel korvety zničit vrak střelbou, a protože si nebyl zcela jist účinkem třaskavé nálože, rozhodl se trosku odtáhnout do blízkého přístavu San Diego. Byl velmi udiven, když po povinném hlášení dostal obratem důtklivý rozkaz z admirálova štábu, aby s troskou nic nepodnikal do příjezdu komise.

Komise přiletěla hydroplánem hned nazítří a byla velmi početná. Kromě znalců z oboru konstrukce lodí byli v ní zastoupeni i úředníci z FBI, kteří společně s inženýry probádali vrak naprosto vědeckým způsobem palec po palci. Vrak pocházel z lodní zádi a skládal se ze značného kusu levé stěny škuneru s částí kormy a se zbytky palubních podlaží. Neobvyklá síla lodní stěny, plných šest stop, jako u pancéřované bitevní lodi, vzbudila okamžitě pozornost znalců. Už první zběžná prohlídka ukázala, že stěna je dvojitá a že za zvukotěsnou vnitřní stěnou je prostora přes tři stopy široká a patnáct vysoká. Její délku nebylo možno pro neúplnost trosky odhadnout. Byla dokonale maskována vnitřní křivkou lodního výboku a ani sebe pečlivější prohlídka plující lodi ji bez podrobných plánů škuneru a přesného vyměření jeho vnitřních rozměrů nemohla najít.

Podezření kapitána Tajné služby Charlese Chenaulta, že na El Bríu se skrýval Michael Crichton, dostalo skvělé potvrzení.

Také černý kuchař Toby Robinson se svými historkami o strašidelné lodní stěně, která kašle, byl rehabilitován a vyneslo mu to zmíněné již dodatečné výslechy hodnostářů Tajné služby, kterými tak zpychl.

Komise znalců se dlouho radila o příčinách ztroskotání El Bría a o jeho průběhu. Nakonec se – s výjimkou jediného hlasu – odborníci sjednotili na tom, že škuner najel za noci patrně mezi 23. a 25. květnem bočně na neviditelný vrak Midzusan Maru – a to plnou rychlostí, takže byl doslova rozčísnut na dvě části: značně větší se potopila se vším všudy, daleko menší troska se vztlakem udržela nad vodou. Katastrofa musila proběhnout takovou rychlostí, že loď klesla pod vodu dříve než se posádka pořádně probrala ze spánku.

Inženýr Ernest Cartwright, který zastával odchylný názor o zániku El Bría, zůstal osamocen. Podle něho bylo zcela vyloučeno, aby náraz vraku, plujícího těsně u hladiny mírnou rychlostí, jakou mu mohly dát mořské proudy, způsobil tak neobvyklou zkázu u lodi, která nepochybně neměla větší rychlost než 12 uzlů.

„Ani torpédoborec plující rychlostí pětatřicet uzlů by nemohl utrpět takovou pohromu,“ tvrdil.

„A jak tedy ztroskotal El Brio podle vás?“ zeptal se vedoucí komise znalců, šéfinženýr ze sanfranciských loděnic, Anthony Prestwick.

„Byl zničen minou,“ odpověděl Cartwright a dokazoval svou teorii povrchovou změnou některých částí trosky. Setkal se nejen s odporem svých vlastních kolegů, ale i s naprostým odmítnutím přítomných námořních důstojníků ze štábu admirála Blandinga. Technikové podali docela jiný výklad strukturních změn dřeva i kovu než Cartwright. Námořníci zase namítali, že Japonci se sice zpočátku pokoušeli o minování západoamerických břehů, že však nejméně půldruhého roku minulo, aniž byla vylovena jediná mina. Ostatně výbuch miny je hlučná záležitost, která by stěží mohla projít nepozorovaně tak blízko břehů, kde plují lodi dnem i nocí.

„Kde máte důkaz, že se El Brío potopil v místech, kde korveta našla jeho trosku?“ namítl inženýr Cartwright. „Naposled jej viděli 22. května mezi ostrovy Santa Catalina a San Clemente, ale jeho trosky byly objeveny až 30. května. Kdyby byl brzy po setkání s torpédoborce Edsellem 2 zamířil na západ místo na jih, mohl za dva dny plavby urazit nejméně pět set mil a dostat se na širý oceán, kde není lodní provoz.“

„Ale jeho troska by potom musila plout hezky pravidelně, aby dorazila k břehům u San Dinga za těch několik dní!“ vpadl mu do jeho vývodů kategoricky šéfinženýr.

Cartwright pokrčil rameny. „Měla na to za prvé plných osm dní, a za druhé je známo, že některé mořské proudy mají rychlost až pět mil za hodinu, a to by jí bohatě stačilo.“

„Mají,“ přisvědčil komodor George Wayne, šéf námořní mise, „ne však v těchto místech.“ Poněvadž to byl známý oceánograf, nebylo z jeho úsudku odvolání a Cartwright se vzdal další obhajoby svého názoru.

Členové Secret Service byli nálezem vraku na výsost spokojeni a diskuse odborníků je valně nezajímala. Ať tím nebo oním způsobem, El Brío byl zničen jako přímým zásahem vyšší spravedlnosti, a s ním nejen dvojnásobný vrah, ale i tajný dokument, jehož doručení nacistům mohlo způsobit Spojencům nedohledné škody. „Michael Crichton Murder and Spycase,“ jak byl tento případ nazván, byl definitivně uzavřen. Nález předního stevene záchranného člunu El Bría, který učinila koncem června mexická filmová společnost na Abingdonově ostrově v galapážském archipelu, byl jen dodatečnou a nevýznamnou poznámkou k celému případu. Všichni znalci se shodli na tom, že studený polární mořský proud, který přichází od severu a oblévá Galapágy, měl za tu dobu plno času dopravit tam trosku od pravděpodobného místa, kde El Brío ztroskotal.

•

•

11

•

• Malá ručička ozdobných stříbrných hodin, tikajících na mramorové krbové římse v pracovně prvního ministra, se zvolna blížila k desítce. Těžce zastřenými okny vnikal do prostorné místnosti tlumený ruch Downing Streetu, podstatně menší než v předválečných dnech, kdy se provoz v této starobylé třídě netrhl ani na okamžik i v pozdních večerních hodinách.

U velkého mahagonového stolu, na němž panoval puntičkářský pořádek, dokončoval první ministr svou denní práci.

Podepisoval spisy, které mu přinesl v objemných deskách tajemník, trpělivě čekající, až jeho šéf pročte poslední kus.

„Tak, to by bylo!“ pravil spokojeně Churchill a osušil pečlivě svůj poslední podpis. Sáhl po doutníku s rozžvýkaným koncem, který mezitím zhasl na onyxovém popelníku, přijal oheň ze zapalovače, který mu tajemník úslužně nabídl, a s chutí zabafal.

„Ještě něco pro dnešek, Jamesi?“ tázal se. „Ano, sire, čekají tu ti pánové, které jste dal pozvat na devět třicet!“ Churchil svraštil přemítavě obočí.

„Generál letectva sir Henderson, první tajemník lorda admirality viceadmirál Wolseley, norský vojenský přidělenec plukovník Haggelund a seržant Petr Bjerge,“ předčítal tajemník ze svého zápisníku.

První ministr zavrtěl hlavou.

„Je to ta věc, kterou jste si vyžádal přímo od Secret Service, zde je příslušný posudek profesora Oliphanta, přál jste si, abych vám jej připravil na dnešní večer, sire,“ napomáhal tajemník jeho paměti. Podal mu tenké desky, které ministr rychle otevřel, ale při pohledu na hustě popsanou první stránku profesorova vědeckého dobrozdání stejně rychle zase zavřel.

„Vím už, oč jde, Jamesi,“ pravil, „ale na tu profesorovu zprávu nemám čas. Jistě jste ji prostudoval a můžete mi několika slovy říci, jaký význam profesor přikládá sdělení o zásobě těžké vody v rjukanském podniku.“

„Jde o třista padesát litrů tajně ukrytých. Profesor Oliphant míní, že samy o sobě by Němce nevytrhly, ale jako přídavek k tomu, co už mají, by mohly mít velký význam.“

„Mají cenu pro nás?“

„Podle profesorova názoru jen vědeckou. Máme jen asi dvě stě litrů, většinu z toho ještě přivezl spolupracovník profesora Joliota z Paříže. Na výrobu atomové výbušniny to nestačí.“

„Jak daleko jsou Američané?“

„Začali s poslední fází výroby atomové pumy, s montováním atomové výbušniny přímo do pumy.“

„Jak dlouho jim to bude trvat?“

„Nelze prý vůbec odhadnout, snad rok, snad i déle. Je prý to nejobtížnější část celé práce, poněvadž musejí postupovat jen podle přibližných výpočtů.“

„Zatím dokončíme válku bez atomové pumy. Letos na podzim, nejpozději napřesrok na jaře vystřelíme poslední rány, Jamesi,“ řekl Churchill. Chvilku zamyšleně sledoval obláček modrého kouře, potom hodil zbytek doutníku do nádobky s vodou. „Pozvěte sem ty pány, ale toho seržanta – jak se jmenuje?“

„Petr Bjerge, sire.“

„Toho nechte ještě čekat!“

Tajemník rozsvítil stropní lustr nad rohovou garniturou křesel, seskupených kolem konferenčního stolu, a prošel svou místností do čekárny. První ministr si zatím rychle osvěžoval paměť z poznámek, které si činil vlastnoručně a nezávisle na svých tajemnících do velkého silného notesu, jejž nosil všude s sebou.

„Věc je ta, pánové,“ zahájil o chvíli později poradu bez zbytečných úvodů, jak bylo jeho zvykem, „kdesi v Norsku je ukryta v horách zásoba těžké vody, potřebné pro výrobu atomové pumy. Bylo by dobře, kdybychom se jí mohli zmocnit, ale poněvadž to nejde, musíme ji za každou cenu aspoň zničit, aby nepadla do rukou Němců. Plukovník Haggelund byl o věci informován a měl vybrat spolehlivého muže ze zdejších Norů, který by tu akci provedl. To se stalo, není-liž pravda, plukovníku?“

„Ano, excelence,“ přisvědčil plukovník. „Tento muž přišel podle vašeho přání se mnou a čeká v předpokoji.“

První ministr kývl hlavou. „Dobrá, dojde na něj ihned. Teď mi jde o váš názor, sire Richarde,“ obrátil se ke generálu letectva. „Odborníci ze Secret Service jsou toho názoru, že největší naději na úspěch bude mít samotný muž, který si jen příležitostně vyhledá spolehlivé pomocníky na místě akce. Jsem v tom s nimi zajedno, proto jsme žádali plukovníka jen o jediného dobrovolníka. Problém je nyní ten: tento muž musí být dopraven naprosto přesně na místo svého určení, anebo aspoň na záchytný bod. Jaké jsou vyhlídky, že se to podaří letecky?“

„Špatné, mylorde!“ prohlásil s vojenskou otevřeností generál Henderson. „Máme s tím už své zkušenosti a ty nejsou nijak růžové. Tak hned akce Anthropoid by byla málem nadobro ztroskotala jen proto, že parašutisté byli vysazeni víc než sto mil od správného místa.“

Churchill svraštil přemítavě obočí. „Anthropoid, to byla ta česká věc s Heydrichem?“

„Tak jest, mylorde,“ přisvědčil generál. „Ještě hůře dopadla operace Swallow, namířená právě proti Rjukanu v říjnu 1942, o tom by mohl podat plukovník Haggelund podrobnější zprávy než já.“

„Čtyři muži byli vysazeni sto dvacet mil od správného místa, v horách, za mrazu a takřka bez potravy. Čtrnáct dnů jim trvalo, než shledali materiál, který byl shozen s nimi, a po tu dobu žili jen o hrsti mouky a krupice a kousku sýra,“ vyprávěl chmurně plukovník.

„Ale přesto vykonali báječnou věc a vyřadili Rjukan na hezkou řádku týdnů,“ řekl lichotivě Churchill. Zamračená tvář norského důstojníka se vyjasnila.

„To nejsou valné výkony, sire Richarde,“ obrátil se Churchill drsně ke generálu letectva.

Generál pokrčil rameny. „Nejde to jinak, mylorde,“ pravil klidně. „To jsou okolnosti, které nemůžete předem propočítat. Přijde mlha, jako tehdy nad územím Československa, a je po orientaci. A jak se má pilot bez znamení ze země orientovat v norských horách, které jsou jedna jako druhá? Bombardování takového horského hnízda ze vzduchu má také své potíže. Je div, že se loni v říjnu podařil Američanům tak skvělý raid na Rjukan. Ovšem házeli pumy na všechno, co se jim objevilo pod strojem. Zasáhnout určitý malý cíl je vyloučeno.“

„Vím,“ zavrčel první ministr, „jinak bychom tam neposílali toho muže a zničili bychom tu mizernou těžkou vodu jednoduše ze vzduchu.“ Odmlčel se a nikdo z přítomných si netroufal přerušit ticho. Po chvíli stiskl tlačítko zvonku, a když se neslyšně objevil tajemník, vyžádal si podrobnou námořní mapu jižního Norska a přikázal, aby se neprodleně dostavil plukovník Stanley z Intelligence Service. Studoval beze slova mapu, a když plukovník vstoupil, kývnul jen hlavou na pozdrav a ihned se na něj obrátil s otázkou.

„Máte záchytné body zde a zde?“ ukazoval rukou na dvě místa mapy.

„Máme, sire,“ přisvědčil plukovník Stanley bez rozmyšlení. „Zde,“ ukázal na ostrov Marstenen – „je malá rybářská osada, která ukrývala třiadvacet trosečníků z torpédoborce Panther tak dlouho, dokud je tajně nenalodila ponorka Thatnes. A zde, pod Skrykenským jezerem, jsou na farmě Einara Iversena soustředěny zbraně a výbušniny pro domácí odboj.“

Plukovník Haggelund naslouchal s velkým zájmem, slyšel tu věci, o kterých dosud neměl ani potuchy. Churchill při slovech plukovníka Stanleye spokojeně kýval hlavou, náhle se však zarazil a po svém zvyku vyrazil prudce s otázkou.

„Jsou to poslední informace? Nebyly dispozice dotčeny plukovnickým odbojem?“

To, co nazval „plukovnickým odbojem“, byla málo známá a vrchním velitelstvím německé branné moci, OKW, v zárodku ututlaná aféra, záležitost několika podřízených německých velitelů v Norsku, předzvěst velké „generálské zrady“, ke které dal o několik měsíců později signál výbuch pumy v Hitlerově hlavním stanu v Rastenburgu. Její nitky vedly až do těsného okolí německého vrchního velitele v Norsku, generála von Falkenhorsta, jehož pobočník Hellmut von Wartenberg skončil náhle sebevraždou. Nejvýznamnějším členem spiknutí byl velitel narvického přístavu, který chtěl toto důležité místo, kde Němci naloďovali železnou rudu, přivezenou po dráze ze Švédska, vydat Spojencům. Zmizel beze stopy, umučen gestapem, a s ním řada nižších důstojníků, mezi nimi i kapitán-leutnant Effenberger, průvodce nešťastného Erika Dahla, který se zastřelil na komandantuře ostrova Toftö. Nacisté řádili i mezi norskými vlastenci a Gustav Hausvik, loďař v Eide, který pomohl svému švagrovi Dahlovi k útěku do Anglie, byl jednou z jejich prvních obětí.

Na Churchillovu otázku zavrtěl plukovník z IS záporně hlavou. „Nebyly, sire, jsou to zprávy z posledního týdne, jen několik dnů staré.“

„Děkuji vám, plukovníku, dnes už vás nebudu potřebovat, můžete jít domů, nemáte-li sám něco na práci,“ pravil Churchill. Plukovník Stanley se usmál a ukloniv se všem odešel.

„A nyní je řada na vás, Wolsleyi,“ obrátil se po jeho odchodu Churchill k viceadmirálovi, veliteli ponorkové zbraně. Znal tohoto muže ještě z dob první světové války, kdy byl prvním lordem admirality a kdy Wolsley velel lapačům německých ponorek. Měl k němu plnou důvěru. „Mohl byste toho chlapíka bezpečně dopravit na ostrov Marstenen? Máte přece ponorky vyzbrojené radarovým řízením a radarovým hledačem?“

„Tak jest, mylorde,“ přisvědčil viceadmirál. „Jsou to ponorky třídy Severn, postavené krátce před válkou, nosnost 1 850 tun a rychlost 22 mil nad vodou. Akční poloměr je 10 000 mil a radarovým hledačem lze zhruba načrtnout obrysy každého předmětu na vzdálenost pěti set až pěti tisíc yardů.“

„Báječné,“ řekl spokojeně první ministr. „A s jakou přesností se může řídit vaše ponorka radarem z pozemní stanice asi tak na vzdálenost –“ podíval se na mapu – „tří set mil?“

„S přesností pěti mil v obou směrech. Potom si už musí pomoci velitel vlastním radarem, má-li před sebou něco, podle čeho by se mohl orientovat.“

„Dobrá, to stačí! Teď se ještě podíváme na toho hocha.“ Zazvonil na tajemníka a dal předvést seržanta Petra Bjergeho.

„Řídili jste se určitými hledisky při jeho výběru?“ obrátil se ještě s rychlou otázkou na plukovníka Haggelunda, než seržant vstoupil.

„Ano, excelence,“ přisvědčil Nor. „Hledali jsme jednak člověka charakterově spolehlivého, jednak tělesně zdatného vojáka, a přihlíželi jsme také k tomu, aby měl znalosti v oboru atomové fyziky. Myslím, že budete spokojen.“

Vstoupil vysoký, štíhlý, velmi světlovlasý muž a stanul blízko poradního stolu, ukloniv se všem přítomným. Měl krásnou sportovní postavu, ostře řezanou tvář s modrýma očima a otevřený přímý pohled. Oblečen byl do uniformy anglického pěšáka a kromě hodnostních odznaků měl na rukávě pásku s nápisem „Norge“ a s norským znakem, zlatým lvem v červeném poli, který držel v předních tlapách stříbrnou sekeru.

Churchill ho přeměřil pohledem člověka zvyklého odhadovat lidi. Bjerge jeho pohled opětoval. Viděl před sebou pod klamivým zevnějškem přitloustlého venkovského pastora muže, který se jako jediný na Západě odvážil postavit nacistům na odpor po francouzské porážce. Působil na něj podivným pocitem síly, tvrdošíjnosti a buldočí nepoddajnosti.

„Kolik je vám let?“ vyrazil Churchill s otázkou, aniž vyňal doutník z úst.

„Třicet, excelence.“

„Co jste dělal před válkou?“

„Vystudoval jsem na universitě v Oslo, obor fyzika-chemie, rok jsem byl na téže universitě asistentem profesora Vegarda, potom jsem pracoval rok v pařížském radiologickém ústavu u profesora Debierna, nato jsem odešel na universitu v Gotinkách, kde jsem chtěl zůstat dva roky, ale po vypuknutí války jsem odjel domů,“ vykládal klidně Bjerge.

„Svobodný?“

„Ano, excelence,“ přisvědčil Bjerge s úsměvem. „Co jste dělal za války?“

„Byl jsem mobilizován jako záložní důstojník 6. pěšího pluku, prodělal jsem všechny ústupové boje k západnímu pobřeží, byl jsem naloděn v Namsosu na transportní loď Nordlys a odvezen do Anglie. Zde jsem absolvoval letecký výcvik, ale 21. října 1940 jsem byl sestřelen při obraně Londýna. Měl jsem průstřel levého ramene, čtvrt roku jsem strávil v nemocnici a potom jsem byl zařazen do druhého norského praporu. Zúčastnil jsem se kampaně v severní Africe, kde jsem onemocněl malárií, a nato jsem byl převezen zpátky do Anglie. Po uzdravení jsem byl vřazen znovu do svého praporu a poslán do výcvikového tábora v Obanu, na západoskotském pobřeží.“

„Nelitujete, že jste byl odvolán?“

„Nelituji, ačkoliv tuším, že se moji kamarádi z Obanu zúčastní veliké události. Doufám, že jsem byl odvolán k něčemu stejně vzrušujícímu,“ odpovídal Bjerge s úsměvem.

„Myslím, že se nemýlíte,“ zahučel Churchill. Chvilku mlčel, dýmaje silně ze svého doutníku. „Půjdete zcela sám,“ pravil potom. Tato jeho slova dala později jméno Bjergeho smělé akci – Operation All Alone, Akce Zcela sám, zněl název, jímž byla označena v anglických vojenských archívech.

„A doufám, že se zdráv vrátíte,“ dodal první ministr. Nadzvedl se těžce ve své lenošce a podal Bjergemu ruku. Seržant pochopil, že jeho audience skončila. Uctivě se ukláněje stiskl podávanou ruku, pozdravil ostatní muže a odešel.

•

•

Po návštěvě na Downing Streetu čekal Bjerge plné čtyři týdny, než ho plukovník Haggelund vyzval, aby se přichystal na cestu do Scapa Flow. Přibyl do tohoto největšího válečného přístavu Velké Británie počátkem května, ale musil čekat čtrnáct dní, než se mu dostalo pozvání na ponorku Severn 3. Tyto dlouhé průtahy ho činily netrpělivým, ale když si věc rozvážil, uznal, že není důvodu ke spěchu. V horách, kde podnikne svou akci, ležel dlouho sníh a cesty byly až do konce dubna naprosto neschůdné. Nemělo smysl spěchat, čím kratší dobu stráví v Norsku, tím menší je riziko, že bude prozrazen.

Severn 3 vyplula ze Scapa Flow krátce po poledni a zamířila plnou rychlostí na východo-severovýchod. Počasí bylo špatné, mraky nízké a moře rozvlněné západním větrem, ale pro zamýšlenou jízdu se hodilo ideálně. Malá viditelnost nutně ochromí německé hlídkové lety nad mořem u západních břehů Norska a ponorka bude mít volnou cestu. Tak se aspoň vyjádřil její mladý velitel, kapitán Coleridge, k svému cestujícímu, který si stěžoval na rolování ponorky, plující na povrchu pod náporem krátkých, ale vysokých vln. Aby jej povyrazil z jeho mořské nemoci, zavedl ho do radarové kajuty, kde kompas řízený elektrony, vysílanými ze Scapa Flow, i přístroj na hledání cesty neviditelným paprskem krátkých vln, Bjergeho uchvátil tak, že zapomněl na své útrapy.

Přes nepříznivé počasí pokračovala cesta tak dobře, že hodinu po půlnoci byla Severn 3 už jen několik desítek mil od dlouhé čáry nesčetných ostrovů a ostrůvků, které kryjí západní břeh Norska. Brzy potom zkřižovala její další kurs řada německých lodí, plujících v konvoji od severu k jihu jako duchovitý průvod stínů. Byla jen spoře zajištěna několika doprovodnými vojenskými jednotkami, které míjely bez povšimnutí ponorku, neviditelnou v bezměsíčné noci, ačkoliv byla od konvoje sotva půl míle.

Kapitán Coleridge dal zastavit stroje Severn 3, aby zbytečně nepokoušel naslouchací přístroje německých hlídkových lodí. Stál vedle Bjergeho na plošině velitelské věže, prohlížeje si mizející konvoj nočním kukátkem, a vyrazil těžký povzdech, když poslední plavidlo splynulo v dálce s noční tmou.

„Člověka svrbí ruce, když vidí takovou příležitost, ale nedá se nic dělat, nesmíme se prozradit,“ svěřil se Bjergemu. „Jaká by to byla žeň pro několik dobře mířených torpéd!“ Usoudil, že už jsou dosti blízko cíle a že bude čas vytápat si další cestu radarem. Sestoupili do radarové kabiny a navigační důstojník zahájil svou činnost. První svazky elektromagnetických vln se ještě ztratily v prostoru, ale když dal Coleridge uvést stroje do chodu a popojel s ponorkou o několik mil dále k východu, začaly se objevovat nad základní světelnou čarou světélkujícího stínítka zářivé body, stopy elektronového paprsku, řízeného vlnami, které se odrazily od pobřeží. Leželo před nimi v neproniknutelné tmě a ani noční dalekohled nebyl s to je ukázat.

Navigační důstojník přiložil průsvitný papír na stínítko, opatřené jemnou sítí čar, a začal na něj zakreslovat polohu jiskřících bodů. Okouzlený Bjerge pozoroval, jak na papíru roste hrubá čára pobřeží i s výškovými vrstevnicemi.

„To myslím postačí, Wheelere,“ usoudil kapitán po chvíli. Odešli do mapové kabiny, kde porovnali náčrtek s podrobnou mapou ostrůvků řadících se do klikaté čáry nad a pod 60. rovnoběžkou.

„Není to náš ostrov, a také jsem to nečekal,“ pravil po chvíli kapitán, když důkladně prozkoumal mapu, porovnávaje ji s náčrtkem.

„Máme před sebou ostrov Selbjörnö, uchýlili jsme se asi o osm mil na jih,“ hlásil navigační důstojník. „Stejně je to dobrá přesnost, něco přes dvě procenta.“

Uvedli stroje do chodu poloviční rychlostí, aby nebylo jejich rachot příliš slyšet, a o dvacet minut později vyvstala před nimi temná hmota ostrova Marstenen. Moře i pobřeží se zdály být tak dokonale opuštěné, že se kapitán rozhodl připlout bez ponoření až do vzdálenosti jedné míle od břehu. Chod strojů byl ještě snížen a ponorka se pomalu blížila k břehu, ohledávajíc stále cestu radarem. Noc byla temná, bez hvězd, ale čas již pokročil a nejdéle za hodinu musilo nastat svítání.

„Vaše chvíle nadešla, kamaráde!“ pravil Coleridge Bjergemu, když zastavili stroje necelou míli od pevniny. „Musíte se pustit na břeh sám, kdyby vás někdo doprovázel, sotva by našel cestu zpátky. Světelný signál si tady dovolit nemohu, a do dne čekat nesmím, to už musíme být na širém moři. Máte příliv – a tak se dostanete k břehu bez nesnází.“

Tak docela bez nesnází to nešlo, jak Bjerge poznal o něco později, když vesloval k neviditelnému pobřeží. Příliv mu sice pomáhal, ale krátké vlny útočily na jeho vratké plavidlo, malý gumový člun, který se potácel na neklidném moři jako korková zátka. Měl s jeho vyrovnáváním dost práce a vděčně musil vzpomínat na svůj výcvik ve skotském táboře, kde je naučili velmi důkladně zacházet s gumovými čluny a přistávat s nimi i na takovém pobřeží, které se k tomu nejméně hodilo.

Měl štěstí, že se nemusil starat o směr a že ho příliv vedl jistou a neklamnou cestou ke břehu. Konečně jeho veslo narazilo o kamenité dno, a když odplynula vlna odraženého přílivu, vyskočil ze člunu a vlekl jej na laně za sebou, až za čáru příboje. Než vypustil vzduch, složil člun a ukryl jej i s vesly pod hromadu kamenů, začalo na východě svítat. Vydal se rychle k rybářské vesnici, jejíž polohu si z Coleridgovy mapy náležitě vštípil do paměti.

Ještě než k ní dorazil, setkal se s rybářem, který si přivstal na lov. Muž si ho prohlížel udiveně a dlouho se potom rozhlížel po moři, která loď přivezla tohoto cizince ve sportovních šatech a s nepatrným tlumokem na zádech. Nakonec se nahnul k jeho uchu a významně se zašklebil. „Parašutista?“ ptal se tiše.

„Ne právě, ale něco podobného,“ odpověděl Bjerge s úsměvem. „Můžete mi ukázat, kde bydlí Sven Nielsen?“

„Ví se, že můžu! To je bratranec, já jsem Martin Nielsen a bydlím hned vedle něho. Chcete, aby vás někam odvez?“

Bjerge po krátkém váhání přikývl. „Ano, do Bergenu.“

„To půjde, ale ne hned. Napřed musí Sven něco nachytat, aby měl důvod, proč tam jede. Kontrola je teď tuze přísná – od té doby, co to naci tak dostávají v Rusku a Spojenci se vylodili v Itálii.“

Že s přísností kontroly nepřeháněl, poznal Bjerge o dva dny později, když pluli v noci do Bergenu. Byla to plavba pětadvacet mil dlouhá a trvala jen čtyři hodiny, ale za tu dobu byli třikrát zastaveni německým hlídkovým člunem. Po dvakrát se přitom Nielsenův kutr octl v ostré záři světlometu, takže Bjerge musil nehybně čekat připraven na nejhorší, ale hlídky se spokojily s Nielsenovými průkazy. Při třetí zastávce přestoupili dva němečtí námořníci na kutr, aby jej prohlédli. Bjerge v poslední chvíli vklouzl do prázdné kádě a nepozorovaně přitáhl plachtu nad sebou. Němci vrhli světlo kapesních lamp do první a druhé kádě, plné ryb, a jeden z nich se chystal již odejít ke třetí, ve které se Bjerge dusil pachem rybiny a soli, ale cestou se zapletl do nevodu a trvalo mu chvíli, než se z něho za Nielsenova přispění vyprostil. Zapomněl přitom na svůj úmysl a odešel se svým druhem na palubu čekajícího strážního člunu.

V Bergenu se Bjerge cítil již daleko bezpečnější, měl v kapse doklady řádně podepsané německými úřady. Podle nich pocházel z tohoto města a je obchodním zástupcem společnosti L. W. Torné, Christiesgate 5, velkoobchodu s uměleckými předměty. Nemínil se v Bergenu zdržet a vydal se rovnou na nádraží, jakmile ho Nielsen vysadil na odlehlém místě přístavu. Zjistil, že jeho vlak odjíždí za hodinu, a poněvadž ho Nielsen zásobil potravinovými lístky, šel se zatím nasnídat do nádražní restaurace, v níž unaveně podřimovalo několik německých vojáků. Když po snídani vyšel na peron, zažil shledání, na něž nebyl připraven.

Pozoroval z dlouhé chvíle vojenský vlak, připravený k odjezdu na druhém nástupišti, a jeho pohled padl na široké otevřené okno oddílu první třídy. Bylo prázdné, ale právě když se na ně zahleděl, objevila se v něm tvář, kterou dobře znal. Patřila profesoru Weickmannovi z lipské university. Profesor, oblečený do generálmajorské uniformy s odznaky zvláštní služby, utkvěl na Bjergem udiveným pohledem. Zvedal ruku k pokynu, aby přistoupil blíže, když zazněl hvizd píšťaly a vlak se dal do pohybu.

S ledovým potem na čele ustoupil Bjerge k budce s novinami a začal velmi pozorně pročítat quislingovský časopis Fry Norge, hlásající velkými písmeny německý úspěch nad obklíčenou malou ruskou skupinou. Uvažoval rychle, co by měl učinit. Všechno záleželo na tom, co o něm Weickmann ví. Je-li mu známo, že emigroval do Anglie, je všechno ztraceno. Weickmann jistě způsobí poplach a gestapo mu půjde v patách. Ale třeba si Weickmann myslí, že je klidně usazen v Norsku, a potom se nic nestane. Rozhodl se, že nebude na svých plánech nic měnit, ale stáhl se do nejopuštěnějšího místa nádraží, kde vyčkal až do odjezdu svého vlaku, připraven prchnout při nejmenší známce nějakého pátrání.

