FRANTIŠEK BĚHOUNEK

TAJEMSTVÍ

POLÁRNÍHO MOŘE

NAKLADATEL JAROSLAV TOŽIČKA V PRAZE

1

Veliký vynález

V pracovně vrchního inženýra Ústředních strojíren bylo ticho, které rušilo jen tikání velkých nástěnných hodin. Vrchní inženýr, šedovlasý muž ustarané tváře, se nakláněl nad něčím, co leželo před ním na psacím stole. Byla to velká kostka modravé barvy a světlo stolní lampy se od ní studeně odráželo. Mladý muž, sedící vedle stolu, klidně čekal. Jeho pohled se občas přenesl s podivné věci na stole na jeho společníka a utkvěl potom na hodinách. Bylo už značně pozdě, malá ručička hodin se blížila k dvanáctce a velká jevila snahu ji co nevidět dohonit.

»Vy jste u nás už pátý rok?« přerušil starší muž ticho otázkou.

»Ano, pane vrchní inženýre,« odvětil tázaný. »A tři roky pracuji na tomhle!« Kývl hlavou směrem k podivné modré kostce. Byla dosti veliká a vrchní inženýr ji nadzdvihl, vkládaje do svého pohybu značnou sílu. Ruka mu vylétla nečekaně vysoko a mladý muž se tiše usmál.

»Osmkrát těžší než vzduch a stokrát lehčí než voda!« řekl vesele a vrchní inženýr k němu nechápavě vzhlédl.

»Co tím myslíte? Aha, ten váš nový kov!« Vzal kostku jen mezi dva prsty a zdvihl ji beze vší námahy.

»A jak jste to pokřtil?« ptal se se zájmem.

»Najít jméno byla skoro větší práce, než objevit nový, lehký kov, to mi věřte, pane vrchní inženýre,« prohlásil mladík s úsměvem. »S počátku jsem tomu chtěl říkat azurit, protože to má barvu jarní oblohy, ale potom jsem se rozhodl pro solidit. Zní to také hezky a odpovídá to spíše pravdě.«

»Jsou to zhutněné některé prvky, lehčí než hliník, že ano?«

»Je jich několik,« přisvědčil vynálezce, »ale hlavní součástí je hořčík a uhlík. Jsou v tom báječné možnosti, pane vrchní inženýre!« řekl nadšeně a starší muž přikývl.

»Tento stůl váží asi sto kilo a lidé jsou vždycky mrzutí, když jej mají stěhovat,« poznamenal zamyšleně. »Kolik by vážil, kdyby byl z vašeho nového kovu?«

»Asi tři kilogramy,« odpověděl mladý muž po krátkém přemýšlení. »A nejen nábytek z toho můžete vyrobit, ale prostě všechno! Je to pevné jako ocel, obrábí se to stejně lehce jako mosaz a má to větší pružnost v tahu i tlaku než jakýkoliv jiný kov. Bod tání jako u železa, slévá se to dokonale…«

»Rád vám to věřím, kolego Sýkoro,« přerušil ho vrchní inženýr, »to mi nedělá starosti. Ale je tu jiná věc.«

»A ta je?« ptal se s napětím jeho společník, nakláněje se k němu.

»Že nemáme čas provésti s tím pořádné zkoušky, než to dáme patentovati! Jakmile vyjdeme s patentem, musí to být prozkoušeno do poslední písmeny. Odolnost při delším používání, proti povětrnosti, a tak dále, však to znáte. A dáme-li se do dlouhých pokusů, neuchráníme to proti průmyslové špionáži, interesované firmy ohlásí protipatenty současně s námi, bude z toho nekonečná tahanice, a ovoce celé práce sklidí někdo jiný, jen my ne!«

Inženýr Karel Sýkora, vynálezce nového kovu, svraštil obočí a chvíli přemýšlel. »Mám návrh, pane vrchní inženýre,« řekl zvolna. »Postavme z nového kovu vzducholoď, docela malou, a proveďme s ní dlouhý let za každého počasí. Nikde není materiál tak namáhán, jako na vzducholodi. Vydrží-li to náš nový kov, vydrží potom všechno!«

Vrchní inženýr, který se nejprve na něj se zájmem zadíval, mávl zklamaně rukou. »Čekal jsem rozumnější návrh,« řekl mrzutě. »Dejte pokoj se vzducholodí, vždyť to jsou létající rakve! Co jich už zmizelo se světa, »Dixmuiden«, »Shenandoah«, Nobilova »Italie«, »Graf Hindenburg«, anglická »R 101«, americká »Acron«, hodinu bych vám mohl předříkávat jejich jména!«

»Vím, ale naše vzducholoď bude docela jiná, než všechny ostatní«, přerušil ho mladý vynálezce. »Oni měli obal jen z hedvábí, nanejvýš ještě z hliníku, a my budeme míti stěny z kovu, pět centimetrů silné, uvnitř vyztužené a schopné odolati každému tlaku a namáhání.«

»A čím to budete plnit?« ptal se s pochybami starší muž.

»Nebudu to vůbec plnit, ani vodíkem, ani heliem,« odvětil klidně inženýr Sýkora. »Prostě z toho vyčerpám vzduch, vzducholoď bude pak lehčí než okolní ovzduší a bude v něm plavat! A jsem absolutním pánem svých pohybů. Nepotřebuji hangar, zařízení na plnění vodíkem a četu pomocného mužstva při odletu a přistání! Budu-li chtít vzlétnout, vyčerpám vývěvami ze vzducholodi vzduch. A když budu nucen přistát, vpustím do ní vzduch, udělám ji těžší než

okolní vzduch a snesu se k zemi. Vzduch je všude, je zdarma a mohu si jej vzít kolik potřebuji.«

Obličej vrchního inženýra se vyjasnil. Seděli pak ještě dlouho a projednávali podrobnosti dalších prací. Jedna hodina byla již dávno pryč, když se inženýr Sýkora poroučel. Teprve když povstal, bylo náležitě viděti jeho atletickou vysokou postavu se širokými rameny a tuhými svaly, které napínaly látku lehkého kabátu. Dělal dojem obávaného zápasníka, ale pohled do jeho obličeje toto zdání vyvracel. Měl příjemnou, otevřenou tvář, s dobráckými ústy a párem živých, hnědých očí, které se dívaly vesele do světa. Husté černé vlasy mu padaly hluboko do čela a dělaly jej mladším, než skutečně byl. Chybělo mu jen velmi málo do třicítky, ale mohl si klidně ubrat přes pět let. Šel lehce nahrben, s hlavou mezi rameny, a přemýšlel o své rozmluvě s vrchním inženýrem. Z rozsáhlého dvora továrny zamířil do nízkého stavení, kde byly pokusné laboratoře, a udiveně se zastavil na prahu jasně ozářené místnosti.

»Prosím tě, Jirko, proč už dávno neležíš?« řekl překvapen k hochovi, který při jeho příchodu polekaně seskočil s vysoké stoličky. Stála před podivným, velkým bubnem, na němž žhnulo rudé světélko. »Ráno budeš zase ospalý, přijdeš pozdě do dílny a mistr ti dá pokutu!« doložil inženýr přísně, ale v očích mu hrál úsměv.

»Však já nepřijdu pozdě, pane inženýre,« namítal hoch omluvně. »Do sedmi se ještě dost vyspím a mistr není tak zlý. Nic by se nestalo, kdybych přišel o chvilku později. «

»To je všechno hezké, ale proč tady ještě vysedáváš?« divil se Sýkora. Hoch se na něho zadíval vyčítavě. »Když jste odcházel, tak jste říkal, že se v té peci musí zvýšit teplota za dvě hodiny na tisíc stupňů. A to bylo v devět večer, a vy jste nešel, tak jsem čekal a sám jsem to zařídil. A pak jsem nevěděl, co s tím, a tak jsem u toho seděl dál, kdyby se něco stalo!«

»Můj ty světe,« uhodil se inženýr do čela, a pak se rozesmál. »Zapomněl jsem na to jako na smrt a na tebe taky. A co bys s tím byl dělal, hrdino, kdyby se bylo skutečně něco stalo?« ptal se hocha, který se tvářil velmi zklamaně.

»Byl bych utíkal pro vás k panu vrchnímu inženýrovi!« odvětil hoch a Sýkora pochvalně přikývl. »Výborně, to by bylo správné, ale teď už jsem tady, tak honem na kutě« Jeho malý pomocník se loučil jen nerad. Ještě na prahu se zastavil, čekaje, že bude zavolán zpět, ale v této naději byl zklamán. Inženýr mu řekl rázně dobrou noc, a nezbylo, než odejít.

Hoch se jmenoval Jiří Dostál a byl sirotkem po jednom z nejlepších mechaniků Ústředních strojíren. Ztratil krátce po sobě za chřipkové epidemie otce i matku, když mu bylo dvanáct, a inženýr Sýkora, který byl svobodný, se ho ujal. Nechal ho dokončit měšťanku a když se hoch dobrovolně rozhodl pro otcovo řemeslo, dal ho na učení do továrních dílen. Hoch při tom chodil do závodní pokračovací školy a každou volnou chvíli strávil v laboratoři svého ochránce. Naučil se zde docela mimovolně mnoha věcem, které mu škola poskytnout nemohla. Mezi ním a Sýkorou vzniklo nerozlučné přátelství, které bylo předmětem obdivu mnoha zaměstnanců ohromných závodů, kde oba pracovali. Žili spolu už čtyři roky. Jiřímu bylo šestnáct bez dvou měsíců, a za tu dobu neopustil jeden druhého ani na den.

Sýkora se díval zamyšleně na dveře, které zapadly za jeho mladým přítelem. »Bude mu beze mne smutno,« řekl si v duchu a zachmuřil se. »Ale nedá se nic dělat, na takovou nebezpečnou výpravu ho vzít nemohu,« dokončil svoji samomluvu. Natáhl si bílý laboratorní plášť a dal se do práce. Na východě rudly červánky nového dne, když vstal od svých přístrojů a šel si na chvíli odpočinout.

2

Noční rozmluva

Právě v té době, kdy odcházel inženýr Sýkora k svému představenému, procházel se na osamělé cestě vzadu za továrnou mladý muž, který měl malou příčinu být spokojen sám se sebou. Jeho myšlenky byly jakékoliv, jen ne veselé, a byl do nich tak pohroužen, že přeslechl tichý zvuk auta, které přijíždělo pomalu od blízkého okresního města. Teprve zaskřípění brzdy ho vytrhlo ze zadumání. Zadíval se k autu, které zastavilo jen několik kroků od něho. Z vozu vystoupil muž v plášti a zamířil k němu. Nebyl to nikdo z jeho známých, a proto jej náležitě udivilo, když ho cizinec oslovil jeho jménem.

»Já vás neznám, pane,« řekl. »Co si přejete?«

»Povím vám to hned,« odvětil klidně cizinec a po jeho tváři přeběhl podivný úsměv. »Nechtěl byste se trochu projeti?« Ukazoval rukou k otevřeným dvířkům vozu a mladík zaváhal. Cizinec se tiše zasmál. »Nemějte strach, já vás neunesu!« řekl posměšně. »Jaký bych měl z toho prospěch, unésti chudého mechanika Ústředních strojíren?«

Mladík se zatím vzpamatoval. »A jaký bych měl já prospěch z toho, projíždět se v noci s člověkem, kterého neznám?« opáčil stejným tónem.

»A to je něco jiného,« prohlásil klidně cizinec. »Mohl byste mít z toho velmi znamenitý prospěch, uvážíte-li, že zítra vyprší splatnost jedné směnky, která byla vydána trochu neobvyklým způsobem!«

Mohl být s účinkem své řeči spokojen. I přes šero, které kvapem houstlo, zpozoroval, že tvář jeho protějšku smrtelně zbledla. Vzal mladíka přátelsky za

ruku a řekl konejšivě: »Jen tam skočte a nebojte se! Budeme míti z toho, co si teď povíme, užitek oba dva!«

Mladý muž se dal vésti jako ve snách a usedl vedle něho do limusiny. Cizinec řekl cosi šoférovi v podivné, libozvučné řeči, a pak se obrátil k svému společníkovi, zatím co se vůz tiše rozjel.

»Čas jsou peníze a budeme s ním proto šetřit. Vy jste se za poslední dva roky zadlužil hazardní hrou do té míry, že jste spáchal podvod, abyste mohl krýt své dluhy a pokračovat ve hře!« Mladík k němu otočil zbledlou tvář a řekl ustrašeně. »Pro Boha, jen ne tak nahlas, co kdyby to někdo slyšel!«

»Nemějte obavy,« uklidňoval ho cizinec, »z venku nikdo nemůže naslouchat, protože jedeme, a můj šofér nerozumí této řeči. Ale pokračujme. Vy jste získal peníze na krátkodobou směnku, na níž jste padělal podpis řiditele nákupního oddělení Ústředních strojíren. Razítko je asi pravé, ale to jste nepochybně odcizil z kanceláře, stejně jako blanket směnky. Zítra je směnka splatná. Já jsem ji koupil a zde je. « Vytáhl z náprsní tobolky podlouhlý kus papíru, zatáhl záclonky na oknech a rozsvítil stropní lampu. Jeho uděšený společník se zadíval s hrůzou na prostý kus papíru, který pro něho znamenal žalář, ztrátu cti a zničený život. Na chvíli jej ovládla myšlenka vrhnout se na cizince, vyrvat z jeho rukou ten osudný papír a zničit jej. Jako by četl v jeho myšlenkách, strčil muž s významným úsměvem ruku do kapsy a ztlumené světlo lampy se odrazilo na hlavni krátkého browningu.

Mladík si mimovolně odsedl až do rohu limusiny.

»Kdo jste a co ode mne chcete?« zeptal se chraptivě.

Po ostrých rysech druhého muže přelétl úsměv. Schoval do kapsy směnku i zbraň, zhasil stropní lampu a odhrnul záclonky na obou oknech. Na ztemnělém nebi se objevil zlatý srpek měsíce a v jeho rohu visela zářivá večernice. Čisté nebe bylo dole nepravidelně lemováno temným lesem. Auto ujíždělo tiše po bílé stuze silnice a jeho motor vrčel ztlumený doprovod k cizincově vyprávění. Muž hovořil správnou češtinou, ale zvolna a s potížemi. Chvílemi se zarazil v řeči, hledaje vhodný výraz a některá slova obtížně hláskoval.

»To je konečně moudrá otázka,« začal. »Můžete mi věřit, že to, co vám říkám, je na sto procent pravda. Jmenuji se Maxwel Leslie Clark a jsem hlavním zástupcem našeho podniku pro střední Evropu. Mluvím česky, maďarsky a rumunsky, a samozřejmě k tomu ještě znám tři světové jazyky. Proto mi byla vyhrazena místní oblast. Náš podnik se jmenuje World Informations Office a má hlavní sídlo v jednom jihoamerickém státu. Provádíme průmyslovou špionáž ve světovém měřítku.«

Přerušil svou řeč a tiše se zasmál, jako by vycítil odpor, který se po jeho upřímném doznání objevil na tváři jeho společníka.

»Ve vaší továrně se provádějí už řadu měsíců určité pokusy podle návrhu inženýra Karla Sýkory,« pokračoval klidně ve svém vyprávění. Muž vedle něho sebou překvapeně trhl, ale cizinec toho nedbal a mluvil dále. »Celé jedno oddělení bylo pro tyto pokusy vyhraženo a osazeno nejspolehlivějšími lidmi vaší strojírny. Vy jste jedním z nich,« dodal a posluchač vycítil ironii v jeho hlase. »Byla dokonce zbudována ohromná kůlna, která je ve dne v noci hlídána. Dobře hlídána,« řekl muž zamyšleně, »a našim lidem se nepodařilo proniknout dovnitř, ačkoliv se o to několikrát pokusili. A proto jsem se sešel s vámi, abych se dověděl, oč jde, a dostal věc do svých rukou.«

»A vy si myslíte, že vás budu ve vašem špinavém řemesle podporovat a ukradnu pro vás vynález inženýra Sýkory!« řekl mladý muž rozhořčeně.

»Jak krásné je takové mravní rozhořčení!« vysmíval se americký agent. »Než dnes usnu, budu přemýšlet o tom, je-li moje práce špinavější, než padělání směnek. Ale teď se o to nebudeme hádat. Nemyslím, že mi řeknete, co vynalezl inženýr Sýkora, vím to!« Položil důraz na poslední slova a sáhl do náprsní kapsy. Mechanik čekal, že se v jeho ruce objeví zase zbraň, a bezděky se přikrčil, ale muž vytáhl z kapsy jakýsi balíček.

»Poznáte, co to mám?« ptal se přátelsky. Srpek měsíce visel nízko nad obzorem a zlaté nitě jeho světla se zachytly na okně vedle cizince. Dovnitř vozu vnikal pouhý pablesk, ale mechanik přece jen rozeznal růžovou barvu papírového balíčku.

»Jsou to bankovky po pěti tisících,« řekl tiše a v jeho hlase zazněl chtivý tón, který naplnil cizince uspokojením. Přikývl a odpočítal zručně dvacet bankovek. Položil je na sedadlo vedle sebe a zbytek vstrčil do kapsy.

3

Vzducholoď startuje

Jirka snášel různé maličkosti do cestovního tlumoku inženýra Sýkory a dělal poslední zoufalé pokusy, aby ho přiměl vzíti ho s sebou na cestu. »To, co vydrží oni, to vydržím já taky!« řekl pohněvaně. »Letos v zimě jsem dostal druhou cenu našeho mužstva v běhu na lyžích a takového brankáře, jako jsem já, prý tady neměli už deset let,« dodal sebevědomě. Inženýr Sýkora se rozesmál.

»Dobré zboží se chválí samo, Jirko! Už o tebe nemám strach, že budeš jednou trpět zneuznáním!«

»A vezmete mne s sebou, viďte!« řekl hoch žádostivě. Sýkora zavrtěl hlavou. »Nevezmu, Jirko!« děl vážně. »Tohleto, co my podnikáme, je jen pro celé muže. Počkej!« Hoch mu chtěl vskočiti do řeči a Sýkora ho včas zarazil. »Pro celé muže a dokonalé odborníky. Nemohu vzít s sebou víc, než čtyři lidi, vzducholoď je malá. A ti čtyři lidé musí ovládat svůj obor do poslední písmenky. Kdybys byl už vyučen, pak snad bychom mohli o věci uvažovat. Ale takhle to nejde, uznej to sám, že bys nám byl málo platen. A cestující s sebou brát nemůžeme!«

Poklepal hochovi na rameno a naposled se rozhlédl po svém malém pokoji. Kdy se sem zase vrátí? A vrátí se vůbec? To, co měli před sebou, byla věc velké odvahy!

Vzducholoď musili postaviti potají, aby se průmyslová špionáž o vynálezu nového kovu nic nedověděla. Neměli čas ji vyzkoušet ve vzduchu, jen s materiálem provedli různé pokusy v laboratoři na pevnost, ale to nestačilo. Jak se nový kov, »solidit«, osvědčí na tak dlouhé cestě, to byla veliká otázka a život pěti lidí závisel od odpovědi na ni.

Čekala je dlouhá cesta. Sýkora chtěl provésti týž let, který vykonali Rusové v roce 1937. Transpolární let z Evropy do Ameriky přes severní točnu! Michal Gronov překonal tehdy s třímotorovým letadlem vzdálenost 10.700 km za 61 hodin bez přistání. Startovali v Moskvě a jejich letadlo » Ant 25« přistálo u San Jacinta, blízko San Franciska, hlavního města Kalifornie.

Levaněvsky a dva jiní to chtěli opakovat o několik týdnů později. A dodnes nevydalo polární moře jejich mrtvoly, ani trosky pyšného letounu. A dodnes také nikdo nepřekonal ruský dálkový rekord.

Sýkora myslil na to všechno, když šel tichou letní nocí do hangáru. Z louky pod jeho nohama vonělo seno a tichý hlas cvrčků zněl konejšivě. Hlavu měl těžkou myšlenkami. Nešlo mu o rekord, celá cesta se konala jen proto, aby byl vyzkoušen nový kov za nejhorších podmínek. Z něj byla zbudována vzducholoď a téměř vše, co se nalézalo uvnitř. Jen zbraně, chronometry a střelka kompasu byly z jiného kovu, z oceli. Vše ostatní ovládla podivná, lehounká slitina modrošedé barvy, jako jarní obloha, jen osmkrát těžší než vzduch, a stokrát lehčí než voda!

Inženýr Sýkora opakoval mechanicky pozdravy, které k němu zaznívaly z ojedinělých skupinek mužů uvnitř ohrazené louky. V klidném svitu přibývajícího měsíce poznával jejich tváře. Byli to samí veteráni strojíren, muži, kteří dlouholetou prací srostli se svou továrnou a byli žárlivými strážci jejích tajemství.

»Šťastnou cestu, pane inženýre, a vraťte se nám všichni brzy!« znělo k Sýkorovi přitlumené volání. Za ním nesl Jiří Dostál, šestnáctiletý zárodek mechanika, tlumok a jeho srdce bylo plné žalu.

Vzducholoď vyplňovala téměř celý vnitřek hangaru. Připomínala obrovský dělostřelecký granát, položený na tři kola, z nichž každé bylo vyšší než dorostlý muž. Jen širší konec vzducholodi se lišil od tvaru dělové střely. Byl aerodynamicky vyklenut, jako karoserie moderního auta, aby na něm proudící vzduch neměl oporu.

Pod špičkou vzducholodi stál malý hlouček mužů. Závodní inženýři, jen ti nejstarší a nejspolehlivější, s vrchním inženýrem v čele. Šedovlasý muž pokročil Sýkorovi vstříc. »Všechno je připraveno, kamaráde!« řekl vážně. Sýkora přikývl. »Začneme, pane vrchní inženýre!«

Vysoká vrata hangaru se počala nehlučně otvírat jako divadelní kulisa. Do temného vnitřku vnikl měsíční svit a zalil ohromný trup vzducholodi svou magickou září. Šedomodrý kov podivně světélkoval a vypouklá okna, vyčnívající ze stěn vzducholodi, se zaleskla jako dvojice velikých briliantů. Do hangaru vešla četa mužů. Rozdělili se k obrovským kolům stroje, a počali tlačiti vzducholoď ven, na trávník zalitý měsíčním světlem.

Šlo to pomalu, hangar byl úzký a musili dávat pozor, aby nezachytli o jeho stěnu. Konečně stál mohutný stroj uprostřed trávníku. V matném světle měsíce vypadal větší, než skutečně byl, a vrhal temný stín na pokosenou trávu. Lidé se teď rozdělili o lana, visící ve dvou vějířích na obou koncích letounu. Hlouček inženýrů poodstoupil. U dvířek na přídi vzducholodi zůstal jen inženýr Sýkora a několik mužů.

»Bureš, Sládek, Havlík a Zeman!« zvolal Sýkora. Tiché »Zde!« zaznělo čtyřikrát po sobě.

»Nahoru!« velel Sýkora. »Jirko, kde mám svůj tlumok?« vzpomněl si náhle, s nohou už na krátkém žebříku, který vedl k nízkým dvířkám vzducholodi.

»Já mám váš tlumok, pane inženýre!« ozval se z vnitřku stroje mechanik Bureš. Sýkora na okamžik zaváhal, chtěl se ještě rozloučit s hochem. »Trucuje!« blesklo mu hlavou a mimovolně se usmál. Přidržel se rukou žebříku a ohlédl se po nezřetelné skupině pod sebou. Jirku neviděl, ale vrchní inženýr k němu ještě naposled vztáhl ruku k pozdravu. »Ještě jednou mnoho zdaru, příteli! Letíte nejen o svoji čest, ale o čest celého našeho závodu. Ale pamatujte, život především! Vraťte se nám zdrávi všichni!«

Dvířka vzducholodi zapadla. A hned nato se ozvalo zevnitř tiché vrčení pomocného motoru. Vývěvy se daly do práce a začaly vyčerpávat z obrovského trupu lodi vzduch. Syčel, unikaje ven ventily. Noc byla klidná a hodila se výborně ke startu. Nevál ani nejmenší větřík a jediný vzduch, který se pohyboval, byl ten, jejž chrlily vývěvy ze vzducholodi ven. Uběhlo čtvrt hodiny a mužové u lan cítili, jak se silné provazy začínají napínati. Někteří z nich překvapením vykřikli, když si povšimli kol stroje. Vznášela se už metr nad zemí a musili nyní vynaložit hodně síly, aby udrželi vzducholoď, která se stávala každým okamžikem lehčí o vyčerpaný vzduch.

V oknu na přídi se objevila hlava inženýra Sýkory. »Pusťte vše!« velel a provazy vyklouzly mužům z rukou. Stroj se rázem vznesl a splynul s oblohou. Jen odraz měsíčního světla na lesklé slídě oken prozrazoval, že vzducholoď se nehybně vznáší nad hlavou užaslých diváků. Pak k nim zazněl varhanovitý tón obou motorů. Vrtule na přídi i na zádi vzducholodi se začaly otáčeti, a motory se postupně rozběhly na plno. Stroj stále stoupal. Opsal třikrát kruh nad letištěm a pak zamířil k severu. Několik kapesních svítilen zamžikalo dole na pozdrav letcům. Vypadalo to, jako by přes louku přelétly svatojanské mušky. Na obloze se ukázal malý, lesklý bod, okno vzducholodi ozářené světlem z velitelské kabiny. Jen malou chvíli jej bylo vidět a pak splynul s měkkým světlem měsíčního nebe.

4

Od prahu smrti

Inženýr Sýkora měl první čas po startu plné ruce práce. Stál v malé velitelské kabině, umístěné téměř do samého hrotu vzducholodi. Strop v ní klesal dopředu, jako v mansardě a postranní stěny se sbíhaly do tupého klínu. Úzký sloupec rtuti v tlakoměru na poboční stěně stále klesal a vývěvy zaznívaly pisklavě nad inženýrovou hlavou. Čerpání vzduchu se zpomalovalo, jak se prostor uvnitř vzducholodi postupně prázdnil. Hladina rtuti vyznačovala na stupnici výšku letounu; klesla již k číslici 1000 metrů a klesala pomalu dále.

Sýkora řídil jednou rukou kolo směrového kormidla a druhou občas sklonil páku kormidel výškových. Mechanik Bureš, který jej měl v řízení vystřídat, se pozorně díval. Střelka velikého kompasu, zavěšeného před kormidlem, neklidně tančila kolem severu. »Je to vlastně náramně jednoduché, pane inženýre, o nic těžší, než řídit auto,« řekl udiveně Bureš a Sýkora se spokojeně usmál. »Všechny dokonalé věci jsou jednoduché, Bureši!« řekl s mírným sebevědomím. »Držte směr na sever a výšková kormidla vodorovně. Vývěvy vypněte, až se dostaneme na 1500 metrů. Nemusíte se bát, že vyletíte výš, jsme ještě dosti těžcí a 1500 metrů je zatím naše nejvyšší poloha, kterou můžeme dosáhnout. Já se půjdu ted‘ podívat do kabiny, co dělají ostatní.« Odevzdal kolo kormidla Burešovi a otevřel úzká dvířka za svými zády. Před ním byla malá předsíň, dva metry široká a tři dlouhá, osvětlená stropní lampou. Dveře nalevo vedly do jeho vlastní kabiny, v pravé stěně předsíně byly dvoje dveře. Otevřel druhé z nich a udiveně stanul na prahu.

Kabina, do které nahlížel, byla o málo širší, než oddělení železničního vagonu. Byla asi pět metrů dlouhá a podle levé stěny měla čtyři lůžka, vždy dvě a dvě nad sebou. Na dolních lůžkách seděli ostatní tři muži posádky a škádlili malého foxteriera s hnědými skvrnami. Nevšimli si ani, že inženýr stojí na prahu, a teprve když uslyšeli jeho hlas, vstali k pozdravu.