Ale nádraží hlučelo svým obvyklým ruchem a k ničemu nedošlo. Mnohem později se Bjerge dověděl, že profesorský generálmajor, pověřený dozorem nad meteorologickou službou v celém Norsku, pro říšskou brannou moc velmi důležitou, ho sice poznal, ale udání na něj neučinil, ačkoliv věděl, že prchl do Anglie.

Po šestihodinové jízdě tunely a horskými cestami dorazil Bjergeho vlak do Usteosetuna východním cípu velkého Usteského jezera. Zde končila první část Bjergeho cesty. Ačkoliv toužil po řádném obědě, nezdržoval se v tomto malém hnízdě a dal se hned na cestu k Skrykenskému jezeru. Vzdušnou čarou byl jeho cíl, horský statek norského vlastence Einara Iversena, vzdálen sotva víc než patnáct mil, ale Bjerge nemohl sledovat let ptáka. Jeho cesta vedla horskými roklemi a přes hřebeny a byla místy velmi namáhavá, měníc se v nesjízdnou horskou stezku. Řídil se jen mapou a kompasem a pochod se již protáhl do té míry, že začal pochybovat o správnosti svého směru, když se pod ním zaleskla hladina Skrykenského jezera. Brzy potom spatřil velké stádo krav a pasák mu potvrdil, že Iversenova farma je již nedaleko. Stíny už začaly padat do neširokého údolí, když spatřil před sebou nízké budovy statku.

Iversenova farma byla horskou samotou a skládala se kromě obytného přízemního stavení, zděného, ale pokrytého šindelem, z velkého dřevěného seníku a ze stájí, zbudovaných rovněž ze dřeva. Stáje nebyly rozsáhlé – dobytek zůstával i v zimě v horských salaších. Stavení tvořila tři strany rozsáhlého obdélného dvora, jehož čtvrtou stranu uzavírala nízká zeď s dřevěnou bránou. Brána byla zavřená, ale klika malých dvířek do ní vyříznutých povolila pod stiskem Bjergeho ruky.

Dva mohutní vlčáci se k němu hnali s ohlušujícím štěkáním přes celý dvůr, ale svěží dívčí hlas je zakřikl dříve, než k němu doběhli. Bjerge se ohlédl po hlase a příjemně překvapen se zastavil. Nad zelení květináčů spatřil v malém temném okně růžovou, hezkou dívčí tvář v rámci zlatých vlasů, krátce přistřižených. Dívka si ho prohlížela s výrazem neskrývaného překvapení.

Přistoupil k oknu, nedbaje vrčících psů, kteří zůstali stát v malé vzdálenosti od něho, a pozdravil. „Je soused Iversen doma?“ tázal se. Dívka opětovala jeho pozdrav, ale okamžik se rozmýšlela, než přisvědčila a pozvala ho dále.

„Rád bych mluvil s panem Iversenem, přicházím z daleka,“ pravil Bjerge tiše, když vstoupil do rozlehlé nízké místnosti s trámovým stropem. Byl unaven a jeho vzezření to prozrazovalo, ale dívka jej přesto nevyzvala, aby si sedl. Pátravě si ho prohlížela a po chvíli váhání slíbila, že Iversena zavolá. Odešla dveřmi, které vedly do vedlejší místnosti, a Bjerge bez vybídnutí usedl na dubovou židli, zčernalou stářím, a rozhlížel se kolem sebe.

Byla to typická světnice starého norského statku s obrovskými kachlovými kamny, vyplňujícími celý jeden kout, zašlým krucifixem a nástěnnými dřevěnými hodinami, jejichž kyvadlo poletovalo v neklidném chvatu sem a tam. Kromě kočky, která se cizincem nedala vyrušit z klidu a podřimovala vedle kamen, v nichž plál oheň, ačkoliv venku byl teplý květnový den, nebylo v místností nikoho, ale Bjerge měl přesto nepříjemný dojem, že ho někdo pozoruje. Prohlížel si pátravě dřevěnou stěnu, přepažující místnost, a zdálo se mu, že spatřil oko, lesknoucí se v otvoru po vypadlém suku nedaleko dveří, jimiž dívka odešla. Vstal, aby se o tom přesvědčil zblízka, ale právě v tom okamžiku se dveře otevřely a vstoupil starší muž menší rozložité postavy s prošedivělými vlasy a kníry.

Netvářil se přívětivě a Bjergeho zdvořilý pozdrav zodpověděl jen kývnutím. „Co si přejete?“ ptal se stroze. Bjerge mu pověděl své jméno a odkud přichází.

„Potom musíte ihned můj statek opustit!“ pravil Iversen přísně. „Vím, co je zákon, a neskrývám u sebe nepřátele Norska!“

Bjerge k němu těsně přistoupil a nahnul se k jeho uchu. „Polární hvězda stále svítí!“ řekl tiše.

Iversen překvapeně zamžikal. „Nesvítí, když je nebe zataženo mraky,“ odpověděl zvolna, dívaje se Bjergemu pátravě do očí.

„Žádné mraky netrvají věčně,“ řekl Bjerge. Byla to další část poznávacích hesel a po ní se statkářova tvář rozjasnila. „Rozežene je vítr?“ nadhodil dychtivě. „A vypije slunce!“ uzavřel Bjerge.

Iversen mu srdečně stiskl ruku. „Nedivte se, že jsem tak nedůvěřivý,“ omlouval se. „Dnes obchází i tady v horách tolik sběře, která jen čeká, aby vás mohla udat, že nad tím člověka bolí srdce. Posaďte se, hned bude večeře!“

Otevřel dveře, kterými přišel, a volal: „Pojď sem, Iris, máme tu vzácného hosta!“ Obrácen k Bjergemu vysvětloval:

„To je neteř, Iris Jörggesenová, medička. Studuje v Oslo, ale letos jim Němci zavřeli školy dřív, tak už přijela na prázdniny. Jezdívá ke mně každý rok. Jsem vdovec a dětí nemám. Podědí po mně statek, bude-li o něj stát.“

•

•

12

•

•       Při večeři zasypával Bjerge své hostitele otázkami. Co všechno se stalo v Norsku za ta čtyři léta, která strávil v cizině? Je to pravda, že celý národ je do takové míry prolezlý quislingovštinou, jak to slýchal v Anglii? Co je s podzemním hnutím? Dověděl se mnoho věcí, které pro něj byly novinkou, a odpovídal mu stejně starý sedlák jako jeho neteř, členka ilegálního universitního hnutí. O přechodném uzavření vysokých škol věděl, také o tom, že značný počet studentů byl odvezen do německého koncentračního tábora. Nyní slyšel četná jména svých přátel z university, kteří se stali obětí perzekuce. Slyšel však i jména těch, kteří se postavili do služeb okupantů. Přitom musil uznat, že nacisté stále ještě zacházejí s jeho krajany lépe než se Slovany, o židech ani nemluvě. Uznávali v Norech „čistou nordickou rasu“, pokrevence, na něž brali jiná měřítka. Bojovný zápal Iversenovy neteře ho překvapil. S potěšením se na ni díval, jak jí vzplanula tvář, když nadšeně líčila odpor studentů na universitě. Povšimla si toho a zmateně umlkla, aniž dokončila větu.

„Málem byste se byl vrátil do svobodného Norska,“ podotkl Iversen, když Iris přestala hovořit. Bjerge nevěděl nic o „plukovnickém odboji“ a zvědavě poslouchal Iversenovo líčení.

„A jak se to vlastně prozradilo?“ tázal se.

„Velice všedním způsobem, nedopatřením jednoho z hlavních spoluviníků, plukovníka Wartenberga, pobočníka zemského velitele. Popletl dva dopisy, jeden, ve kterém podával gestapu povinné hlášení o přeběhnutí několika Němců do Švédska, a druhý, jímž zval jednoho ze spiklenců na nutnou a důvěrnou schůzi. Naneštěstí byl tento muž – jakýsi major Schmied z Oslo – právě na služební cestě do Trondhjemu, takže dopis nedostal, jinak by ho bylo jistě trklo, že jde o nějakou záměnu, hlášení gestapu bylo podepsáno samotným Falkenhorstem. Mohli v poslední chvíli tu schůzku odvolat a gestapo, které se tam nenápadně vypravilo, aby spiklence tajně vyslechlo, by bylo odtáhlo s dlouhým nosem. Ale takhle nikdo nic netušil a tajná policie dostala pohodlně všechny informace, které potřebovala. Několik důstojníků spáchalo sebevraždu, a to bylo moudré, jiní padli do drápů gestapa a byli odklizeni potají. Veřejné líčení nebylo, ale Falkenhorst upadl na čas v nemilost. Nás ale nejvíc bolí, že za tuhle nešťastnou náhodu zaplatilo životem na čtyřicet našich vlastenců, mezi nimi i loďař Hausvik z Eide v Hardangerském fjordu, který byl velmi významným členem našeho odboje.“

Starý sedlák skončil a napil se důkladně piva z dřevěného korbele. Zatímco se zaměstnával svou dýmkou, položila Iris Bjergemu otázku, která tehdy byla na všech rtech: „Kdy bude druhá fronta?“

„Letos jistě!“ usmál se Bjerge. Věděl o velkých manévrech na skotském pobřeží, prováděných už dva roky, neboť se jich sám zúčastnil, ale necítil se oprávněn o nich mluvit.

„Však je načase,“ broukl mrzutě sedlák. „Všechnu tíži války nesou stále Rusové. Pomalu by ji klidně vyhráli bez Spojenců.“

„Všechnu tíži snad přece ne, podívejte se na přísun materiálu konvoji z Ameriky do Ruska, na boje v Africe a v Itálii, a co válka ve vzduchu, tu přece vedou skoro výhradně Angličané a Američané!“ Bjerge to řekl trochu rozhořčeně, ale sedlák se jen usmál.

„Hezky popořadě,“ řekl a začal zakládat jeden prst po druhém. „Tak za prvé, nevím sice přesně, kolik toho konvoje do Ruska dovezly, ale podle toho, co jsem nedávno slyšel z anglického rozhlasu, by to na poražení Německa zdaleka nestačilo. Za druhé: Afrika je pro nás trochu daleko a Itálie taky, ostatně tam nebyly zasazeny žádné příliš velké síly, jinak by to šlo rozhodně rychleji. A konečně s tím letectvem, co vím, až dodneška ještě nikdo válku nevyhrál!“

Bjerge dobře nevěděl, co na to odpovědět. Ve vojenských táborech Velké Británie se ustavičně hovořilo o otevření druhé fronty, ale kdy k tomu dojde, o tom byly jen dohady. Jen úzký okruh osob z nejvyššího vedení znal přibližně dobu a místo na pobřeží Kanálu, kde bude provedeno vyloděni.

V táborech pilně poslouchali neutrální zahraniční rozhlas. Zvlášť oblíbený byl švýcarský s komentátorem von Salisem. Vojáci se z něho dovídali politické zprávy, o kterých angloamerický rozhlas a tisk většinou mlčel. Podle nich nebyl soulad mezi Spojenci tak ideální, jak to vojákům líčily úřední táborové relace. Někteří západní politikové byli pro odklad druhé fronty, jak nejdéle to jen půjde. Povazovali za prospěšné vyčkat, až se fašisté a bolševici vysílí vzájemným zápasem na nejvyšší možnou míru. Západní demokracie ušetří své síly a uplatní je při konečném rozhodování o osudu Evropy.

Jejich odpůrci namítali, že pravděpodobně už nebudou mít o čem rozhodovat, budou-li dlouho vyčkávat. Poukazovali na to, že Rusové postupují už celé měsíce vítězně na široké frontě. Půjde-li to takhle dál, obsadí celé Německo i s Francií a Západu ani nezbude místo pro zřízení druhé fronty. Tento argument – stejně sobecký jako ten předchozí – pobádal Churchilla k pospěchu s vyloděním, zatímco Eisenhower, ještě málo zkušený na evropském bojišti, váhal a doporučoval Rooseveltovi odklad.

Všechny ty pověsti kolovaly po vojenských táborech Velké Británie a Bjerge je dobře znal, ale nechtělo se mu o nich vyprávět svým krajanům. Politické intriky, které tu určovaly dalekosáhlé vojenské akce, byly v příliš velkém rozporu s jejich prostou, přímou, nesobeckou obětavostí.

Iris pozorovala, že rozhovor o druhé frontě není Bjergemu valně po chuti a snažila se mu dát jiný směr.

„Co říkají v Anglii tajným zbraním, kterými Hitler stále vyhrožuje?“ tázala se.

Bjerge na ni vděčně pohlédl. „Mnoho si z toho asi nedělají, vždyť je to stejně všechno bluf,“ ozval se sedlák, než mohl Bjerge odpovědět.

„Právě naopak, a proto mě sem poslali,“ řekl Bjerge vážně a vyprávěl stručně o svém úkolu. Potřeboval od sedláka materiál a zbraně a něco mu musil říci. Iris na něj působila upřímným a nelíčeným dojmem a získala si jeho plnou důvěru, ačkoliv ji znal tak málo. Před odchodem z Anglie byl sice důtklivě varován, aby o svém úkolu zbytečně nemluvil, ale v tu chvíli, když pozoroval dívku a slyšel ji hovořit, zapomněl na všechny dobře míněné výstrahy.

„Jste chlapík, chcete-li to podniknout zcela sám,“ prohlásil Iversen s uznáním. Bjerge zachytil Iridin obdivný pohled a zmateně se usmál.

„Ne tak zcela sám, slyšel jste, že od vás potřebuji časované pumy a nějakou důkladnou automatickou pistoli, nejlépe samopal.“

„To všechno dostanete, to nic není,“ řekl Iversen. „Mám tady takových věcí dost, ne ovšem přímo na statku, měl jsem tu už dvě prohlídky. Kdy chcete odejít?“

„Hned ráno!“ Bjergemu se zdálo, že zaslechl zklamaný povzdech Iversenovy neteře, a ačkoliv si tím nebyl jist, pocítil radost.

„Cestu znáte?“

„Ne, nikdy jsem nebyl v telemarkském kraji, pocházím od Stavangeru. Mám ale podrobnou mapu.“

„Hm, to není to pravé,“ zabručel sedlák. „Mapu mají Němci také, a půjdete-li po těch cestách, které jsou na mapě, riskujete setkání, o které jistě nestojíte.“

Bjerge pokrčil rameny. „Nedá se nic dělat. Doufejme, že k takovému setkání nedojde.“

„Já vás tam dovedu!“ vyrazila Iris nadšeně.

„Vy, slečno?“ žasl Bjerge.

Iris netrpělivě pohodila krátkou ofinou. „Neříkejte mi slečno, jsme vojáci na stejné frontě!“ řekla pohněvaně.

„Dobrá, velmi rád vám budu říkat Iris, když vy si budete pamatovat, že se jmenuji Petr,“ řekl Bjerge s úsměvem. Natáhnul k dívce přes stůl ruku, kterou váhavě stiskla. Sedlák pokuřoval a s pobaveným úsměvem naslouchal jejich dohodě. Předešel nyní Bjergeho otázku, kterou chtěl sám položit.

„Ty že bys něco takového podnikla, Iris? Nemyslíš, že to je práce pro chlapa? A máš za to, že bys tady příteli Bjergemu byla co platná?“

Iris se zatvářila velmi bojovně.

„Tak za prvé, jak ty říkáš, proč bych to nepodnikla, muž jako žena, stejná práva, stejné povinnosti. Ale, a to za druhé, nechci připravit Petra o jeho slávu, a proto se mu nebudu plést do jeho hlavního úkolu, to jest do ničení té těžké vody. Ovšem uzná-li, že na to sám nestačí, mileráda přiložím ruku k dílu. A konečně za třetí, znám celý kraj odtud až po řeku Maane lépe než svou kapsu, poněvadž se o své šaty valně nestarám a nejraději chodím v kalhotách a kazajce. Trampovala jsem tam třikrát s děvčaty, dvakrát u Maarského jezera a jednou na pstruzím Nysotském potoku. Tenkrát jsme to prolezly všechno křížem krážem a jsem si jista, že vím o takových cestičkách, o kterých se pánům z vojenského zeměpisného ústavu, kteří to tady kdysi mapovali, ani nezdálo!“

Iversen se dal do smíchu a Bjerge mu přizvukoval. Potom ale zvážněli a oba se snažili Iris její nápad rozmluvit, sedlák kupodivu méně energicky než Bjerge, který tu vlastně mluvil proti svému přání. Věděl, že by mu doprovod této dívky byl velmi příjemný, nikdy nebyl nepřítelem hezkých žen, ale nesobecky svůj cit potlačil při myšlence, co všechno by riskovala.

Sedlák se vzdal první. „Vím, že si stejně uděláš, co budeš chtít!“ řekl rezignovaně. „Byla jsi vždycky paličatá, Iris, jako tvoje matka, má sestra.“

„A jako ty sám!“ smála se Iris. „Je to dědičné zatížení rodu Iversenů, rodinná anamnéza, jak říkají lékaři.“

„Ty máš rozumů, ty nastávající lékařko!“ bručel sedlák, staraje se ve své dýmce. Petr udusil zbytek cigarety a starostlivě se zadíval na dívku, zkrásnělou nadšením.

„Ještě se na to vyspěte,“ radil.

Jen obdiv, který dívka vyčetla z jeho pohledu, byl příčinou, že odpověděla méně prudce, než měla původně v úmyslu.

„Kdybych spala celou zimu jako jezevec, nebude se mi zdát nic jiného. Jde přece o velkou věc, a nač tedy o tom dlouho rozprávět? Vyspěte se na to raději vy se strýcem Einarem!“ končila vstávajíc od stolu.

Uznali, že její rada, aby se šli vyspat, je rozumná, neboť čas už valně pokročil. Petr jí přál se smířlivým úsměvem dobrou noc. Podívala se na něj vzdorně, ale opětovala jeho pozdrav a neodmítla podanou ruku. Odešel zamyšlen se sedlákem do malé podstřešní komory, kde pro něj bylo připraveno lůžko. Měl hlavu plnou různých dojmů a myslil si, že tak brzy neusne, ale únava po namáhavém pochodu mu zavřela pevně oči, sotvaže sfoukl svíčku. Spal tvrdým spánkem beze snů a zdálo se mu, že právě ulehl, když jej vyburcoval bolestivý tlak na rameni.

„To je dost, že jste se konečně vzbudil! Máte vy ale spaní!“ mluvil někdo tiše.

Petr vytřeštil oči, trvalo chvíli, než se probral. Hlas mu připadal známý, ale tu ženu se zamoučenou tváří a s šátkem staženým do obličeje, která se nad ním nakláněla, zcela jistě neznal.

„No tak, hněte sebou!“ naléhala žena netrpělivě. „Máte pyžama, ne?“ Zmateně přikývl.

„Tak tedy můžete přede mnou vyskočit z postele. Hoďte šaty přes pyžama a to ostatní nacpeme do vašeho rance. Kde ho máte?“ Energicky popadla jeho prádlo, položené přes židli, a skládala je do tlumoku.

„Iris, to jste vy?“ žasl. „Co se děje?“ Vyskočil z postele a chvatně na sebe házel šaty.

„Němci přicházejí, to se děje, budou tu co nevidět,“ odpovídala klidně. „Já jsem mladší děvečka Anežka, průkazy mám v pořádku. Ale vás tu nesmějí najít, musíme vás schovat. Hotov?“

„Hotov.“

„Tak mi posviťte!“ Strčila mu do ruky velkou stájovou svítilnu a rychle stlala lůžko. „Tak, to bychom měli. Nic jste tu nezapomněl? Naci tu nesmějí najít nejmenší stopu!“ Byla s prohlídkou spokojena a strkala ho chvatně ze dveří. Sestupoval před ní s tlumokem a svítilnou.

„Strýc spí – totiž dělá, jako že spí. Já a Dora jsme vzhůru, přivstaly jsme si na zadělávání chleba, to je tady zvykem. Ale co s vámi? Snad vám bude nejlíp v seníku.“

„Leda v psí boudě,“ řekl mrzutě. „Počkejte, vím něco lepšího. Máte tu nějaký dobytek?“

„Šest krav a pár koní, ačkoliv koně nejsou dobytek,“ odpovídala vesele.

„Co kdybych se schoval do žlabu? Je dost dlouhý a hluboký?“

„Báječný nápad!“ Zastavila se na posledním schodu a prohýbala se tichým smíchem. „Budete tam jako Jezule o betlémské noci.“

Zhasla svítilnu a vyšla s ním na dvůr ozářený ubývajícím měsícem. Zastavili se a pozorně naslouchali. V boudě vrčeli psi, větřící příchod cizinců. Dívka je tiše okřikla. Když zmlkli, bylo z dálky slyšet temný, neurčitý hluk.

„Bude jim to trvat ještě nejmíň deset minut,“ usoudila Iris. Vedla Petra ke stájím a pokračovala v tichém hovoru. „Máme nákladní auto, jak jste si všiml, kterým dopravujeme mléko a máslo na stanici, vede tam cesta, o hodně delší než ta, kterou jste sem přišel. Náš šofér Leif musí vyjíždět po půlnoci, aby chytil tříhodinový vlak do Bergenu… Nemáte náhodou provaz z oběšence?“

Nenadálá otázka Petra tak překvapila, že se zastavil s otevřenými ústy.

„Promiňte!“ omlouval se, když do něho dívka zezadu vrazila. „To jsem byl tak překvapen. Co chcete s tím provazem?“

„Nic, jen že si nedovedu jinak vysvětlit naše štěstí. Leif si totiž všiml, že mu jedna bandaska s mlékem teče, a zarazil, aby to dal do pořádku. Cesta v tom místě dělá serpentinu, takže viděl hluboko dolů. A tam zahlédl německý kamión, nahnutý na stranu, kterému odletělo celé kolo. Vůz byl plný vojáků, kteří se právě chystali na další cestu pěšky, patrně se havárie nedala tak rychle spravit. Zde není daleko široko žádné jiné stavení než naše, tedy ta návštěva platí nám. To také Leif usoudil, ačkoliv jinak není rychlý myslitel. Nechal auto stát a letěl zpátky. Nadešel si a předešel je asi o čtvrt hodiny.“

Za řeči došli ke stájím a dívka otevřela dveře. Teplý pach stáje dýchl Petrovi do tváře. Krávy k nim při svědě obrátily hlavy, jedna z nich líně zabučela.

„Neplaš se, Rezko, vedu vám hosta,“ smála se dívka. Za tenkou dřevěnou přepážkou bylo slyšet dusání koní.

„Budete tam jako v posteli,“ posmívala se Iris, odhrnujíc seno. Petr uložil svůj tlumok a sáhl do zadní kapsy pro pistoli. Všimla si jeho pohybu a její úsměv zmizel.

„Na shledanou, Petře!“ řekla tiše, podávajíc mu ruku.

Sklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Na shledanou, Iris!“ Slyšel, jak vtáhla prudce dech, a připravil se na hněvivou odpověď.

„Skočte tam, přikreju vás senem,“ řekla a její hlas zněl jinak než předtím.

Nadzvedl se ve svém nepohodlném lůžku, když odcházela, a viděl, jak se po něm ve dveřích ještě ohlédla.

•

•

O dva dny později tábořil Petr Bjerge s Iris Jörggesenovou v úzké rokli nad Maarským jezerem. Vchod k jejich skrýši byl tak zarostlý ostružiním a šípkovými keři, že se jím jen stěží prodrali, když se snažili nezanechat po sobě stop. Postavili stan u malého pramene, který stékal ze skály a o kus dále se vsakoval do mechu a kapradin. Chystali se tu strávit druhou noc svého pochodu, noc lásky, stejnou, jako byla ta první. Bjerge se přistihl při myšlence, že jitro přichází příliš brzy.

„Nespěcháme, jak bychom měli!“ řekl s výčitkou sám k sobě, když seděli v těsném objetí u dohasínajícího ohně. Políbil vlasy, které se leskly zlatem v záři měsíce.

„Nač spěchat, Petře!“ řekla tiše. „Štěstí je vzácný host, a tak nerado se vrací!“ Pozvedla k němu hlavu a Petr ji k sobě přitiskl, divoce a bouřlivě, až zasténala.

Noc byla krásná a teplá a dusný stan nelákal. Leželi před ním zabaleni do pokrývek; Petr, s očima upřenýma ke hvězdám, naslouchal tichému oddechování spící Iris. Cíl jeho cesty byl již blízko, ale nyní mu připadal vzdálený, mizící a nedůležitý. Jeho podnik se zdaří, musí se zdařit, tím si byl jist. Nebyl už hlavní věcí, láska umenšila jeho význam a odsunula jej do pozadí.

Jak to řekla? Štěstí je vzácný host a nerado se vrací? Proč by se nevrátilo? Až vykoná svůj úkol – a to bude už zítra, snad pozítří – vrátí se s Iris na Iversenovu farmu. Zůstane tam, dokud nedojde k otevřenému odboji. Půjde potom za svou povinností, ale proč by se i pak nevrátil k Iris? Počítal, jaká je pravděpodobnost návratu, a nacházel ji stále dost velikou, aby zastínila myšlenku na neúspěch.

Štěstí jim až dosud přálo. Prohlídka, organizovaná gestapem na Iversenově farmě, dopadla dobře. Bjerge ji v prvé chvíli přičítal setkání s profesorem Weickmannem na bergenském nádraží, ale všechno mluvilo proti tomu. Na cestě z udseotské železniční stanice k farmě ho nikdo nesledoval, tím si byl jist. Dával při pochodu pečlivý pozor a několikrát se ukryl za náhlým ohybem skály, vyčkávaje, zda jej někdo nepředejde. A potom – komisař gestapa, který vedl prohlídku, ukázal Iversenovi udavačský dopis. Nacisté to rádi dělali, aby poštvali soukmenovce proti sobě, kalení vod zpravidla něco vynese na povrch, pohne-li se blátem na dně.

Zásoby zbraní a výbušnin, shromážděné na horské samotě, nenašli – Iversen je dobře ukryl v nepřístupné skalní strži několik set kroků od farmy. Bjerge sám prožil horkou chvíli, když gestapák otevřel dveře chléva a následován vojenskou hlídkou vešel dovnitř. Zachránil ho dobytek, vzpomínal vděčně, klid krav, nedávající tušit, že ve žlabu před nimi leží pod senem kořist pro gestapo.

Usnul a probudil se časně ráno zpěvem ptáků a chladem rosy. Iris ještě spala. Přehodil přes ni svou přikrývku a provedl několik shybů, aby se zahřál. Odskočil do blízkého lesíka pro suché větve na oheň, a když je sbíral, zaslechl temné hučení motoru. Velký dopravní junkers letěl od severu k jihu, přímo nad nimi, příliš vysoko, aby je někdo z posádky mohl spatřit.

Večer toho dne tábořili u nysotského pstruzího potoka. Mohli dorazit až k rjukanskému vodopádu, ale byli by tam přišli až za tmy, kdy byla přesná orientace nemožná. Měli teď před sebou už jen deset nebo dvanáct mil cesty takřka přímým směrem přes fagerstrandský hřeben. Cesta krátká, ale nebezpečná, bylo to už v bezprostředním okolí Norsk Hydro. Na všech kopcích stály baterie protiletadlových děl a jejich posádka jistě neseděla nečinně na místě.

Bjergeho plán byl prostý. Chtěl dorazit nepozorovaně za pozdního odpoledne do rokle s úkrytem těžké vody, položit pod cisternu čtyři časované pumy, které nesl s sebou, a odejít ještě za světla. Výbuch měl nastat o tři hodiny později, a za tu dobu bude už daleko. Chtěl, aby na něj Iris čekala za fagerstrandským hřebenem, ale narazil na neočekávaný odpor.

„Půjdu s tebou až na místo, neopustím tě!“ opakovala Iris tvrdošíjně na jeho domluvy.

„Ale zbytečně se vydáváš v nebezpečí a mně neposloužíš, naopak!“ namítl zoufale. „Budu nervózní a potřebuji mít všech pět smyslů pohromadě!“

„Proč bys je měl ztrácet kvůli mně? Necháš-li mne samotnou, půjdu za tebou a spíše provedu nějakou nepředloženost, než když budu s tebou,“ tvrdila a naléhala tak vášnivě, že se pro tu chvíli vzdal přemlouvání. Začal o tom znova, když nazítří sestupovali po jižním svahu fagerstrandského hřebene. Poslední úsek cesty byl hodně nesnadný a místy se musili plížit s opatrností indiánských zvědů. Ukázalo se, že německé protiletadlové baterie jsou mistrně maskovány a vede k nim celá síť nenápadných úzkých stezek. V jednu chvíli křižovali takovou stezku a chybělo jen málo, aby padli do samého středu čety dělostřelců, která pochodovala k baterii střídat její posádku. Unikli těsně a v poslední chvíli. Dívka na to poukázala, když se Petr znovu pokusil přemluvit ji, aby na něj počkala na bezpečném místě.

„Kde je takové místo? Musila bych zpátky až k nysotskému potoku, a chtěl bys, abych šla tak daleko sama? Nejbezpečnější jsem s tebou!“

Petr se vzdal dalšího naléhání. Kráčeli opatrně, rozhlížejíce se na všechny strany, vysokým lesem, kde bylo málo podrostu a stromy stály dosti daleko od sebe. Neposkytoval příliš dobrý kryt a museli dávat velký pozor, aby se s někým nesetkali. Rjukanský vodopád byl už blízko, slyšeli jeho temný hukot před sebou, a směr, odkud přicházel, Petrovi potvrzoval, že jdou správnou cestou. Měl velmi podrobný plán celého okolí vodopádu, který byl v Intelligence Service sestaven zvláště pro něho podle leteckých snímků. Všechno tu bylo vyznačeno do nejmenšího detailu, odbočná rokle i tři borovice rostoucí nad strží.

Hlas vodopádu sílil, ale když byli už blízko cíle a plížili se napříč širokým lesním průsekem, vmísil se do zvuku padajících vod jiný zvuk, vzdálenější a slabší. V jednu chvíli se jim otevřel pohled dolů do údolí a ukázal jim zástupy dělníků, které se hemžily ve zříceninách továrny na těžkou vodu.

„Tak to byl ten rámus,“ řekl spokojeně Bjerge. Dal Iris znamení, aby se na okamžik zastavila. „Podívej se, Němci se snaží vzkřísit výrobu těžké vody! Jak by se zaradovali, kdyby jim někdo řekl, že mají hezkou zásobu té divné vody na dosah ruky!“ Smáli se tiše oba a dali se zase na pochod.

Poslední půl hodiny stále stoupali, ale nyní začal terén dosti příkře klesat k místu, kudy vedl pod zemí nový tunel, jímž se hnaly přebytečné vody rjukanského vodopádu k druhé elektrárně. Podle mapy vybíhal tu les v jazyk, který se stále zužoval, obklopený z obou stran vřesoviskem. Skupina tří borovic, ukazující cestu k rokli s těžkou vodou, měla stát asi sto kroků na sever od samého hrotu lesního výběžku.

„Tam jsou!“ zvolal radostně Bjerge. Ukazoval mezerou mezi stromy na tři osamělé borovice. Stály tam, pokroucené, s kůrou sedřenou bouřlivými větry, a jejich dřevo se rudě lesklo v paprscích nízkého slunce.