»Prosím vás, kde se tu vzal Jirkův Mžik?« ptal se udiveně Sýkora a muži se zatvářili rozpačitě. »Nikdo z nás ho nepřivedl, pane inženýre,« řekl omluvně mechanik Zeman, vysoký atlet hezké tváře. »Asi nějaké Jirkovo darebáctví,« řekl mrzutě Sýkora. »Zlobil se, že nemůže s námi, a tak nám sem aspoň propašoval psa! Dejte na něj pozor, aby nevyběhl do vzduchoprázdného prostoru, bylo by rázem po něm. A nejraději bych ho někde vyložil na zem, kdyby to šlo.«

»Nechte ho s námi, pane inženýre!« zaprosil mechanik Sládek, nejmladší člen výpravy. Nebylo mu ještě čtyřiadvacet a byl horlivým čtenářem románů a všech možných reportáží o letech a letcích. »Bude to naše zvířátko pro štěstí, Nobilova výprava měla s sebou také psíka,« vykládal horlivě a Sýkora se usmál. »A také to s ní špatně dopadlo, Sládku. Co mám dělat? Stejně nemohu k vůli zvířeti někde přistat, vždyť letíme tajně a nikdo o nás nesmí vědět.«

Hladil psíkovi hlavu a zvíře sebou neklidně vrtělo. Začalo se škubat a Sládek je stěží udržel.

»Co mu je?« divil se. »Kdybychom letěli v aeroplánu, tak bych si myslil, že má mořskou nemoc, ale tady je přece dokonalý klid, ani jednou jsme se ještě nepropadli!«

»A také nepropadnem, Sládku,« prohlásil Sýkora. »Vzducholoď je příliš dlouhá, skoro šedesát metrů, a vzdušné díry nejsou tak rozsáhlé. Nechte nyní psa a pojďte se mnou vy a Zeman do trupu vzducholodi!«

Nechal je projít před sebou a zavíral už dvířka kabiny, když psík začal žalostně výt. Sýkora nebyl pověrčivý, ale v hlase malého zvířete bylo něco tak lidsky smutného, že se zachvěl. Přirazil rychle dvířka kabiny a spěchal za ostatními.

Sestoupili po žebříku v rohu předsíně do dolního patra, kde byla dílna, táhnoucí se po celé šířce této zúžené přední části vzducholodi, a po dalším žebříku do nejspodnější prostory. Ve stěně, dělící předek vzducholodi od jejího trupu, byl čtverhranný otvor. Vedl do úzké a nízké chodby, probíhající po celé délce vzducholodi od přídi až na záď. Byla padesát metrů dlouhá a osvětlovaly ji lampy, zasazené do stropu v pravidelných přestávkách. Asi v třetině chodby byly po obou stranách nízké a úzké dveře.

Oba mechanici již u nich čekali. Dveře vedly do vzdušných komor, odkud se teprve vystupovalo do bezvzdušného trupu vzducholodi. Na stěně vedle dveří viselo několik plynových masek a čtverhranné schránky ze soliditu. Měly popruhy k nošení na zádech a byl v nich vzduch k dýchání, stlačený na 200

atmosfér. Muž s maskou mohl vydržeti uvnitř vzduchoprázdného trupu vzducholodi téměř dvě hodiny.

Sládek a Zeman si již nasazovali schránky na záda a šroubovali na ně chobot kaučukové masky. Než natáhli masku na hlavu, vyslechli inženýrovy rozkazy. Sýkora se nejdříve přesvědčil, jestli jejich dýchací přístroje dobře fungují.

»Půjdete pravou komorou a přehlédnete po pravé straně, jestli je vše uvnitř v pořádku. Hlavně si všimněte výztuh, zkoušeli jsme je sice mnohokrát, ale člověk nikdy neví!«

Oba muži si nasadili masky a zmizeli v pravé komoře. Sýkora si připevnil svůj dýchací přístroj a otevřel dvířka levé komory. Octl se v nepatrném prostoru, který připomínal svým nedostatkem místa telefonní budku. Proti dveřím, jimiž vstoupil, byly jiné, které vedly do vnitra vzducholodi. Otvíraly se ven a byly přišroubovány ke stěně mohutnými křídlovými šrouby, aby je přetlak vnitřního vzduchu nevyrazil. Sýkora otevřel větrací otvory po obou stranách dveří. Ačkoliv měl uši přikryty dýchací maskou, zaslechl ostré hvízdání vzduchu, který proudil s velikou rychlostí z komory do vyčerpaného nitra vzducholodi. V několika vteřinách klesla ručička manometru v komoře k nule. Sýkora odšrouboval dveře a zkusil je otevřít. Šlo to jen s námahou, něco kladlo pohybu dveří odpor. Inženýr se do nich opřel a téměř vylítl ven. Klopýtl o něco a byl by málem upadl. Srdce se mu na okamžik zastavilo leknutím.

Lampička, kterou měl u pasu, ozářila nehybnou postavu, ležící na tváři. Sýkora byl přesvědčen, že muž je mrtev. Byl bez dýchacího přístroje a uvnitř vzducholodi byla sotva padesátina normálního tlaku vzduchu. Jen malý zlomek vteřiny inženýr uvažoval a pak rychle vyzdvihl nehybné tělo, vtáhl je zpět do vzdušné komory a přirazil vnější dveře. Nechal tichou postavu sklouznout bezmocně na podlahu nízké komory a s horečnou rychlostí utahoval šrouby na dveřích.

Teprve potom měl čas, na okamžik se podívat neznámému do tváře. Byla zčernalá a zalitá krví, která vytekla z uší, úst a nosu, ale poznal ji. Byl to Jirka!

Sýkora uvažoval s horečnou rychlostí. Vzduch potřebuje za každou cenu, a co nejrychleji, je-li vůbec ještě pomoc možná! Svou masku mu dát nemohl, v komoře nebyl nyní vzduch, a sám by zahynul, než by ji hochovi připevnil. Jediná pomoc byla otevřít co nejrychleji dveře do chodby, ale to nešlo. Ležel na nich obrovský tlak vzduchu z chodby, váha mnoha set kilogramů. Ani Herkules by jimi nepohnul.

Sýkorovy ruce zatím uvolňovaly vzdušné ventily na stěně do chodby. Rval je tak rychle, až mu zpod nehtů prýštila krev. Každá vteřina přibližovala smrt, ač-li už neprošla dávno kolem. Vzduch ostře hvízdal, vnikaje do komory a

Sýkora nespouštěl očí s ručičky manometru. Zdálo se mu, že se pohybuje zoufale pomalu, ačkoliv skákala rychle od čísla k číslu. Nebyla ještě na plném tlaku, když se opřel do dveří a přímo vypadl do chodby.

Sevřel hocha do náručí a hnal se do přídi vzducholodi. Teprve u žebříku, když si chtěl naložit bezvládné tělo na záda, si uvědomil, že má stále ještě dýchací přístroj. Serval jej v okamžiku a přehodil si přes záda hochovo tělo. Jeho ruce se mu zdály být ještě teplé, ale z toho nečerpal žádnou velkou naději. S vynaložením všech sil se mu podařilo vynésti břemeno po žebříku.

V předsíni stál Havlík a nebyl úžasem schopen řeči. Jen němě přikývl, když na něj inženýr křikl, dovede-li křísiti utopence. Vnesli hocha do Sýkorovy kabiny, kde bylo více místa, než ve společné kabině mužstva a Havlík se dal okamžitě do práce.

Sýkora hledal v příruční lékárničce. Věděl, že by byla na místě injekce k povzbuzení srdce, ale netroufal si ji zatím dát. Popadl lahvičku se čpavkem a přidržel ji Jirkovi k nosu. Nemělo to výsledek a zčernalý obličej se ani nepohnul. Havlík pracoval horlivě a zdvíhal a zase spouštěl hochovy ruce, až se z něho pot lil. Inženýr uvolnil opatrně sevřené Jirkovy zuby nožem a pokoušel se mu zavésti do hrdla gumovou trubičku, aby mu mohl foukati vzduch do plic. Podařilo se to až po delší době, ale jeho úsilí nemělo výsledku.

Mezitím se vrátili oba muži ze vzducholodi a silák Zeman vystřídal umdleného Havlíka. Dveřmi z protější kabiny, které Sládek pootevřel, hledaje něco, přiběhl nový pomocník, Jirkův pes Mžik. S hlasitým štěkáním skočil k svému pánovi a začal mu lízati obličej.

Sýkora ustal v bezvýsledných pokusech a zadíval se bezmyšlenkovitě na psíka. Udivilo jej, že v jeho hlučných projevech není znáti žádný smutek. »Snad je přece ještě pomoc,« řekl tiše a v tom si vzpomněl, že mají s sebou kyslík. Sjel po žebříku do dílny a v malé chvíli byl zpět s kyslíkovým válcem. »Pracujte dál!« řekl ostře Zemanovi, který na okamžik ustal v oživovacích pokusech, očekávaje, co inženýr podnikne.

Trubice zavedená do Jirkových úst byla příliš úzká a nedala se nasadit na ventil kyslíkového válce. Sýkora utrhl rychle kus ze svého kapesníku a jím připevnil ústí trubičky k ventilu. Srdce mu zabušilo rychleji při tomto posledním pokusu.

Uvolnil ventil a unikající plyn prudce zasyčel.

Chvíli se nestalo nic, ale potom sebou celý obličej Jirkův škubl, jako by jím projela elektrická jiskra a ústa se pootevřela! Hrudní koš se začal pomalu zdvíhat a Sýkora poručil Zemanovi, aby s pohyby ustal.

Jirka se pomalu vracel k životu. Oční víčka se mu zachvěla a pak se pootevřela. Až dosud měl pocit, že je kolem něj hluboká tma a do té hučí vlny na jezu. Nyní zamžikal, jak mu vniklo ostré světlo žárovky do očí. Zahlédl něco růžového, co se třepetalo, a pocítil na tváři vlhkost. Byl to Mžikův jazyk, který mu lízal neúnavně obličej. Pak si uvědomil, že se kolem něho mluví.

»Zasloužil bys přece jen, Jirko, pořádný výprask!«

To byla první slova, která pronikla do jeho vědomí. Pronesl je inženýr Sýkora, ale jeho hlas byl při tom tak zastřený, že jej Jirka téměř nepoznal.

5

Příhody slepého pasažéra

O hodinu později byl už Jiří Dostál dokonale při smyslech. V plících cítil sice ještě tísnivý tlak a dech mu v hrdle podivně chrčel, ale to byla jediná upomínka na jeho dobrodružství, které jej přivedlo na samý práh smrti. Seděl na lavici proti inženýrovu lůžku a díval se plaše na Sýkoru přes veliký hrnec s kakaem, který stál před ním na sklopném stolku.

Chtěl začít něco mluvit, ale Sýkora jej přerušil. »Nejdřív to vypij a potom nám to povíš!« řekl přísně.

Hoch sklonil provinile hlavu k teplému nápoji a zachytil vděčně povzbudivý úsměv dobrosrdečného Havlíka, který stál v rohu, opíraje se o inženýrovo lůžko. U dveří kabiny stáli Bureš se Sládkem, čekajíce dychtivě na Jirkův příběh. Mžik seděl hochovi na klíně a snažil se strčit nos mezi jeho ústa a hrnec s kakaem. Teprve když začal pít, uvědomil si Jirka, jaký měl hlad, a vypořádal se s obsahem objemné nádoby za malou chvíli. Zatím co pil, rozhlížel se po kabině.

Zdála se být dosti veliká, protože v ní nebyl téměř žádný nábytek. Měla tvar lichoběžníku a u nejdelší stěny stálo lůžko. V šikmé stěně bylo podlouhlé okno, jímž bylo viděti oblohu, potaženou prvním ranním úsvitem. Pod oknem byl stolek, který se dal sklopití jako stolek v železničním voze. U nejužší stěny kabiny stála lavice, táhnoucí se podle celé její délky. Ve stěně proti oknu byl vchod, vedle něho, v rohu, visely zbraně a plášť. Zařízení kabiny doplňovala polička nad inženýrovým lůžkem. Stály na ní nějaké knihy a skříňky s přístroji. Strop byl dosti vysoko a v jeho středu plála jasným světlem žárovka.

»Tak teď můžeš začít,« řekl Sýkora, když viděl, že je šálek prázdný. »Ale vyprávěj všechno a hezky po pořádku. Co jsi dělal od té chvíle, kdy jsme vyšli z mého pokoje?«

»Šel jsem za vámi až k hangaru,« začal Jirka, dívaje se kajícně do stolu, »a tam jsem potkal pana Bureše a dal jsem mu váš tlumok.«

»To je správné,« přisvědčil Bureš. »Řekl mi, že tam jsou vaše věci, abych vám to dal do kabiny.«

»Vy jste mluvil něco s těmi pány, co byli v hangaru, a tak jsem vás nechtěl rušit,« pokračoval hoch a Sýkora stěží utajil úsměv.

»To je od tebe moc hezké,« řekl přísně, »tak tys mne nechtěl rušit a proto jsi vlezl do vzducholodi, abys mi dal s Bohem na cestě, že ano?« Mechanici se dali do smíchu a Jirka se zarděl do krve.

»Myslil jsem, že mne vezmete s sebou, když už jednou budu uvnitř,« doznal váhavě, »vždyť ta vzducholoď je tak velká, že se to ani nepozná, jestli je v ní o jednoho víc nebo míň!«

»Vida, tohle je důvod!«. řekl vesele Havlík, ale Sýkora ho zarazil.

»Milý Jirko,« řekl vážně, »právě to, co říkáš, je důkazem, že se na naši cestu nehodíš, poněvadž neumíš myslit. Tak podle tebe na tom nezáleží, jak mnoho lidí jede s sebou! Kolik vážíš?«

»Asi šedesát kilo, jistě to nevím, já už jsem se dlouho nevážil,« odpověděl hoch udiveně. »Řekněme šedesát kilo,« zahovořil inženýr, »k tomu připočti potraviny na měsíc a vodu asi na 14 dní, tolik zásob musíme bráti pro každého, ježto nevíme, co se všechno může stát a jestli vůbec doletíme. To dělá nových šedesát kilo, dohromady tedy 120. Těch stodvacet kilo jde na útraty benzinu, který je krví naší vzducholodi. Bez něj jsme troskou! A víš ty, co to znamená stodvacet kilo benzinu pro naše motory?«

»Nevím,« hlesl hoch a svěsil zahanbeně hlavu.

»Se stodvaceti kilogramy benzinu urazíme při našich zdokonalených motorech alespoň 600 kilometrů,« vysvětloval inženýr. »Představ si, že budeme zápasit s bouří a vyčerpáme rychle své zásoby pohonných látek. Máme jich asi 2500 kilo, ale všechno má jednou svůj konec. Dejme tomu, že budeme někde nad polárním mořem. Benzin už není a břeh bude nějakých šest set kilometrů daleko. Bez pana Dostála, s benzinem, naloženým místo něj, bychom tam dolítli, ale s panem Dostálem musíme přistát šest set kilometrů od břehu, kde by byla pramalá vyhlídka na záchranu. V takovém případě bychom zahynuli všichni do jednoho, milý Jirko, protože šest set kilometrů na polárním ledu se bez ohromné výzbroje, saní a psů, nedá ujít!«

V kabině nastalo tíživé ticho. »To je pravda, s váhou je to ve vzducholodi zatracené,« ozval se Sládek.

»Četl jsem v cestopisu našeho krajana, který letěl s italskou výpravou na severní točnu, jak mu v Nobilově vzducholodi nahradili všechny podstavce jeho přístrojů, které byly ze železa, hliníkem, ačkoli tím uspořili sotva dvě kila na váze!«

Jirka se podíval sklíčeně kolem sebe a v očích se mu zatřpytily slzy. Sýkorovi se jej zželelo.

»Nech toho, Jirko!« řekl už méně přísně. »Američané říkají: ‚Nač plakat nad rozlitým mlékem, když je v něm už vody dost! Nic se tím nevydělá. Vyprávěj dále, jak jsi se dostal do vzducholodi a co jsi tam dělal.«

»U zadních dvířek nebyl nikdo,« pokračoval Jirka nepevným hlasem ve svém líčení. »Vlezl jsem tam tudy a dostal jsem se do spojovací chodby, co jde od zadní kabiny do předních. Ale tam se mi to nezdálo být dost jisté a tak jsem si otevřel jedna dvířka, která byla vpravo, a dostal jsem se do malé komůrky.«

»To je vzdušná komora, kudy se chodí do vyčerpaných prostor,« vysvětloval inženýr. ‚A proč jsi tam nezůstal, tam by se ti nebylo nic stalo?«

»Chtěl jsem tam zůstat,« prohlásil Dostál, »ale slyšel jsem, jak se někdo zastavil před dvířky a něco tam dělá.«

»To jsem byl já,« hlásil se Bureš. »Kontroloval jsem dýchací přístroje, zda mají schránky naplněné vzduchem a pak jsem šel právě do té komory, podívat se, jsou-li uzávěry dveří řádně utaženy.«

»Já jsem se bál, že někdo půjde dovnitř,« přiznal Jirka, »a proto jsem si otevřel protější dvířka a těmi jsem tiše vyklouzl ven.«

»Proto jsem se divil, že nemají utažené šrouby!« skočil mu Bureš do řeči.

»A nenapadlo vás otevřít je a podívat se do trupu!« řekl káravě inženýr a mechanik zrozpačitěl.

»Bylo toho ještě tolik na práci před startem, pane inženýre, že jsem na to ani nevzpomněl,« řekl omluvně.

»Já jsem chtěl jít zase zpátky, něco mi říkalo, že by se mi tam mimo chodbu mohlo něco stát, ale dveře se už nedaly otevřít,« pokračoval hoch. »Kolem byla tma a nic jsem neviděl. Nahmatal jsem ve stěně komůrky nějaký důlek, ale tím se nedal prostrčit ani prst.«

»Otvor vzdušného ventilu, ale ten byl už uzavřen,« podotkl mechanik Bureš.

»Pak se začala vzducholoď hýbat a to jsem uhodl, že vyjíždíme z hangaru. Nato jsem slyšel, jak se zavírají přední dvířka, a oddychl jsem si, protože jsem si řekl, že teď už na mne nikdo nepřijde, dokud nebudeme nahoře!« přiznal Jirka a muži, kteří mu naslouchali, nemohli se ubránit úsměvu. Ale při dalších slovech mladého kamaráda zbledli pohnutím.

»Potom se ozval motor a nahoře nade mnou to začalo syčet,« vykládal Jirka. »Teď už vím, že to byl vzduch, který pumpovaly vývěvy ven, ale v tu chvíli jsem to nevěděl, jen jsem se divil, co to je, že se mi najednou začalo špatně dýchat. Čím dál, tím to bylo horší, lapal jsem po vzduchu, až mi v prsou bolelo, ale nemohl jsem ho dostat dovnitř tolik, kolik jsem potřeboval. Hučelo mi v uších a z nosu mi tekla krev, pak jsem se už neudržel na nohou a jak jsem si klekl vedle dvířek, tak jsem si vzpomněl na ten důlek ve stěně. Dal jsem k němu ústa a zdálo se mi, že je to trochu lepší, ale najednou jsem nevěděl, co se se mnou děje. A pak už se na nic nepamatuji, až zase tady jsem se vzbudil.«

»Zachránil tě vzdušný ventil, který přítel Bureš špatně utáhl,« řekl Sýkora vážně. »Až se dostaneme šťastně k cíli a budeme rozebírat vzducholoď, vezmi si jej na památku. Ten ventil, samozřejmě, ne Bureše!« dodal s úsměvem a stiskl přátelsky rameno zaraženého mechanika.

6

V mracích a v bouři

Sýkora dal Jirkovi ustlati na lavici ve své kabině a hoch usnul v několika minutách. Spalo se mu dobře, lůžko bylo delší než on a dosti široké. Vzducholoď letěla tak klidně, že nebylo potřebí ohrádky, která se přidělává k okraji lodních lůžek, aby spáč nevypadl při prudkém pohybu lodi.

Sýkora odešel do velitelské kabiny, přezkoumat let vzducholodi. Ručička cestoměru zaznamenala již 600 kilometrů a hodiny ukazovaly čtyři ráno. Pravým oknem vnikaly do kabiny zlaté šípy vycházejícího slunce, a když se inženýr vyklonil do okna, vystupujícího dosti daleko ze stěn kabiny, naskytl se mu pohled, při němž zatajil dech.

Dole, pod ním, prostírala se nekonečná hladina šedomodrého moře a od východu se po ní táhl ohromný, stále se rozšiřující a pozvolna blednoucí pruh rudé barvy, který na ni položilo vycházející slunce. Obloha se barvila temně modře a na západním nebi mizely poslední stopy obláčků. Sýkora přešel k levému oknu a zahlédl blízko obzoru osamělý ostrov. Ležel na modré vodě jako zelená kytice, kterou na ní zapomněl Bůh při stvoření světa.

Sýkora porovnal mapu, navinutou na otáčivé hřídeli nad kompasem, s polohou magnetické střelky.

»Za tím ostrovem bylo viděti v dálce nějaké pobřeží,« hlásil Zeman, který stál právě u kormidla.

»Je to dánský ostrov Bornholm,« odpověděl inženýr a posunul pevnou ručičku kompasu na severoseverovýchod. »Jsme nad Baltickým mořem a přál bych si, abychom byli právě uprostřed mezi oběma břehy. Držte se tak, aby střelka se kryla s pevnou ručičkou, Zemane!« Zachytil jeho tázavý pohled a usmál se. »Nad mořem jsme volní, pět mil od břehů nepatří nikomu ani voda, ani vzduch nad ní. Nerad bych měl nějaké dotazy a případně i nucené přistání, kdybychom se dostali do výsostných prostorů některého státu.«

Zeman odvinul trochu mapu a díval se na další směr cesty. »Ale stejně musíme nad pevninu, chceme-li k severu!« upozorňoval, ukazuje na šíji, spojující skandinávský poloostrov, tolik podobný běžícímu psu, s ostatní Evropou.

»Musíme,« souhlasil inženýr, »ale to budou pusté kraje finského a norského Laponska, kde je jen pár kočovníků se soby. Ostatně budeme už tak vysoko, že nás ani neuslyší. A i kdyby slyšeli, těžko nás uvidí, protože máme stejnou barvu jako nebe.« Podíval se na tlakoměr. Rtuť sklesla o něco níže, než byla po startu, ačkoliv vývěvy už dávno nepracovaly. Vzducholodi se ulehčilo o spálený benzin a letoun, velmi citlivý na každou změnu váhy, na to odpověděl tím, že vystoupil výše, do lehčího vzduchu.

»Každou hodinu ztrácíme 40 až 50 kilogramů na váze, vidíte to na ukazovateli zásob benzinu,« poučoval inženýr mechanika, který pozorně naslouchal. »Letíme už pět hodin a jsme o dvě stě kilo lehčí, než jsme byli při startu. Vidíte na výškoměru, že vzducholoď stoupla o dvě stě metrů, jsme teď asi 1700 metrů nad mořem.«

»Takže se vlastně nic nestalo, když nám Jirka přidal na váze!« zasmál se Zeman. »Nestalo,« přisvědčil vážně Sýkora, »ale mohlo se státi! Nebýt toho, že jsme měli při startu neobyčejně vysoký tlak vzduchu, byli bychom musili vypustit část benzinu, abychom se vznesli.«

»To je pravda,« přikývl mechanik. »Stále zapomínám, že jsme vlastně jakási vzdušná ponorka. Naše moře je vzduch.«

»Ano, ale s tím rozdílem, že voda je všude téměř přesně stejně těžká, kdežto naše »voda«, vzduch, je tím lehčí, čím výše jsme nad zemí. A chce-li vzducholoď vystoupit do určité výšky, musí být vždy tak lehká jako vzduch kolem ní. Správně řečeno musí vážit tolik, jako vzduch, který by vyplňoval prostor, jejž sama zaujímá.«

»To vypadá velmi jednoduše a člověk by řekl, že takoví letci balonem toho nepotřebují mnoho vědět,« podotkl Zeman, dívaje se pozorně na kompas.

»Máte pravdu,« přisvědčil s úsměvem Sýkora, »ale tak příliš jednoduché to není. Vzduch je vrtošivý živel a dovede svou váhu rychle měniti, nejen podle tlaku, ale i s teplotou. Uvidíte, že, až slunce vystoupí výš a oteplí vzduch kolem nás, naše loď okamžitě poklesne. Ale bát se nemusíte, jsme dost vysoko a obal vzducholodi těsní dokonale. Čerpat vzduch nemusíme, dovnitř se nic nedostane.«

Přikročil k malé, krátkovlnné stanici vysílací a naladil ji na smluvenou délku vlny. Vyslal šifrovanou depeši pro Ústřední strojírny s označením místa a s hlášením, že Jiří Dostál je na palubě. Byl velmi spokojen, když po několika minutách uslyšel potvrzení své zprávy a přání všeho zdaru na další cestě.

»Mám vyslat další hlášení, než budu střídán?« ptal se mechanik.

Inženýr se podíval na hodiny. »Není potřeba, Zemane. Teď je půl páté, v pět přijde Sládek, hodinu budete řídit spolu a pak bude řídit on až do desíti. Zatím se vyspím a přijdu si hlášení vyslat sám. To budeme ještě nad mořem. Půjde-li všechno dobře, dáme v poledne Evropě »S Bohem« a uvidíme, jak za námi mizí Severní mys. Pak už poletíme nad Barentsovým mořem, vzhůru k točně.«

Chystal se odejít z kabiny, když ho zastavil Zeman poslední otázkou. »Ale údaj cestoměru nesouhlasí s předpokládanou rychlostí, pane inženýre! Letíme už přes pět hodin a máme mít s jedním motorem průměrnou rychlost 250 kilometrů za hodinu. To by bylo celkem na třináct set kilometrů a podle cestoměru jsme udělali stěží sedm set!«

Sýkora se zastavil. »Jednak máme proti sobě slabý vítr a jednak neletíme přímo, milý kamaráde!« vysvětloval.

»Ale držíme přece stále přímý směr!« namítal udivený mechanik.

»Držíme, pravda, ale jen zdánlivě. Žádný letoun neletí v ideální přímce, nýbrž klikatě, se strany na stranu, jak se vyrovnává směrové kormidlo, ačkoliv se to těžko pozoruje. A každý začátečník tím ztratí hodně na rychlosti, než se naučí řídit letoun co nejrovnoměrněji. Až budete kormidlovat padesát hodin místo pěti, uvidíte to sám.« Přenechal kormidelníka jeho myšlenkám a šel si na několik hodin zdřímnout.

V kabině hlučně oddychoval Jirka z hlubokého, zdravého spánku a Mžik, který se zavrtal s ním pod přikrývku, do toho občas zakňučel. Sýkora si lehl oblečen, jak byl a pokoušel se usnout. Nechtělo se mu to dlouho dařit, ačkoliv nespal už dvě noci po sobě. V myšlenkách probíral znovu události poslední doby, od rozmluvy, kterou měl před několika měsíci s vrchním inženýrem nad prvním vzorkem svého kovu, až do chvíle, kdy učinil ve vzduchoprázdně prostoře vzducholodi hrůzný nález hochova těla, z nějž zdánlivě prchla už poslední stopa života.

Zadíval se s povzdechem na druhé lůžko a všiml si ve stlumeném světle, které pronikalo staženou záclonou, že se Jirkova tvář již zase barví zdravě do červena. Vrčení předního motoru zaléhalo jen vzdáleně do ztichlé kabiny a nerušilo hochův sen. Sýkora uvažoval, co je čeká, zda dospějí k cíli a zastavil se při myšlence, že by jeho vzducholoď měla ztroskotati jako před lety stroj jeho nešťastného předchůdce, italského generála Nobila. Myslil na to, co by se s nimi stalo, a došel k názoru, že by to znamenalo záhubu všech. Tehdy jely trosečníkům Nobilovy »Italie« na pomoc záchranné výpravy se všech stran, celá flotila letadel a eskadra lodí a ledoborců a přece zahynulo 17 lidí! Jim by nemohl pomoci nikdo, a kdož ví, zdali by se vůbec někdy lidé dozvěděli, kde je jejich hrob. Na okamžik jej zamrazilo, ačkoliv to nebylo po prvé, co uvažoval o výpravě a dospěl k takovému uzávěru. Nyní přibyl neočekávaný činitel, mladý, neodpovědný hoch, kterého by nebyl nikdy s sebou vzal. On sám i jeho druhové byli zralí lidé, kteří dobře znali všechno nebezpečí svého podniku. S ničím se jim netajil a vybral si nejlepší z četných dobrovolníků, kteří se mu hlásili. S Jirkou to byla jiná věc, zde šlo o nerozvážného hocha a pomyšlení, že by mohl být zmařen život jeho mladého chráněnce, kterého měl upřímně rád, Sýkoru skličovalo.