„Aspoň v tomhle lese bys na mne měla počkat, Iris,“ prosil Petr. „Položím pumy a jsem hned zpátky.“

Váhala, ale když znovu a znovu naléhal, svolila. „Půjdu s tebou aspoň na konec lesa, a když to bude trvat moc dlouho, přijdu za tebou!“

„Ne, to nedělej, mohla bys všechno pokazit, kdyby tě náhodou někdo zahlíd!“ odporoval důrazně Petr. „Člověk nikdy neví, kolik času bude na takovou neobvyklou práci potřebovat.“

Za řeči došli k okraji lesa a Petr měl nyní před sebou krátký kus nekryté cesty k ústí rokle. Již se chtěl rozloučit, když ho dívka popadla za ruku.

„Co to je?“ vydechla polekaně. Les zabíhal na skalní ostroh, který se pnul nad neširokým údolím. Ačkoliv na mapě nevedla údolím žádná cesta, znělo z něho úpění motoru, který se škrtil ve vysokých obrátkách, jako u auta, které jede do vrchu. Několika kroky dosáhli okraje lesa a skryti za stromy pohlédli dolů. Kraj ležel před nimi jako na dlani.

Po nerovném, travnatém, příkře stoupajícím údolí pomalu šplhalo nákladní auto, do posledního místa obsazené pracovní četou vězňů se žlutými páskami, z nichž každý měl rýč nebo lopatu, a oddílem vojáků ozbrojených samopaly. Bjerge se rozhlédl údolím nahoru a dolů a zatajil dech. Viděl, že končí srázným svahem, naprosto nesjízdným i pro motocykl, a že z něho odbočují jen dvě rokle, jedna širší, která ležela vpravo pod nimi, a druhá, značně užší, ve které byla skryta těžká voda.

Auto právě vyjíždělo k širší rokli – několik příštích vteřin musilo rozhodnout. Bjerge stál s očima upřenýma na vůz, který poskakoval na nerovném terénu nakláněje se ze strany na stranu. Stalo se, čeho se obával. Vůz minul vchod do první rokle a zamířil k druhé, kde byla těžká voda, motor burácel už přímo pod nimi.

„Přišli jsme pozdě, a je to moje vina!“ řekla zničeně Iris.

„Ne, nepřišli, ještě tam nejsou!“ odsekl tvrdě Bjerge.

Shodil těžký tlumok s pumami a samopalem a rychle jej otevřel. Položil se na zem a pečlivě mířil. Pozornost lidí v autu se upínala k nerovné cestě, nikdo se nedíval vzhůru k skalnímu ostrohu, a rachot samopalu naprosto zanikl v řevu motoru. Prostřílený chladič stěží mohl auto okamžitě zastavit, ale některá kulka nepochybně přervala přívod benzínu. Motor náhle dozněl v posledním chraptivém výbuchu a překvapený šofér stěží stačil ubrzdit vůz, aby nesjel dozadu. Bjerge duchapřítomně strhl prst se spouště v okamžiku, kdy dole nastalo ticho. Jen zrádný mráček spáleného střelného prachu se pomalu rozplýval nad údolím.

„Pojď!“ sykl. Vzal Iris za ruku a táhl ji rychle ke třem borovicím. Běželi nad údolím, odkud zněly zmatené hlasy, a v několika vteřinách dorazili k osamělé skupině stromů. Bjerge vyňal z tlumoku všechny čtyři časované pumy, provlékl jejich oky řemínek a přivázal si je kolem pasu.

„Jdu dolů, do rokle, ty jdi pořád dál podle ní tam tím směrem,“ mluvil rychle ukazuje rukou. „Asi sto kroků odtud je mělká úžlabina, která vede zpátky k lesu, tou se dej a na kraji lesa na mne počkej!“

„Chtěla bych…,“ řekla úzkostně Iris.

„Proboha, neodporuj, všechno je ve hře, poslechni!“ vyrazil divoce, a hned litoval své prudkosti. „Jdi miláčku,“ řekl mírně. „Neměj žádný strach, máme před nimi náskok, údolí je dlouhé.“ Nečekal už, co řekne, a svezl se po příkrém kamenitém svahu rokle.

•

•

13

•

•       Bjerge jasně věděl, že to, co podniká, je šílený zápas s časem o každou vteřinu a že přesto musí jednat klidně a s rozvahou. Neměl žádný přesnější údaj o poloze skrýše s těžkou vodou, věděl jen, že je sto kroků od skupiny borovic. Šel rychle a pozorně počítal kroky. Rokle se úžila a zahýbala doleva, musil se také prodrat ostružiním, které tu patrně volně rostlo od té doby, co zde Dahl s pomocníky ukryl těžkou vodu.

Napočítal poslední krok a zastavil se, rozhlížeje se kolem sebe. Rokle tu byla sotva padesát stop široká a podél jedné stěny ležela hromada kamení, nakupená do výše několika stop. Mohl to být náhodný sesuv a voda mohla stejně dobře spočívat v zemi, zakopaná hluboko pod jeho nohama, ale Bjerge se zachytil této poslední naděje.

Skočil k hromadě a začal rychle odhazovat kamení. Pracoval sotva několik minut, když se před ním ve skalní stěně objevil otvor. Byl by vykřikl radostí, ale přemohl se a s dvojnásobnou rychlostí pokračoval v práci. Pot mu stékal po čele celými potůčky a kůži na prstech měl sedřenou až do krve, ale konečně uvolnil celý otvor. Sehnul se a vlezl do malé jeskyně. Po dvou krocích narazil na nízkou krychli temného kovu. Cisterna s těžkou vodou!

Usedl do dřepu a rozvázal řemínek, na němž visely pumy. Musí nařídit výbuch na nejkratší dobu, jinak by jej Němci mohli ještě překazit. Podíval se ve svědě padajícím do jeskyně na první pumu a strnul zoufalstvím. Časová páska končila u jedné hodiny, v kratší době nemohlo dojít k výbuchu. Vzpamatoval se, odložil pumu a rychle prohlížel ostatní. Měly stejné časovači zařízení. Všechno bylo ztraceno!

V tupém zoufalství povstal, dívaje se strnule na neužitečné prostředky zkázy. Hodinu! Nejpozději za čtvrt hodiny jsou Němci zde, i kdyby šli pohodlně pěšky! Zapomněl, že strop jeskyně je nízký, a vzpřímil se. Narazil na tvrdou skálu a ostrá bolest v temeni hlavy ho vzpamatovala. Zavrávoral a jeho noha po něčem sklouzla. Sehnul se a spatřil dlouhou kovovou trubku, na jejímž konci byla nasazena nálevka.

Pochopil okamžitě její účel a radostně vydechl. Touto trubicí naléval Dahl vodu do cisterny. Pak tu musí být někde uzávěr. Hmatal rukou po víku cisterny a našel jej ihned těsně za přední hranou. Odhadl průměr trubky, a zatím co ji s vypětím všech sil ohýbal přes koleno na tom konci, kde byla nálevka, počítal rychle z hlavy. Ano, tou trubkou to půjde, tři sta padesát litrů jí proteče za necelou čtvrt hodiny.

Konečně zdolal odpor nepoddajného kovu, ohnul trubku, jak to potřeboval, a rval se nyní s uzávěrem cisterny, který zrezivěl a nechtěl se hnout. Konečně povolil a Bjerge rychle vsunul trubku dovnitř. Oddechl si, když narazil na dno cisterny, těžká voda vyteče do poslední kapky. Ještě jí musil pomoci nahoru, proti vzdušnému tlaku. Nezbývalo než se přisát ústy k nálevce a vyčerpat vzduch z trubky do plic. Bylo ho tam hodně a už mu docházel dech, když ucítil na rtech první vlažné kapky.

Vyplivl vodu z úst, trochu jí však přece jen spolkl. Vzpomněl si, co se o ní tvrdí – že je jedovatá a že ryby do ní nasazené zmíraly, ale kdo by se staral o takový detail. Radostně pozoroval pramének stékající po nakloněné stěně nálevky a docela ho udivilo, jak se třpytí odraženým světlem, které sem vnikalo zvenčí. Padal do kamení, kde voda mizela, a Bjergeho napadlo, jak barbarsky zachází s tak drahocennou tekutinou, která stojí tolik co zlato stejné váhy.

Pohlédl znovu k nálevce a měl podvědomý dojem, že tu něco není v pořádku. Voda neteče tak rychle, jak si to představoval. V tu chvíli mu blesklo hlavou, že to je přirozené, poněvadž ohnutím trubku zúžil. Ale to není ono, něco jiného tu vadí. Sbíral myšlenky, které měl v chaosu od té chvíle, kdy spatřil německé auto. Rachot výstřelů ho vytrhl z úvah. Naslouchal okamžik, odkud přicházejí, ale v té skalní dutině to nemohl dobře určit. Vyšel ven a zjistil směr okamžitě. Výstřely zněly od ústí rokle. Na okamžik se polekal, že nacisté střílejí na Iris, ale zavčas se rozpomenul na směr úžlabiny, kterou měla dívka utíkat k lesu. Rokle k ní zatáčela, a kdyby střelba platila dívce, musila by přicházet z míst, která leží vlevo před ním a ne vpravo za jeho zády.

Nejvyšší čas, aby se vydal za Iris. Odhadoval svah před sebou, nejkratší cestu k lesu, a bezděky naslouchal střelbě, která vůčihledně sílila. Zaslechl v ní podivné zvuky a nejprve je nedovedl určit. Když se mu to podařilo – a bylo to dříve, než se vyšvihl na svah – sevřelo se mu hrdlo k zalknutí. Ten zvuk, který zněl tak cize, byl neklamně rachot anglického Wickersova samopalu. Slyšel jej tolikrát, nemůže se mýlit!

Už neposlouchal. Bez rozmýšlení se vrhl ke vchodu do rokle. Nevšiml si ani, že rachot výstřelů zněl už mnohem nepravidelněji a že postupně umlká. Spatřil Iris mnohem dříve, než doběhl pod tři borovice. Ležela naznak, levou ruku podle těla, pravou, ze které vypadl samopal, nataženou, s prsty zarytými do země smrtelnou křečí. Úzký šarlatový pramínek už zasychal na bledé tváři a otvor ve spánku, z něhož vytékala krev, byl tak nepatrný, že jej nebylo skoro ani vidět.

Petr se vrhl k nehybnému tělu a nadzvedl je, ale hlava klesla bezvládně zpátky. Nadarmo Iris volal, líbal na rty, na vlasy a na široce otevřené oči, její víčka se nezachvěla a vzdorně stažená ústa zůstala němá. Jen samopaly rachotily dole v údolí jako odpověď na jeho volání.

Měkce položil nehybné tělo do trávy a zvedl zbraň. Přikrčil se za kamenem, u něhož chvíli předtím ještě klečela Iris, a vyhlédl dolů do údolí.

Sto kroků od vchodu do rokle leželi bez hnutí dva vojáci. Na stráni nad nimi se ukryli střelci a zasypávali vchod do rokle kulkami. Údolím se k němu pomalu blížila skupina vězňů s lopatami a rýči, poháněná vojáky, kteří komanda používali jako štítu proti neviditelnému střelci.

Bjerge čekal se zaťatými zuby. Nerovnost půdy rozhoupala postupující šik a na chvíli odsunula lidský kryt vojáků. To byl okamžik, na který čekal. Stiskl spoušť a vypálil všechny rány zbývající v zásobníku. Dva muži se zapotáceli a upustili zbraně, ostatní se okamžitě vrhli do trávy, zatímco hlouček vězňů se s křikem rozutíkal. Střelba se svahu se nyní soustředila na Petrovo stanoviště. Nevěnoval jí pozornost, rozhlížel se, kde je jeho tlumok. Našel jej o kus dále, vedle Iridina, v němž byly jen lehké táborové potřeby, a rychle se k němu začal plížit. Cestou ho něco kleplo do lokte levé ruky, ale nestaral se o to.

Tlumok byl prázdný, zásobník, který měl v samopalu, byl poslední; všechny ostatní Iris vystřílela. Zbývala mu jen pistole, ale ta měla krátký dostřel. Na okamžik byl v pokušení obrátit ji proti sobě, ale když pohlédl na tichou bílou tvář, vyčetl z ní výčitku.

„Máš pravdu, Iris,“ řekl nahlas, „udělal bych jen za ně jejich práci!“ Stál, dívaje se na ni, nebyl s to se od ní odloučit. Kdyby ji mohl aspoň tajně pohřbít, aby nepadla do rukou svým vrahům.

Něco mu probzučelo kolem ucha a žhavý drát mu přejel palčivým dotekem tvář. Instinkt sebezáchovy ho donutil hledat ochranu v trávě a za kořeny borovic, které zkrouceny do podivných oblouků vyrůstaly z šikmého úbočí rokle. Nacisté se stále ještě neodvažovali vniknout do soutěsky, ačkoliv jejich střelci, ukrytí na svahu vysoké stráně, ji ovládali svou palbou.

Přitisknut k zemi začal se Bjerge posunovat po svahu vzhůru. Kdyby dosáhl úžlabiny, kudy měla odejít Iris, byl by před německou střelbou kryt a snad by ještě mohl uniknout. Volný pruh trávy byl kritickým místem. Bjerge nechal plížení a vsadil všechno na rychlost. Měl úspěch a udýchán skrčil se v úžlabině, zatímco Němci zasypávali místo, které přeběhl, zuřivou palbou. Teprve teď si povšiml, že má levou ruku prostřelenou. Rána bolela – a co horšího, hodně krvácela a zanechávala za ním rudou stopu. Utáhl rukáv kapesníkem, jehož cípy přivázal ke knoflíkům kazajky, a běžel vzhůru mělkým úvozem k lesu. Nebyl to dobrý směr, poněvadž pronásledovatelé o něm věděli, ale neměl zatím na vybranou.

V záhybu, kde začínala kamenitá cesta, zaváhal. Pocítil nepřemožitelnou únavu a les se mu zdál být ještě daleko. Úžlabina se tu měnila v hlubokou rokli se strmými stěnami. Vzdal se původního úmyslu prchat do lesa a s vynaložením posledního zbytku sil se pokusil vylézt do příkrého svahu. Šlo to bídně, kamení se drolilo pod nohama v celých lavinách a několikrát se svezl zpátky, než se mu podařilo vydrápat se na méně příkrou část svahu. Při lezení si mohl pomáhat jen jednou rukou a to ho příliš vyčerpávalo. Zalykal se nedostatkem vzduchu, lapal po dechu a v hlavě mu šíleně bušila krev. Dále už to nešlo, byl se silami u konce. Jako štvané zvíře, lhostejný k nebezpečí, jež bylo stále ještě příliš blízko, se skrčil v malé houštině šípkových keřů.

Ležel nehybně, s očima upřenýma dolů do úvozu, kde se musili každým okamžikem objevit pronásledovatelé. Nemyslil na ně a na nic určitého. Měl jen pocit veliké ztráty, že pozbyl něco, co už nelze žádným způsobem znovu získat, a tento pocit se soustředil v tupé, zoufalé bolesti. Lhostejně se zahleděl na malou četu vojáků, která se pojednou objevila postupujíc pomalu strží, samopaly ostražitě připraveny k výstřelu. Vojáci se pátravě rozhlíželi na všechny strany a zdálo se, že jim jejich úkol není valně příjemný. Minuli místo, nad nímž se Petr skrýval, a on pozoroval jejich pomalý pochod k lesu bez zájmu. Co udělali s Iris? Soustředil se proti své vůli na tuto jedinou myšlenku, stále viděl strnulý bílý obličej a vzdorně stažené rty bez krve. Neposlechla ho, vrátila se krýt jeho práci. Bylo to potřebí? Bylo by se to zdařilo i bez její oběti?

Bylo to k zešílení, stále se potácet v uzavřeném kruhu stále stejných otázek. Šli splnit určitý úkol, jako vojáci v poli, a splnili jej. V skalním úkrytu vytekla těžká voda, pro nacisty naprosto nenahraditelná, do poslední kapky. Podvědomý pocit, který měl, než opouštěl jeskyni, že něco není v pořádku, náhle vykrystalizoval s naprostou určitostí. Zatajil dech, a krev, která se začínala utišovat, mu znovu rozbušila skráně. Nyní viděl všechno jasně před sebou a zoufalství, z něhož se snažil uniknout, se ho zmocnilo znovu a s daleko větší silou.

Nezničil zásobu těžké vody a nemohl ji zničit! Ústí nálevky leželo příliš vysoko a po nepatrném poklesu hladiny voda přestala vytékat. Byl to základní fyzikální zákon o vyrovnání tlaků, který on, fyzik, přehlédl. Ale i kdyby jej nebyl přehlédl, nemohl mít úspěch. Věc byla v zárodku zmařena nečekaným příchodem Němců; skutečnost, že pumy neměly kratší časování a že ani trubice, kterou v jeskyni našel, nedostačovala, byla podružného významu. Kdo prozradil Němcům existenci úkrytu? A mohla mít Iris pravdu, že její vinou přišli pozdě? Byl vinen stejně, a snad více, že se cestou zbytečně zdrželi.

Někdo tlumeně zakašlal těsně za jeho zády. Pomalu otočil hlavu, ale nesnažil se ani sáhnout po pistoli. Muž stál několik kroků od něho, nad nízkým křovím se tyčila horní polovina jeho těla. Měl obličej starozákonního proroka a nebylo ani potřebí žlutého odznaku na jeho rozedrané kazajce, aby Bjerge uhodl, že má před sebou vězněného žida. Jejich zraky se střetly. Co mu nacisté slíbili za to, když mne najde, napadlo Bjergeho. Možná že jen přídavek na stravě, ale možná také, že ho vyloučí z transportů do plynových komor.

Chvíli se dívali jeden druhému mlčky do očí a potom žid natáhl ruku k šípkovému keři. Bjerge sledoval jeho pohyb. Žid opatrně utrhl lístek potřísněný krví, sežmolil ho do nepatrné kuličky a hodil do trávy. Bjerge ho pozoroval se zatajeným dechem. Chtěl promluvit, ale vyschlé hrdlo nevydalo zvuk.

„Hast du ‚was gefunden, Saujud?“ („Našel jsi něco, svinský žide?“) ozvalo se pod strání.

„Gar nix, Herr Soldát!“ („Vůbec nic, pane vojáku!“) odpovídal žid pokorně a přikrčil se pod kletbami, jimiž ho nacista zahrnul. Odcházel, ale pojednou se obrátil a šel zpátky k Bjergeho úkrytu.

Teď toho lituje a přichází mi říci, že mne musí prozradit, myslil si Bjerge. Považoval za svou povinnost mu to usnadnit a sejmout s jeho svědomí pocit viny. Jeho život už nemá stejně význam. Může-li jím prospět židovi za jeho gesto, tím lépe. Otvíral už ústa, aby mu to řekl, když žid sáhl do kapsy a hodil mu kůrku špinavého užmoulaného chleba. Byl pryč, než se Bjerge vzpamatoval ze svého údivu.

•

•

14

•

•       Z malého předpokoje, kde Bjerge čekal, bylo širokým oknem vidět na rozlehlé náměstí s masivní čtverhrannou věží radnice, nad níž se tyčila štíhlejší nástavba zvonice. Zavřeným oknem doléhal do místnosti hluk hlavního nádraží města Stockholmu, pískání lokomotiv, dunivý zvuk kol ujíždějících vlaků a skřípání brzd. Po ulicích chodili lidé, kteří znali kvílení poplachové sirény jen z protileteckého cvičení. Bylo poledne a obyvatelé šťastného města, které nepoznalo válku, šli za svým obědem.

Bjerge netečně pozoroval pouliční ruch. Čekal trpělivě, až ho pan Henry Connington přijme. Mr Connington byl úředně hlavním zástupcem British First Sewmg-Machines Co. pro Království švédské, ale péče o vývoz šicích strojů z Velké Británie nevyčerpávala všechen jeho čas. Mnohem více ho zaměstnávala činnost, kterou provozoval jako jeden z nejzdatnějších členů British Intelligence Service. Už před hodnou chvílí mu Bjerge poslal v obálce své poznávací číslo, ale Mr Connington si dával na čas.

Bjerge trpělivě čekal. Nevšímal si ani, jak čas ubíhá, byl pohřížen v myšlenky, které se stáčely stále zpět k událostem pod rjukanským vodopádem. Na dvou místech se pokaždé zastavily. Jedno vyznačovala tichá dívčí postava s prostřeleným spánkem, a druhé starý židovský vězeň, který mu hodil kůrku chleba. Byly to dva nejhlubší zásahy do jeho dosavadního života, a jeden doplňoval druhý. První byl soukromý a jeho vlastní, na něj ostatní svět neměl nárok, druhý mu v kritické chvíli připomněl svazek se všemi lidmi a s jejich ideály, o které nyní bojoval rozdělený svět svůj poslední, rozhodný boj. Zasáhl v pravý čas a vyburcoval ho k novému životu.

Dveře se tiše otevřely a do čekárny vešel menší přitloustlý muž s hlavou holou jako koleno.

„Jsem Henry Connington,“ představil se a chabě stiskl Petrovu ruku. Vpustil ho před sebou do velmi prostě zařízené místnosti a zavřel pečlivě dveře, pokryté silnou zvukotěsnou vycpávkou.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se, když se Petr posadil do křesla vedle jeho psacího stolu.

Petr se zatvářil udiveně. „Poslal jsem vám lístek s číslem…“

„Správně,“ přerušil ho obchodník. „Ale čísla mohou mít všelijaký význam. Chtěl jste mi snad sdělit něco konkrétního?“

Petr zaváhal. Konec konců to mohla být léčka. Kdo mu ručí za to, že tento nezajímavě vyhlížející obchodník je skutečně agentem Intelligence Service? Dostal sice jeho adresu v londýnském ústředí Tajné služby, ale žádný přesný popis. Za tu dlouhou dobu, co byl na cestě, se mohlo stát všelicos. Nacisté měli všude své vyzvědače a Švédsko jimi oplývalo. Kdo mu ručí za to, že proti němu nesedí německý špión admirála Canarise? Pohnul sebou a nenápadně pošinul ruku ke kapse s pistolí. Od té chvíle, co vstoupil do místnosti, měl nepříjemný pocit, že ho někdo pozoruje, ale marně pátral očima po třetí osobě.

Přes masitou tvář tlustého muže přelétl sotva patrný úsměv. „Přál jste si uzavřít obchod s naší firmou? Upozorňuji, že naše dodací lhůty jsou v důsledku války velmi dlouhé.“ Mr Connington si za řeči pohrával s mramorovým těžítkem, od něhož běžela tenká, sotva viditelná šňůra, která mizela někde za stolem. Bjerge sledoval pohyby jeho rukou, ale neodpověděl. Uprostřed těžítka byl skleněný knoflík, který pojednou vzplanul zeleným světlem, jež okamžitě zase uhaslo. Mr Connington se posadil zpříma a lhostejný výraz zmizel z jeho tváře.

„Jste opravdu seržant Petr Bjerge, pověřený tajným posláním v Norsku,“ pravil, odkládaje těžítko. Petr pochopil, že neviditelný agentův pomocník ho zatím ztotožnil, nepochybně podle přesného snímku, kterých vyrobili v londýnském hlavním stanu celou řadu, a dal o tom šéfovi zprávu světelným signálem.

„Nepořídil jste, a vaše pomocnice Iris Jörggesenová při tom zahynula,“ pokračoval muž z Intelligence Service. Petr stiskl rty. Agentova slova se dotkla citlivého místa v jeho vzpomínkách, kterému se sám všemožně vyhýbal.

Agent se na něj pátravě zahleděl. Pochopil, ale jen zčásti. „Divíte se, že znám její jméno? Fotografie byla ve všech norských novinách a také ve velkých švédských listech. Quislingovští kolegové z lékařské fakulty ji ztotožnili.“

„Co se stalo s jejím strýcem?“

Agent mávl rukou. „Doufám, že ještě žije. Nechme toho, povězte mi raději, jak jste se zachránil!“

Petr neochotně vyprávěl. Setrval ve svém krytu až do tmy a potom – vyhladovělý a zesláblý značnou ztrátou krve – se snažil dosáhnout lesa. Podařilo se mu to, ale za krátké noci, trvající jen dvě hodiny, se daleko nedostal. Za úsvitu klesl v mdlobách nedaleko místa, kde pracovali dřevaři, kácející stromy pro německé celulosky. Jeden z drvoštěpů ho našel a na zádech odnesl do tábora. Byli to skvělí chlapi, všichni, bez jediného zrádce. Ukryli ho, a když se mu rána zanítila a zhnisala, přivezl lesní adjunkt, který měl dohled nad celou řadou takových táborů, lékaře na motorce až z Kongsbergu, města stříbrných dolů, vzdáleného padesát mil. Provezl ho do tábora za noci řetězem německých hlídek, které pátraly po Bjergovi. Poležel si v táboře plných pět neděl. Za tu dobu dvakrát přišli Němci na prohlídku, ale dřevaři byli pokaždé včas varováni hlídkou a přenesli nemocného do nepřístupné strže, jejíž vchod byl ukryt za vysoko narovnaným dřívím. Když se Bjerge uzdravil, přestrojili jej za lesního hlídače a adjunkt ho odvezl do Kongsbergu. Odtud se dostal s cizími průkazy, které mu rovněž opatřil jeho ochránce, vlakem přes Oslo do Kongsvingeru nedaleko švédských hranic. Od adjunkta dostal adresu na tamějšího vlastence, pastora, který mu opatřil průvodce přes hranice, místního pašeráka. Terén byl těžký a cesta, kterou musili vykonat za krátké letní noci, namáhavá, ale zato nebyli nikým rušeni. Krátce před úsvitem vstoupil Bjerge na půdu země, která nepoznala nacistickou okupaci.

„Těžká voda, kterou se vám nepodařilo zničit, je už v Berlíně. Přesně řečeno v Dahlemu u Berlína, v Kaiser-Wilhelm-Institutu,“ poznamenal Connington, když Bjerge skončil. Petr se zamračil.

„Snad už teď na tom nezáleží, když máme druhou frontu,“ řekl nucené. „Válka brzo skončí.“

Connington přivřel oči. „Nejde to tak rychle, jak jsme si představovali,“ přiznal neochotně. „Teprve včera byl dobyt Cherbourg, který měl být v našich rukou už před čtrnácti dny. Víte, že patnáctého, dvacet minut před půlnocí, začali Němci střílet raketami na Londýn?“

Bjerge přikývl. „Vím, ale myslím, že je to snesitelné?“

Agent se nevesele zasmál. „Podle toho, co považujete za snesitelné. Zatím!“ Položil důraz na poslední slovo. Nahnul se k Bjergemu a položil mu ruku na koleno. Ačkoliv mluvil od počátku tiše, klesl hlasem k pouhému šepotu.

„Povím vám něco, co ví jen málo lidí. Dosud Němci užívají pomalých raket s poměrně malým dostřelem, tři sta mil, sotva víc. Ale mají už zdokonalené rakety s trojnásobným dosahem a s neobyčejně malým prostorem pro výbušninovou nálož. Našli jsme zbytky takové rakety, vypálené na zkoušku z Peenemünde přes Baltické moře. Představovali si, že spadne někde za norskými břehy, ale nějak se jim uhnula a dopadla u řeky Torney ve švédském Laponsku. Urazila plných čtrnáct poledníkových stupňů, devět set mil. Našli jsme z ní toho tolik, že jsme ji mohli velmi dobře rekonstruovat, v hlavních rysech ovšem. Proč má tak malou komoru na výbušninu? Znalci se vyjádřili, že se do ní vejde sotva dvousetlibrová nálož.“

Agent se odmlčel. Petr mlčel také. Věděl, proč je nová raketa tak podivně dimenzována, a byl přesvědčen, že zástupce britské zpravodajské služby to ví také. I poloviční nálož atomové výbušniny postačí, aby se větší část Londýna proměnila v trosky. Všechno záviselo jen na tom, kolik hmoty se při výbuchu podaří proměnit v ničivou energii.

„Rusové jsou skvělí, ale stále ještě stojí před Minskem. Porazí Němce na východě, a my je porazíme na západě, to je jisté, ale jak dlouho to bude trvat? Válka se jistě prodlouží přes zimu.“

Petr učinil překvapený pohyb. Agent se usmál. „Mnoho lidí u nás by tím bylo stejně překvapeno jako vy, kdyby to slyšeli. Představte si, že s tou raketou je možné střílet na Londýn i z hořícího Berlína, zapáleného naší či ruskou dělostřelbou. A jaká zkáza to bude, použijí-li atomové výbušniny!“

Odmlčel se, ponechávaje Petrovi čas k přemýšlení. Petr uvažoval rychle. Nacisté stále mluvili o tom, že o osudu této války není ještě zdaleka rozhodnuto a že se v poslední chvíli obrátí v jejich prospěch. Poznal je dosud jako lidi racionálních mozků. Jejich důvěra musí kotvit v něčem hmatatelném, o tom nepochyboval ani na okamžik. Atomová puma je jejich hlavním trumfem a v Dahlemu u Berlína, v rozsáhlém komplexu budov vědeckých ústavů, nesoucích jméno posledního císaře, se konají poslední přípravy.

„Snad by se dalo ještě něco podniknout na místě samotném,“ ozval se. „Jen najít možnost, jak se tam dostat!“

Mr Connington se na něj překvapeně zahleděl.

„Měl byste chuť pokusit se znovu a přímo v jámě lvové?“

Petr důrazně přisvědčil. „Měl! Jsem tím povinen sám sobě a těm, kteří mne poslali.“

„Vy jste fyzik, a profesor Hahn, který první objevil původ lavinovitého uvolnění atomové energie a který nepochybně vede práce na atomové pumě, je chemik,“ pokračoval zamyšleně agent. „Ale možná, že by to nevadilo, naopak, podařili se to, co chystáme, mohlo by to být spíše k užitku.“ Neměl se k tomu, aby vysvětlil svá záhadná slova. Povstal a podal Petrovi ruku s vyzváním, aby ho navštívil za tři dny.

O tři dny později byl Petr Bjerge uveden do Connigtonovy pracovny bez průtahů, jakmile ohlásil své nové jméno, pod nímž byl zapsán v hotelu Regina. Našel agenta ve výtečné náladě.

„Nezdržím vás dlouho,“ řekl Connington, otvíraje zásuvku stolu. „Toto je váš nový pas,“ hodil před Petra tenkou knížečku v zelených deskách. Petr ji otevřel a překvapeně se zahleděl na svou fotografii s razítkem švédského zahraničního ministerstva. Pod vasovským lvem, držícím v tlapách sekeru, stála obvyklá formule ve švédštině a francouzštině a jméno a stav; Gustav Nilson, doktor filosofie, stár 29 let, asistent fyzikálního ústavu university v Lundu.

„Existuje opravdu nějaký Gustav Nilson?“ tázal se udiveně.

Agent vesele přisvědčil. „Existuje a je na nejlepší cestě k zbohatnutí, ale tím se nemůžeme zdržovat. Zde máte adresy dvou lidí v Berlíně“ – podal mu papírek. „Máte přesně pět minut času, abyste se je naučil nazpaměť, papír vám nenechám. Zde jsou peníze, jen švédské, samozřejmě. Není jich mnoho, kdyby vás prohlíželi, divili by se, kde vzal mladý universitní asistent tolik peněz. Budete-li potřebovat více, dostanete je na některé z těchto dvou adres, ale učiníte nejlépe, když je vyhledáte jen v naprosto nevyhnutelném případě.“

Vzal od Petra papír s adresami a schoval jej zase do zásuvky. Místo něho mu podal malou lahvičku ze žlutého skla, uzavřenou skleněnou zátkou. Petr se udiveně zadíval na bělavý prášek, který ji zpolovice vyplňoval.