V těchto starostech konečně usnul. Když se vzbudil, zjistil, že spal necelé čtyři hodiny. Jirka už byl vzhůru. Klečel na svém lůžku a prohlížel si s velkým zájmem plán vzducholodi, který visel nad lavicí. Když zaslechl, že inženýr vstává, rychle se obrátil a přál mu dobré jitro. Sýkora opětoval jeho pozdrav a odešel do velitelské kabiny. Kormidelník hlásil, že je vše v pořádku, ale vítr že vzrostl a brzdí jejich let. Byli stále ještě nad mořem a břeh finského Laponska nebyl dosud v dohledu. Inženýr nařídil, aby jej zavolali, až se ukáže na obzoru pobřeží, a vrátil se do kabiny posnídat.

Jeden z mechaniků jim donesl záhy snídani z maličké kuchyně, která byla vedle kabiny mužstva. »Tak co, Jirko, už ses umyl?« ptal se vesele hocha, stavěje na sklopný stolek talíře se šunkou a chlebem a konvici s kávou.

»Zeptej se Bureše, zdali se už oholil!« radil mu inženýr a mechanik si rozpačitě přetřel modré strniště vousů na tváři. Mezi zaměstnanci strojíren byl znám jako švihák a elegán a Jirka se mu dal do smíchu.

»S vodou je to špatné, máme ji jen na pití a k přípravě jídla. S mytím počkáme, až budeme v Americe,« prohlásil inženýr mazaje pro Jirku chleba máslem. »A proč nemáme s sebou víc vody?« ptal se Dostál. »Vždyť podle plánu je uvnitř vzducholodi, v trupu, plno místa.«

»Voda je pro nás těžká, Jirko, a není jí nezbytně zapotřebí. To místo, které se ti zdá být tak ohromné, je naše zásobárna lehkosti, abych to nějak nazval. Z něho odčerpáváme vzduch a tím se stane vzducholoď tak lehkou, že plave ve vzduchu.«

»To mi nejde na rozum,« prohlásil Jirka plnými ústy, »že je možné tak těžký stroj udělat lehký jen tím, že se z něho vyčerpá vzduch. Vždyť vzduch skoro nic neváží!«

»Něco snad přece. Nebo jsi to už zapomněl?« ptal se Sýkora.

Jirka chvilku uvažoval. »No asi tak něco přes miligram, jeden krychlový centimetr vzduchu, ne? Ale co to je?« dodal pohrdlivě.

»Jen to trochu násob a uvidíš hned, co to je!« vyzval ho inženýr. »Váží-li jeden krychlový centimetr něco přes miligram, jak říkáš, přesně vzato jeden miligram a dvacetdevět setin při tlaku jedné atmosféry a teplotě nuly stupňů Celsia, pak váží jeden litr vzduchu téměř jednu celou a tři desetiny gramu a jeden krychlový metr vzduchu dokonce přes kilogram, přesně jeden tisíc a dvěstětřiadevadesát gramů. A víš, kolik krychlových metrů mají dohromady naše vzdušné komory?«

»Vím, přečetl jsem si to na plánu a dovedl bych to taky vypočítat!« prohlásil Jirka. »Dělá to celkem 5430 metrů.« Zarazil se a pak pokračoval. »To mne nenapadlo. Kdyby se to všechno vyčerpalo, tak se stane vzducholoď skoro o sedm tun lehčí. A já si vždycky myslil, že vzduch dohromady nic neváží!«

»Tak vidíš, v jakém těžkém prostředí vlastně žijeme. A jistě si to málokdo uvědomí,« končil inženýr.

»Ale je to znamenitý nápad, takhle se vznést do vzduchu bez vodíku a beze všeho,« obdivoval Jirka.

»Není to můj nápad,« odmítl Sýkora chválu, »tuhle myšlenku měli lidé už dávno, jenže se jim nepodařilo vyrobiti obal tak lehký a při tom pevný, aby se tlakem vnějšího vzduchu nerozmačkal.«

»A nemůže se to stát nám?« ptal se Jirka s náhlou obavou.

»Nemůže, Jirko, neměj strach,« klidnil ho inženýr. »Naše stěny jsou pět centimetrů silné a po každých třech metrech vzdálenosti jsou uvnitř trupu obručové výztuže deset centimetrů silné. Vzducholoď snese neobyčejný tlak, udělali jsme v dílnách celou řadu zkoušek a měli jsme ji vyčerpanou po 14 dní, aniž se hnul jediný nýt!«

»A to všechno je ze soliditu! To je báječná věc,« uvažoval s nadšením mladý vzduchoplavec.

»Je, máš pravdu. Bylo by hloupé, kdybych to z nějaké skromnosti chtěl popírat,« řekl Sýkora. »Vše je z něho, jen pušky, nože, střelivo, lana, některé přístroje a ložiska pohyblivých částí jsou z jiného materiálu. A také dráty na vedení elektřiny, solidit je isolátorem elektrickým i tepelným. Celá vzducholoď

se vším zařízením neváží ani 18 metrických centů. Ovšem bez pohonných látek, zásob potravin a nás samotných.«

»Je mi to moc líto, že jsem vám tak svévolně přidal na váze,« řekl Jirka kajícně.

Inženýr svraštil čelo a mávl rukou. »Nemluvme už o tom. Pověz mi raději, jak se sem dostal Mžik?«

»Přinesl jsem si ho s sebou,« přiznal hoch. »Ale jak jsem ho postavil v chodbě na podlahu, tak mi utekl napřed a bál jsem se za ním volat, aby mne někdo neuslyšel.«

»Tak jste vlastně dva slepí pasažérové, uvidíme, kdo z vás bude rozumnější. Pojď teď se mnou do velitelské kabiny, podívat se, jak se řídí vzducholoď, ale psa tu nech, překážel by nám!« vyzýval Sýkora Jirku.

Právě když otvírali dveře do předsíně, zazněl uvnitř kabiny zvonek, návěští od kormidelníka. Když došli do velitelské kabiny, spatřili předním, šikmým oknem v dálce na obzoru nezřetelný, šedý proužek, finské pobřeží. Sýkora vzal na pomoc ostrý triedr s velkým zvětšením a prohlížel si vzdálené břehy, zatím co Jirka chodil po kabině a obdivoval jeden přístroj po druhém.

»Nesahej na nic!« varoval jej inženýr a otevřel malou tabulku v předním okně, aby lépe viděl. Do kabiny zavál okamžitě ostrý proud vzduchu, nepříjemně chladného.

»To je zima!« divil se Jirka. »Vždyť je červen!«

»Ale my jsme přes dva tisíce metrů vysoko, Jirko, podívej se na tlakoměr!« vyzýval hocha Bureš, který vystřídal Sládka u kormidla.

Inženýr rozeznal v zorném poli triedru skupinu malých bílých domků, nad nimiž čněly ojedinělé, vysoké komíny.

»Bude to asi Lornea, pohraniční město Finska, je už dost pozdě, přes deset hodin. Měli jsme tam dávno být!« obrátil se Sýkora na kormidelníka. Bureš pokrčil rameny. »Vítr je stále ostřejší, pane inženýre, já dodržuji směr přesně, jak jste jej předepsal!« Sýkora se rozhlédl po nebi a byl překvapen, jak se zatím počasí změnilo. V dálce, za nimi, bylo ještě nebe modré, ale všude kolem nich vystupovaly mraky jako hrady a ve směru letu byla obloha temně černá, téměř až k Samému obzoru.

»Dostaneme pořádnou bouřku.« řekl s neklidem a zadíval se na píšící hrot ručičky cestoměru. Byl překvapen, že jejich rychlost nečinila ani celých stopadesát kilometrů! »Ale to už je pořádná vichřice!« poznamenal, zavíraje pečlivě malou vyhlídku v okně vzducholodi.

»Vítr má přes sto kilometrů,« přisvědčil Bureš. »A zdá se, že ještě poroste. Neměli bychom spustit ještě druhý motor?« Inženýr právě prohlížel přístroj, udávající zásobu benzinu, a byl zneklidněn jeho stavem. Od začátku cesty už spálili téměř čtvrtinu svých zásob benzinu a byli teprve u polárního kruhu.

»Takhle se nedostaneme ani do Kanady,« řekl si inženýr sám k sobě. »Ne, Bureši, druhý motor nezapneme« odpověděl k otázce. »Spotřebovali bychom dvakrát tolik benzinu a naše rychlost by stoupla sotva o šedesát procent. S jedním motorem můžeme čelit každému větru, vždyť nám dá rychlost dvěstěpadesát kilometrů!«

Letěli nyní již nad pevnou zemí, která byla daleko široko pustá. Byly to rozlehlé plochy chudé, žlutozelené trávy, která se ještě nevzpamatovala ze zimních mrazů, a místy se zaleskla hladina jezera jako kalné rybí oko. Ale tento pohled nezůstal dlouho. Vzduch pod letounem počal být neprůhledný a v krátké chvíli se položil mezi kraj a vzducholoď hustý, temně šedý závoj.

»Letíme v mraku!« poznamenal Bureš a inženýr přistoupil k vysílačce, aby podal zprávu do závodů. Něco upoutalo jeho pozornost na otočeném kondensátoru, jímž se ladila délka vlny. Byl vychýlen z polohy, v níž jej nechal po svém hlášení časně ráno.

»Nehrál sis s radiem?« ptal se Jirky, který uraženě zavrtěl hlavou.

Bureš vrhl postranní pohled na inženýra. »já jsem u radia vůbec nebyl, pane inženýre!« řekl upjatě.

Temný mrak před nimi byl na okamžik roztržen fialovou, klikatou čarou a hlas hromu přerušil rachot motoru. Z radia začaly sršet jiskry a inženýr přerušil spojení mezi přístrojem a vnější anténou.

»Nemělo by to smyslu nyní vysílat, mohlo by nám sem ještě něco vletět a stejně by se signály nedostaly skrze elektrické náboje atmosféry,« prohlásil a převzal od Bureše řízení výškového kormidla.

»Jak to přijde, že elektřina má na radiové vlny takový vliv?« tázal se Jirka inženýra. »Já jsem si vždycky myslil, že pro ně neexistuje žádná překážka.«

»Nemohu ti to pořádně vysvětlit, poněvadž na to není čas a také k tomu nemáš potřebné znalosti fysiky,« pravil Sýkora, neodvraceje zrak od výškoměru.

»Tolik ale jistě sám víš, že radiové vlny jsou jakýmsi elektromagnetickým vlněním a poněvadž elektřina působí na elektřinu, je pochopitelné, že vrstva elektrických nábojů, vznášející se v atmosféře ve výšce devadesáti až tří set kilometrů za každého počasí, na radiové vlny působí. Většinou jim tvoří jakési zrcadlo, odrážejíc je zpět k zemi a jen za to vděčíme poslechu stanic na velkou dálku. Nebýt těchto vrstev, zmizely by nám radiové vlny ve vesmíru a mohli bychom poslouchat nanejvýš ve vzdálenosti několika desítek kilometrů od vysílací stanice.«

»My ale neletíme vysoko a nechápu, jak nám mohou vrstvy, o nichž říkáte, že jsou devadesát kilometrů nad zemí, překážet, pane inženýre,« ozval se Bureš, naslouchající pozorně Sýkorovu výkladu.

»Za bouřky se tvoří elektrické náboje v nepatrné výšce nad zemí, Bureši,« odvětil Sýkora. Náhlý proryv větru zatřásl vzducholodí tak, že se rozkymácela jako loď na rozbouřeném moři. Sýkora ovládl výškové kormidlo jen s největší námahou.

»Nebojíš se, Jirko?« ptal se hocha. Jirka se rozhodně nebál, alespoň jeho obličej o tom nesvědčil. Hoch byl blažený, že letí s sebou a o nějakém nebezpečí se mu ani nesnilo, což je vždy předností mládí.

»Nemáme s sebou žádný vodík, tak se nám snad nemůže nic stát, ne?« ptal se s důvěrou. Inženýr byl sice toho názoru, že by se mohlo stát všelicos, kdyby na příklad povolilo těsnění vzdušných komor, ale nechal si to pro sebe.

»V tom směru nemůže, to máš pravdu,« odpověděl. »Když letěl generál Nobile na severní točnu, přišel nad Moravou do podobné bouřky,« vyprávěl. »Jenže oni měli nad hlavou osmnáct tisíc krychlových metrů vodíku a připadali si jako kuřák v skladišti střelného prachu. Stačil jediný blesk a všechno se rozlítlo na sto kusů!«

»Podívejte se, vzducholoď hoří!« přerušil jej náhle Jirka ustrašeně, ukazuje rukou do předního okna. Z kovového hrotu přídi, k němuž byl připojen konec antény, sršely blesky a celý měděný drát antény plál modravým, neklidným světlem!

»To nic není, Jirko!« uklidňoval ho Sýkora. »To srší elektřina z kovových hrotů a hran. Námořníci tomu říkají oheň svatého Eliáše. Někdy je to vidět na špičkách trávy, listů, jehličí a podobných věcí s hroty i bez bouřky. Stačí, aby elektrický náboj vzduchu zhoustl nad určitou mez a hned máš oheň svatého Eliáše!«

Ostré nárazy větru jejich zábavu přerušily. Vichr přicházel se strany a vzducholoď se pod každým jeho úderem zakolísala špičkou vzhůru a dolů, jako loď na rozbouřeném moři, když ji uchvátí vysoká vlna. Bureš udržoval kolo směrového kormidla jen s námahou ve správné poloze.

»Neměli bychom trochu sestoupit dolů, pane inženýre? « ptal se. »Snad tam bude klidnější vzduch!«

Inženýr zavrtěl hlavou. »Pochybuji, Bureši, tohle špatné počasí jde až dolů. A nerad bych teď prováděl nějaké manipulace se vzdušnou přítěží, kdyby se stalo něco na ventilech, nemůžeme to jít v téhle bouřce ani opravit!«

»A co kdybychom vyletěli nad bouřku?« navrhoval Jirka.