„To je vzácná věc, která vás uvede u profesora Hahna,“ prohlásil agent a nedůvěřuje své paměti nahlédl do malého notýsku s hustě popsanými stránkami. „Vzorek polluxu, cesiové rudy, ve které je trochu rubidia a stroncia. Váš šéf, profesor Svedberg z Lundu, ji analyzoval hmotovým spektrografem na obsah – ech, jak se to jmenuje? Čert aby se v tom vyznal. Ostatně v tomhle sešitku máte všechny podrobnosti. Myslím, že se tomu říká izotop stroncia.“

„Nelamte si s tím hlavu!“ přerušil ho Bjerge chvatně. „Mně je to naprosto jasné. Profesor Svedberg provedl fyzikální analýzu tohoto nerostu, aby určil jeho stáří, a profesor Hahn nyní udělá chemický rozbor. A já se mám chemickou metodu naučit od něho, ne? Jde o nový způsob určování stáří zeměkoule, že ano?“

Mr Connington nadšeně přikývl. „Chápete dokonale. Kéž byste měl tolik štěstí, co máte rozumu!“

•

•

15

•

•       Cestovní styk mezi Švédskem a Německem byl v tomto pátém roce války jen velmi nepatrný. Těžké parníky, do jejichž podlodí vjížděl v Trälleborgu celý vlak a opouštěl je na německé půdě v Sassnici, přestaly jezdit, a Bjerge musil použít k přepravě přes Baltické moře malého a málo rychlého parníku Gustav Vasa. Prohlídka na molu v sassnickém přístavu byla velmi důkladná, a přestože měl kurýrní bordero švédského ministerstva zahraničí a doporučující list německého vyslanectví ve Stockholmu, musil Bjerge otevřít všechna svá zavazadla. Malá bednička, v níž vezl několik liber pollucitové rudy, byla příčinou, že ho oddělili od několika jiných cestujících a nechali ho čekat v prkenné hale vybombardovaného nádraží, zatímco pyrotechničtí odborníci nepochybně zkoumali nevinnou cesiovou rudu.

Bjerge se podvolil všem těm formalitám s klidnou myslí. Nemohlo se zatím nic stát, všechno bylo do poslední písmenky pravé a v pořádku, jen jeho vlastní osoba tvořila výjimku. Ale bylo málo pravděpodobné, že by se v tomto baltském, napolo vylidněném přístavu setkal s lidmi, kteří jej znali pod jeho pravým jménem. Za těch několik hodin čekání prožil dva malé nálety sovětských letců a později, ve vlaku do Berlína, tři další. Ruská fronta byla sice v té době ještě někde před Vilnem, pět set mil daleko, ale to nebylo překážkou lehkým sovětským bombardérům, které přilétávaly v drobných hejnech jako roje komárů.

Už za tmy dorazil Bjerge do Berlína, a poněvadž v zatemněném městě nebylo snadné najít si hotel a vrátný na štětínském nádraží na jeho dotaz, zda je vůbec naděje na volný pokoj v nějakém blízkém hotelu, jen významně pokrčil rameny, rozhodl se strávit krátkou noc v čekárně. Časně zrána se vydal tramvají na švédský konzulát, ale musil čekat několik hodin, než se dostavil úředník dosti vysoký, aby se ho mohl ujmout. Bjergeho švédština byla poněkud příliš bezvadná, ale nevzbudila u tajemníka Lundegardha podezření.

„S bytem bude svízel, ale snad by vás profesor Hahn mohl ubytovat přímo v Dahlemu?“ mínil tajemník. Bjerge měl své důvody, proč si nepřál v tomto předměstí, skládajícím se téměř jen z vědeckých budov, bydlet. Zde mu hrozilo nejspíše, že setká s někým, kdo ho zná z Gotink pod jeho pravým jménem. Po delším telefonování se našel byt, který mu znamenitě vyhovoval. Byl v západním Berlíně, ve čtvrti drobných úředníků a lepších dělníků, u frau Käthe Müllerové, ženy elektrotechnika, toho času někde na ponorce v Atlantiku.

„My obvykle nepronajímáme,“ sdělovala se zbytkem bývalé pýchy drobná ustaraná žena prošedlých vlasů, „ale teď se těžko shání živobytí.“ Zarazila se polekaně, že řekla příliš mnoho. Pokoj, který Bjergemu pronajala, býval zřejmě jejich manželskou ložnicí. Druhý, menší pokojík obýval synek rodiny Müllerů, drzý klacek, sotva patnáctiletý, jehož jediným zaměstnáním bylo povalovat se od rána do večera v uniformě hitlerjugend a chodit na apely. Choval se k Bjergemu přezíravě a mladého Nora svrběly dlaně, kdykoliv ho potkal. S matkou a její desítiletou dcerkou vycházel dobře. Hlavní zásluhu o to měly bonbóny a čokoláda, které pravidelně dostával v balíčcích ze Švédska, nesoucích zpáteční adresu jeho „rodičů“, usedlých v Lundu. Organizace britské Zpravodajské služby nezanedbala žádnou podrobnost a korespondence s vlastní „rodinou“ nebyla právě nejmenší z nich.

Přijetí u profesora Hahna bylo srdečné a proběhlo klidně, ačkoliv mu Bjerge hleděl vstříc s jistými obavami. Věděl sice od Conningtona, že Hahn svého nového spolupracovníka nezná, ale v jeho ústavu se mohl snadno setkat s někým, koho poznal v Gotinkách. Hahnovy výzkumné laboratoře byly téměř vylidněny a kromě jeho prvního asistenta Strassmanna tu pracovali jen dva starší lidé; nikdo z nich Petra neznal. Profesor také postoupil větší část svého pavilónu početnému vědeckému týmu, v jehož čele stál dosti mladý a velmi arogantní příslušník heereswaffenamtu, bývalý asistent z heidelberské university, Hoppel. Bjergemu se stal na první pohled protivný svou uniformou obersturmbannführera SS a tento pocit ještě zesílil, když ho Hoppel pánovitě vrátil s podzemního schodiště, kam se pustil, když zdánlivě přehlédl tabulky s nápisem: Vstup co nejpřísněji zakázán.

„Promiňte!“ omlouval se s nevinným úsměvem, potlačiv všechnu zlost. „Spletl jsem si schody do mechanické dílny, jsem tu teprve třetí den.“

„Oči máte a písmo na tabulce je dost velké,“ odsekl hrubě esesák s doktorským titulem. Pánovitě ukázal rukou k schodišti do mechanické dílny a Bjerge ještě dlouho cítil v zádech jeho podezřívavý pohled. Stopa byla dobrá: schody zřejmě vedly do podzemního krytu, kde se připravovala atomová energie. Touto prací se zabýval vědecký tým Hoppelův a Bjerge byl dosti udiven, když po krátkém pobytu v Hahnově laboratoři zjistil, že Hahn sám se s ním téměř nestýká.

Esesák Höppel se Bjergemu nezdál být dostatečně velkou vědeckou kapacitou, schopnou rozluštit tak nesnadný problém, jako je výroba atomové pumy. Zpočátku načerpal z této okolnosti jisté naděje, ale nebyl v Hahnově laboratoři ještě ani týden, když se ve vstupní hale setkal s vynikajícím teoretikem profesorem Wernerem Heisenbergem z Lipska. Heisenberg ho neznal a prošel kolem něho nevšímavě do zakázané chodby, ale toto setkání působilo na Bjergeho silným dojmem. Poučilo ho, že za německou atomovou energií stojí jiný mozek než Hoppelův, a vyburcovalo ho k usilovné činnosti.

Schody, z nichž ho esesák zahnal, nebyly jediným přístupem do krytu s atomovým strojem, jak brzy zjistil. Při prvním leteckém poplachu se zatoulal do odlehlé chodby za malou ambulancí a po několika krocích narazil na nízké kovové dveře, které chodbu uzavíraly. Přes obvyklý nápis o nejpřísnějším zákazu vstupu vzal lehce za kliku, ale dveře nepovolily – zámek s úzkým klíčovým otvorem vyžadoval znalce, jímž Bjerge nebyl. Z těchto dvou marných pokusů měl aspoň jeden prospěch; zjistil přibližnou polohu atomového krytu, jak té nedostupné podzemní místnosti říkal.

Objev druhého přístupu k atomovému stroji učinil Bjerge v památný den 20. července, kdy jednoruký Stauffenberg spáchal svůj atentát na Hitlera a kdy si rozmarná prozřetelnost vybrala za svůj nástroj, jímž překazila předčasné ukončení války, přihlouplého mladého hejtmana zbraní SS, velícího berlínskému strážnímu praporu a slepě oddaného führerovi. Den nato poslouchal Bjerge povinně s celou laboratoří führerův projev a stěží se ubránil úsměvu při sípavých slovech: „Vidím v tom pokyn Prozřetelnosti, že i nadále musím pokračovali ve svém díle, a proto v něm budu pokračovat!“

Ukázky tohoto díla bylo vidět ve vnitřním Berlíně na každém kroku a vyhořelá budova říšského kancléřství, jehož zpupná fasáda byla jen prázdnou slupkou, nepatřila ještě k nejpůsobivějším. Bjerge šel kolem ní několik dní po atentátu na Hitlera do universitní knihovny a míjel právě opuštěnou budovu anglického velvyslanectví, když ho někdo zavolal jeho pravým jménem. Přidal do kroku a snažil se zmizet mezi chodci, ale vysoký ženský hlas opakoval důrazně: „Herr Bjerge!“ Ve zlomku vteřiny potlačil chuť k útěku, který mohl skončit jen katastrofou, a s vraždou v srdci se obrátil po hlase.

Malá limuzína v šedočerné barvě vozidel wehrmachtu zajela těsně k chodníku a její dvířka se vzápětí otevřela.

„Jak? To je ale milé překvapení, Petr zde u nás, v Berlíně!“

Petr potlačil kletbu a váhavě sevřel obě ruce, které mu žena u volantu podávala do otevřených dvířek.

„Skočte dovnitř, Petře, a pojeďte se mnou! Takové milé setkání se musí oslavit!“

Petr vztekle usedl na volné sedadlo vedle řidičky a přirazil dveře. Poznal ji hned podle vysokého diskantu, jímž ho vítala, nasazovala jej vždy, když byla rozčilena. Pozoroval úkosem její nehezkou tvář, zářící úsměvem. Byla to stejná Hilda Grünecková, jak ji znal v Gotinkách, nadšená zastánkyně ženské rovnosti do všech sexuálních důsledků. Nadbíhala mu tenkrát a s nechutí se rozpomněl, že strávila jednu noc v jeho pokoji. Hilda s přečnívajícím čelem, „Wasserkopf“, jak jí říkali, zanícená nacistka. Právě s tou se musil setkat! Ostražitě si připravoval vysvětlení svého pobytu v Berlíně.

„Mlčíte jako kapr, Petře, zapomněl jste už německy?“ přerušila své projevy radosti nad setkáním.

„Jsem ohromen svým štěstím,“ řekl Petr, ale ostrý pohled, jímž po něm šlehla, ho varoval před sarkasmem.

„Vy jste se nezměnila, Hildo, za těch pět let, co jsem vás neviděl,“ napravoval rychle předchozí výrok a snažil se vložit do svého hlasu co nejvíce obdivu. „Jak to děláte, že vůbec nestárnete?“

Zálibně se usmála. „Nemám čas starat se o zrcadlo, Petře. Ale proč si vlastně vykáme, vždyť jsme si v Gotinkách tykali!“

Petr si pomyslil, že zrcadlo nemá čeho litovat. „Nebyl bych se odvážil, stala se z vás velká dáma, Hildo, projíždíte se v limuzíně říšské branné moci,“ řekl pokorně.

„Dobrá, obnovíme tykání u vína. Teď mi povězte, co tu tropíte?“

„Přihlásil jsem se dobrovolně k práci pro říši a byl jsem přidělen do slaboproudého oddělení Siemensovy továrny,“ lhal plynně Petr.

Přibrzdila tak prudce, že téměř vletěl do ochranného skla.

„Petře, jak je to krásné, jaký jste to muž!“ Polekaně couvl, bál se, že mu padne před davem, proudícím po chodnících bulváru Pod lipami, kolem krku. Obracela oči v sloup, jak to dělávala ve chvílích nejvyššího pohnutí, a opřela se oběma rukama o jeho loket.

„I vy jste přišel pomoci k vítězství spravedlivé věci, kultuře proti asiatským hordám a špinavým anglickým kupčíkům!“ Široká vlhká ústa se přitiskla na jeho tvář.

„Ale Hildo, dívá se na nás polovina Berlína!“ namítl poděšeně.

„Co na tom? Líbali by vás také, kdyby slyšeli vaše slova. Dnes, kdy se různé krysy mezi soukmenovci pokoušejí opustit loď, o níž si myslí, že se potápí, a vy, cizinec, se hlásíte na palubu!“

U Kempinského se její nadšení rozlilo plným proudem. Neseděli v místnosti, navštěvované obecenstvem, úslužný ředitel, který se k Hildě choval s projevy neobyčejné zdvořilosti, je zavedl do malého čtverhranného pokoje s nevkusnou barokní výzdobou. Jen jediný stůl tu byl obsazen. Seděli u něho čtyři muži, a tři z nich se s Hildou důvěrně vítali, dívajíce se zvědavě na jejího urostlého, světlovlasého společníka.

„Sedněme si dál od této společnosti, máme si toho hodně povídat a rušili by nás,“ prohlásila Hilda se zářivým úsměvem. Bjerge ji trpně sledoval k malému kulatému stolku v odlehlém koutě, poloukrytém za květinovou výzdobou. Hilda objednávala sama a Bjerge žasl nad jejím výběrem. Ruská vejce, paštika z husích jater a sardinky na předkrm, pstruzi na másle, kapoun a čokoládový dort, k tomu staré rýnské a láhev sektu Pommery Greno.

„Na to padnou lístky za celý měsíc,“ pokoušel se Petr o vtip a byl odměněn blahovolným úsměvem číšníka, který si psal Hildinu objednávku do bloku.

„Jste mým hostem, Petře, nekazte mi radost!“ prosila, když učinil odmítavý posuněk.

„Dobrá, děkuji tedy, ale na oplátku… Co pořád děláte, Hildo?“

Číšník přistavil stolek s chladičem vína a nalil z dlouhé štíhlé láhve staré rýnské. Hilda pozvedla pohár se zlatou tekutinou.

„Vypij ho na naše staré přátelství, Petře!“ Bylo to vzácné, sametově hladící víno, které bylo škoda vypít rychle, jak si Petr s lítostí uvědomil. Přiťukl si a vypil do dna; postavil pohárek a opakoval svou otázku.

„Pomáhám teď otci, přešla jsem na biologii.“ Bjerge se rozpomínal a z odlehlých koutů pamětí vylovil vzpomínku na personálie Hildina otce. Byl to celkem bezvýznamný biolog podružné německé university, který krátce před válkou vydal dvě málo vynikající hematologické práce. Strana ho silně protěžovala, ježto schopnější lidé z tohoto oboru zavčas emigrovali, a povýšila ho na jednookého krále.

„Otec má teď velkou laboratoř u Wansee a pracuje na významné věci, já s ním. Je to důkaz, že existuje samostatná árijská krevní skupina, kterou nelze zaměnit se známými krevními skupinami. Jsme už blízko cíle.“

Bjerge stěží potlačil úsměv nad hrdým výrazem Hildiny tváře. Narazil tu opět na to, s čím se teď v Německu setkal již několikrát, na něco, co se vymykalo střízlivému způsobu uvažování, jaký poznal doma a v Anglii, a dokonce i v románské a lehce vznětlivé Francii. Na zvláštní zvrácenou a ničím nepodloženou morálku, která se projevovala u Hitlerových stoupenců jako hromadné šílenství, které zachvacovalo stejně prostého muže a ženu z lidu, jako intelektuála vysokého vzdělám. Jejich víra jako by krystalizovala ve třech zásadách, že Němci jsou nadlidé, určení jakýmsi bohem germánsko-nacistického ražení k tomu, aby vládli ostatnímu světu, že Hitler je génius nadaný nadpřirozenou mocí a že Německo zvítězí, i kdyby Spojenci stáli na bulváru Pod lipani.

Nikdo na světě tento národ neodnacifikuje, i když Hitler padne, aspoň ne úplně, řekl si v duchu Petr, naslouchaje Hildině blouznění. Hluboce se zamyslil a přehlédl, že číšník před ně postavil misky s předkrmem.

„Ale jez přece, Petře, na co stále myslíš?“ Hildin hlas ho vytrhl ze snění.

„Myslím na to, jaká se z tebe stala významná osoba – a kdo jsou ti muži, kteří tě tak důvěrně zdravili.“ Podařilo se mu vložit do hlasu žárlivý přízvuk a Hilda se šťastně usmála.

„Ach ti,“ řekla nedbale a otočila se napolo k obsazenému stolu. „Ten menší tmavý, v uniformě SS, je generál Walter Schellenberg, Himmlerův pobočník, ten světlovlasý štíhlý vedle něho je Otto Ohlendorf, šéf jednoho oddělení sicherheitsdienstu, tlustý chlapík s prasečíma očkama je profesor Theodor Morel, stálý lékař führerův. Všichni tři jsou otcovi přátelé, chodívají často k nám.“

Bjerge sklouzl pohledem po prvých dvou mužích, jejichž prostý podpis stačil k tomu, aby se jeho hlava dostala pod sekeru, na okamžik se zastavil na tlustém lékaři, o jehož šarlatánství profesor Hahn nedávno prohodil posměšnou poznámku k prvnímu asistentovi, a utkvěl na čtvrtém stolovníku, o němž Hilda neřekla ani slovo. Měl zajímavou, ostře řezanou tvář, krutá ústa a chladný pohled kovově šedých očí. Něčím se výrazně lišil od těch tří, a Petr se marně namáhal určit, co to je.

„A kdo je ten čtvrtý?“

Hilda sklopila hlavu k talíři. „Jakýsi Wiese, znám ho jen podle jména.“ Snažila se mluvit lhostejně, ale stopa neklidu v jejím hlase Petrovi neušla.

„Máš vysoké známosti, Hildo,“ podotkl s úsměvem. „Až budu potřebovat protekci, obrátím se na tebe!“ Přikývla s úsměvem a obrátila hovor na jeho osobu. Řekl jí toho o sobě tolik, kolik byl s to si vymyslit za tak krátkou dobu. Zdála se být spokojená, ale naléhala, aby jí pověděl, kde bydlí.

„Já nejsem přítelem vysokých hodnostářů a můj příbytek je velmi prostý, Hildo,“ řekl. Snažil se marné utajit rozmrzelost nad tím, že na něm vylákala jeho adresu. „Ostatně frau Müllerová by se zděsila, kdybych v něm přijímal dámskou návštěvu, musil jsem se při pronajímání zavázat, že ženy do mého pokoje nevkročí.“

Uhodila ho ubrouskem přes ústa a dala se do smíchu.

„Jsi ty medvěd, Petře! Pravý Nor z fjordů… Ani mě nenapadne chodit k tobě na návštěvu, když můžeš přijít ty ke mně. Chci jen vědět, kam ti psát. Ostatně mohl sis adresu nechat, mohla jsem psát do Siemensstadtu.“

„Piš raději do mého bytu, v továrně jsou trochu liknaví v rozdělování pošty,“ žádal chvatně Petr. Dobrá, paní Müllerové řekne, že jeho švédský přítel Petr Bjerge byl nasazen někam mimo Berlín a pověřil ho přijímáním pošty na tak dlouho, dokud nebude smět oznámit adresu. To trvalo někdy hodně dlouho, Němci byli v této otázce dětinští a právě před několika dny odsoudili k trestu smrtí starého vojáka, který doma neopatrně probleptl, kde bude jejich příští posádka. Snad mu Hilda nebude psát často a frau Müllerová si nevšimne, že dopisy přicházejí od jedné a téže osoby. Spíše ten její drzý kluk by mohl způsobit nepříjemnosti. Samé strasti od té chvíle, co se s Hildou sešel, čert měl srazit její auto s tramvají, než ho dnes potkala, myslil si.

Psala mu už za tři dny, měl neštěstí, že v něm našla zalíbení. Zadala si ho pro sebe na celou neděli, vymluvit se nemohl. Krásný letní den strávili projížďkou v zeleném okolí Berlína. Obědvali v Postupimi, nedaleko směšné napodobeniny Versailles, opět u známého restauratéra, ale tentokrát Petr prosadil, že byl sám hostitelem. S obavou hleděl vstříc odpoledni, Hilda si počínala velmi volně už u oběda. Jeli podle břehu Havoly lesem, který byl plný nedělních návštěvníků. Řídila jednou rukou, druhou ho objímala kolem krku a tiskla se k němu tak často, že byl nucen každou chvíli opravit směr, aby někoho nepřejeli. Cítil, že konflikt spěje k svému vyvrcholení. Mohl ji pod nějakou záminkou požádat, aby otočili a jeli zpátky do Berlína, ale znal její vášnivou povahu a děsil se následků svého odmítnutí. V hysterii se nedovedla vůbec ovládat a její rozmar mohl beznadějně všechno pokazit.

Nebránil jí, když zabočila do opuštěné části lesa, a se zaťatými zuby vystoupil za ní z auta. Stáhla ho k sobě do trávy, zvrátila hlavu nazad a se zavřenýma očima se přisála k jeho ústům. Dusil se odporem k ní i k sobě. Její velké nepravidelné zuby odpuzovaly svou ošklivostí a vzpomínka na jiná ústa, která se nedávno ještě usmívala zářivou skruží dvou bílých oblouků, tento pocit odporu ještě zesilovala. Pohnul sebou, chtěje se vyprostit, ale přitiskla se k němu pevněji, nedbajíc odporu.

•

•

Petr cítil směšnost svých výmluv na únavu a bránil se jen chabě, když Hilda prohlásila, že musejí zakončit tento krásný den u ní. Obývala sama garsoniéru v nejvyšším patře moderního domu nedaleko Kurfürstendammu a Petr, stojící za ní ve výtahu, se ušklíbl, když prohlásila, že je nikdo nebude rušit. Po dnešním odpoledni mu vše připadalo tak nicotné, mrzké a bídné, že mu již na ničem nezáleželo. Lhostejně vzal na vědomí stůl, prostřený pro dva, jako doklad předem připraveného plánu, a stejně lhostejně k němu usedl. Nesnažil se Hildu u večeře bavit a ani víno, které mu nalévala, ho nepovzbudilo k řeči. Útočila na něj otázkami, proč je tak zamlklý, a když se neměl k odpovědi, našla rozluštění sama.

„Přiznej se, že žárlíš, Petře!“

Bylo to tak nehorázné, že se přes všechnu svou skleslost jen násilím ubránil smíchu.

„Opravdu! Jak jsi na to přišla, Hildo? A víš, na koho žárlím?“

Přikývla s blaženým úsměvem. „Na toho muže, kterého jsi viděl u Kempinského. Dobře jsem si všimla, jak jsi se na mne zadíval, když jsem ti řekla, že ho znám jen podle jména.“

Petrovi živě vytanula vzpomínka na muže a na Hildino rozpačité chování, když se na něj vyptával.

„Máš pravdu,“ řekl zamyšleně, „ten pan Wiese může vzbuzovat žárlivost, ačkoliv být dívkou, sotva bych se asi do něho zamiloval. Kdo to vlastně je?“

Hilda ještě váhala.

„Nemusíš mi to říkat, když nechceš,“ usmál se chabě.

„Ne, povím ti to, ačkoliv to ví jen málo lidí a nic by mě nezachránilo, kdyby se prozradilo, že to víš ode mne.“ Vypila svou sklenici až do dna a Petr ji při tom zvědavě pozoroval.

„Státní tajemství,“ žertoval.

„Ne, Himlerovo, a to je ještě víc. Povím to zkrátka. Naši oficiální výzvědnou službu vedl admirál Canaris. Měla hrozně hloupé jméno ‚Obrana‘ a byla také stejně hloupě vedena, ale na tom dnes už nezáleží.“

„Poněvadž admirál Canaris je zapleten do generálského spiknutí,“ přerušil ji Petr. Šuškalo se to více méně veřejně a mohl tedy o tom klidně mluvit.

Přikývla a oči jí zajiskřily hněvem. „Dostane za to spravedlivou odplatu jako všichni zrádci,“ řekla vášnivě. Petr se obával, že opět začne hystericky blouznit o führerově velikosti, a pospíchal odvrátit její pozornost k původní otázce.

„A co s tím má co činit Wiese?“

„Hned se dovíš. Víš jistě, že Himmler je nejen ministrem a nejvyšším šéfem SS, ale i gestapa a všech policejních sborů?“

„Ano, vím,“ řekl Bjerge ironicky. „Dokonalý vůdce pretoriánů, Tigellinus číslo dvě, muž, který drží v rukou osud impéria.“

„Můžeš si ho dobírat, protože ho také nesnáším, ačkoliv je to jinak docela hodný člověk.“

Petr se užasle vzpřímil na své židli. Tento muž, posílající židy po statisících do plynových komor, v jehož koncentrácích hynulo lidstvo po desítitisících, jehož pochopové obnovili hrůzu středověkých mučíren, muž, který cynicky prohlásil, že v obsazených slovanských územích je místo jen pro Němce, tento muž byl podle Hildy hodný člověk! Vzpomínal na jeho fotografii. Ano, ta pravšední kulatá tvář s brýlemi, tvář drobného bankovního úředníčka, spěchajícího k rodině pojíst večeři z přídělu, nepochybně patřila hodnému člověku.

Vycítila jeho úžas. „Skutečně je to hodný člověk a má citlivé srdce. Byla jsem jednou svědkem, jak si jeho dánská doga zapíchla skleněný střep do tlapy. Sám ji ošetřil a div přitom neslzel.“

Petr jen mávl rukou. To byla zase jedna z těch psychologických záhad, kterými ho překvapilo nacistické Německo. „Nechme stranou Himmlerovu citlivost a držme se Wieseho. Co je s ním vlastně?“

„Himmler si souběžně s Canarisem vybudoval svou výzvědnou službu podle vzoru anglické Intelligence Service, které se vždycky velmi obdivoval. Wiese je jedním z jeho nejlepších lidí. Pracoval ve Spojených státech a podařil se mu neuvěřitelný kousek, probil se s velmi důležitým dokumentem přes celou Kanadu a unikl na velrybářské lodi.“

Petr se marně snažil utajit své rozčilení. Před odjezdem z Anglie byl v hlavním stanu informován o pronásledování muže jménem Michael Crichton, který měl kopii zprávy o tajném úkrytu těžké vody v rjukanské rokli. Podle zpráv newyorské policie velrybářská loď, na které se skrýval, najela na neviditelný vrak a zahynula se vším všudy.

„To je nemožné,“ řekl chraptivě. „Vždyť…“ v poslední chvíli spolkl slova, která ho musila prozradit.

„By byl musil objet celou zeměkouli, chtěl jsi říci,“ doplnila s pyšným úsměvem jeho větu. „Skutečně něco takového dokázal. Poslouchá se to jako pohádka, ale je to pravdivé do poslední písmeny. Velrybářská loď, na které se skrýval, dala při cestě Beringovou úžinou svou krátkovlnnou vysílačkou smluvený signál naší špionážní ústředně v Tokiu. Na žádost ústředny poslali Japonci velkou ponorku, která se rádiem dorozuměla se škunerem a setkala se s ním za noci na předem smluveném místě, asi dvě stě mil od amerických břehů, někde ve výši Los Angeles. Znám všechny ty podrobnosti od Schellenberga. Tam vzala Wieseho s celou posádkou škuneru na palubu a nastrojila jeho ztroskotání, tím, že jej nechala najet na minu. Byla to ponorka toho typu, který je s to plout bez obnovení pohonných látek šest až osm neděl a urazit při tom vzdálenost dvaceti tisíc námořních mil. Nebyl to tedy pro ni žádný problém zkřižovat celý Pacifik, obeplout Nový Zéland a dorazit až na pobřeží portugalského Mozambiku ve východní Africe, kde je jedna z tajných ponorkových základen Osy.

Tam byla posádka škuneru vysazena na břeh, ale Wieseho převzala naše ponorka a dopravila ho do Norska. Obeplula při tom Shetlandy a měla dost práce, aby uklouzla anglickým stíhačům ponorek, ale poněvadž byla vyzbrojena zařízením, které nemají ani anglické ani americké podmořské čluny a mohla nabíjet své akumulátory při jízdě pod vodou, podařilo se jí překonat všechny překážky. Wiese i s tajným dokumentem byl dopraven letadlem do Berlína, ale Schellenberg se zlobil, že to ani nebylo nutné, prý to tajné písmo bylo tak dětinské, že je mohl rozluštit každý nováček výzvědné služby. Ale to už zřejmě není ve Wieseho linii, konečně udělal dost tím, co dokázal. Prý ta zpráva přišla právě v posledním okamžiku, protože Intelligence Service poslala nějakého chlapíka, kterému pomáhala mladá žena, aby zasáhl podle údajů toho tajného písma. V poslední chvíli se našim lidem podařilo to překazit. Nevím přesně, oč vlastně šlo, Schellenberg mi to nechtěl říci, ale stejně je Wieseho kousek báječný, nemyslíš? A jsi hlupáček, když na něj žárlíš!“

Bjerge seděl nehnutě, s očima široce rozevřenýma, neschopen řeči. Každé Hildino slovo se mu vrývalo do rozbolavělého mozku a zanechávalo v něm palčivou stopu. Ve svém souhrnu byl Hildin příběh prostý a ona jej také vyprávěla prostými slovy, i když se její hlas chvěl pýchou nad báječným výkonem jejího soukmenovce, ale v jeho pozadí šlehaly plameny z hořících měst a černaly se hekatomby lidských těl. Tento obraz mizel na obzoru Petrova podvědomí. Soustředil se na jedinou vzpomínku, která neúprosně potlačila všechny ostatní. Bezkrevná bledá tvář se semknutými rty na něj hleděla z temného kouta, kam tupě upíral zrak. Nevolně sebou pohnul a odvrátil oči jinam.

Hilda pobíhala po světnici, sklízejíc se stolu. Právě když se na ni zahleděl, přistoupila k šarlatové zácloně, zakrývající výklenek pokoje, a zatáhla za hedvábnou šňůru. Záclona se neslyšně rozevřela a za ní se objevilo široké rozestlané lůžko.

•

•

16

•

•       Po oné neděli se Petr s Hildou už nesešel, neměl k tomu dost odvahy. Věděl, že ho přijde hledat, a proto jí napsal dopis, že ho továrna posílá na venek a že se tam zdrží neurčitou dobu. Frau Müllerovou požádal, aby Hildě, kterou náležitě popsal, vyřídila, že pan Petr Bjerge dlí mimo Berlín. To také mohla jeho bytná s klidným svědomím prohlásit, poněvadž nevěděla, že jde o jejího vlastního nájemníka, pana Gustava Nilsona z Lundu.

Petr se soustředil na svou chemickou práci v Hahnově laboratoři a na úkol, který ho přivedl do Berlína. V posledních dnech pozoroval zvláštní rozruch mezi členy Höppelovy pracovní čety a vytušil, že se chystá významná událost. Musilo to souviset s prací na atomové pumě, a proto zdvojil své úsilí, aby se dostal k cíli. Připadl na něco velmi jednoduchého a zlobil se sám na sebe, že na to nepřišel už dříve.

Podzemím se do krytu s atomovým strojem nedostane za žádnou cenu, ale to přece nemůže být jediná cesta. Každý podzemní kryt musí mít svůj větrací systém, a tento kryt ještě důkladnější než jiný, poněvadž při štěpení uranových atomů vyvinuje se velmi nezdravý radioaktivní plyn. Jakmile přišel na tento nápad, nedalo mu už mnoho práce, aby objevil ústí větrací šachty, ačkoliv byla dovedně maskována skupinou vysokých rododendronů. Zahrada pavilónu byla dosti rozlehlá, ale větrací otvory tu byly jen čtyři. Dva z nich nesporně patřily normálnímu protileteckému krytu a druhé dva ležely přibližně v místě, kam Petr kladl sklepení s atomovým strojem. Nemohl říci, který z nich je ten pravý, a musel spoléhat na náhodu anebo na šťastnou okolnost, že se bude moci v atomovém krytu volně pohybovat, jakmile se jednou do něho dostane.

Proniknout nepozorovaně k ústí větráku byl další problém, s jehož řešením si hodně nalámal hlavu. Přes den se pracovníci ústavu mohli procházet v zahradě a sám profesor Hahn je k tomu vybízel; tvrdil, že je to nutné, má-li si člověk vystavený radioaktivnímu záření uchovat zdraví. Proto se Petrovi také poměrně snadno podařilo objevit větráky, ale pak se dostal do slepé uličky, ze které marně hledal východisko. Mohl si sice připravit dlouhotrvající práci a požádat profesora, aby mu dovolil setrvat v laboratoři přes obvyklou dobu, ale tím se nijak nepřiblížil k cíli. V pavilónu bděl noční hlídač a kontroloval odchody. Odejít jako obyčejně a skrýt se někde v zahradě bylo také vyloučeno, poněvadž den byl dlouhý a kolem sedmé, kdy se pravidelně končilo – ačkoliv Höppelova družina, zabírající horní patro, pracovala často dlouho do noci – bylo ještě plné světlo.

Bjerge stál zamyšleně u okna laboratoře, s pohledem upřeným do úzké uličky, vybíhající z Thielovy aleje a dělící velký komplex budov Kaiser-Wilhelm-Institutu na dvě nestejné části. Po obou stranách ji vroubily statné kaštany, jejichž silné větve přesahovaly nad mřížové ploty ústavních pozemků. Jeho tvář se vyjasnila náhlým nápadem. Zde byla cesta, a snad jediná. Starý strom, na nějž se právě díval, přečníval silnou větví do zahrady ústavu organické chemie, který sousedil s pozemkem jejich pavilónu. Jakmile se tam dostane, má vyhráno, poněvadž nízká mříž, dělící pozemky obou budov od sebe, nebyla žádnou překážkou.

Bjerge se rozhodl, že pronikne do atomového krytu ještě týž den. Počasí se k tomu dobře hodilo, byl zamračený den se střídavými prškami, tma nastane dříve než jindy. Podíval se na hodinky: bylo půl páté. Za dvě hodiny skončí svou práci. Zajede si do bytu pro nástroje, které si už dříve připravil, aby mohl odstranit plechový kryt větráku a mříže. I s večeří mu na to všechno stačí dvě hodiny pohodlně. To už bude tma, a ulička, ze které podnikne svůj vpád, dokonale pustá. Dahlem bylo místo vědeckých ústavů a vil, ruch na jeho ulicích byl i v poledne pramalý.

Spokojeně se vrátil ke své práci a rychle filtroval roztok, který si dopoledne připravil. Pracoval v malé laboratoři, kde býval zpravidla sám, a proto se podivil, když se dveře otevřely a vstoupil profesor Halin s dvěma návštěvníky. Postavil kádinku s roztokem a pokročil jim vstříc.

„To je náš švédský spolupracovník doktor Nilson z Lundu,“ představoval ho profesor příchozím. Bjerge marně čekal, že se doví také jejich jména. Mlčeli, prohlížejíce si ho pátravě, a Bjerge uhodl jejich povolání dříve, než se jeden z nich obrátil na profesora s otázkou: „Všechno v pořádku s tímto pánem?“

Gestapo! Bjerge na okamžik zatajil dech. Koho jiného mohli hledat než jeho? Pohlédl na profesora Hahna. Profesor se usmíval.

„V naprostém pořádku!“ pravil důrazně. „Naše vyslanectví ve Stockholmu se za něj zaručuje a profesora, jehož je asistentem, znám dlouhá léta.“

„Dobrá,“ přikývl starší gestapák. „Ostatně tu stejně nebude.“ S touto záhadnou poznámkou se obrátil k odchodu a pokývnul Bjergemu hlavou na pozdrav.

Bral už za kliku, když se dveře otevřely a vstoupil druhý asistent.

„Promiňte pánové,“ omlouval se, „ale je tu dáma od profesora Grünecka pro radioaktivní fosfor. Velmi spěchá, proto jsem si dovolil vyrušit.“ Stál v otevřených dveřích a Bjerge zahlédl přes jeho rameno Hildu, která ho s úžasem pozorovala. Oba gestapáci uhnuli ke stěně, aby asistent mohl projít, a pro otevřené dveře neviděli na chodbu. Bjerge cítil, že všechno se rozhodne v nejbližší vteřině. Stačilo, aby se Hilda podivila nad jeho přítomností v Berlíně a nazvala ho přitom jeho pravým jménem. Nemohl se s ní dorozumět, leda by mluvil nahlas, několik osob stálo mezi nimi. Volným pohybem rozhrnul rozepnutý laboratorní plášť a opřel pravou ruku v bok nad kapsu s pistolí.

Profesor se zatvářil starostlivě. „Ach, to je mrzuté, zapomněl jsem na to při všech těch přípravách jako na smrt. Buďte tak laskav, pane Kädingu, a vydejte té dámě fosforový preparát!“

Asistent zrozpačitěl. „Nezlobte se, pane profesore, ale nenašel jsem od rána čas jej odvážit a teď mám teprve spěch, abych připravil nové náplně pro počítací komůrky k nočnímu pokusu.“

„Dobrá, pan Nilson bude jistě tak laskav?“ přerušil ho profesor netrpělivě a obrátil se k Bjergemu. Petr pozoroval, jak se výraz údivu na Hildině tváři ještě prohloubil, když slyšela toto jméno.

„Velmi rád, pane profesore,“ odpověděl s úsměvem a prošel kolem obou gestapáků, kteří ustoupni až ke zdi, aby mu uvolnili cestu.

„Pojďte prosím za mnou!“ vyzval na chodbě Hildu. Kráčel před ní do laboratoře, kde se odvažovaly aktivní látky. Starý Braniborec Pose, invalida z první světové války, provrtaný francouzskými kulkami jako řešeto, seděl u vah. Petrovi byl vždy protivný, ale dnes se na něj přívětivě usmál. Za nic na světě si nepřál být s Hildou o samotě, zvláště ne zde, kde poslouchalo tolik nepovolaných uší.

Pose se úslužně zvedl. „Hotov, pane doktore, poslužte si!“ K Petrovu zoufalství opustil místnost. Ve skleněných dvířkách vah se zrcadlil Hildin obličej bílý hněvem a její oči obrácené v sloup. Příznak nejvyššího stupně rozčilení, znal to už z Gotink. Povzdechl si a začal vyvažovat prázdnou ampulku. Sotva za asistentem zapadly dveře, Hilda vybuchla pronikavým diskantem.

„Petře, co to znamená? Jsi v Berlíně, a mně jsi napsal, že jsi musil odjet! A pracuješ tu pod cizím jménem! Ví vůbec profesor Hahn…“

„Počkej, Hildo, nekřič, celý ústav nemusí vědět, co si povídáme,“ přerušil ji chladně. „Kolik potřebuješ toho fosforu?“

Lapala po dechu. Je všeho schopna v hysterickém záchvatu, věděl to a rychle uvažoval. Nestaral se příliš o váhu čiré kapaliny, kterou vpravil pipetou do ampulky. Gestapáci jsou ještě v domě, stačilo jediné neopatrné slovo a všechno je zase ztraceno. Zachvátil ho zuřivý hněv, přistihl se při myšlence, jak dobré by bylo sevřít jí oběma rukama krk a tisknout jej tak dlouho, až by přestala dýchat. Opanoval se a vstal od vah.

„Měj rozum, Hildo… všechno ti vysvětlím, ale ne zde,“ položil jí chlácholivě ruku kolem pasu. Zavrtěla hlavou.

„Je v tom nějaká žena, pověz, přiznej se!“ šeptala. Petr si oddechl. Mluví tiše a podezřívá ho z milostných pletek.

„Jsi bláhová!“ usmál se. „Vždyť tu neznám nikoho jiného než tebe.“ Zachytil výraz podezření v jejích očích a znovu zneklidněl. Hilda není hloupá, jakmile přestane myslit na sokyni a začne přemýšlet, uhodí snadno na pravdu. Nervózně otáčel kapilárou ampulky ve sklářském plameni.

„Je to hotovo, ještě ti na to napíšu lístek s daty,“ povstal od stolku. Mlčela, ale z jejího pohledu vytušil, na co myslí. Přistoupil těsně k ní.

„Přijdu k tobě zítra ráno a všechno ti hned vysvětlím,“ sliboval tiše.

Přitiskla se k němu a objala ho oběma rukama. „Ne, Petře, ještě dnes, nemohu čekat!“ šeptala vášnivě.

„Dnes to nejde, mám večer práci!“ odpíral rozhodně.

„Kde? Nevěřím ti, máš schůzku s jinou!“ řekla výhružně. Přemohl se a políbil ji něžně na vlasy.

„Jsi blázínek. Pracuji na něčem s profesorem Hahnem, zdržím se dlouho. Přijdu ráno!“

„Ví Hahn, jak se jmenuješ?“ tázala se podezřívavě. Petr se nervózně zasmál. „Ovšemže ví. Všechno ti zítra vysvětlím.“

„Ne, dnes, budu na tebe čekat. Do desíti můžeš být u mne, neříkej, že nemůžeš!“

„V deset jdu teprve odtud, měj rozum, odlož to na ráno!“ odpíral mrzutě.

„Ne, neslevím ani minutu. V deset, a nepřijdeš-li do té doby, tedy…“

„Počkej, nevyhrožuj! Domluvíme se. Přijdu, jak nejdříve budu moci, nejpozději v půl jedenácté.“

Někdo se blížil ke dveřím a Petr se modlil, aby vstoupil do laboratoře a ukončil tuto rozmluvu.

„Dobře, čekám do půl jedenácté,“ řekla úsečně, ukládajíc ampulku do kabelky. „Ale nepřijdeš-li…“ Hlas se jí stále chvěl hněvem.

„Nepřijdu-li?“ Někdo vzal za kliku, vstoupil laborant, přinášející nádobu s destilovanou vodou. Petr si oddechl, ačkoliv si přál slyšet její odpověď. Čím mu chtěla pohrozit? Teď už se to nedoví, chodbou ustavičně, chodili lidé, nemohli si tam promluvit nerušeni. Starý Fritz postavil balón s vodou a začal z něho pomalu a rozvážně po způsobu laborantů všech národů, plnit střičky. Petr věděl, že se s tím bude courat dobrou hodinu, a také Hilda pochopila, že nemá smysl déle otálet. Kývnutím se s Petrem rozloučila a prudce za sebou přirazila dveře, nechávajíc bez odpovědi pozdrav „Heil Hitler!“, který Fritz mechanicky vyštěkl.

•

•

17

•

•       Dnes poprvé mohl Petr náležitě ocenit přísné berlínské zatemnění. Tma byla tak dokonalá, že by byl stěží nalezl cestu ze stanice podzemní dráhy do Hahnova ústavu, kdyby ji neznal tak důkladně. Táhlo na devátou a ulice zahradního města jako by vymřely. Za celou cestu potkal jen jednoho policistu a dva nebo tři chodce. Poprchávalo, když dorazil ke stromu, který si ve dne vyhlédl. Přitiskl se k jeho kmenu a tápal rukama po větvi, jist, že jej tmavé šaty dokonale maskují a nikdo jej nemůže spatřit, i kdyby ho míjel ve vzdálenosti jen několika kroků.

Odřel si trochu kůži na dlaních o drsné dřevo, ale jinak mu vpád do zahrady ústavu pro organickou chemii nezpůsobil valných potíží. Zamračené nebe vytvořilo tak dokonalou tmu, že musil tápat rukama, aby našel správný směr. Zastavil se u nízké mříže oddělující oba ústavy, povytáhl si rukáv a podíval se na svítící číselník. Jak ten čas utíká, devět pryč, a v půl jedenácté má být u Hildy! Ďas ví, co by ta hysterka provedla, kdyby se opozdil… je všeho schopná, když ji ovládne hněv.

Násilně odvrátil myšlenky od Hildy a upjal je k práci, která ho čekala. Chystal se už přelézt nízkou mříž, když zaslechl v zahradě Hahnova ústavu kroky. Zarazil se v posledním okamžiku a poslouchal. Byly to pravidelné kroky těžkých, řádně obutých nohou, a pohybovaly se stále na stejném místě. Hlídka! Kde se tu dnes vzala, nikdy neslyšel, že by byl ústav hlídán, a nikdy také nic podobného nepostřehl. Mrzutě si uvědomil, že muž přechází tak blízko mříže, že by ho byl jistě už spatřil, kdyby noc nebyla tak temná.

Sehnul se a ohledávaje cestu rukama plížil se podél kovového plotu o kus dál. Zaslechl jiné kroky, sotva se vzdálil o několik metrů z původního místa. Nová hlídka, a je jich tu patrně celý řetěz kolem dokola.

Okamžik stál bezradně a potom začal hledat na zemi. Kamínků tu bylo dost a za malou chvíli jich měl plnou hrst. Vzpřímil se a začal házet rychle jeden po druhém šikmo přes plot. Zapadaly s harašením do vlhkého křoví a muž na hlídce se zastavil hned při prvním zvuku. Něco zavolal a tmou šlehl úzký paprsek modrého světla. Na štěrku cestičky zaskřípaly chvatné kroky druhé hlídky, která se připojila k muži se svítilnou. Petr hodil rychle hrst kamínků najednou, učinil několik tichých skoků k místu, kde ještě před chvílí stála druhá hlídka, a přehoupl se neslyšně přes mříž.

Zaslechl tichý hovor obou mužů, dohadujících se, co to bylo za zvuky, které tak náhle ustaly, a využil příležitosti. Cestu znal zpaměti a nic ho nyní nezdržovalo, hlídky byly rozestaveny jen podél okraje zahrady. Déšť teď zhoustl a jeho kapky dopadaly s hlasitým pleskáním, které Bjergemu přišlo velmi vhod, když jeho pilník začal skřípat na visacím zámku, zabezpečujícím kryt větráků. Usmál se při myšlence, že si tento znamenitý nástroj ze sollingenské oceli vypůjčil ze sbírky nářadí Hahnova ústavu. Zdolal zámek v necelé čtvrthodině, zjistil si hmatem, kde je otáčivá osa, střikl do ní z mazničky bohatě oleje a bez nejmenšího hluku stříšku odklopil.

Že je větrák dost široký, aby se jím mohl provléknout, věděl už z předešlých prohlídek, teď šlo jen o to, najde-li v něm opory pro nohy. Držel se oběma rukama okraje větráku, tělo spuštěné do úzké šachty, a ohledával čtverhran stěn koleny i nohama. Po chvíli našel první skobu a zkusil se na ni postavit. Udržela ho, a hned nato našel i další. Než se vydal po skobách dolů, přiklopil opatrně stříšku. Když sestupoval, počítal skoby a napočetl jich šest, než stanul ve smetí a polosetlelém listí, které vítr navál do šachtice.

Jen tři metry, to nebyl příliš hluboký kryt, a Bjerge si řekl, že jednotunová bomba, šťastně shozená, by jej snadno zdolala a stačila by vyřídit i celý atomový stroj. Snad tu byla skála, nebo nechtěli ohrozit základy budov, a proto nešli hlouběji.

Nelámal si tím hlavu a začal hledat východ. Byla tu dokonalá tma a musil se zatím spolehnout jen na hmat. Tápal rukama kolem sebe a nahmatal kovovou žaluzii hned na druhé stěně. Mezi jejími příčkami byly tak široké mezery, že do nich mohl vložit malíček. Usoudil z toho, že v místnosti, kam vede, je jistě tma, jinak by světlo dopadalo otvory žaluzie do šachty. Vzal na pomoc lampičku s modrou žárovkou, ale když ji rozsvítil, zdálo se mu její světlo příliš silné a zaclonil je kapesníkem.

Větrací žaluzie byla dlouhá, ale nevysoká, neměl však obavy, že by skrz ni neproklouzl, jen ji otevřít!

Otvírala se dovnitř, do místnosti, ale nepovolila, když na ni zatlačil. Počítal s touto překážkou, ale přesto ho zamrzela, poněvadž čas přímo letěl. Veřeje našel záhy, naproti nim bude zámek. Byl tam, a musil se přemáhat, aby nevykřikl radostí, když spatřil konec klíčku, vyčnívající na jeho straně. Uchopil jej pevně čelistmi klíštěk a vší sílou jím opatrně otočil jednou a podruhé. Žaluzie, do jejíchž veřejí nakapal olej, se bez hluku otevřela.

Zatěkal modrým paprskem svítilny po místnosti. Byla to zřejmě přípravna, jak nasvědčovaly laboratorní stoly s různými měřícími přístroji a příslušnými potřebami. Větrací otvor byl až u stropu, ale dno šachty leželo skoro o metr níže, a tak mu to dalo trochu práce, než se provlékl do místnosti. Potom už neměl potíží, laboratoř byla nízká, a když se přidržel okraje žaluzie rukama, dosáhl nohama snadno na podlahu.

Místnost byla dosti malá, ale její troje dveře ho přivedly na chvíli do rozpaků. Usoudil, že ty, které jsou proti větracímu otvoru, povedou asi do předsíně nebo na chodbu, a zaváhal, má-li se pustit dveřmi vlevo nebo vpravo. Nazdařbůh si zvolil pravé dveře, a když chvilku naslouchal a zjistil, že odnikud se neozývá ani nejmenší zvuk, opatrně stiskl kliku.

Dech se mu zatajil vzrušením, když přejížděl modrým paprskem spleť vodovodních potrubí a elektrických kabelů sbíhajících se od všech stěn ve středu nízké, ale velmi rozlehlé místností u podivné šedočerné krychle, ze které vyčnívala řada trubic z chromové oceli. Na některých z nich visely přístroje, podobné voltmetrům, s číselníky a ručičkami, jiné končily ebonitovými, leskle černými rukojeťmi.

Stál v laboratoři s atomovým strojem, o tom nebylo pochyby. Široké potrubí přivádělo chladicí vodu do stěn krychle, číselníky patří měřičům intenzity neutronů nebo paprsků gama, a v té krychli je těžká voda s kovovým uranem. Její povrch ho zaujal tak, že na okamžik zapomněl, po čem chtěl pátrat nejdříve. Přistoupil k němu a dotkl se ho prstem. Přejel po něm celou rukou a podivil se, když si ji začernil. Tuha, Němci obklopili svůj uranový stroj tuhovým pláštěm! Na okamžik se nad tím zamyslil, ale hned si uvědomil, že není čas na luštění vědeckých záhad, a začal se shánět po vodoznaku. Byly tu hned dva na každé stěně a Petr si pečlivě zapamatoval, kam až sahala hladina těžké vody v každém z nich. Kohouty tu byly také dva, jeden většího průřezu a druhý menší. Hadice, kterou si přinesl s sebou, vklouzla na menší kohout a těsně přilehla.

Ze skříně, kterou zahlédl v jednom rohu místností, přinesl velkou pětilitrovou nádobu a začal ji opatrně plnit, dávaje pozor, aby vytékající voda nezpůsobila hluk. Plnění netrvalo dlouho, ale přesto, když si změřil čas a rychle si to v hlavě přepočetl, shledal, že by potřeboval skoro dvě hodiny, aby atomovému stroji ulehčil o tři sta litrů těžké vody, dovezené z Rjukanu. Tak dlouho tu nesměl zůstat, každou chvíli mohl někdo přijít!

Dal nádobu na místo a začal hledat po laboratoři. V nízké almárce našel celý kotouč široké hadice a úlevou si oddechl, když zjistil, že drží na širokém kohoutu. V rohu místnosti, jejíž cementová podlaha se svažovala, byl odtokový otvor a tam zasunul konec hadice. Voda teď odtékala rychle, temně bublajíc, a Bjerge se neklidně rozhlédl po místnosti. Byly tu další dveře, a když je pootevřel, vpadl do laboratoře široký pruh žlutého světla. Vedly na chodbu, úzkou, nízkou a dlouhou, a Bjerge jimi opatrně vyhlédl. Chodba byla opuštěná, ale přesto, když dveře tiše zase zavřel, spěchal napravit opomenutí, kterého se dopustil. Ve světle baterky našel u stropu větrací žaluzii, stejnou, jako byla ta, kterou se dostal do vedlejší laboratoře. Postavil pod ni bedničku, odemknul ji klíčem, který vězel v zámku, a nechal ji jen přivřenou.

Nyní měl připravený úkryt pro případ, že by ho někdo překvapil, a spokojeně odešel k vodoznaku. Hladina už klesla tam, kde ji chtěl mít, byl čas zavřít kohout. Přívodů obyčejné vody tu bylo plno a na jeden z nich rychle nasadil konec hadice, vyproštěný z odtokového otvoru. Otevřel jej a hladina vody ve vodoznaku začala stoupat. Seškrtil přívod, když se blížila dílku, na němž stála původně, aby ji dostal přesně do téhož místa. Podařilo se mu to dokonale a s pocitem velkého uspokojení dával hadici, ze které pečlivě vytřásl vodu do odtoku, zase na místo.

Byl se svou prací jaksepatří spokojen. Odebral z přístroje tři sta litrů – přibližně, jak to odhadoval – těžké vody a nahradil ji obyčejnou vodou lehkou. Nikdo nic nezpozoruje a přístroj už nikdy nebude pracovat… Nebude opravdu? Bjerge se náhle polekal. Co když je s to pracovat i se zředěnou těžkou vodou, co když té těžké vody je tolik, že to zředění nebude vadit?

Rychle vyndal z kapsy skládací míru a začal přeměřovat hrany krychle. Byl tak zabrán do své práce, že uslyšel kroky na chodbě teprve ve chvíli, když už zazněly za dveřmi. Strnul nehnutě s mírou v ruce, překvapen v prvém okamžiku tak, že zapomněl i na zbraň. Úkryt nebyl daleko, ale cesta k němu vyžadovala trochu času. Zastrčil míru a sáhl po pistoli. Kroky přešly… ale ještě než se zachytil rukama okraje žaluziového otvoru, zaslechl, jak se otvírají dveře do sousední laboratoře.

Musil riskovat, že jej přistihnou v okamžiku, kdy bude bezbranný, s hlavou a rukama ve větrací šachtě. Přitáhl žaluziová dvířka za sebou právě ve chvíli, kdy silné stropní těleso zaplavilo jasnou září celou rozlehlou laboratoř. Otvory žaluzie viděl mladého muže z Höppelovy družiny, přinášejícího jakýsi přístroj. Muž přistoupil beze všeho podezření k tuhové krychli a začal se zabývat jednou ze širokých trubic, které z ní čněly do místností.

Bjerge jej začal proklínat, sotva pohlédl na hodinky. Za několik minut deset, a i kdyby teď hned mohl odejít, nedostane se k Hildě do půl jedenácté! Netroufal si vylézt po skobách k ústí větráku a přepilovat jeho zámek, bál se, že by jej v tom tichu, které panovalo pod zemí, muž u stroje určitě zaslechl. Snažil se nemyslit na Hildu a na její hysterii a začal počítat obsah krychle.

Byla to přesná krychle s hranou půldruhého metru dlouhou a její obsah byl víc než tři a třetina krychlového metru. Když odpočítal obsah tuhového obložení a něco také na nádobu, ve které je voda s uranem, usoudil, že těžké vody není víc než dva tisíce litrů, a kdoví jestli. Zředil ji tedy nejméně o sedminu, to by musilo stačit.

Naplnil ho pocit velkého uspokojení. Konečně po všech nezdarech došel k cíli, Iris by byla šťastná… Vzpomínka na mrtvou ho opanovala úplně a zatlačila do pozadí myšlenku na schůzku s Hildou. Už nebylo v jeho vzpomínání na krátký příběh lásky, prožité v Norsku, tolik hořké bolesti jako dříve. Úspěch jeho díla na něj působil jako smírná oběť za Iridinu smrt.

Mechanicky sledoval muže, který pracoval u krychle s uranovým strojem. Poznal v něm mladého fyzika z lipské university, scharführera Behnkeho, jednoho z četných asistentů Höppelových. Co to tam montuje? Behnke zasunoval do trubice, trčící z černé krychle, jinou, která měla na konci malou komůrku. Petr poznal počítač neutronů a rozpomenul se na to, co řekl Hahnův asistent, když měl jít odvážit radiofosfor pro Hildu, že musí připravit novou náplň počítacích komůrek, plyn fluorid boritý.

Vzpomínka na Hildu ho zneklidnila. Podíval se na hodinky, desátá už minula. Usoudil, že není naděje, že by se odtud dostal brzy. Behnkeho přítomnost u stroje svědčila o tom, že se v podzemí bude pracovat, jinak by nebyli čerstvě plnili počítací komůrky. Měl jedinou naději, že se Behnke na chvíli vzdálí a že se mu zatím podaří uniknout větrákem vedlejší místnosti. Ale Hoppelův asistent se neměl k odchodu.

Petr se oddal svému osudu. Nebude jistě tak zle, Hilda vychladne a ráno přijme jeho vysvětlení stejně ochotně jako večer. Mohl mít smůlu jedině v tom, že Hoppelovi lidé budou zaměstnáni v atomovém krytu až do rána. Za denního světla by nemohl vylézt šachtou do zahrady, musil by počkat, až bude zase tma. Pobyt v úzké šachtě nebyl sice příjemný, ale v afrických bojích obstál v nepříjemnějších situacích. Trochu hladu konečně vydrží. Teprve teď si uvědomil, že už nemá žádný důvod zdržovat se ještě v Berlíně.

Až dosud se vůbec nestaral o to, jak se dostane z Německa, všechny jeho myšlenky se upínaly jen k zneškodnění atomového stroje. Teď o tom začal uvažovat a dospěl k závěru, že bez pomoci jednoho z těch dvou agentů, jejichž adresy se dověděl od zástupce Intelligence Service ve Stockholmu, to asi nepůjde.

S ironickým úsměvem sledoval Behnkeho u atomového stroje. „Jen se namáhej,“ myslil si, „budete se všichni náramně divit, že vám to nejde!“ Náhle se přestal usmívat. Co když na to přijdou, že těžká voda je zředěna obyčejnou vodou, co potom? Těžký vodík se dělí poměrně snadno od lehkého, protože váží dvakrát víc. Otázka je, kde by to dělení prováděli. Norsk Hydro v Rjukanu je důkladně rozbit, a i kdyby jej opravili, rozbije jej spojenecké letectvo znovu, Němci nejsou s to jej ochránit. Jinde ale pracovat nemohou. Podařilo se mu nedávno vyslechnout, jak si Höppel stěžoval Hahnovi, že zařizování náhradní výroby těžké vody v Leuna Werke jde hlemýždím tempem a že to bude trvat ještě dlouhé měsíce, než tyto podniky vyrobí první vzorky těžké vody.

Neměl čas déle o tom přemýšlet. Dveře z chodby se rázně rozlétly a vstoupili dva důstojníci SS, kteří se postavili po obou stranách vchodu. Behnke odstoupil od stroje, srazil paty a strnule natáhl ruku k nacistickému pozdravu. Bjerge stěží utajil smích, když do místnosti vběhl otevřenými dveřmi huňatý alsaský pes jako odpověď na asistentův pozdrav. Muž, který vstoupil za psem, se na vteřinu zastavil ve dveřích. Pozvednul hlavu pokrytou polní čepicí na okamžik ke světlu na stropě, zamžikal očima a pomalu, nahrble postoupil do místnosti. Šel nejisté, vlekl nohu za sebou, a levou rukou, nakrčenou v lokti, ustavičně pohyboval, jako by počítal peníze.

Bjerge se přestal usmívat. Se zatajeným dechem pozoroval muže, kterého znal dosud jen z filmů a portrétů, vtírajících se člověku zde, v Německu, na každém kroku. Tak tohle je tedy Adolf Hitler, führer nacistů, původce krvavé války, která trvala už pět let! Setkal se s pohledem jeho šedomodrých očí, když zvedal hlavu ke světlu. Hilda o něm blouznila, jak je magnetický a neodolatelný. Na něj nepůsobil. Porovnával všední měšťanskou tvář Churchillovu s tímto fanaticky vyhublým obličejem, šedým a skvrnitým, a fyzický odpor, který pociťoval při pohledu na fůhrerovu fotografii, se v něm ještě prohloubil. Štítil by se podat tomu člověku ruku, i kdyby nevěděl, že je to Hitler.

Hitler se zastavil nedaleko Behnkeho, proměněného v nehybnou sochu. Stál nerozhodně, jako bez zájmu, horní částí těla se nakláněl dopředu, jako by měl každou chvíli upadnout. Zdálo se, že se toho obává i obrovský muž s odznaky generála SS, který stál pohotově vedle něho, připraven zachytit ho do náruče.

Místnost se naplnila lidmi. Za obrovským pobočníkem vstoupil muž v civilu, v němž Bjerge poznal šarlatánského profesora medicíny Morela, za ním Obersturmbannführer Höppel se svým vědeckým štábem, několik důstojníků různých zbraní a profesor Hahn, nechávající úslužně vstoupit napřed jiného civilistu menší postavy a prošedivělých tmavých vlasů. Bjerge v něm poznal profesora Heisenberga, slavného fyzika, který zavedl do dosavadní přesnosti vědeckých pozorování neurčitost a povýšil ji na princip. Potkal ho už jednou v Hahnově laboratoři, ale znovu se na něj musil dívat s jistým obdivem. Temné vrčení psa odvrátilo jeho pozornost. Pes čenichal někde pod ním a Bjergemu vystoupil ledový pot na čele.

„Blondi, sem!“ ozval se chraptivý hlas, jehož intonaci tak dobře znal z rádia. Pes temně zavrčel, ale poslechl. Nikdo si nevšímal jeho slídění po místnosti, všechny, anebo skoro všechny pohledy lpěly s fanatickým vytržením na tváři muže v holínkách a v prosté uniformě, ozdobené jen nenápadným železným křížkem.