Sýkora se usmál. »To by mohlo udělat jen stratosférické letadlo, Jirko, ale my ne! Takovéhle bouřky jdou deset kilometrů vysoko a tak lehkou nemůžeme vzducholoď udělat, nehledě ani k tomu, že náš motor by tam ani nepracoval, scházel by mu vzduch. Musíme do toho s důvěrou, že to nebude dlouho trvat!«

Zatím však nic nenasvědčovalo, že by inženýrova naděje byla oprávněná. Letěli už přes hodinu a bouře neutuchala, spíše se jí zdálo přibývati na síle. Rychlost vzducholodi klesla pod sto kilometrů a Jirka měl dojem, že plují v moři kalného mléka. Déšť zaléval všechna okna kabiny, která hoch na inženýrovo vyzvání upevnil šrouby.

Sýkora neměl obavy z bouřky samotné – obal vzducholodi byl dokonalým elektrickým isolátorem a chránil naprosto bezpečně ty, kteří byli uvnitř, ale stálé nárazy větru, jimž přibývalo na prudkosti, mu činily starosti. Vzducholoď byla přece jen příliš rozměrná při své délce šedesáti a výšce dvanácti metrů a poskytovala nárazům větru veliký cíl! Při špatné odolnosti materiálu mohlo dojíti k rozlomení celého letounu a strašnému pádu s výše dvou tisíc metrů.

Jirka se po delší době nabažil pobytu ve velitelské kabině, kde nebylo z okna nic vidět, a šel se podívat, jak to vypadá jinde ve vzducholodi. V kabině mužstva spali Zeman se Sládkem a Havlík měl pohotovost, kdyby jej bylo zapotřebí. Nebyla s ním žádná zábava, ježto dával přednost podřimování a Jirka se vydal na obhlídku sám. Prolezl malou komoru nad kabinami, kde byl motor, pohánějící vývěvy a sada velikých vzdušných pump. Ústily sem také větráky z kabin a chodby, ale příklop, vpouštějící do komory čerstvý vzduch, byl nyní neprodyšně uzavřen, aby nevnikl dovnitř déšť.

Odtud slezl hoch po žebříku do dílny pod kabinami a váhavě se vydal do spojovací chodby. Když šel kolem dveří vzdušné komory, kde si našel úkryt před startem, způsobila mu vzpomínka na jeho dobrodružství přece jen nemilý pocit. Skončil svou cestu prohlídkou zadní kabiny, která byla ve všem podobná přední velitelské kabině. Záď vzducholodi se lišila od přídě jen tím, že v ní nebylo obývacích kabin, ani dílny. Po svislém žebříku se vystupovalo přímo do velitelské kabiny, nad ní byla komora s vývěvami a jinak byl celý zadní prostor prázdný. Dole v něm byla dvířka, která Jirka dobře znal, poněvadž se jimi dostal tajně do vzducholodi.

Když byl hotov se svou prohlídkou a věděl, že se nyní ve vzducholodi vyzná jako doma, pocítil pořádný hlad. Pohled na hodinky mu řekl, že už jsou tři a že hodina oběda dávno minula. Snědl s chutí gulášovou konservu, kterou vyškemral na Havlíkovi a ohřál na elektrických kamínkách, a poněvadž se cítil unaven a inženýr se z velitelské kabiny nevracel, šel si lehnout. Hřmění sice již ustalo, ale déšť tloukl vytrvale do oken a také nárazy větru každou chvíli otřásly celým trupem letounu. Ale Jirkovi to nevadilo. Usnul za malou chvíli a dospával nedokončený ranní spánek.

7

Neviditelný nepřítel

Plných šest hodin zůstal Sýkora ve velitelské kabině, kde zatím vystřídal Havlík u směrového kormidla Bureše. Proletěl již dávno středem bouře, ale teprve kolem šesté hodiny večer se mraky natolik rozptýlily, že bylo viděti na vzdálenost několika kilometrů. Roztrhanou clonou mraků se objevilo pod nimi moře, na němž prudký vítr zdvíhal vysoké vlny.

Střed atmosférické poruchy ležel nyní za vzducholodí a směr větru se obrátil téměř o polovinu kruhu. Vzducholoď jej měla v zádech a Sýkora byl tomu rád. Nařídil, aby byl chod motoru omezen jen na tolik, kolik bylo potřebí k řízení vzducholodi, a využil síly větru k dalšímu letu. Spotřeba benzinu při špatném počasí předchozích hodin stoupla hrozivou měrou a Sýkora se chtěl nyní dát nésti větrem, pokud to jen půjde. Nešlo mu o časový rekord, měl na zřeteli jen bezpečné dosažení cíle: západního pobřeží Severní Ameriky.

S dosavadním letem mohl býti plně spokojen. Vzducholoď obstála v neobyčejně nepříznivém počasí velmi skvěle, nový kov se ukázal být na nejvyšší míru odolný. Plášť letounu těsnil dokonale. Ani jednou nebylo potřebí, ani za nejhorších útoků větrného orkánu, uvésti do chodu vývěvy, do vzdušných komor nepronikl zvenčí ani krychlový centimetr vzduchu.

Sýkora nařídil směr letu přímo k severu, ale na Havlíkův dotaz, kde teď jsou, nedovedl odpověděti. Za bouře a špatného počasí, trvajícího několik hodin, ztratili orientaci. Byli někde nad Barentsovým mořem, severně od Švédska, ale v kterém místě, to se nedalo říci bez předchozího měření. Kdyby byla obloha jasná, byl by Sýkora určil jejich zeměpisnou polohu tak, jako to dělá námořník. Změřil by sextantem výšku slunce, které nyní už nemělo klesati pod obzor, a podle tabulek by zjistil příslušnou zeměpisnou šířku a délku. To se však nedalo provést. Obloha byla zatažena do té míry, že panovalo pološero, ačkoliv slunce bylo nad obzorem. Zbýval ještě jeden způsob, jak stanovit polohu, a to pomocí radiogoniometru. Nebylo to sice zcela přesné, ale jim na nějakých padesáti kilometrech nezáleželo.

Sýkora sestoupil do dílny, kde byla přijímací stanice s velkou rámovou anténou, otáčivou kolem středu děleného kruhu. Nasadil si sluchátka a vyladil délku vlny námořní radiové stanice norského přístavu Stavangeru. Otáčel pak rámem antény, až signály zněly velmi ztlumeně. Odečetl polohu rámu na děleném kruhu a podle kompasu stanovil směr, v němž signály přicházely. Zakreslil směrovou přímku do mapy tak, že vycházela ze Stavangeru, a poslouchal potom stejným způsobem signály ze stanice ve Vardo. Vedl druhou přímku na mapě, vycházející nyní z přístavu vardoského, až protkla první čáru. Průsečík ležel téměř přesně na třicátém východním poledníku a přibližně sto kilometrů na sever od norských břehů. Někde v těchto místech byla právě vzducholoď. Nebylo potřebí nic na směru letu měnit. Sýkora odešel do velitelské kabiny, poznamenali polohu lodi na cestoměru.

»Kdy budu vystřídán, pane inženýre?« ptal se Havlík, který se u kormidla nudil. Byl to muž povahy a družné a veselé a nemiloval příliš samotu.

»Je vám dlouhá chvíle?« ptal se inženýr a mechanik upřímně přisvědčil. »Pošlu vám sem Jirku, aby vás trochu pobavil«, sliboval Sýkora. »Vystřídá vás Sládek v deset večer. Já si jdu teď trochu odpočinout, kdyby něco bylo, zazvoňte na mne. Myslím, že ten příznivý vítr nějaký čas vydrží. Dokud budeme mít rychlost přes sto kilometrů, nedávejte motoru větší obrátky, musíme šetřit s benzinem!«

Havlík přikývl a Sýkora odešel. Svůj slib, že pošle osamělému muži u kormidla Jirku, jako společníka, však nesplnil. Hoch tvrdě a zdravě spal a Sýkora ho nechtěl buditi. Ulehl a usnul okamžitě, sotva zavřel oči.

Procitl teprve, když poplašný signál řinčel už delší dobu, ale to bylo až v prvních ranních hodinách příštího dne.

Jirka se vzbudil s řádným pocitem hladu. Podle hodin v kabině bylo čtvrt na jedenáct, ale Jirka byl na rozpacích, jestli je to ráno nebo večer. Venku bylo temné šero a oblohu zatahovaly těžké černé mraky. Hoch napomenul tiše psíka, aby neštěkal a nebudil inženýra a vyklouzl s Mžikem nehlučně z kabiny. Otevřel protější dveře kuchyňky, kde si Havlík připravoval skrovnou večeři. Byl právě vystřídán u kormidla a měl nyní osm hodin volno. Když spatřil Jirku se psem, zašklebil se přátelsky a vzal s police novou plechovku s konservou pro příchozí.

»Nejmladší směna nastupuje!« volal na hocha. »To je báječné, Jirko, jak ty vycítíš i ze spaní, že je čas k jídlu. Sedni si někam, můžeš-li, za chvíli to bude!«

Bylo těžké někam si sednout v tak malém prostoru, ale Jirka to přece jen dokázal. Usadil se na zem a psíka vzal na klín.

»Je to snídaně, nebo večeře?« ptal se mechanika.

»Jak to myslíš?« divil se Havlík.

»No, je skoro půl jedenácté a venku je ještě světlo. Já jsem šel spát někdy ve čtyři odpoledne a jestliže je teď ráno, tak jsem spal osmnáct hodin a to se mi nezdá« vysvětloval Jirka a Havlík se dal do smíchu.

»Teď není žádné ráno, ani večer, Jirko. Máme den, pořád den, a ten trvá asi pět měsíců. Tady by člověk prodělal na platu, kdyby měl denní mzdu.« Vylil obsah hrnce do tří šálků a nakrájel pořádné kusy chleba. Jirka se dal do gulášové polévky s velkou chutí a jeho dva společníci nezůstali pozadu. Mžik potom svědomitě vylízal oba druhé šálky, dříve než tomu mohl Havlík zabránit.

»To si musíš odvyknout!« bručel mrzutě na psa, »nemáme vodu na mytí a kdo bude po tobě jíst?«

Nasypal do šálků čistící prášek a svědomitě je vytíral kusem utěráku, který nevypadal příliš lákavě.

»Mžikův jazyk je čistší,« poznamenal uraženě Jirka, hladě svého oblíbence. »A jak jste to myslil s tím dnem?« Pak mu svitlo a překvapeně zahvízdl. »Vida, my máme teď polární den a slunce nám už nezapadne. Ale to je dobrá věc, nikdo mne nebude honit spát!«

»To nebude, ale já si jdu lehnout, ať je den nebo noc!« prohlásil Havlík a odcházel. Jirka se s ním rozloučil v předsíni a vstoupil do velitelské kabiny.

»Dobrý večer!« volal na muže u kormidla a Sládek přikývl. »Kdy budeme na severní točně?« ptal se hoch a mechanik pokrčil rameny.

»Podívej se na mapu a spočti to, Jirko, mne to také zajímá. Točna je místo náramně podivné, člověk tam má pořád jižní vítr. Co myslíš, uvidíme tam Eskymáka, jak maže zemskou osu tulením sádlem, aby neskřípala?«

Jirka se ušklíbl a strčil hlavu do okna po pravé straně. Bylo hodně vypouklé a umožňovalo pohled nahoru i dolů, dopředu i dozadu.

Letěli jen tisíc metrů nad mořem, ježto v této výšce byl příznivý vítr od jihovýchodu, který hnal vzducholoď na sever.

»Tady se to lítá dobře, že ano, pane Sládku?« poznamenal Jirka zdvořile.

»Proč myslíš?« ptal se mechanik podezřívavě.

»No, moře je rovné a nemůžete na nic narazit«, řekl Jirka nevinně a Sládek se rozdurdil.

»Jako bych už byl na něco narazil, ty rozume! Kdyby sis radši všímal řízení, abys mohl taky někdy pomoci!«

Jirka neodpovídal. Zahlédl v dálce před nimi temný bod na moři, který se rychle zvětšoval.

»Vida, loď!« řekl překvapeně. »A má směrová světla, třebaže je den. Vidím zelenou a červenou barvu.«

»Pěkný den,« bručel Sládek, »je tma pod těmi mraky, jako by se měl sypat sníh!«

Jirka chtěl něco říci, ale pojednou se zarazil. Ohlédl se náhodou v okně zpět, podle vzducholodi, a zdálo se mu, že se v zadním okně objevilo světlo. Záblesk hned zase zmizel, ale právě v okamžiku, kdy si hoch říkal, že se asi mýlil, vzplanul znovu, svítil o něco déle, zhasl, zase se objevil a tak se to opakovalo.

Jirka byl vzrušen na nejvyšší míru. Někdo byl v zadní kabině, na samém konci vzducholodi, a dával světelné signály! Ale komu? Ještě si ani nevyslovil tuto otázku, když z lodi, která byla nyní přímo pod nimi, takže ji kormidelník nemohl viděti, vyletěla zelená raketa a hned za ní rudá. Světlo v zadní kabině znovu zamžikalo a Jirka se uhodil pěstí do čela. »Bože!« řekl polohlasně, »vždyť to je morseovka, někdo signalisuje něco té lodi pod námi!«

Ohlédl se na kormidelníka a už měl na jazyku výzvu, aby se šel podívat, ale pak si věc rozmyslil. Loď začala zůstávat za nimi a Jirka nemařil čas.

Vyrazil z kabiny a přímo sjel po žebříku dolů, ke vchodu do spojovací chodby. První věc, která jej zarazila, bylo to, že zde nesvítily lampy. Celá chodba ležela ve tmě, ale Jirka se tím nedal odraditi. Rozpřáhl obě ruce, až ucítil s každé strany stěnu chodby a běžel tak rychle, jak jen mohl, do zadní kabiny. Klopýtl na stupni, jímž se scházelo k žebříku, a tápal rukou, aby nahmatal žebřík. Dotkl se něčeho a neubránil se výkřiku. Ucítil mezi prsty látku a pod ní tělo! Někdo slézal se žebříku a Jirkův dotek jej patrně neobyčejně překvapil, poněvadž se na okamžik zarazil. Jeho překvapení však netrvalo dlouho.