„Nuže!“ štěkl Hitler. Neobrátil se přitom na nikoho, pronesl toto krátké slovo někam do neurčita. Höppel předstoupil a začal zeširoka a nabubřele vykládat o atomovém stroji, objevu německé vědy. Bjerge se při tomto tvrzení ušklíbl ve svém úkrytu. Co práce jiných lidí předcházelo, než Hahn přišel na štěpení atomů uranu, a kde byli Němci? Nacismus pronásledoval neárijskou vědu v říši, a i tu árijskou podporoval bídně. V celé ‚Velkoněmecké říši‘ nebyl jediný cyklotron, rozbíječ atomů, zatímco i Rusové, o nichž se Hitler vyjadřoval s takovým opovržením, měli už před válkou těchto strojů několik a dokázali s nimi podivuhodné práce.

Prohraje každý, kdo zapomíná na vědu, pomyslil si Bjerge s nadšením mladého badatele. Pozoroval Hitlera, ustavičný pohyb prstů, počítajících neviditelné peníze, poutal jeho pozornost. Zdálo se, že führer vůbec neposlouchá Höppelovu přednášku. Těkal očima po místnosti a po přítomných osobách a Hahn, na němž na okamžik jeho pohled ulpěl, jen stěží potlačil ironický úsměv, s nímž naslouchal nadšeným slovům svého mladého kolegy v uniformě SS.

Hitler pojednou škubnul hlavou a zvedl pravou ruku. Höppel se zarazil uprostřed věty.

„Kdo na to přišel?“ optal se Hitler chraptivě.

Hoppel zrozpačitěl. „Tito dva pánové, profesor Hahn a profesor Heisenberg, můj vůdče,“ řekl neochotně, ukazuje rukou na oba profesory, kteří postoupili před Hitlera.

„Objevil jsem jen štěpení uranových atomů na neutrony, můj vůdče,“ pravil Hahn skromně.

„A já jsem vypracoval jen teorii přístroje, můj vůdče, ovšem bez záruk,“ řekl s neočekávanou otevřeností Heisenberg. „Tito pánové,“ – ukázal rukou na Höppela a jeho asistenty, vesměs v parádních uniformách – „navrhli stroj sám, jak jej zde vidíte, a prováděli zkoušky!“

K Bjergovu údivu se Hitler usmál a podal Heisenbergovi ruku. Otočil se potom k Hahnovi a mechanicky k němu napřáhl ruku, ale v poslední chvíli ji nechal klesnout a obrátil se prudce k Höppelovi.

„Začněte!“ vyzval ho úsečně. Obrovský pobočník mu podával židli, ale Hitler ji prudkým posuňkem odmítl. Popošel dlouhým, třaslavým krokem po místnosti a u zdi dělící obě laboratoře se obrátil a vrátil se k šedé krychli atomového stroje. Zahanbený Hahn ustoupil do pozadí místnosti a přes jeho tvář přelétl trpký úsměv. Bjerge pochopil, proč mu Hitler nepodal ruku, a mimovolně pocítil obdiv k paměti tohoto poloblázna. Hahn totiž držel delší čas ve svém ústavu nadanou fyzičku, židovku Lisu Meitnerovou, a vymohl jí dokonce postavení ‚národohospodářsky nepostradatelného žida‘. Ale Meitnerová pohrdla touto nesmírnou ctí a těsně před vypuknutím války s Polskem prchla do Kodaně se svým synovcem Frischem. Bjerge ji zahlédl ve Stockholmu, než odjel do Německa. Hitler na to nikdy nezapomněl a přenesl část své zloby za tuto potupu i na nešťastného Hahna. Bjerge si pomyslil, že profesorovi nastanou ještě horší doby, až gestapo zjistí, že se do jeho laboratoře vetřel agent Intelligence Service.

„Snad už bude po válce, než na to gestapo přijde,“ utěšil se a obrátil pozornost k Höppelovi, který se s asistenty čile otáčel kolem tuhového sarkofágu.

Voda začala s hučením protékat chladicím potrubím. Zatímco asistenti zkoušeli měřicí přístroje, obrátil se Höppel k Hitlerovi. Držel v ruce na závěsu malou skleněnou trubičku, naplněnou hnědým kovovým práškem.

„To je radium smíchané s berylliem, můj vůdče,“ pravil uctivě a vysvětloval, že záření radia vyrobí v té trubičce z beryllia neutrony, ty začnou štěpit atomy kovového uranu, ponořeného v malých krychlích do těžké vody, a přitom z nich uvolní nové neutrony, které rozštěpí zase další atomy uranu, a tak to půjde jako lavina. Stroj by se nesmírně zahřál, kdyby ho nechladili vodou, a všechno by se nakonec rozlétlo jako puma, kdyby nekrotili neutrony tyčemi jako šelmy. „Zde to jsou tyče, které se zastrčí více nebo méně do těžké vody“ – ukázal na jednu z nich – „a které dokážou pohltit přebytečné neutrony.“

Hitler ožil při slově puma. „A jak brzy budeme moci vyrábět atomové pumy?“ tázal se chraptivě.

Hoppel se zarazil. „Za několik měsíců je budeme mít, můj vůdče!“ řekl rozhodně. „Toto je první pokus s novou úpravou stroje, která nás konečně přivedla k cíli. Největší odměnou, které se nám dostalo, je vaše přítomnost, můj vůdče, při tomto prvním pokusu!“

Při Höppelově ujištění, že atomové pumy budou už za několik měsíců, Hitler spokojeně pokývl hlavou, ale Hahn sebou při těch slovech neklidně pohnul, jako by chtěl předstoupit a něco namítnout. Bjerge si povšiml, že ho Heisenberg chytil za ruku a šeptl mu něco do ucha, po čem Hahn nerozhodně zavrtěl hlavou.

Odvrátil pozornost od tohoto malého výjevu a zahleděl se ke stroji, k němuž se nyní upínaly všechny pohledy, i Hitlerův a stráží u dveří. Viděl dobře se svého vyvýšeného místa na ručičku číselníku jednoho měřiče neutronů a ulpěl na ní očima. Teď sebou ručička škubla, zakolísala kolem nuly, a potom začala pomalu stoupat! Petrovi vystoupil na čele ledový pot hrůzy. Atomový stroj pracuje, neutrony se v něm začínají množit, všechno, co podnikl, bylo nadarmo! Mechanicky si otřel rukou čelo a jako očarován upíral zrak na ručičku. Postupovala pomalu, ale stále, a Hoppelův obličej zářil vítězoslávou.

„Stroj pracuje, jak jsme od něho očekávali, můj vůdce,“ přerušil Hoppel vysokým hlasem ticho. „Neutrony se v něm množí a rozbíjejí stále nové atomy uranu, ručička na měřiči ukazuje, kolikrát už vzrostly proti těm, které do stroje dodala trubička s radiem a berylliem. Nyní je jich už sedmkrát více, za malou chvíli jich bude padesátkrát více a potom…“

Nedořekl a vytřeštil oči na číselník. Ručička se přestala pohybovat, tvrdošíjně lpěla na čísle 7. Höppel skočil k jinému číselníku a přesvědčil se, že i na něm ručička nepřešla přes sedmičku.

„Tyče docela ven!“ křikl na své asistenty a se zoufalým výrazem ve tváři skočil sám k ocelové tyči, která čněla z šedé krychle, a vytáhl ji až k dorazu. Ručička měřiče neutronů sebou škubla, váhavě se posunula o třetinu dílku a zůstala stát.

r0201„Co je?“ tázal se chraptivě Hitler.

„Nevím, můj vůdče, něco nepředvídaného, ráno ještě stroj pracoval dokonale, pánové jsou svědky,“ ukazoval zdrcený Höppel na své asistenty. Vzchopil se k ráznější intonaci. „Malá přechodná závada, můj vůdče, ihned ji odstraníme, program výroby atomových pum neutrpí nejmenší zpoždění. Jen lituji, že pokus selhal právě při vaší vzácné návštěvě, můj vůdče!“

Hitler se chystal něco říci, ale ještě než mohl promluvit, Hahn se vyškubl Heisenbergovi a rozhodně předstoupil. „Lituji, můj vůdče, že jako poctivý Němec musím protestovat proti výroku pana doktora!“ ukázal na Höppela. „Ať stroj jde nebo nejde, k atomové pumě je od něho ještě daleko!“

„Není pravda!“ vzplanul Höppel. Hitler vztáhl velitelsky ruku a oba odpůrci zmlkli. Do krytu zalehl kvílivý zvuk protileteckých sirén, zesílený větrací šachtou. Ale nikdo si ho nevšímal. Hitler vybuchl hysterickým záchvatem šíleného hněvu. Mluvil překotně, lapal po novém slovu ještě než dořekl předešlé, chraptěl, sípal a prskal, rozhazoval rukama, vyrážel útočně brzy proti jednomu, brzy zase proti někomu jinému a v celé jeho řeči i pohybech bylo přes veškerou směšnost něco tak démonického, že Bjerge chápal, proč všichni před ním polekaně ustupují a proč i tak vynikající vědci jako Hahn a Heisenberg postrašeně mlčí jako malí školáci před pohněvaným učitelem.

Mluvil tak rychle, že mu Bjerge jen stěží rozuměl, přece však z jeho řeči pochytil, že spílá německé vědě a poukazuje na výsledky Spojenců, a že se rouhá i vlastnímu národu.

„Musíte zajít vy a s vámi všichni, poněvadž nejste hodni vítězství,“ tuto větu několikrát opakoval. Dunivá palba protileteckých děl a trhavý rachot těžkých leteckých pum tvořily dramatickou zvukovou kulisu k jeho výroku.

Bjerge přemohl své rozechvění a podíval se na hodinky: bylo dvanáct pryč, oblíbená hodina spojeneckých náletů. Tentokrát soustředili svou pozornost na jižní Berlín, pumy vybuchovaly nepříjemně blízko zahradního města Dahlemu.

Hitler stále ještě mluvil, když se dveře z chodby otevřely a ve vchodu stanul muž v uniformě SS, s rukou zvednutou k pozdravu. Štítek čepice mu stínil obličej, ale když pronášel pozdrav, pozvedl hlavu a světlo se odrazilo od jeho brýlí. Bjerge poznal Himmlera a náhle v něm vyvstal neurčitý pocit nebezpečí. Říšský vůdce SS, náčelník gestapa a kriminální policie v jedné osobě přistoupil k Hitlerovi, který byl jeho příchodem viditelně překvapen, a něco mu tiše řekl.

Hitlerův užaslý pohyb a polekaný pohled, jímž přelétl celou místnost, zesílil v Petrovi pocit nebezpečí. Sáhl po pistoli, ale v tu chvíli už Hitler kvapně odcházel, následován svým psem, obrovským pobočníkem a ostatním průvodem.

„Všichni ven, prosím!“ velel Himmler hlasitě lidem z ústavu, kteří zde ještě prodlévali. V tu chvíli zesílil zvuk dopadajících pum, tříštících se v bezprostředním okolí ústavu. Bjerge už začal doufat, že Himmlerův příchod měl být jen výstrahou před leteckým útokem, zaměřeným, jak se zdálo, výlučně na Dahlem, když se dveře vedlejší laboratoře rozlétly a smečka gestapáků s pistolemi připravenými k výstřelu vpadla do místnosti. Rozptýlili se po ní, pátrajíce po všech koutech a za každým sebemenším předmětem, zatímco jejich nejvyšší pán opatrně ustoupil na chodbu.

Bjerge se přesvědčil, že má v pistoli plný zásobník a ještě náboj v hlavni. Jeden bude pro mne, ostatní pro muže gestapa, umiňoval si chladně. V tomto posledním okamžiku života si řekl, že odejde rád. Jeho dílo se podařilo, pokazil beznadějně atomový stroj, nacisté nevyrobí jedinou atomovou pumu proti demokratickému světu.

Jeden muž pozvedl oči ke stropu a s vítězným výkřikem upozornil na větrací žaluzii. Jiní dva se vrhli k bedničce, kterou si Bjerge přistavil ke zdi. Vyskočili na ni a Bjerge vyrazil žaluziové dveře kolenem.

„Musíte ho dostat bezpodmínečně živého!“ ozval se z chodby pánovitě Himmler. Bjerge se ušklíbl. Vypálil pětkrát, a třikrát bezpečně zasáhl cíl. Poslední rána. Zvedal pistoli k spánku, když se celý kryt otřásl výbuchem, světlo zhaslo a on sám klesl, drcen hroutícím se zdivem…

•

•

18

•

• Ostrá bolest hlavy přivedla Bjergeho k vědomí. Otevřel oči, ale hned je zase zavřel, elektrické světlo bylo nesnesitelně silné. Zkusil se podívat přivřenými víčky. Z mužské tváře, která se nad ním skláněla, viděl jen oči a nos, zbytek obličeje zakrývaly bílé roušky. Lékař, jsem v nemocnici, uvědomil si. Všechny události posledních hodin se mu živě a výrazně vybavily v paměti. Hrozná rána, kterou ještě zaslechl, když omdléval. Kaiser-Wilhelm-Institut dostal přímý zásah! Snad přitom Spojenci zničili i atomový stroj? Ne, jistě se jim to nepodařilo, jinak by tu nyní neležel.

Přestože ho nesnesitelně bolela hlava a levá noha mu trnula podivnou křečí, byl s to logicky přemýšlet. Dostal se do rukou gestapa, to je zřejmé. Konec je zcela jasný, ale jde o to, prozradit co nejméně. Otřásl se při vzpomínce na krutosti gestapáckých výslechů, o nichž slyšel v Anglii i v Norsku. Lékař, který mu sešíval tržnou ránu na hlavě, přičetl tento pohyb svému zákroku a na okamžik ustal v práci. Bjerge otevřel oči dokořán a snažil se něco vyčíst z jeho tváře. Jeho pohled se odrazil od profesionálního klidu chirurga, pod jehož rukou ležel případ, ne člověk.

„Při vědomí? Můžete mluvit?“ tázal se chladně lékař.

„Ano.“

„Tak nemluvte, ještě nejsme hotovi!“

Jehla znovu vjela do kůže a chirurg rychle dokončoval stehy. Bjerge stiskl zuby bolestí a odvrátil oči stranou. Ostré světlo lampy už řezalo méně a přestalo utápět všechno ve svém jasu. Bjergeho pohled se setkal s nenávistnýma očima suché, vytáhlé ošetřovatelky ošklivé tváře. Pro tu nejsi případ, vidí v tobě úhlavního nepřítele svaté říše římské národa německého, pomyslil si ironicky. Za ošetřovatelkou stáli dva dlouháni v civilních šatech. Pozorovali ho chladnýma, nelidskýma očima a jejich pohled je prozrazoval lépe než uniforma a odznaky.

Himmlerovi pochopové, řekl si Bjerge a znechuceně odvrátil oči. Je to komedie, napadlo ho, co s ním zde provádějí. Věnují mu všechnu odbornou lékařskou péči, aby ho přivedli do normálního stavu, a u výslechu z něho gestapo učiní lidskou zříceninu, toužící po vysvobození z muk těla a duše katovou sekerou. Přeskočil v myšlenkách k nedávným událostem. Zkáza přišla v poslední chvíli, když už si myslil, že dosáhl úspěchu. Zcela jistě ho prozradila Hilda, o tom byl přesvědčen. V hysterii ztrácela rozum a byla všeho schopna. Když nepřišel do stanovené doby, zavolala své známé ze sicherheitsdienstu. Snad ji nehnala jen žárlivost, možná, že v udání bylo více logiky, než připouštěl. Fanatická nacistka musila přece podezírat člověka, který se vloudil do svatostánku německé vědy pod falešným jménem. Snad ji hnaly k udání i výčitky svědomí, že mu sama svým přátelstvím pomáhala. Otřásl se hnusem při vzpomínce na ni a zavřel oči.

„Už jsme hotovi!“ řekl spokojeně doktor. „Na sádrovnu!“ zavelel stroze a dva muži v bílých ošetřovatelských pláštích přistavili nehlučně převozní lůžko.

Vezli ho chodbou zaplavenou jasným sluncem, dlouhou, bíle natřenou a zdánlivě nekonečnou. Všechno by bylo vypadalo velmi poklidně, nebýt dvou mlčenlivých gestapáckých stínů, které provázely vozík. Vysílení z hladu a bolestí působilo jako nenásilné narkotikum. Bjerge dřímal, i když ho překládali z vozíku na nízké operační lůžko. Procitl ostrou bolestí, kterou působila injekční tekutina deroucí se do podkožního vaziva. Repozice zlomené fibuly byla nepříjemná, ale snesitelnější než injekce. Přesto omdlel, než s ním byli hotovi, a vzpamatoval se teprve v malém úzkém pokoji se zamřížovaným oknem, když ho překládali na lůžko.

Muži od gestapa si sedli na židle u jeho lůžka. Ošetřovatel mu přinesl silnou hovězí polévku, která mu hezky vyjasnila hlavu. Byl tomu rád, poněvadž první výslech následoval hned po polévce. V štíhlém muži, který vstoupil první, poznal Ohlendorfa, náčelníka III. oddělení říšského bezpečnostního úřadu. Jak je tomu dávno, co ho spatřil poprvé u blahobytného oběda v Kempinského vinárně? Setkal se s chladným pohledem, z něhož vyčetl, že jej Ohlendorf poznává. Ale možná že se nacista jen přetvařoval, byly to lidské masky v plném smyslu slova, ti služebníci Hitlerovi. Rychle si připravoval odpovědi, jen několik málo, které bude stále opakovat.

Gestapáci poskakovali úslužně kolem Ohlendorfa, jednoho ze svých vysokých šéfů. Přinesli stolek a židle a ještě jeden stolek pro zapisovatele. Bjerge mechanicky sledoval jejich pohyby. Jaká komedie se tu bude hrát kolem zabití jednoho člověka! Malý přitloustlý komisař zahájil výslech. Ohlendorf seděl tiše a zdánlivě bez zájmu, jen občas vrhl rychlý neosobní pohled na Bjergeho. Bjerge měl dojem, že se lehce usmál, když řekl své přijaté jméno Gustava Nilsona z Lundu.

„To není vaše pravé jméno!“ řekl komisař přísně. „Jmenujete se Petr Bjerge a pocházíte Norska!“

„To je omyl,“ odpověděl Petr klidně. „Jmenuji se tak, jak jsem vám řekl, a jsem asistentem profesora Svedberga na universitě v Lundu. Švédské vyslanectví vám to potvrdí…“

Komisař se ušklíbl a podal Ohlendorfovi arch papíru, který vyňal z papírových desek. Ohlendorf do něho nahlédl, přikývl a vrátil mu jej.

„Zatím se vaší totožností nebudeme zabývat,“ řekl komisař pohrdlivě. „Proč jste se vetřel do krytu s fyzikálními laboratořemi?“ Bjerge si povšiml, že nepoužil označení ‚atomový stroj‘, a napadlo ho, že toto označení asi nikdy nevejde do soudních spisů.

„Chtěl jsem vidět atomový stroj,“ odpověděl podle pravdy.

„Z jakého důvodu?“ Byla to první otázka, kterou Ohlendorf pronesl.

„Z čistě vědeckého zájmu, pane Ohlendorfe!“ řekl Petr bezostyšně. Nacistický hodnostář sebou trhl, když uslyšel své jméno – které předtím nikdo z přítomných nevyslovil – a ironicky se usmál.

„Freilich,“ řekl posměšně a přenechal další výslech komisaři.

Komisař zřejmě nebyl na výši, jak dokázala jeho další otázka. „Věděl jste, že přístup do tohoto krytu je přísně zakázán?“

„Samozřejmě, proto jsem tam vlezl zvenku větrací šachtou, jistě jste už na to přišli,“ odpovídal posměšně Bjerge.

Komisař se odmlčel. Pojednou se natáhl přes stůl a s rukou napřaženou proti lůžku vyrazil výhružně: „Věděl jste o tom, že si führer přijde kryt prohlédnout?“

Bjergeho hlavou blesklo jasné světlo poznání. Ti hlupáci si myslí, že přišel spáchat atentát na jejich božského vůdce! Lépe se věc nemůže utvářet, i když východisko bude stejné, katova sekera. Ale nikoho nenapadne podezřívat ho, že přišel zničit atomový stroj. A nikdo se také strojem nebude zabývat z tohoto hlediska. To bylo to jediné, na čem záleželo. Musí je utvrdit v jejich víře, nesmí připustit, aby se dali jinou cestou. Pečlivě vybíral slova. Komisař dotíral novými otázkami.

Ovšemže věděl, že vůdce přijde. Gestapo přece nebude pro nic za nic prohledávat laboratoře, kde pracují jen naprosto spolehlivé osoby. Také přítomnost vojenských hlídek dokazovala, že se čeká návštěva velmi významné osoby.

Komisař se zatvářil spokojeně. Ohlendorf se obrátil k Bjergemu a na jeho tváři se objevil výraz podivného zájmu. Zdálo se, že chce něco říci, ale rozmyslel se a mlčel. Komisařova další otázka se týkala zbraně. Přinesl ji s úmyslem jí použít? Ne, ani zdaleka neměl takový úmysl, byl to jen jeho zvyk chodit ozbrojen, dějí v zatemněném Berlíně se v noci všelijaké věci, odpovídal nevinně Bjerge. Komisař posupně zachrochtal při tomto urážlivém výroku o bezpečnosti v hlavním městě. Sáhl do aktovky a vytáhl malý černý předmět. Bjerge se zvědavě vypnul na lůžku. Poznal svou automatickou pistoli.

„Belgický browning vyrobený v lutyšské zbrojovce, číslo zbraně 654 879, pětiranový zásobník, ráže 6,35,“ diktoval komisař zapisovateli. „Jak jste se dostal k té zbrani?“ obrátil se k Bjergemu.

„Mám ji z domova.“

„Z Oslo?“

„Z domova, z Lundu,“ opakoval s úsměvem Bjerge. „Jak jste ji provezl přes hranice?“

„V kapse, nikdo mě neprohlížel.“

Komisař nespokojeně zafuněl a schoval zbraň. Potom vyrazil s otázkou, kterou Bjerge očekával od začátku výslechu.

„Odkud znáte paní doktorku Hildu Grüneckovou?“

„Neznám vůbec nikoho toho jména,“ odpověděl Bjerge pevně. Ohlendorf po něm blýskl pohledem, ale hned se zase odvrátil jinam.

„Věděl profesor Hahn, že Nilson není vaše pravé jméno?“ tázal se komisař. „Nilson je mé pravé jméno.“

Ohlendorf vstal a komisař začal nespokojeně sbírat své papíry. Zapisovatel k němu přistoupil s protokolem. Ani se do něho nepodíval a pokývl hlavou. Dali Bjergemu pero a vyzvali ho, aby protokol podepsal.

„Smím si to přečíst?“ tázal se Bjerge zdvořile. Ohlendorf přikývl a vyšel z místnosti. Bjerge rychle četl hustě popsaný arch. Bylo to v pořádku, zapisovatel přesně zaznamenal komisařovy otázky i jeho výpovědi. Podepsal pevnou rukou a osaměl se svými gestapáckými stíny. Brzy potom mu přinesli velmi dobrý oběd. Snědl jej s chutí člověka, který se čtyřiadvacet hodin postil.

Ještě dva dny zůstal v nemocnici, potom ho převezli v osobním voze, jehož záclony byly pečlivě staženy, ačkoliv byla tmavá noc, do věznice. Měl jakýsi nejasný dojem, že jedou někam do severovýchodního Berlína, ale nebyl si tím jist. Dali ho do samovazby a týden měl pokoj. Potom přišel nový výslech, který prováděly jiné osoby a jiným způsobem. Postavili ho tváří ke zdi, ale neudržel se na zlomené noze a omdlel bolestí. Polili ho studenou vodou a posadili na židli. Výslech pokračoval několika otázkami a potom jeden z přísedících povstal a velkým těžkým klíčem mu vyrazil přední zuby. Plival ještě krvavé sliny, když mu někdo zezadu otočil kolem krku drát s hedvábnou izolací. Smyčka se svírala a povolovala zároveň s otázkami a očekávanými odpověďmi. Studená voda pomáhala k vědomí, které utonulo v kruté bolesti a v zoufalém pocitu dusícího se člověka. Bjerge setrval na svých výpovědích.

Když se vzpamatoval ve své cele, řekl si, že jediné rozumné východisko z této nacistické mučírny je sebevražda. Nebude to nic jiného než přiblížení okamžiku, kdy jeho existence skončí. Nemá smysl prodlužovat si život o několik dní nebo týdnů za cenu nesnesitelných bolestí. Začal chladně přemýšlet, jak se zbaví života. Měl málo možností a zdálo se, že nacisté s takovým úmyslem počítali. Jeho cela se podobala klausuře zuřivých šílenců. Nebyl tu žádný nábytek, jen žíněnka a pokrývka tak pevná, že nebyl s to ji roztrhnout a uplést z ní osvobozující smyčku na krk. Neměl by ji ani na co pověsit, dveře byly bez kliky uvnitř, a malé, hustě zamřížované okénko z mléčného skla tak vysoko, že na mříže nedosáhl. Neměl šaty ani prádlo, jen kazajku a spodky z jakési tenké látky, která se okamžitě trhala, když zkoušel otočit si kazajku kolem krku a utáhnout ji jako smyčku.

Pochopil, že to byl nesmyslný pokus, a zanechal toho. Pozbyl by vědomí, než by utáhl smyčku tak silně, aby se zadusil. Rozběhl se proti zdi, ale nebyl s to udeřit hlavou tak prudce, aby si ji rozbil. Klesl na zem s pocitem tupé bolesti a chvíli odpočíval, sbíraje myšlenky. Uvážil znovu všechny způsoby násilné smrtí a došel k názoru, že mu zbývají jen dva. Překousat si tepny na rukou, anebo hladovka. Necítil dosti síly k hladovění a rozhodl se pro první způsob.

Dveře se otevřely, sotva se zahryzl do zápěstí, a neviditelný strážce, který se sadistickou rozkoší sledoval všechny jeho dosavadní pokusy o smrt, zakročil. Nejprve zkopal Bjergeho do bezvědomí a potom se trvale usadil v jeho cele. Od té chvíle nebyl ani na okamžik sám. Tupě se oddal svému osudu. Špína vězení, odporná strava, stálá přítomnost dozorce, všechno se spojilo, aby v něm ubilo poslední síly tělesné i duševní. Fanaticky upnul zbytek svého intelektu k několika větám, jsem Gustav Nilson z Lundu, neznám Hildu Grüneckovou, chtěl jsem vidět jen atomový stroj.

Po druhém výslechu, kdy ho pověsili hlavou dolů a kdy mu nezhojená zlomenina způsobila šílené bolesti, připustil, že chtěl spáchat atentát na führera. Dali mu pokoj déle než týden a potom přišel třetí výslech s bičováním ostnatým drátem a vtíráním prášku do ran. Omdlel, a když ho přivedli k vědomí, opakoval zkrvavenými rty, že se jmenuje Gustav Nilson a že nezná ani Hildu Grüneckovou ani nikoho jiného, kromě lidí z ústavu profesora Hahna a rodiny své bytné.

Po tomto výslechu dostal horečku a rány na zbičovaných zádech se zanítily a zhnisaly. Chtěla-li nacistická justice, aby vydržel do předstíraného ‚volksgerichtu‘, to jest do komedie provozované s tak zvaným ‚lidovým soudem‘, musila Bjergeho přenechat na čas v nemocničnímu ošetřování. Pobyl si ve vězeňské nemocnici skoro čtrnáct dní, a s lepší stravou, kterou dostával, se hodně sebral tělesně i duševně. Chodil už bez holí, ale kulhal, a vězeňský lékař mu ironicky řekl, že bude kulhat „až do smrti“…

Vrátil se mnohem spokojenější do své cely, ačkoliv ho tam očekával jeho nerozlučný společník. Skoro se usmál při pohledu na něj, teď už by se nepokoušel o sebevraždu, řekl si, ten věčný stín vedle jeho špinavé žíněnky je zbytečný. Když za bezesné noci zíral do blikavé matné žárovky, osvětlující ustavičně jeho celu, analyzoval sám sebe a byl překvapen, že ta jeho nová chuť k životu pramení z podvědomé jistoty, že výslech, který skončil pobytem v nemocnici, byl už poslední a že už nebude žádného mučení, které ho naplňovalo takovou hrůzou. Zastyděl se nad zjištěním své vlastní malosti a nalezl jen prchavou útěchu v myšlence, že i Kristus se bál na hoře Olivetské, jak tvrdí bible.

Naslouchal tlumenému chrápání svého strážce, který si velmi dobře zvykl na spánek vsedě, a uvažoval, co přijde teď. Soud, zcela jistě, ale patrně neveřejný; nacisté si potrpěli na komedii se spravedlností a jistě ho nepošlou do cely smrti bez příslušného slavnostního obřadu. Bude ještě jedna zlá chvíle, den, který už nebude mít zítřek, ale tolik lidí prošlo stejnou soutěskou, projde jí i on. Smrti se nebál, aspoň si to namlouval, tolikrát jí čelil jako voják. Matematik se v něm na okamžik přihlásil ke slovu a pokoušel se zvrátit jeho klid cynickou výzvou, aby si nepletl jistotu katovy sekery s pravděpodobností smrti v boji, v němž je vždy jen určité procento ztrát, ale dokázal zapudit tuto myšlenku a klidně usnout.

•

•

Bjerge si už popletl kalendář, a proto nevěděl, je-li dnem soudu 8. nebo 9. listopad. Že tento den nadešel, zjistil už den předtím, když do cely vstoupil mlčenlivý holič s žalářníkem a čistě ho oholil, přistřihnuv mu také vlasy. Bude to přece jen s obecenstvem, řekl si Bjerge a požádal holiče, aby mu půjčil zrcátko. Byl odmítnut, ale dostal náhradu – plný plecháč vody, který mu ráno dozorce přinesl, aby se mohl umýt. Byl to neočekávaný přepych a Bjerge jej náležitě ocenil, když si drhl pískovým mýdlem ruce a horní část těla. Než zkalil vodu, naklonil se nad její chudé zrcadlo a užasl, jak se jeho zevnějšek změnil. Tváře měl hluboce vpadlé, od spánku až ke krku se táhla bílá jizva tržné rány, kterou si odnesl z atomového krytu, a vlasy nad skráněmi byly silně prošedlé.

„Dnes už by Hilda kvůli mně nezastavila své auto,“ řekl si trpce, a třebaže se tomu bránil, vzpomínal na ni. Podivil se, když shledal, že proti ní necítí žádnou trpkost. Došel k jediné formě víry, která se snášela s jeho situací, k naprostému fatalismu. Byl to osud a jen osud, který zasahoval do jeho života – a do života stamiliónů jiných lidí – prostřednictvím šíleného kaprála, a tento kaprál byl zase jen loutkou osudu, který ho zasadil do jedině možné živné půdy, jako lékař zasazuje bacily moru do živného prostředí, do Německa, jež se dvacet let hryzlo myšlenkami na odvetu; do Německa, ležícího na ďáblově zeměpisném přelomu mezi kapitalistickým liberalismem na západě a marxistickým socialismem na východě.

Za těchto úvah přišel dozorce, přinesl mu jeho šaty, které měl na sobě v poslední den svobody, a drsně ho vybízel, aby se rychle převlékl. Petr si prohlédl svůj bývalý majetek s podivnou vzpomínkou na to, co bylo kdysi a o čem se domníval, že je to už docela a navždy odbytou věcí. Pocit, že má na sobě tytéž šaty jako v době svobody – nebo skoro svobody, neboť v tomto policejním otrokářském státě sadistických mučitelů nebyl nikdo svoboden, snad ani sám tak zvaný führer – působil na něj velmi podivně a dal jeho myšlenkám jiný směr.