Prudká rána odrazila Jirku, až se zapotácel. Ještě než nabyl rovnováhy, sevřela jeho rameno tvrdá pěst a do obličeje mu zavanul dech neviditelného nepřítele. Vzepřel se tělu, které na něj doléhalo, ale nemohl se uvolniti z ocelového sevření.

V temném prostoru pod zadní kabinou se rozpoutal urputný zápas. Jirka cítil, že mu jde o život a napjal všechny síly. O pomoc nevolal, poněvadž věděl, že by to bylo marné. Posádka vzducholodi byla na opačném konci letounu, nikdo jej nemohl zaslechnouti. Také jeho protivník se střežil promluvit a hoch pochopil proč. Muž se bál, že bude poznán po hlase. Bylo slyšeti jen těžký dech zápasící dvojice a její kroky, temně dunící na podlaze. Jirka pocítil, jak se mu druhá ruka protivníkova klade kolem krku a přitiskl bradu k prsoum, aby mu nepřítel nemohl sevříti hrdlo.

Vyrazil kolenem proti tělu, které na něj doléhalo, a na okamžik měl úspěch. Muž bolestně vzdychl, zasažen pod žaludek, a uvolnil svírající ruce, ale než mohl Jirka uniknout z jeho dosahu, vyrazil proti němu útočník znovu. Tentokrát byl jeho nápor tak prudký, že zatlačil hocha až ke stěně vzducholodi. Jirka byl sice na svůj věk hodně silný a jeho tělo bylo otuženo sportem i prací, ale dospělému muži nemohl dlouho čelit. Uvědomil si to velmi jasně a zoufale přemýšlel, jak uniknouti.

Napřáhl obě ruce proti hrudi, která jej tísnila, a snažil se ji od sebe vzdáliti. Byl překvapen, že muž neklade odpor a že dokonce uvolnil ruku, kterou mu svíral rameno. Potom ucítil, jak se stěna za ním pohybuje! Neměl se už o co opříti a prostor kolem něj byl náhle zaplaven podivným šerem. Současně se kolem ochladilo a Jirka pochopil, že se otevřela dvířka vzducholodi, o něž se před tím opíral!

Na okamžik se mu zatajil dech hrůzou. Poznal úmysl svého nepřítele, jehož tvář stále ještě nemohl rozeznati v matném přísvitu kalného dne. Bránil se ze všech sil a objal rámě mužovo oběma rukama. Nebylo mu to nic platné, protivník ho jediným prudkým pohybem se sebe setřásl. Ještě okamžik se mu podařilo udržeti rovnováhu a potom ho tvrdá rána do prsou srazila otevřenými dvířky do prázdna. Padal a padal…

8

Vzducholoď klesá!

Hrozný výkřik, který Jirka vyrazil, když ucítil, že padá do propasti tisíce metrů, zanikl neslyšen v hluku větru a rachotu motoru. V posledním okamžiku rozpřáhl ruce a prsty jeho pravice zachytily jakési lano. Sevřel je křečovitě, jako člověk, který tone, a váha těla mu málem vykloubila ruku v rameni. Pospíšil si zachytit lano i levou rukou a bolest v rameni se zmenšila. Držel se spásného provazu všemi silami, až si rval kůži s dlaní, a podařilo se mu sevřít je i nohama.

Svaly mu tuhly křečí a pot úzkosti mu stékal s čela. Bál se zdvihnout hlavu, očekávaje, že spatří ruku s nožem, odřezávající lano, na němž visel! Na okamžik se zadíval pod sebe a zděšeně přivřel oči, cítě, že se o něj pokouší závrať. V nedozírné hloubce pod sebou spatřil černošedou hladinu moře, rozrytou dlouhými vlnami!

Kolem něho svištěl vzduch ohromnou rychlostí a mrazil mu pot na čele.

Teprve za chvíli pozdvihl Jirka hlavu, pátraje po svém nepříteli. Poznal, že visí na jednom z lan, zavěšených na zádi vzducholodi, aby ji pomocné mužstvo mohlo držet při startu, nebo když přistávala. Visel přímo pod trupem letounu a velmi se mu ulevilo, když zjistil, že nemůže být viděn ze vzducholodi. Vpravo nad ním se kývala ve větru otevřená dvířka, ale i kdyby byl někdo vyhlédl ze vchodu, nemohl jej spatřit, ani kdyby se vyklonil hodně daleko.

Jirka cítil, že jej síly, částečně již vyčerpané předchozím zápasem, začínají opouštět. Musil se dostat nahoru za každou cenu, ale dvířka vzducholodi byla pro něj nedosažitelná, i kdyby povylezl na laně, jak to nejvíce šlo. Viselo na kruhu, který byl od vchodu nejméně metr daleko, a mimo to se dvířka otvírala směrem k němu. Jirka pátral na druhé straně od lana a objevil něco, co se mu zdálo slibovat vyhlídku na záchranu. Na opačné straně od dvířek byl ke stěně vzducholodi připevněn úzký žebřík, který šel až nahoru, na hřbet ohromného letounu. Jirka si vzpomněl, že v komoře s vývěvami bývá pootevřený příklop za účelem větrání. Kdyby se dostal nahoru na vzducholoď, mohl by snad po ní přejiti až k přídi a komorou se dostat do kabiny.

Přidržel se pevně koleny a natáhl pravou ruku. Byl velmi zklamán, na žebřík nedosáhl. Co teď? Odřené ruce ho nesnesitelně pálily a v ramenou cítil krutou bolest. Kývání lana, na němž visel, mu dalo nápad. Rozkýval se sprava doleva, až se při největší výchylce dostal těsně k žebříku. Vzducholoď letěla na štěstí klidně, a zakřivení jejího trupu mu tvořilo jakousi ochranu proti větru.

Nyní musil napnout pozornost na nejvyšší míru. Šlo o to, pustit se rukama v pravý čas lana, držet se jej jen nohama, a zachytit se žebříku.

»Pane Bože, dej ať se mi to podaří, a ať si to mohu s tím darebákem vyřídit!« pronesl Jirka krátkou modlitbu, rozkýval lano a pak bleskurychle natáhl ruce po žebříku. Ostrá hrana příčky se mu zařízla do prstů, ale vtom okamžiku necítil bolest a radostně vykřikl! V zápětí se opřel o žebřík i nohama a lezl vzhůru.

Pokusil se postaviti se na vzducholodi, ale byl by to málem zaplatil životem. Prudký náraz větru jej srazil dolů a v poslední chvíli se zachytil okraje žebříku.

»Takhle to nepůjde!« řekl si a začal lézti po břiše. Šlo to dosti dobře, ježto jeho tělo nyní poskytovalo větru jen malou oporu. V pološeru rozeznal své okolí jen na malou vzdálenost. Mírně zakřivený obal vzducholodi připomínal hřbet ohromné velryby. Byl zcela hladký a jen místy z něj čněly kulaté hlavy ohromných nýtů, spojujících vnitřní vzpěry s obalem. Mohl se jich držeti, ale prostor mezi nimi musil přelézti bez jakékoliv opory.

Zdálo se mu, že to trvá velmi dlouho, a přece byl teprve v třetině vzdálenosti, kterou musil překonati. Poznal to podle vzdušného ventilu, vyčnívajícího o něco výše, než nýty. Měl čas přemýšlet o svém zážitku. Nebylo pochyby, že neznámý útočník byl jedním z mužů posádky. Ale kdo to mohl být?

Jirka je probíral jednoho po druhém. Sládek to nemohl být, ten stál u kormidla, když on zahlédl signály. Samozřejmě, že to nebyl ani Sýkora. Havlík si šel chvíli před tím lehnout. Ale byla to pravda, že si šel lehnout? Náhle měl Jirka nápad a byl jím tak překvapen, že by byl málem ztratil rovnováhu a skulil se po oblých zádech vzducholodi do moře.

»Jsi to ale hlupák, Jirko!« řekl si upřímně. Potřeboval jsi lézt do zadní kabiny tomu lotrovi do rány, když stačilo nahlédnout do kabiny mužstva? Kdo chyběl na posteli, byl vzadu a dával signály, to je jasné jako den!«

Plazil se pomalu kupředu a pokračoval ve své samomluvě.

»Pan inženýr má přece jen pravdu, že se na tu výpravu nehodím, takové vrtáctví by hned tak někdo neudělal, to se musí uznat! Teď mohu hádat, kdo to byl!«

Ještě chvíli si s tím lámal hlavu a potom pojal nezvratné rozhodnutí. Neřekne nikomu nic, ani Sýkorovi, a bude ty tři hlídat. Havlíka, Bureše a Zemana. Možná, že se viník prozradí tím, jak bude překvapen, když jej spatří na živu. A potom on, Jiří Dostál, nejmladší člen posádky, odhalí spiknutí a zachrání výpravu!

Při téhle myšlence, která mu rozšiřovala pohmožděnou hruď blahem, pocítil takové uspokojení sám nad sebou, že urazil bez obtíží poslední kus cesty, který jej dělil od příklopu komory. Na okamžik se zarazil při vzpomínce, že příklop byl za bouře uzavřen, ale v příští chvíli už radostně vykřikl, když ucítil pod prsty pozdvižený okraj padacích dveří. Dostati se do komory byla práce na několik vteřin. Zdržel se v ní jen na chvilku, aby se dal trochu do pořádku. Kapesníkem setřel si krev s rukou. Potom si pročísl třemi prsty vlasy a začal tiše slézat po žebříku do předsíně mezi kabinami.

Kladl právě nohu na podlahu předsíně, když začaly řinčet zvonky v kabině inženýrově i v kabině mužstva. V zápětí vyrazila posádka z obou stran a Jirka pocítil velké zklamání. Na všech tvářích bylo vidět údiv, ale nikoliv nad jeho vzácnou osobou, nýbrž nad tím, že zvoní poplašný signál!

»Zůstaňte zatím zde!« velel Sýkora a spěchal do kormidelní kabiny.

»Co se děje?« ptal se ostře.

»Vzducholoď klesá!« hlásil úzkostlivě Sládek.

Inženýr se podíval na lesklý sloupek rtuti v manometru. Šel pomalu, ale stále vzhůru. Ukazoval právě pět set metrů výšky, ale vypuklá hladina rtuti se v zápětí odlepila od skla a stoupala výše.

»Deset metrů za vteřinu!« zašeptal inženýr a tváře mu zbledly. Zapnul okamžitě vývěvy na přední i zadní části vzducholodi a pak křikl rozkaz do předsíně. »Bureš a Zeman, dýchací přístroje a nahoru k vzdušným ventilům, zkontrolovat, jsou-li dobře uzavřeny!« Oba muži odspěchali a Jirka se vplížil otevřenými dvířky do velitelské kabiny.

»Mohli bychom přistát na moři!« navrhoval Sládek.

»Mohli,« přikývl inženýr, »vzducholoď je na to zařízena, ale nerad bych přistál na takovémhle moři!« Ukázal rukou do předního okna.

Jirka se tam zadíval a vykřikl úžasem. Už to nebyla jednotná hladina zčeřené vody; před nimi svítily ohromné, ledové kry, rozbrázděné četnými trhlinami a oddělené od sebe místy velikými plochami volného moře. Vypadalo to krásně a Jirka se nemohl v prvé chvíli na to dosti vynadívat. Jeho dobrodružná mysl hledala na krách tuleně a medvědy, ale led byl pustý, jen rackové nad ním poletovali.

»Led je v pohybu, Sládku, a kdybychom se dostali mezi dvě takové kry, je po nás! A potom – co když je nějaký otvor v dolní části vzducholodi? Vnikne dovnitř voda a utopí nás!« řekl inženýr, dívaje se na manometr. Na okamžik pojal naději, že se rtuť ve svém pohybu zastaví, ale pozbyl jí v několika vteřinách. Pohyb lesklého sloupku se zpomalil, ale trval stále: do vzducholodi vnikal stále vzduch.

»Pane inženýre, podívejte se, před námi je nějaká země!« zvolal radostně Sládek, který napínal zrak, dívaje se z okna, a přestal dbát na kompas.

Sýkora strhl s kolíku triedr a zamířil jej k ostrovu. Spatřil nezřetelnou bílou skvrnu, vystupující trochu nad obzor, ohraničený bílou plochou ledových ker.

»Motor na nejvyšší obrátky!« vzkřikl na Sládka a upravil zaostření triedru. Nyní viděl jasně půlměsícový, vypouklý štít ledovce a pod ním nejasnou, úzkou čáru pobřeží. Odložil kukátko a zadíval se na manometr. Rtuť stoupala volněji, ale ustavičně. Klesli už na tři sta metrů výšky, a země se zdála být velmi daleko.

Motor nabral vyšší tón a pod vzducholodí začaly ubíhati ledové kry rychleji. Přiblížili se už tolik, že bylo na nich vidět každou podrobnost. Nic než sníh a led, místy dosti vysoko nakupený jako pahorky. Sýkora by byl přistál v nouzi i na některé kře, ale žádná se nezdála být dosti pevná a velká. Jakou dráhu potřebuje vzducholoď k zabrzdění? Nikdo to nevěděl.

Dveře se otevřely a vpustily dovnitř rozčileného Bureše. »Ventily jsou v pořádku, pane inženýre, « hlásil a Sýkora pokrčil rameny.

»Jen klid, nic se nemůže stát, za chvíli přistaneme!« řekl a stoupl si sám k řízení. Měli vítr v zádech, ale nemohli nic dělat. Vzducholoď klesala tak rychle, že nebyl čas zaletět nad zemi a tam se otočit proti větru. Budou rádi, když se vůbec na zemi dostanou! Ledovec bylo již dobře viděti pouhým okem, ale vzducholoď začala nyní klesati rychleji. Zdálo se, že kry letí proti nim a ustavičně rostou.

»Teď se už musíme dotknout koly některé ledové hradby,« myslil si inženýr, ale nespouštěl kormidlo z ruky. Pokusil se letoun nadzvednout výškovým kormidlem, ale bez úspěchu.

»Vypněte motor! « křikl na Sládka a mechanik okamžitě uposlechl.