Pohřížen do vzpomínek vkulhal za dvěma dozorci – dva jiní mu šli v patách – do soudní síně, neveliké a naplněné, jak se zdálo, vybraným obecenstvem. Předsednickému stolu věnoval jen malou pozornost, zato ho zaujal malý stolek, stojící stranou, u něhož seděl osamělý muž – aha, obhájce ex offo, řekl si, komedie je důsledná a nic ‚lidského‘ nechtějí nacističtí kulturträgři opomenout v inscenaci – a pak už jej definitivně upoutala dlouhá, do oblouku zahnutá lavice s pultem, na které sedělo pět či šest mužů.

Přelétl je pohledem a s údivem utkvěl na hladce oholené vychytralé krysí tváři. Nemýlil se, viděl ji na tolika reprodukcích, všude stejnou. Byl to nepochybně Josef Goebbels, Mefisto „Třetí říše“, kulhavý ďábel, který se tolikrát snažil dokázat světu, že pravda je jen pouhým bezobsažným slovem! Mohl bych být pyšný, že tak vysoká osobnost věnuje pozornost ubohému seržantovi norské armády, řekl si s prchavým úsměvem, když se jeho pohled střetl s pronikavým zrakem říšského ministra propagandy.

První část líčení nebyla zajímavá, spočívala hlavně v opakování jeho výpovědí. Tichý šum prolétl obecenstvem, když předseda soudu zvýšeným hlasem přednesl doznání, že obžalovaný chtěl spáchat atentát na führera. Bjerge byl nesmírně zvědav, jak jej bude jeho úřední obhájce hájit proti takovému obvinění, ale zatím musil mít ještě strpení. Soud přešel k další částí jednání, nesporně zajímavější, než byla první, k důkazům jeho totožností. Udřená paní Müllerová ještě vystoupila se svým synem; zřejmě je oba přivedli z vazby, na její usouzené tváři to bylo dobře znát. Také její zpupný kluk se tvářil hodně zkroušeně. Aha, klacku, nacisté ti ukázali na tvém vlastním těle metody, kterým tě učili, abys je provozoval na ‚nižších rasách‘, pomyslil si Bjerge s uspokojením. Müllerovou litoval, jestlipak už dostala zprávu od muže, čekala ji tři měsíce a stále nic, služba na ponorkách je nejistá hypotéka, uvažoval.

Frau Müllerová i její výrostek znali toho pána jen jako Gustava Nilsona, ale utýraná bytná se rozpomínala, že jí kdysi dal nějaký vzkaz pro nějakou slečnu a také dopis, měla vyřídit, že jakýsi pán odjel na několik neděl. Ne, neví, jak ho nazval, opravdu ráda by to věděla – aby se dostala odtud, jestli je to vůbec možné, uvažoval Bjerge. Předseda ji dal odvést a nařídil předvedení Hildy Grüneckové. Petr zatajil dech a zrudl. Uvidí Hildu před celým soudem, připravoval se čelit situaci, ale ještě než si náležitě uspořádal myšlenky, rozlehl se síní vítězný křik Müllerové.

„To je ta dáma, co si přišla pro dopis, pane předsedo, to je ona, poznávám ji docela jistě!“ ječela frau Müllerová, dokud ji dozorce nepřetáhl obuškem. Předseda soudu nařídil, aby ji přivedli zpátky před tribunál, kde rozechvěle opakovala svou výpověď. Petr s údivem pozoroval vězeňskou pásku na Hildině rukávu. Jakže, i ji zatkli, přestože učinila udání a zaujímala tak vlivné místo v nacistických vysokých kruzích?

Nejen zatkli, ale i věznili, jak o tom svědčily neklamné stopy v jejím obličeji. Dívala se na něj upřeně, strnule, ale nebyl s to nic vyčíst z jejího pohledu, tak podivně byl bezvýrazný. Nevolně se zahleděl jinam, na svého obhájce, který se ani nepokoušel skrývat, jak se nudí. Slyšel Hildin hlas jako z velké dálky. Ano, byla u této ženy, poněvadž jí pan Bjerge řekl, že tam bydlí.

Zmátla, na okamžik soud a trvalo chvíli, než si tupí přísedící ujasnili, jak to bylo možné, že už tehdy nepřišla na podvod se jménem Nilson. Paní Müllerová prostě vyřídila Hildě vzkaz, že pan Bjerge odjel, že ho továrna poslala na venek, a Hilda se jí nevyptávala, spokojila se, když od ní dostala dopis, který tam nechal Bjerge.

„Poznáváte toho muže?“ tázal se předseda, ukazuje teatrálně na Bjerga. Petr se postavil a klidně čelil Hildinu spalujícímu pohledu. Tentokrát v něm ležela neskrývaná nenávist.

„Ano, poznávám, znám ho dobře ze studií v Gotinkách!“ řekla prudce.

„Ta dáma se mýlí, pane předsedo, jde asi o náhodnou podobnost. Jsem Gustav Nilson,“ pravil Petr klidně. Předseda se ironicky usmál a poručil svědkyni odvést. Petr se za ní upřeně díval, když odcházela. Ohlédla se, jak očekával, a v tom krátkém okamžiku vyčetl z jejích očí takovou hrůzu a zoufalství, že k ní pocítil hlubokou lítost. Věděl, že bude sdílet jeho osud, že soud neuvěřil jejímu doznání a podezírá ji také z dvojí hry, a byl si v tu chvíli jist, že i Hilda tuší, co ji očekává. Násilím odvrátil své myšlenky k dalšímu jednání, které spělo k dramatickému vyvrcholení.

Předseda soudu vytáhl z velké kupy listin papír, z něhož začal vysokým hlasem předčítat podrobné Petrovy nacionálie. Všechno tam bylo, i to, že opustil Norsko s evakuovanými zrádnými vojsky krále Haakona VII. a že v cizině sloužil v plutokratických armádách proti své vlasti. Naslouchal s ironickým úsměvem tomuto zvrácenému výkladu norského vlastenectví a na předsedovu otázku, zda může k předčítaným datům něco říci, odvětil, že nic, poněvadž se ho netýkají.

Konfrontace s profesorem Hahnem, následující hned potom, nepřinesla nic zajímavého. Petr byl na okamžik zahanben, že musí pokračovat v důsledné hře lži i před tímto člověkem, jehož si vážil, pokud vůbec byl s to vážit si příslušníka národa, který měl kolektivní vinu na válce, ale záhy nabyl předešlé jistoty a zpytavý udivený pohled učencův snesl pevně a bez rozpaků. Hahn vypovídal, že byl vždy přesvědčen, že u něho pracuje Gustav Nilson, asistent profesora Svedberga z Lundu, a že tento muž – ukázal na Bjergeho – se vykázal všemi možnými průkazy, které on, profesor Hahn, považoval v zájmu bezpečnosti německé vědy za nutné, dokonce i doporučením německého vyslanectví ve Stockholmu. Prokurátor okamžitě zavětřil, ale předseda soudu mohl jen kysele konstatovat, že doporučení německého vyslanectví je pravé. Profesor Hahn byl potom propuštěn a při odchodu – neměl pásku vyšetřovanců, jak si Petr s uspokojením povšiml, nacisté ho zřejmě příliš potřebovali – rozpačitě kývl na uctivou poklonu Petrovu.

„Další svědek!“ řekl stručně předseda a již ta okolnost, že neudal jeho jméno, i podvědomý pocit, že gradace pokračuje, přivedly všechny Bjergeho smysly do střehu. Štíhlý suchý muž s pleší a staromódním pozlaceným skřipcem se uklonil soudu a na předsedovu výzvu se obrátil k Petrovi. Síň ztichla v napjatém očekávání. Nebylo ani potřebí předsedovy otázky, aby Petr vytušil, koho má před sebou, tak byla celá atmosféra soudní síně nabita tragickým očekáváním.

„Znáte toho muže, pane svědku?“ tázal se předseda. Svědek si přitiskl skřipec pevněji k nosu, chvíli přes něj na Petra upíral pohled modrošedých očí a obrátil se zase k tribunálu.

„Neznám, pane předsedo, nikdy jsem ho v životě neviděl!“ pravil pevně se silným přízvukem cizince.

Ještě než mohli zasvěcenci znající svědkovo jméno dát najevo svůj údiv – a také spokojenost, neboť to byl zlatý hřeb celého líčení – ozval se Petrův klidný hlas.

„Jakže, pane profesore Svedbergu, vy zapíráte svého dlouholetého asistenta Gustava Nilsona? Bojíte se, že budete obviněn ze spoluúčasti na atentátu proti führerovi?“ Bjergeho poslední slova zanikla v hluku, který se v síni rozpoutal. Když se předsedovi podařilo obnovit ticho, byl Petr napaden ze dvou stran najednou. Předsedou, který opakoval svou důtku, aby mluvil, jen když je tázán, a profesorem Svedbergem, jenž při jeho slovech zrudl a nyní ho zahrnul rozhořčenou řečí, nazývaje ho lhářem a podvodníkem.

„Zapřel mne jako Petr Krista,“ pravil Petr ironicky, když Svedberg skončil a předseda se ho tázal, má-li, co by k tomu řekl. Profesor odešel s rozhořčenými posuňky a státní žalobce začal svou řeč. Nebyla ani dlouhá, ani zajímavá a vyvrcholila v otřepaném zjištění – které se od dob tak zvaného ‚mnichovského atentátu‘ ozvalo již tolikrát – že zločinné vedení Velké Británie opět jednou poslalo najaté vrahy za führerem, jenž byl naštěstí ochráněn božskou prozřetelností, podruhé již v tak krátké době a po tolikáté již od chvíle, co stojí v čele velkoněmecké říše.

Petr ulehčené vydechl. Byl plně spokojen, fikce s atentátem na Hitlera se ujala, zapustila pevné kořeny a v aktech tohoto paskvilu na soud se stala docela goebbelsovskou pravdou. Otočil hlavu při této vzpomínce na velikého propagandistu, ale v lavici vybraných návštěvníků jej už nespatřil. Pan říšský ministr už nebyl zvědav na rozsudek, poněvadž jej znal předem, napadlo ho. Ironicky se usmál – pohladil si oholenou bradu – bylo to tak příjemné, že to hrozné strniště vousů zmizelo – a s pocitem veselí sledoval zvrácenou logiku státního žalobce, který svou řeč zakončil zjištěním, že v tomto božském zásahu vyšší moci lze opětně spatřovat důkaz jistého vítězství říše.

Obhájcova řeč, na kterou se od začátku těšil, ho nezklamala. Znuděný muž se zvedl, vykonal všechny předepsané poklony a potom v jediné větě vyzval soud k milosrdenství, uváděje jako polehčující okolnosti, že obviněný se přiznal, že božská prozřetelnost – není původní, myslil si Petr, nepotřeboval si vypůjčovat takový otřepaný obrat od žalobce – zlý úmysl obviněného zmařila a že obviněný byl nepochybně sveden k svému činu lidmi, kteří by měli sedět na jeho místě. Zatím sice unikají spravedlivému trestu, ale neujdou mu nakonec v Nové Evropě Adolfa Hitlera. Nato se obhájce soudu znovu uklonil, napil se vody, a usednuv upadl do svého strnulého nezájmu o vše, co se dělo kolem.

Soud se potom odebral k poradě, která trvala jen několik minut. Nato Petr stoje vyslechl rozsudek, v němž předseda vyjmenoval řadu různých paragrafů a skončil prohlášením, že obviněný Petr Bjerge se odsuzuje k trestu smrti. Petr se klidně uklonil a byl překvapen, když nyní jeho obhájce procitl a přistoupiv k němu tázal se ho, chce-li podat žádost o milost. Po krátkém rozmyšlení přisvědčil. Život je přece jen klad a smrt je pouhý zápor, pomyslil si a divil se, jak vůbec kdy mohl usilovat o sebevraždu. – Nato jej vězeňská stráž odvedla do cely smrti.

•

•

19

•

• Dny míjely, jeden podobný druhému tak, že mezi nimi nebylo rozdílu. Strava byla stále stejně bídná, jen jednou nepatrný kousek tresky v páchnoucí polévce vyznačil datum Božího hodu a Bjerge si s údivem uvědomil, že tradice vánoc je tak silná, že ani nacistická věznice jí neodolala. Jeho hlídač zmizel hned po přelíčení, nyní, když byla jeho smrt úředně schválena, neměl už nikdo zájem zabránit mu v sebevraždě.

Ale Petrovi byla teď myšlenka na sebevraždu dokonale vzdálená. Nač předcházet ustanovením osudu? Po třech dnech mu sdělili, že jeho žádost o milost byla zamítnuta. Byl to silný otřes, ale překonal jej a vyrovnaně čekal, že zítřejší den bude poslední. Nebyl, ani den příští, ani dny další. To ho udivilo a zneklidnilo. Byl přesvědčen, že poprava vždy následuje v předepsané lhůtě, patrně hned po zamítnutí žádosti o milost, ale nyní viděl, že se mýlil. Co to znamená? Nebudou ho znovu vyslýchat – svým způsobem, který byl tak hrůzný – aby z něho vynutili jména jeho spoluviníků, o něž se marně namáhali při trojím výslechu?

Byli přesvědčeni, že lhal, když nezvratně – aspoň si to myslili, že nezvratně – zjistili jeho totožnost, kterou Petr tajil jen proto, že to byl zásadní požadavek Intelligence Service, který do něho vtloukli v Londýně. „Nemůžete chybit, hrajete-li přijatou úlohu důsledně, to si jednou provždy vštipte do paměti. Naopak máte velkou naději, že natropíte mnoho zla, přiznáte-li se k svému pravému já,“ poučoval ho starý zkušený úředník.

Ale nic se nedělo a dny míjely dále, zas jeden jako druhý, jen nálety – vězně nevodili nikdy do krytů – tvořily jakousi změnu v této jednotvárné šedi. Petr se podivil, když shledal, že vítá pronikavé ječení sirén, ačkoliv přinášelo také smrt, jen v jiné podobě. Nálety byly čím dále tím častější a jednoho dne opanovala Petrovo srdce šílená naděje, že snad válka skončí dříve, než se nacisté rozpomenou a provedou nad ním rozsudek. Potlačil ji na čas, ale brzy se zase vrátila, a potom se stalo něco, co bylo příčinou, že se jí už nebránil.

Ležel tenkrát na tenké žíněnce, zabalen v dece až po krk, neboť v cele byla ledová zima, a upíral oči do tmy – žárovka přestala v noci svítit od té chvíle, kdy stálý strážce opustil celu – a tu zaslechl tiché klepání na zeď. Začal poslouchat a rozeznal morseovku. Přisunul se těsně ke zdi, aby mu nic neuniklo.

„Kdo tam?“ ozvalo se několikrát po sobě.

Petr zkusil klepat kotníkem. Stěna byla betonová, možná, že to bude slyšet.

„Odsouzenec k smrti.“ Slyšet bylo dobře, neboť vězeň na druhé straně odpověděl: „Zde také. Poslouchej a dej to dál. Rusové vtrhli do Braniborska.“ Odklepal obvyklou zkratku pro konec zprávy a Petr odpověděl zkratkou, že porozuměl. Tetelil se nesmyslnou radostí, když odklepával zprávu na druhé stěně. Ani skutečnost, že vězeň na druhé straně neznal Morseovu abecedu – na jeho ťukání se ozvalo jen nepravidelné klepání, které nic neříkalo – nedovedla jeho radost zkalit.

Rusové se blíží! Bylo to evangelium radosti, údivné, neuvěřitelné – ráno v den zatčení slyšel ze švédského rozhlasu, že teprve dobyli zpátky Dněpropetrovsk, ale to byl ještě konec srpna, a teď je konec ledna – ale Petr se mu oddal celým srdcem. Každý krok na chodbě ho nyní plnil úděsem, že přicházejí pro něj, že se nedočká osvobození Rusy. Dychtivě čekal na další zprávy, ale klepání na zeď se už neozvalo.

Petrovo nadšení postupně opadávalo. Buď to byl žert – krvavý, možná, že od nacistů – anebo zbožné přání nešťastníka čekajícího na katovu sekyru stejně jako on. Jeho hlava už možná padla a na moji dojde co nejdříve, jistě dříve, než přijdou Rusové nebo Američané, či kdo bude dobývat Berlín. Tuto myšlenku na neodvratnou smrt, které nemůže nijak uniknout, ještě posílilo Hildino rozloučení.

Dostalo se k němu podivným způsobem, vyryté do zašlého dna plechové nádoby, ve které mu žalářník přinášel polévku. Petr by je nebyl našel, ale dozorce si začal prohlížet nádobu, zvedaje ji nad hlavu, aby viděl na její dno, a zaklel, že ta hnusná banda nešetří ani státní majetek a do všeho ryje. Bylo to zřejmé upozornění, Petr to pochopil, když si po jeho odchodu zvědavě prohlédl dno a četl: Poslední pozdrav Hilda.

Postavil nádobu, aniž se dotkl jejího obsahu. Hilda ho tedy předešla na popraviště jakýmsi zvráceným soudním postupem. V poslední chvíli mu odpustila a loučila se s ním těmi třemi slovy, vyrytými do špinavého zinku.

Myslil na ni, na Iris, a v podivné asociaci představ i na udřenou frau Müllerovou. Tři ženy, které musily položit život, aby se jeho dílo zdařilo. Byly od sebe propastně daleko původem a city, ale smrt je spojila v stejném společenství. Osud, podivný a nevyzpytatelný. Podíval se na polévku, zaváhal, ale když si vzpomněl, že příští pokrm dostane až za čtyřiadvacet hodin, vzal lžíci a dal se do jídla.

Když dozorce odnášel prázdnou nádobu, pozvedl ji a znovu se podíval na její dno. Nenadával, ačkoliv na ní přibyla hustá síť škrábanců, jimiž Petr zahladil Hildin vzkaz. Vězně to povzbudilo k otázce, kolikátého je a co je nového, ale nedostal žádnou odpověď.

•

•

Byl to největší nálet, jaký Spojenci až dosud podnikli na Berlín za bílého dne, ale zesláblý Bjerge jej přesto téměř celý zaspal, nedávaje se rušit ani poplašnými zvonky, ani blízkými detonacemi několikatunových pum. Zato když se v noci rozječely sirény, procitl s podivným instinktivním pocitem, že tentokrát je nebezpečí v těsné blízkosti.

První pumy dopadly dosti daleko, ale potom rozmar letců či přesný plán, těžko říci, přenesl bombardování do čtvrti, ve které stála věznice. Hrozný náraz otřásl celou budovou. Petrovou celou se rozlétly úlomky zdiva, a když polekaně vdechl, začal se dusit prachem. Rozkašlal se a spíše pudově než s úvahou si lehl na zem. Chodbou se rozlehly kroky a výkřiky, potom se otevřely dveře sousední cely a v krátké přestávce mezi dvěma detonacemi britských pum – nebo to byly americké? – uslyšel suchý třesk pistole.

Teď stál někdo před jeho dveřmi a lomcoval závorou, byli dva, nebo jich bylo více a Petr slyšel jejich hlasy, ale nerozuměl jim. Vzrušeně přistoupil k těžkým dveřím a položil na ně ucho. Slyšel nyní zcela zřetelně, jeden muž proklínal, že dveře nechtějí povolit, zaklínily se asi, jak budova dostala přímý zásah, a druhý mu odpovídal, aby toho nechal, že ta stará bouda hoří a že mají nejvyšší čas vyřídit ještě další případy.

Petr nevěděl, co míní těmi případy, ale odpověď druhého muže, surová a jasná, ho naplnila šílenou hrůzou.

„Máš pravdu, Willy, je to jedno, jestli ten chlap uhoří, nebo dostane jednu do týla!“ Kroky se vzdálily a Petr podlehl panice, která ho nutila křičet ze všech sil a prosit, aby ho zastřelili, ale nenechali uhořet. Čpavý dým začal pomalu vnikat do cely a donutil ho ke kašli. Tato obyčejná fyziologická reakce podrážděné sliznice ho kupodivu uklidnila. Začal přemýšlet o svém postavení a usoudil, že tu musí někde být otvor, kudy dým přichází.

Světlo neměl a musil se spolehnout na hmat. Rychle tápal po stěnách, nyní to našel, zdivo mezi jeho celou a sousední, kam před chvílí dozorci vnikli, aby zastřelili vězně odsouzeného k smrti, se vybortilo na velké ploše – podivné, že si toho nevšimli, uvažoval Petr, ohmatávaje rychle zeď. Srdce mu zabušilo radostí, nyní našel otvor. Nevěděl, jak je veliký, zkusil jej trochu zvětšit a betonová výplň se začala sesouvat.

Vstrčil do otvoru hlavu, šlo to, ale uvázl rameny. Musil zpátky – a přitom se kouř dral stále dovnitř. Kašlal, až slzel, ale znovu se vecpal do otvoru, teď už chytřeji, našikmo, pravým ramenem napřed. Cítil, jak se jeho vězeňská kazajka rozdírá na kusy, ale nepovolil, kůže to také odnesla – co na tom, řekl si – ještě jednou se napřel celým tělem a pak už prudce vletěl do sousední cely.

Možná že to všechno nemá žádnou cenu, mohl čekat klidně na smrt ve své cele, dozorci jistě za sebou zase zavřeli dveře, říkal si, ještě když letěl po hlavě do čpícího kouře, ale když pozvedl hlavu, byl by radostí vykřikl při pohledu na světlou, úzkou svislou čáru, škvíru pootevřených dveří, s jejichž zamykáním se dozorci nechtěli zdržovat. Klopýtl přes nehybnou postavu a to mu vrátilo trochu rozvahy, byl by se jinak vyřítil na chodbu a možná dozorcům, odstřelujícím vězně, přímo do rukou.

Opatrně pootevřel dveře a prostrčil jimi hlavu. Neviděl nic, chodba byla plná kouře. Rozpomenul se na směr k hlavnímu schodišti a pustil se tam, ale výheň plamenů šlehala proti němu, sotva dosáhl prvních schodů. Zmateně se dal na ústup, znovu proběhl kolem své cely, to už se dusil, chodba byla přeplněná kouřem, ale jak běžel dál, zdálo se mu, že vzduch je pojednou čistší. Drtil nohama střepiny skla, skutečně, na konci chodby bylo otevřené okno, vyražené výbuchem pumy, ale mělo mříže, jako všechno v této prokleté budově.

Vystrčil jím hlavu a dýchal s rozkoší svěží noční vzduch. Na okamžik pohlédl k nebi, ozářenému rudým světlem raket, ale nebylo moudré se tu zdržovat, ta prokletá klec buď celá vyhoří, anebo se tu někdo objeví s pistolí v ruce a odstřelí ho. Chodba se zatáčela v pravém úhlu, byla v ní také tma a kouř, ale Petr neměl na vybranou. Dal se po ní a míjel dveře cel, za nimiž zněl šílený řev lidí, kteří tušili, že nastává hrozný konec. Nemohl jim pomoci a stěží by to byl učinil, i kdyby měl klíče od jejich cel, pud sebezáchovy byl příliš silný v té noci plné hrůz, kdy se zdálo, že nebe otevřelo své hráze a vychrlilo všechny pumy Spojenců na hříšné město.

Neviděl a mohl se řídit jen hmatem, teď sáhl do prázdna, sláva, zde je otvor, snad dveře, vykročil a nenarazil na překážku, ucítil pod rukou zábradlí a došlápl na první schod. Proti němu se začalo jasnit, někde asi bylo okno, jímž zvenčí padala záře požáru nebo raket, osvětlení celé budovy vzalo za své při zásahu. Teď šlápl na něco měkkého a otřásl se odporem, mrtvý člověk, snad vězeň. Náhlý nápad ho přiměl, že se zastavil a začal ohmatávat postavu, ležící v podivné zlomené poloze na schodech. Ucítil pod rukou hrubé sukno a opasek a nahmatal i pouzdro s pistolí.

Dozorce, jak ten se sem dostal a co se mu stalo, snad si srazil vaz, když utíkal, škoda ho není, řekl si a pachtil se s těžkým tělem na plošinku, kterou před chvílí minul. Šlo to špatně, ačkoliv ho jen vlekl, měsíce vězení vysály jeho svaly, ale konečně tam chlap ležel, jen aby mě nikdo nepřekvapil, uvažoval, a začal dozorce chvatně svlékat. Ale zdálo se, že tato část věznice je úplně opuštěná, a ani když v uniformě svlečeného dozorce sešel na malé nádvoří, s nikým se nesetkal.

Pumy stále ještě dopadaly a z toho usoudil, že nemohlo uběhnout tak mnoho času od toho okamžiku, kdy věznice dostala zásah. Bloudil po malém nádvoří, klopýtal ustavičně přes trosky a hledal východ. Jedna vrátka povolila pod jeho rukou, to už si oči zvykly na podivné narudlé příšeří, takže viděl na několik kroků. Za dveřmi je tma a hromady zříceného zdiva, ale vzduch je tam čistý a chladný. Vniká tam odněkud zvenčí a Petr jde za ním, zuřivě se drápe přes kusy zdiva, klopýtá, padá a zase vstává, a teď už se nemůže opanovat a vykřikne radostí, před ním zeje široký otvor, vyrvaný pumou ve zdi, a za ním je vidět záři hořícího asfaltu.

Jiná smrt ohněm, napadne ho a zarazí se, jeho radost opadla tak rychle, jak se zvedla, ale když vyhlédne otvorem, zjistí, že asfalt hoří teprve na protější straně široké ulice. Přitisknut ke zdi krade se pomalu pryč od ohně. Vzduchem už nesviští pumy, ale úlomek skla, který přilétl bůhvíodkud, mu rozsekne bradu – o málo, a byl by zasáhl oko. Petr zvedá instinktivně ruce před obličej – větřík zanáší do zad žár hořícího asfaltu a do nosu zápach přiškvařeného lidského masa – a Petr kulhá rychleji ulicí do tmy, která zeje před ním jako černá propast, neboť světelné vánoční stromky spojeneckých letců už dohasly.

epilog

Ze zápisků Irvinga Fayrea, jaderného fyzika a kapitána technické služby 7. armády (USA)

V polovině dubna 1945 nacházel se nejvyšší vojenský stan amerických armád v Remeši. Všechny složky zbraní v něm byly pochopitelně zastoupeny a k technickému štábu byla přičleněna malá skupina mužů z Alsosu, dozorčí organizace Manhattanského projektu. Patřil jsem k ní v hodnosti kapitána s titulem „spojovacího vědeckého důstojníka“. Ten přívlastek „vědecký“ byl proti předchozím válkám naprostou novinkou, ale nijak jsem si této funkce nevážil, byl bych mnohem raději pokračoval ve své práci, kterou jsem přivedl už hodně daleko v jiném ‚štábu‘, ve vědecké družině profesora Arthura H. Comptona na chicagské universitě.

Remeš dosti utrpěla válkou, byla však přesto veselým místem pobytu, jako všechna francouzská města, v nichž některá americká jednotka rozbila svůj tábor. Přece jen to však bylo provinční hnízdo, které si člověk za chvilku okoukal. Věděl jsem, že úkolem naší malé složky je zajistit všechny německé vědecké přístroje, které byly v jakémkoliv spojení s válkou – atomový stroj v první řadě – a tato činnost by mne byla poutala více než staré korunovační město francouzských králů, stále ještě opojené nadšením z osvobození.

Přijal jsem proto s velikou radostí předvolání do hlavního stanu, které jsem dostal 20. dubna, v předtuše, že půjde o něco zajímavého. V tomto očekávání jsem se také nezklamal a po stručném úvodu mi generálmajor Francis Grogan odevzdal jeden rozkaz pro mne a druhý, podepsaný samotným Dwightem D. Eisenhowerem, pro generálporučíka Alexandra M. Patche, velitele VII. armády. Nešlo o nic menšího než o atomový stroj, který prý nacisté evakuovali z Berlína, příliš už bombardovaného letci všech tří spojeneckých vojsk, do západního Německa, kamsi do Hechingenu. Nevím, jak generál Grogan přišel k těm informacím, a ani jsem se ne pokoušel to zjistit, poněvadž bych se byl stejně nic nedověděl. Vzal jsem oba rozkazy a staral jsem se o to, jak je rychle a přesně vyplnit.

Především jsem vyzval tři hochy z kalifornského Institutu pro technologii, zkušené mechaniky, kteří byli se mnou ve složce Alsos, aby si sbalili své věci, že okamžitě vyrazíme. Ve svém optimismu jsem řekl „okamžitě“, ale trvalo to několik hodin, než se mi podařilo sehnat letoun, který nás měl dopravit do Heilbronnu. Tou dobou bylo toto město – Němci zuřivě hájené, poněvadž otvíralo přechod přes Neckar – již pevně v našich rukou. Musil jsem za Patchem, který byl tehdy ubytován se svým štábem ve Švábském Gmündu. Cesta byla už poměrně bezpečná, ačkoliv hodně mizerná, vzhledem ke všem těm transportům, které se přes ni valily, a naše auto, doprovázené obrněným vozem, dorazilo do Patchova stanu 21. dubna pozdě večer.

Vyhledal jsem generála bez prodlení – byl v místnostech štábu, kam odešel po večeři – a odevzdal jsem mu Eisenhowerův rozkaz. Nejprve mne přijal docela přívětivě, ale když přečetl rozkaz nejvyššího velitele, zatvářil se kysele.

„Od kterépak doby se posílají veliteli aktivní jednotky rozkazy po kapitánech technické služby, Jacku?“ obrátil se k svému pobočníkovi. Oslovený se zdvořile usmál a já jsem jeho úsměv opětoval, poněvadž se mne nezdvořilá poznámka tohoto znamenitého vojáka nijak nedotkla. Pocit nadřazenosti, který mají aktivní vojáci vůči technikům, se táhne snad už od dob Hannibalových a bude trvat tak dlouho, pokud budou vůbec armády existovat.

„Nezlobte se na mne, generále Patchi,“ řekl jsem vesele, „já za to nemohu!“ Potom jsem mu stručně vylíčil, oč jde, a že je to věc skutečně velmi významná. Když slyšel o atomové energii, zamžikal a potom se už tvářil zcela přívětivě.

„To všechno je hezké,“ pravil vstávaje ze židle, „ale tam nahoře si to představují všechno velmi růžově, poněvadž jsou tolik set mil za bojovou čarou. Vždyť my neovládáme celý kraj, kterým jsme protáhli, jen úzké pruhy země, pásma, která si postupující jednotky za sebou zajistily. Pojďte se mnou!“

Následoval jsem ho do vedlejší velké místnosti, kde bylo živo jako v úle. Dveře se tu netrhly a řada důstojníků přijímala radiové depeše a přímá hlášení jednotlivých velitelů a zapisovala je do přehledu operací. Na jedné stěně visela ohromná mapa západního Německa, posetá cvočky různých barev. Právě když mne k ní generál vedl, přistoupil k ní důstojník s papírem v ruce a nahlížeje do něho začal přemisťovat cvočky v dolní části mapy. Chtěl ustoupit, když spatřil generála, ale ten ho vyzval, aby jen skončil svou práci, že to je právě to, co potřebuje.

„Tak vidíte,“ začal Patch, když poslední barevný cvoček zaujal své nové místo, „tohle je moje sedmá armáda!“ Ukázal na žluté cvočky, jejichž hlavičky byly označeny různými čísly. „Zhruba držíme teď už linii Ludwigsburg, Crailsheim, Norimberk, Bayreuth. Ta dvě hnízda, vyjmenovaná v rozkaze, který jste mi přinesl,“ – nahlédl do papíru – „Hechingen a Haigerloch, jsou v Hohenzollernském hrabství či vévodství, nebo jak tomu Němci spílají, tady!“ Klepnul do mapy v místě, které leželo na jih od Neckaru, ne příliš daleko od universitního města Tubink.

„Co se tam děje, nevím,“ pokračoval generál. „Francouzská první armáda“ – ukázal na temně modré cvočky – „operuje kolem Stuttgartu, ale myslím, že toto město ještě nemá?“ Obrátil se k pobočníkovi, který odpověděl záporně. „Měla postoupit podle švýcarských hranic a zahnout potom obloukem k severovýchodu, k Ulmu, který můj šestý sbor právě dnes obsadil. Stalo se to, Jackie?“

Pobočník mu podal list papíru, který právě převzal od jednoho z důstojníků, pracujících v této místnosti.

„Poslední hlášení, sire!“

Patch od něho vzal hlášení a četl je, ťukaje si přitom nervózně prstem do brady.

„To je právě to, co potřebujete, kapitáne Fayre!“ obrátil se ke mně. „De Lattre de Tassigny je chlapík, provedl se svými lidmi přesně předepsaný úkol. Stuttgart dnes padl, a kromě toho se Francouzi s námi spojili v Ulmu.“

Viděl na mé tváři výraz uspokojení a varovně zvedl ruku. „Počkejte, ještě se neradujte. Těmi operacemi Francouzů byli Němci rozraženi na tři časti. Vznikly tři kapsy, ve kterých se ještě drží. Ta první vás nemusí zajímat, je v jižním Černém lese. Ty dvě druhé se vás týkají bezprostředně, jedna je v okolí Stuttgartu a druhá přímo v hohenzollernském kraji, kam máte namířeno, severně od Sigmaringen.“

„To je sice nepříjemné, generále Patchi, ale tím spíše to nutí ke spěchu zajistit ty věci, než válkou vezmou za své,“ odpověděl jsem.

Generál přikývl. „Dobrá, uvidíme, co se dá dělat.“ Nesliboval mnoho, ale přece se osobně postaral o to, aby se udělalo co nejvíc. Za ranního šera jsme vyrazili, provázeni oddílem lehkých tanků a plukem motorizované pěchoty. Brzy potom, když jsme vyjeli z Gmündu, začali jsme potkávat hloučky německých vojáků, kteří nám velmi ochotně nabízeli, že se nám vzdají. Neměli jsme ovšem na ně čas, a tak jsme jim mohli jen dát adresu hlavního stanu s poukazem, aby se šli dát zajmout tam. Velká německá armáda byla zřejmě v rozkladu a zde, na těchto místech, nás to dosti překvapovalo, poněvadž jsme měli v paměti vášnivá prohlášení nacistických náčelníků, že jižní Německo se svými horami se stane poslední redutou Říše, kterou Němci nikdy nevzdají. Dokonce se za tím účelem snažili udržet Budapešť proti Rusům a jedinou slušnou pancéřovou divizi, kterou měli v záloze, poslali na pomoc tam, místo na Odru.

Už se zdálo, že celá cesta projde klidně, když jsme asi deset nebo patnáct mil před Hechingen narazili na zatarasenou silnici. Projížděli jsme právě dosti hlubokým úvozem a neširoká silnice tu byla přehrazena důkladnými kmeny stromů, jimiž lehké tanky nebyly s to pohnout jen tak přímým náporem. Vojáci se dali do odstraňování překážky, když je náhle zasypala střelba z obou stran. Vojáci se kryli a tanky začaly ostřelovat nepřítele. Netrvalo to čtvrt hodiny a střelba ztichla. Velitel pluku nařídil zteč a tanky, následované pěchotou, se rozjely do příkrých svahů. Z nepřátelské strany padlo ještě několik ran, a potom se naši vojáci vraceli se zajatci.

Asi padesát nebo šedesát kluků, doslova kluků, neboť nejstaršímu nemohlo být víc než šestnáct a nejmladší byli asi třináctiletí. Tvářili se zpupně a sebevědomě jako křečkové, a jejich „velitel“ prohlásil, že se vzdali jen proto, že jim došlo střelivo.

„Tady je máte!“ řekl plukovník Bainbridge bezmocně. „To je typická tvář Hitlerova mladého Německa. Mladí lumpové, které nikdo nenapraví a nikdo nepřesvědčí, že válka není největší mužskou ctností, jak to do nich tolik let tloukli. Co s nimi?“

„Nařezat, plukovníku!“ radil starší seržant. Ta prostá rada měla hodně do sebe, napadlo mi. Možná že na mnoha místech by rákoska prokázala větší služby než káznice nebo humanistické snahy o převýchovu. U mládeže zcela jistě, tihle výrostci to aspoň dokazovali. Když se vojáci s veselým smíchem rozběhli po stráních pro pruty – byli v dobré náladě, protože neměli žádné ztráty, jen dva muži byli lehce zraněni – začali se zajatci tvářit velmi zaraženě. Nepochybně to byla největší potupa, která se jim, odchovancům řádových hradů a ‚statečným wehrwolfům‘, mohla stát. Velitel té tlupy dokonce začal prosit, aby byli raději zastřeleni!

„Budete biti jako žito, už jsem rozhodl!“ odmítl ho plukovník. Výprask dostali velkolepý a odcházeli tváříce se spíše bolestně než zarputile, s rukama přitisknutýma k určité části těla. Jen „velitel“ se přemohl, držel ruce jak se patří, a když míjel vůz, v němž jsem seděl s plukovníkem, hodil po nás nějakým opovržlivým výrazem, na který naše zásoba němčiny nestačila.

Hechingen jsme zabrali bez nejmenšího odporu kolem jedné odpoledne. Sem byl přestěhován fyzikální ústav Kaiser-Wilhelm-Institutu. Našli jsme tu však jen skrovné osazenstvo, jehož vedoucí, jakýsi profesor Grüner, nám sdělil, že většina jeho lidí dlí v Haigerlochu u atomového stroje. Byl velmi přívětivý, tvářil se, jako by byl náramně spokojen, že naším příchodem válka končí, a ochotně si sedl do vozu, aby nám ukázal cestu.

Po horské cestě jsme dorazili bez překážek a v rychlém tempu za půl hodiny do Haigerlochu, a tam jsme našli atomový stroj v dokonalém pořádku a v tak důkladném skalním krytu, že mu nemohla ublížit ani desítitunová letecká puma. Už cestou jsem se vyptával profesora, jak jim stroj šel, ale dostal jsem jen vyhýbavé odpovědi. V Haigerlochu mi jeden z mladších asistentů prozradil, že se jim nikdy nepodařilo vystupňovat počáteční množství neutronů, které rozbíjejí atomová jádra a uvolňují z nich energii, na víc než sedminásobek.

Prohlédl jsem si stroj – velkou krychli z chromové oceli, obloženou tuhou – a dal jsem se se svými hochy hned do jeho rozbírání. Většina Němců mne při tom sledovala s posupnými pohledy – a abych jim zbytečně nekazil náladu, požádal jsem plukovníka, aby je dal někam zavřít a hlídat. Práce jsme měli až nad hlavu, poněvadž tu byly dobře počítáno dva tisíce litrů těžké vody, v ní asi šedesát či osmdesát krychliček kovového uranu – každá mohla vážit asi padesát liber – a nejméně deset tun tuhy.

První část mého rozkazu zněla: vzorky od všeho, co najdete, s největším urychlením poslat do hlavního stanu. Provedli jsme to neprodleně a zabalili jsme pečlivě asi litr těžké vody, jednu uranovou krychličku a tuhovou cihlu. Plukovník s tím poslal několik tanků a jednu setninu vojáků ihned do hlavního stanu generála Patche, odkud to mělo letadlo dopravit dále do Remeše.

Měli jsme tři dny práce, než jsme všechno řádně zabalili a naložili na nákladní auta. Poněvadž generál Patch neměl žádný zájem na trvalém obsazení dvou hnízd, jako bylo městečko Hechingen a vesnice Haigerloch v zapadlém horském kraji, vrátila se celá ozbrojená moc do Gmündu s námi. Patch tu už nebyl a Gmünd poklesl na malou etapní spojovací stanici. Našel jsem tu rozkaz z hlavního stanu, abych následoval Patche do Dessavy. Jak se později ukázalo, byl tento rozkaz motivován neurčitou nadějí – kterou měli, bůhví proč, v hlavním stanu – že angloamerická vojska obsadí Berlín zároveň s Rusy a že by v hlavním městě říše mohlo být potřebí mých služeb.

Dorazil jsem do Dessavy 26. dubna a tam jsem se dověděl, že den předtím narazily rozvědky 5. sboru armády generála Pattona mladšího třicet mil jihovýchodně od města, v okolí Torgavy, na ruský gardový pluk a že tedy Německo bylo definitivně přeštípnuto na dvě části. Znamenalo to konec války v brzké době, konec nesmyslného vraždění lidí a ničení hodnot, návrat k mírové práci!

Radoval jsem se nad tím velice, a proto mně tím více zkazil náladu radiogram, který jsem den nato obdržel z hlavního stanu. Uvedu jej zde v doslovném znění:

„Metallurgical Laboratory sděluje. Zaslaný vzorek těžké vody znečištěn lehkou v poměru 15: 85. Bylo dbáno náležitých opatření při balení vzorku? Odpovězte obratem! Generálmajor Grogan.“

Když pominul můj první hněv nad takovým podezřením – ani studenta-začátečníka bych neobvinil, že nedovede dbát náležité čistoty při chemické práci –, podivil jsem se nad slovy Metallurgical Laboratory. Bylo to krycí jméno Comptonova vědeckého štábu na chicagské universitě. Jak je možné, že vzorky, které jsem posílal 22. dubna do Gmündu, se dostaly tak rychle do Chicaga, že jsem mohl mít už 27. dubna v rukou výsledek analýzy? Dověděl jsem se brzy nato, že z Gmündu šly vzorky letounem do Remeše hned 23. ráno. Jestliže je tamodtud vypravili letecky bez prodlení, mohl je mít profesor Compton nejpozději 25., a poněvadž analýza hmotovým spektrografem je rychlá a radiogramy ještě rychlejší, nebyl to žádný zázrak, že jsem už 27. dostal důtku.

Odeslal jsem okamžitě neobvykle dlouhou – a trochu rozhořčenou, přiznávám – depeši, že při balení všech tří vzorků jsme postupovali podle všech pravidel a úzkostlivě dbali o čistotu. Doložil jsem, že nacisté nepochybně pracovali se znečištěnou vodou; – proč, není mi známo. Litoval jsem, že tu nejsou po ruce pánové z hechingenského ústavu, abych se jich vyptal, ale necítil jsem žádnou touhu znovu se tam za nimi vydat. Záhada znečištěné těžké vody mi dost ležela v hlavě a zkazila mi náladu jak se patří.

Den nato jsem seděl v důstojnické klubovně, kterou si páni z III. armády velmi pohotově zařídili v bývalé tělocvičně hitlerjugend, když za mnou přišla ordonance ze štábu 5. sboru. Generál Huebner prý si přeje se mnou ihned mluvit, vyřizovala. Dopil jsem svou whisky a šel jsem s ordonancí. Generál byl ještě zaměstnán jakousi poradou, a tak mne přijal jeho první pobočník, podplukovník MacCoy.

Omlouval se velmi roztomile, že mne vyrušili a že musím ke všemu ještě teď čekat, poněvadž generál je zaneprázdněn. Nebude prý to dlouho trvat.

„Máme tu podivný případ, kapitáne Fayre,“ pravil. „Předevčírem ráno zajaly hlídky 273. pluku 69. divize našeho sboru deset mil severně od Torgavy velmi podezřelého muže. Přijel k našim předsunutým strážím na motocyklu a měl průvodní dopis ministra Himmlera na vrchního velitele amerických armád, generála Eisenhowera, a propustku pro všechny německé vojenské útvary.“

„Nějaký vyjednávač, o kterém führer možná ani neví, žije-li ovšem ještě,“ podotkl jsem.

„To jsme si původně mysleli také, ale sotvaže jsme začali muže vyslýchat, prohlásil, že se těchto dokumentů zmocnil násilím, že je agentem britské Intelligence Service a že unikl z Berlína těsně před obklíčením města Rusy.“

„Možná věc,“ řekl jsem. „Ale potom je snadné ověřit si to ve štábu Intelligence Service, každý takový agent má přece své poznávací číslo a podobné věci. Nevím opravdu, jak to souvisí s mou osobou…“

„Počkejte, hned vám to povím,“ vpadl mi podplukovník MacCoy živě do řeči. „Dotaz do Londýna jsme samozřejmě poslali už včera, ale odpověď ještě nemáme. Zavolali jsme vás proto, že ten muž vypráví podivné fyzikální historie, když se ho ptáme, co dělal v Berlíně, a my, samozřejmě, znalci nejsme. Generál Huebner si vzpomněl na vás, že jste od příslušné složky hlavního štábu.“

Příběh tajemného agenta mě zaujal. Pobočník právě domluvil, když ordonance otevřela dveře do generálovy pracovny a zvala nás dál.

Generál Huebner mne přivítal velmi srdečně, nabídl mi židli a cigaretu a dal pobočníkovi rozkaz, aby zavolal zapisovatele a přivedl zajatce. Stráž přivedla muže, který lehce napadal na levou nohu a zdál se být ještě mladý, ačkoliv jeho obličej byl hrozně přepadlý a vlasy nad spánky měl silně prošedivělé. Připadal mi nějak podivně známý a nespustil jsem z něho oka od chvíle, kdy vstoupil. Už se mi zdálo, že ho poznávám, když začal mluvit, a tu jsem spatřil v pootevřených ústech ošklivé mezery po chybějících předních zubech. „Ne, toho člověka neznám,“ řekl jsem si a můj zájem pohasl.

Zato muž mi nyní věnoval svou pozornost do té míry, že přeslechl otázku, kterou mu generál položil.

„Promiňte, sire,“ pravil zdvořile ke generálovi, který netrpělivě opakoval svůj dotaz, jak přišel k Himmlerovu průvodnímu dopisu, a obrátil se ke mně.

„Omluvte mne, kapitáne, mýlím-li se, ale nezúčastnil jste se symposia nukleární fyziky, které se konalo v osmatřicátém roce v Cambridgi u profesora Chadwicka?“

Vyskočil jsem ze židle. „Tedy jste to přece vy, a nyní vím přesně, jak se jmenujete. Jste Nor Petr Bjerge, vždyť tenkrát v Cambridgi jsem s vámi měl dlouhou debatu o tom, jak radioaktivní atomy prolínají pevnou hmotou při různých teplotách.“ Tiskl jsem mu živě ruku. „Nemohl jsem vás poznat, strašně jste se změnil,“ dodal jsem.

„Ano, změnil jsem se trochu, kapitáne Fayre, Irving je vaše křestní jméno, že?“ dopověděl s úsměvem. Přisvědčil jsem.

„Nu tak je všechno v nejlepším pořádku,“ zasáhl generál Huebner do naší rozprávky. „Tím zvědavější jsem na váš příběh, pane Bjerge!“

Bjerge se posadil a chvilku přemýšlel. „Proč ne,“ pravil, „myslím, že teď už není žádné příčiny, proč byste neměli slyšet celý příběh od samého počátku.“ Generál dal přinést whisky a sodu a pobočník zapálil Norovi cigaretu. Bjerge začal vyprávět a jeho příběh generála zaujal už od počátku tak, že dal ordonanci přísný rozkaz, aby ho ničím nerušili, dokud se sám nepřihlásí. Když došel Bjerge k líčení, jak se pokusil zneškodnit atomový stroj, a dodal, že bohužel neví, zda Němci na to nepřišli, přerušil jsem ho.

„Budete se divit, ale nepřišli na to, ti bohorovní dobyvatelé, kteří všechno pečlivě dopředu propočítali, jak tvrdíval jejich führer. Tady máte důkaz!“ Podal jsem mu radiogram z Chicaga, který mne nepřímo obviňoval, že jsem při balení těžké vody znečistil její vzorek. „A já mám skvělou satisfakci vůči Metallurgical Laboratory,“ doložil jsem. Řekl jsem ještě na vysvětlenou generálovi, který nebyl zasvěcen do tajů atomové fyziky, proč i ta malá – poměrně – přimíšenina obyčejné vody do těžké musila zmařit práci atomového stroje. Obyčejný lehký vodík se totiž slučuje s neutrony a brání jim v tříštění atomových jader uranu a v uvolňování atomové energie. Je to jakýsi ochranný kryt pro uranové atomy.

„Jsem rád, že na to nepřišli!“ řekl Bjerge prostě. Vrátil mi telegram a úsměv vyjasnil jeho zasmušilý obličej. Dokončil potom svůj příběh. Po útěku z trestnice se skrýval po celý den v troskách vybombardovaného domu. Potom se odvážil ven, měl už nesnesitelný hlad a v šatech vězeňského dozorce našel nějaké peníze a potravinové lístky. Najedl se v nejbližší pivnici a pospíchal zase do svého úkrytu, poněvadž uniforma k němu poutala pozornost tím více, že kulhal. Rozhodl se, že se při nejbližší příležitosti zmocní nějakých civilních šatů, a při náletu, k němuž došlo hned následující noci – byly teď ostatně na denním i „nočním“ pořádku – se o to pokusil, ačkoliv to bylo spojeno s velkým rizikem, ježto Němci odstřelovali olupovače mrtvol na místě.

Našel muže, zasaženého střepinou pumy, a vzal si jeho svrchník i náprsní tašku s doklady, potravinovými lístky a penězi. Proměnil se v Alberta Jägera, úředníka městské správy, ale přece jen si netroufal začít nový život s ukořistěnými dokumenty. Vzpomněl si na adresy agentů IS, které dostal ve Stockholmu, a vydal se k jednomu z nich. Až dosud se pohyboval v severovýchodní části města, na periférii, ve Weissensee, kde stála vybombardovaná trestnice, ze které unikl. Agent bydlil na druhém konci Berlína, v Charlottenburgu, a Bjerge se k němu vydal okružní drahou. Přes uniformu měl svrchník Alberta Jägera a na hlavě jeho klobouk. Našel správně dům, kde agent bydlil, ale jen o vlas unikl zatčení. Britský agent byl bezpochyby zatčen gestapem a domovnice, která vyslechla s velmi podezřívavou tváří Bjergeho dotaz, kdy se vrací domů pan Meyer, se rozběhla na nejbližší policejní stanici, sotvaže Bjerge po její nerudné odpovědi, že se pan Meyer hned tak nevrátí, opustil dům.

Zašel si do protější pivnice na trochu mizerného řídkého piva, a tak se stalo, že viděl prostovlasou domovnici někam uhánět a dočkal se i jejího návratu s mužem v uniformě. Odešel klidně, když oba zmizeli v domě, a přestože policie nyní měla jeho dosti důkladný popis – kulhání bylo dobrým poznávacím znamením – pustil se za druhou adresou. Byla v Lichtenfeldu v jižní části města a přiváděla ho nebezpečně blízko k jeho nedávnému působišti. Z domu našel jen trosky, skoro celá ulice tu byla srovnána se zemí.

To už byl začátek dubna a Bjerge se rozhodl, že se bude skrývat tak dlouho, dokud se Spojenci nezmocní města. Nemohlo to – podle jeho názoru i názoru jiných lidí, skrývajících se stejně jako on – už dlouho trvat, angličtí, američtí a ruští letci kroužili nad městem ve dne v noci a za nočního ticha, když člověk položil ucho na zem, slyšel zcela zřetelně dunění děl na východní frontě.

Bjerge nebyl sám. V rozbořených domech na periférii, kam nikdy členové schupo¹² nepřišli, se skrývaly celé tlupy lidí bez domova i uprchlíků z továren, kam byli násilně nasazeni, ze zajateckých táborů a dokonce i z fronty a z kasáren. Sdružovali se v menší čety bez valné kázně a s proměnlivým počtem členů, kteří za noci prolézali zříceniny a pátrali po zásobách potravin. Bjerge se připojil k malé skupině, která se skládala ze dvou Rusů, uprchlíků ze zajateckého tábora, jednoho mladého Němce, vojenského zběha, který pocházel ze Sudet, a tří starších civilistů, o nichž se domníval, že uprchli z trestnice. Jeden z nich se ujal vedení jejich malé družiny a počínal si dosti obratně, takže se poměrně snesitelně dožili poloviny měsíce dubna.

Potom na ně přišla pohroma, velká vojenská razie, uspořádaná na zběhy. Vojenské kordony postupně pročesávaly různé části Berlína, a tak se stalo, že se o jejich činnosti dověděli zavčas a mohli se rozptýlit, než došlo na jižní periférii. Bjerge se pokusil proniknout na východ, věřil zprávě, kterou přinesl do jejich úkrytu jakýsi uprchlík z Karlhorstu, že Rusové stojí už na východním okraji Berlína – nebyla to pravda a došlo k tomu až o týden později – ale narazil na vojenské hlídky a musil obrátit.

Pustil se na západ k Wannsee a k Havole, prošel Postupimí – připadalo mu, že je to nesmírně dávno, co tudy projížděl s Hildou v jejím autu – a když narazil na kolony domobrany, pochodující k Labi proti Spojencům, uhnul na jih. To už nešel sám, davy lidí tudy proudily, uprchlíci, kteří doslova uvěřili goebbelsovské protibolševické propagandě. V šílené hrůze před Rusy opouštěli domovy a všechen svůj majetek a utíkali na západ.

Cestou se Bjerge protloukal všelijak. Ve vesnici mu někde dali najíst zdarma – moc toho nebylo, zpravidla brambory se zelím nebo s řepou – ve větších osadách se podařilo tu a tam koupit něco bez lístků, kus chleba a ryby nebo špatného salámu. Peněz měl dost – náprsní taška Alberta Jägera obsahovala celou jeho měsíční gáži – a mohl přeplácet. Na průkazy se nikdo nikoho neptal, celá správní mašinérie „velké říše německé“ se rozkládala kus po kuse, stroj, z něhož vypadla hybná péra a hlavní kola, se se skřípáním zastavoval. Jediná otázka, kterou Bjergemu a jiným uprchlíkům kladli, byla, kde jsou Rusové. Bjerge většinou odpovídal pokrčením ramen, ale jiní uprchlíci z Berlína – kteří samozřejmě nic nevěděli, ale měli živou obrazotvornost – nešetřili hrůznými podrobnostmi. Tazatelé je vyslechli bez dechu a potom uháněli domů složit svůj ranec na cestu. Tu a tam se někdo zeptal, co dělá führer. Na to odpovídal pokrčením ramen nejen Bjerge, ale i jeho němečtí společníci na útěku.

Tak Bjerge doputoval až někam do okolí Wittenbergu, ale tam zabloudil. Měl mapu, kterou si koupil v Postupimi, ale ta mu nebyla nic platná, poněvadž nevěděl, kde je. Ten den je přelétli američtí letci a podnikli na ně útok palubními zbraněmi, který dokonale rozprášil jejich početný zástup. Bylo to už pozdě odpoledne a Bjerge přečkal kulometné spršky ve zdraví, ukryt v bahnitém příkopu. Když vstal a ohlížel se po svých dosavadních společnících, našel jen několik mrtvol.

Belhal se, opíraje se o hůl, po špatné polní cestě a pátral marně po nějaké osadě. Už za šera došel na křižovatku se slušnou silnicí a zde narazil na muže, který plnil ruční pumpičkou pneumatiku motocyklu.

„Odpusťte, nemohl byste mi říci, kde to jsme?“ oslovil ho. Muž vzhlédl od své práce a Bjerge zatajil rozčilením dech. Poznal naráz jeho ostře řezaný obličej. Wiese, Himmlerův agent, muž, který byl příčinou jeho nezdaru v Rjukanu, Iridiny smrtí a všeho, co následovalo! Hlava se mu zatočila a kraj před ním pojednou utonul v krvavé cloně. Muž si zřejmě povšiml změněného výrazu jeho obličeje. Pustil pumpičku a sáhl rychle do zadní kapsy, ale to už Bjerge po něm skočil.

Upadli oba, Wiese se dostal pod Bjerga, ale kupodivu se nezačal bránit a zůstal nehybně ležet. Bylo zbytečné, že mu Bjerge svíral krk oběma rukama, dokud bez dechu, nadobro vysílen, neklesl vedle něho. Rukojeť hustilky, na kterou Himmlerův agent dopadl hlavou, obstarala hlavní práci. Prorazila Wiesemu spánek a Bjergeho prsty už škrtily umírajícího člověka.

Trvalo hodnou chvíli, než se Bjerge vzpamatoval, duševní otřes, který utrpěl tímto nenadálým setkáním, byl daleko účinnější než tělesné vyčerpání. Prohlédl Wieseho kapsy, vzal si z nich objemnou náprsní tašku se všemi papíry, odtáhnul mrtvolu do příkopu a nasedl na motorku. Vydal se po silnici nazdařbůh a už za úplné noci dorazil do Jessenu, malého braniborského městečka na okraji rozlehlých slatin.

Přenocoval v hotelu, který byl kupodivu prázdný, a zde si také prohlédl Wieseho listiny. Propustka, podepsaná samotným Himmlerem, mu přišla vhod už ráno, když se vydal na další cestu a byl zastaven německou motorizovanou vojenskou hlídkou.

„Víte, že asi deset kilometrů jižněji patrolují už americké hlídky, Herr Wiese?“ tázal se ho zdvořile poddůstojník velící hlídce. Bjerge utajil svou radost a jen přikývl. Našlápl startér a vyrazil přímo na jih, sledován udivenými pohledy Němců. Půl hodiny nato ho zastavila rozvědka 273. amerického pěšího pluku.

„A to je celý můj příběh, gentlemen,“ skončil Bjerge, zhášeje nedopalek nevím kolikáté cigarety.

„Báječné,“ pravil generál s obdivem. Chystal se povstat, ale já jsem ho zadržel. „Počkejte, generále Huebnere, to je jen polovina příběhu těžké vody, a já vám mohu povědět jeho první část!“ Generál si velmi ochotně sedl, a teď jsem zase vyprávěl já všechno, co jsem se dověděl z policejního departmentu Alsosu. Snažil jsem se být hodně stručný, ale přesto jsem potřeboval dobrou hodinu, než jsem se dostal z Rjukanu, postiženého těžkým náletem, až k troskám mexického škuneru El Brío. Měl jsem pozorné posluchače, nejpozornějšího v Bjergovi samotném.

„Podivuhodná věc, jak se kruh uzavřel na té opuštěné křižovatce u jessenských močálů,“ podotkl generál, když jsem skončil. Pozval nás na večeři a slíbil Bjergemu vše, co bude potřebovat, počínaje bytem.

„O byt se nemusíte starat, pánové,“ řekl jsem rychle. „Mám hezký pokoj a velmi pohodlnou pohovku kromě důkladné postele. Pan Bjerge si může vybrat!“

„Dobrá, tedy na shledanou večer!“ loučil se s námi generál s úsměvem.

Vyšli jsme z domu a pomalu jsme kráčeli k mému bytu. Bjerge mlčel, a teprve když jsme zahýbali za roh, promluvil. „Nevím, nebylo-li konec konců všechno to úsilí nadarmo!“ řekl tiše.

Chystal jsem se mu odpovědět, ale rachot velkého nákladního auta, které se skřípáním brzd zastavilo u benzínové pumpy nedaleko nás, mi v tom zabránil. Stáli jsme nehnuté a s úžasem jsme se dívali na lidi sedící v autu na hrubě sbitých dřevěných lavičkách. Když říkám lidé, používám toho slova jen v jeho obvyklém výrazu, neboť tvorové, kteří bez zájmu, tupě, zhrouceni na svých nepohodlných sedadlech upírali zrak před sebe, měli s lidmi společnou jen duši. Dodnes mne pronásledují ve snách jako přízrak a modlím se, abych se už nikdy v životě nesetkal s nikým, kdo by se jim podobal.

Když první hrůzný dojem minul, obrátil jsem se k seržantovi, který seskočil s vozu a hlučně žádal benzín, s dotazem. Byl to Angličan a řekl nám, že přijíždí z Belsenu s prvním transportem osvobozených vězňů.

„Ti se vám zdají být hrozní?“ zasmál se drsně. „To jsou fešáci, měl byste se tam jít podívat, jak vypadá Belsen, než ho naši spálí. Říkám vám, kapitáne – jste kapitán, ne, já se v těch vašich amerických odznacích moc nevyznám – že náš plukovní doktor neví sám, jestli má před sebou nebožtíka nebo živého člověka, když dělá vizitu!“ Hlučně si odplivl. „Vy říkáte, že je to peklo? Já zase říkám největší svinstvo od té doby, co svět stojí!“ Zvedl ruku k přilbě a obrátil se k nám zády.

„Nuže, Bjerge, tady máte odpověď na svoji otázku,“ řekl jsem, když jsme se zase dali na cestu.

„Ano, máte pravdu, kapitáne,“ odpověděl Bjerge zamyšleně. „Teď věřím sám, že to všechno nebylo nadarmo!“

františek

běhounek

rokle

u rjukanu

Přebal a vazbu navrhl a ilustroval Ervín Urban.

Graficky upravil Jiří Skácel.

Vydala Mladá fronta, nakladatelství ČSM, jako svou 2352. publikaci. Edice Vpřed, svazek 149. Odpovědný redaktor Vojtěch Kantor. Výtvarný redaktor Karel Vaca. Technická redaktorka Jana Šilfertová. Vytiskl Mír, novinářské závody, n. p. závod 3, provoz 31, Praha 2, Václavská ul. 12. 15,29 A A. 15,55 V A. 248 stran. Náklad 20 000 výtisků. D-12*60110. Vydáni 1. Praha 1966.

23-053-66 40-74 Cena váz. výtisku 19,– Kčs

Poznámky

[←1]

Stoupenci nacistického kolaboranta Vidkuna Quislinga.

[←2]

FBI, zkratka z Federal Bureau of Investigation, označeni tajné policie Spojených států.

[←3]

V jižní části manhattanského poloostrova, kde jsou nejstarší newyorské stavby, mají ulice jména na rozdíl od ostatních částí města, kde jsou většinou jen číslovány

[←4]

Pravá čínská jídla.

[←5]

Pro spěchající lidi.

[←6]

Mráz 40 °C.

[←7]

El brío, španělsky odvaha

[←8]

Míněny stupně Fahrenheitovy, tedy asi –23 °C

[←9]

Cricket, cvrček i hra s míčem, pálkami a brankami, kterou hrají dvě mužstva o jedenácti hráčích.

[←10]

Citováno podle seržantova protokolu. Angličtina zná sice ještě jedno slovo, které stejně začíná, cricoid (kruhový), ale to nepoužívají lidé Davidsonova a Cumminsova vzdělání.

[←11]

Případ SS, tj. Secret Service, Tajné služby.

[←12]

Zkratka z německého „Schutzpolizei", ochranná policie.