Jirka měl právě hlavu v postranním okně, a poděšeně ji stáhl zpátky. Před ním vyvstala ledová stěna a letěla přímo na něj. Sýkora strhl směrové kormidlo stranou a pak nastal první náraz, který srazil všechny v kabině na zem. Vzducholoď poskočila, narazila znovu, tentokráte zadním kolem, vlekla se ještě malou chvíli hlubokým sněhem a potom se zastavila.

»Zaplať Pán Bůh, jsme tak dalece celí!« řekl zbožně Havlík, dívaje se kolem sebe.

Všichni byli už zase na nohou a inženýr přehlížel škody v kabině. Byly na první pohled velmi malé. Skleněný manometr byl rozbit a střelka kompasu vylétla z ložiska. Celuloidové tabulky pravého postranního okna se nárazem na ledový balvan promáčkly dovnitř, a do kabiny vniklo trochu sněhu. Jirka ho měl za límcem, a hleděl se jej co nejrychleji zbavit. Mžik vesele štěkal a dával najevo, že se mu daří zcela dobře.

Havlík mínil, že tohle je »příčina k napití«, a když viděl, že inženýr nic nenamítá, vytratil se z kabiny a za chvíli byl zpátky s lahví slivovice. Všichni se napili z jednoho kalíšku, »pro zahřátí«, jak podotkl Sládek za všeobecného souhlasu. Rozbitým oknem vanul dovnitř ostrý ledový vzduch a nastala sháňka po svetrech.

9

Zrada

Shromáždili se v inženýrově kabině.

»Co budeme teď dělat?« ptal se Havlík inženýra jako nejstarší.

»Nejdříve si prozkoumáme místo, kde jsme přistáli a podle potřeby dopravíme vzducholoď dále. Pak se prohlédne celá vzducholoď centimetr za centimetrem a zjistí se, kudy se dostal vzduch dovnitř. A nebude-li jiné závady, letí se dále!« rozhodl klidně inženýr.

V necelé minutě byli všichni venku a rozhlíželi se udiveně kolem sebe. Nohy se jim bořily hluboko do sněhu, který sahal až po kolena. Zjistili, že jsou na ledu, v zamrzlém zálivu nějakého polárního ostrova. Led byl většinou zcela hladký a jen místy se nad ním zvedal větší ledový balvan, obalený sněhem. Vzducholoď přistála dosti šťastně mezi ledovými pahrbky, třebaže na konci své dráhy rozdrtila několik vyčnívajících ker. Nebylo na ní viděti žádnou škodu a teprve při bližší prohlídce se ukázalo, že osa předních kol je trochu ohnuta. Kola se však točila dobře, jak se hned přesvědčili, když zapnuli motor a kus popojeli.

Led se zdál být dosti pevný a Sýkora usoudil, že je zbytečné dopravovati vzducholoď na břeh, který byl asi stopadesát metrů daleko. Stoupal dovnitř ostrova mírným svahem, všude pokrytým sněhem, ale pobřeží bylo jen úzké. Necelý kilometr od nich se příkře zvedala stěna ledovce a ohraničovala obzor napravo i nalevo. Vybíhala do zaobleného štítu, rozrytého četnými trhlinami.

Nebe bylo zataženo a země před nimi vypadala ponuře. Působila na všechny tísnivým dojmem a jen Jirkův terrier dával najevo veselou náladu. Proháněl se ve sněhu, do nějž se jen málo bořil a vesele štěkal.

»Zůstaň tady, Mžiku, nebo tě sežere lední medvěd!« volal Jirka na psíka, ale ten na to nedbal. Uháněl ke břehu a za chvíli jim zmizel s očí.

»Neměj o něj strach!« těšil polekaného hocha Havlík, »tyhle ostrovy jsou neobydlené a nikdo ti ho nemůže ukradnout!«

Ale na hochovu otázku, kde jsou, nedovedl odpověděti a nevěděl to ani inženýr. Soudil, že jsou na některém ostrově východně od Špicberk, ale kde, to nemohl udati ani přibližně. Nad polárním mořem ležela řídká mlha a viditelnost byla sotva tři kilometry.

Bylo dvě hodiny ráno a Sýkora rozhodl, že bude nejlépe na další práci se vyspat. Vrátili se prokřehlí do vzducholodi, kde bylo teplo a Havlík právě zavíral dvířka, když se venku ozval zuřivý štěkot.

»Aha, tulák se vrací!« řekl veselý mechanik a pomohl ubrouzdanému psíkovi nahoru. O chvíli později spali všichni. I Jirka zapomněl na chvíli na své vzrušující dobrodružství a spal tak tvrdě, jako doma v Čechách.

V osm ráno byli zase všichni na nohou. Přivítal je krásný letní den s oblohou tak sytě modrou, jak bývá u nás jen v zimě na horách. Slunce přímo pálilo a oslnivě bílý sníh vracel jeho paprsky s takovou silou, až oči bolely.

»Tak vida, my jsme na polárním moři, a je tu horko jako u nás na Květnou neděli!« řekl zklamaně Havlík a pospíchal stáhnout se sebe těžký svetr. Inženýr mu nařídil, aby prohlédl obal vzducholodi zvenčí, a mechanik se dal do práce, provázen Jirkou. Ostání byli zaměstnáni uvnitř vzducholodi a na jednu hodinu byl stanoven společný oběd.

Havlík prohlédl oba boky letounu, kus po kuse, a nenašel nic závadného. Vystoupil pak po zadním žebříku na záda vzducholodi a Jirka stoupal za ním s upomínkou na svoje dobrodružství. Byl to právě tento žebřík, kde se zachytil, když visel na laně nad propastí. U druhého vzdušného ventilu se zkušený mechanik zastavil a dlouho si jej prohlížel.

»Tohle se mi nějak nezdá!« prohodil, kroutě hlavou. »Jdi, Jirko, k panu inženýrovi a řekni mu, ať ten ventil otevře!« Jirka vykonal jeho rozkaz a Sýkora zapjal ve velitelské kabině proud do elektromagnetu, který zvedal ventilovou zátku. Za chvíli se Havlík vrátil a jeho kulatý červený obličej se zdaleka usmíval.

»Vždyť jsem si to myslil, že to jinde být nemůže, podívejte se!« volal vítězně. Rozevřel dlaň a ukázal nepatrný, drobný kamínek, menší než hrách.

»Bylo to mezi ventilovou zátkou a jejím ložiskem. Vydřelo to mazání, udělala se malá rýha a tou proudil dovnitř vzduch!«

»A jak se to tam dostalo, copak padá kamení s nebe?« ptal se udiveně Jirka a Bureš, který stál proti němu vedle ohromného kola vzducholodi, se na něj podivně zadíval. Jirka se zachvěl a v jeho mysli se probudilo podezření. Už otvíral ústa, aby pověděl inženýrovi o své noční příhodě, ale pak si to rozmyslel a mlčel. Bureš s něj nespustil oka a hochovi přeběhl na okamžik mráz po zádech. Zadíval se mechanikovi pevně do očí a muž odvrátil zrak stranou.

»Výborně! Havlíku, zkusíme hned, máte-li pravdu!« chválil Sýkora a dal z letounu částečně vyčerpati vzduch. Za několik minut byli hotovi a zastavili vývěvy. Uběhla hodina a sloupek rtuti se ani nepohnul. Bylo jisté, že závada je odstraněna. Drobné škody, způsobené na přístrojích velitelské kabiny, byly odstraněny, ještě než zasedli k obědu. Nic jim nebránilo v dalším startu, ale inženýr si umínil, že se nejdříve poohlédnou trochu po ostrově a že určí přesně svou zeměpisnou polohu sextantem a chronometrem.

Tuto námahu mu ušetřil Jirka, jehož bystrý zrak objevil v dálce na břehu jakousi černou tabulku. Byla upevněna na kůlu, který jen málo vyčníval ze sněhu a ani triedrem se nedalo přečísti, co je na ní napsáno.

»Půjdeme se tam podívat po jídle,« rozhodl inženýr. Zatím zasedli spokojeně k obědu, který připravil Havlík tentokráte zvláště bohatě, »na oslavu šťastného přistání«, jak ohlásil.

»Zdá se mi, Havlíku, že vy jste ochoten slavit všechno, co má jméno,« řekl inženýr, ale nečinil proti jeho programu žádných námitek. Zahájili oběd drštkovou polévkou, za předkrm měli pražskou šunku a hlavní jídlo představovaly vepřové kotlety s hráškem. Všechno bylo ovšem z konserv, ale nechutnalo to o nic méně. Jirka byl po celý oběd zamyšlen, až si toho Sýkora povšiml.

»Nač myslíš, Jirko?« ptal se a hoch sebou ulekaně trhl.

»Na to, kde jsme,« vymluvil se.

»To se dovíš za chvíli,« smál se Havlík a hoch neodpovídal. Po celý oběd si marně lámal hlavu, proč onen muž vysílal signály a proč ho chtěl srazit do moře, když zjistil, že ví o jeho podniku. Cítil, že ta druhá otázka je vlastně vedlejší, ačkoliv představovala vraždu v pravém slova smyslu.

»Snad bych to přece jen měl říci Sýkorovi,« napadlo jej znovu, tentokráte tak důrazně, že si umínil, že poví všechno inženýrovi, jakmile se vrátí z obchůzky ostrovem.

Po obědě se vydali na cestu. Na inženýrův rozkaz si vzali všichni teplé, krátké pláště, kdyby je překvapil sníh a Sýkora si připevnil k pasu Coltův revolver. Do kapsy vsunul dva zásobníky s náboji a na Jirkův dotaz, proč si bere zbraň, řekl, že setkání s medvědem není nikdy vyloučeno.

»A zastřelil byste ho jen revolverem?« ptal se Jirka nedůvěřivě.

»Nejen zastřelil, ale i celého prostřelil Jirko, když na to přijde,« zasmál se inženýr, »to nevíš, co colt dovede!«

Havlík si při pohledu na Sýkorovu zbraň pospíšil zpátky pro karabinu, nedbaje vtipů ostatních.

»Proč bych nemohl zastřelit medvěda?« ptal se uraženě a zlobil se, když mu Sládek řekl, že medvěd nečeká jako panák na střelnici.

Za dobré nálady se vydali na břeh a malá skupina se záhy rozptýlila. Mžik běžel napřed a jeho štěkání se hlučně neslo hlubokým polárním tichem.

»Rád bych věděl, který slušný polární medvěd by snesl takový rámus!« řekl pohněvaně Havlík, »Každý se nám z daleka vyhne! Nemůžeš to své psisko trochu okřiknout, Jirko?« Ale pes byl tak daleko napřed, že ani neslyšel Jirkovo volání.

Ukázalo se, že čistý polární vzduch při odhadu vzdáleností velmi klame. Černá tabulka na pobřeží se zdála být blízko, ale trvalo to přes čtvrt hodiny, než se k ní dostali. Cesta byla také dosti neschůdná. Všude leželo sněhu nejméně na půl metru a než vystoupili na pobřeží, musili slézti val drobných ker, které tam natěsnal pohyb ledu ohromným tlakem.

Konečně stanuli pod malou černou tabulkou, vyčnívající jen nepatrně ze sněhu. Bylo na ní několik řádek bílého písma, již značně otřelého.

»To je nějaká švédština,« řekl zklamaně Sládek.

Inženýr si prohlížel pozorně tabulku.

»Skoro jste to uhodl, Sládku,« řekl po chvíli. »Švédština to není, ale je to psáno norsky.«

»A co tam je?« ptal se Sládek zvědavě.

»Pokud tomu mohu rozuměti, je to nápis v upomínku na norskou výpravu lodi »Bratvaag«, která našla v těchto místech dne 6. srpna 1930 pozůstatky Andréeovy výpravy.«

»Tady, co stojíme?« ptal se rozčileně Sládek a inženýr přisvědčil: »Ted“ víme také přesně, kde jsme. Tento ostrov se jmenuje norsky Vito a na světových mapách Bílý ostrov. Leží nad osmdesátým stupněm severní šířky a padesát kilometrů na východ od Špicberk. Co to děláte, Sládku?« přerušil Sýkora svůj výklad. Sládek hrabal zuřivě lopatkou ve sněhu a Mžik mu pomáhal.

»Chtěl bych se podívat jestli tu něco nezůstalo po té výpravě!« vyrazil ze sebe udýchaný mechanik.

»Cožpak nevíte, že Švédové dali převézti pozůstatky svých krajanů i všechny jejich věci domů?«

Umíněný Sládek ale pokračoval ve své marné práci a přestal teprve, když mu inženýr řekl, že pod kyprým sněhem je jiná vrstva, zmrzlá na kost, která roztaje jen někdy v pozdním létě. Takový výjimečný případ nastal právě, když blízko ostrova dlela norská velrybářská loď »Bratvaag«, takže nejen mohli přistát u pobřeží, ale spatřili i velkou část břehu zcela bez sněhu.

»Andrée byl prý první vzduchoplavec, který letěl na točnu. Víte o tom nějaké podrobnosti, pane inženýre?« ptal se Havlík.

Sýkora se usmál. »Na to se ptejte Sládka, ten je živá polární kronika!«

»Letěl, ale nedoletěl!« řekl soucitně Sládek. »Kdepak také s balonem, řídit se to nedalo a rok čekal marně na jižní vítr, který by ho donesl k točně.«

»Cožpak byl sám?« přerušil Sládkovo vyprávění Bureš.

»Ne, byli s ním dva jiní, nějaký Fränkel a Strindberg, jednomu bylo sedmadvacet a druhému pětadvacet.«

»Jako já a ty,« poznamenal Bureš k Sládkovi.

»Mně ještě není pětadvacet,« ohrazoval se Sládek, »ale na tom nezáleží.«

»A kolik bylo veliteli, Andréeovi? tázal se Havlík, který se uvelebil pohodlně na malou kru jako na sedadlo.

»Necelých třiačtyřicet, ale takhle nebudu do rána hotov, budete-li chtít po mně pořád samé rodokmeny!« hněval se Sládek.

»Už mlčíme jako tuleni!« sliboval Havlík.

»Tuleň není němý, Havlíku,« upozorňoval Sýkora, sedaje si do sněhu. »Povídejte dál, Sládku, ale trochu       to zkraťte. Oni už budou zticha.«

»Tak tedy ti mládenci se konečně dočkali svého jižního větru 11. července 1897,« pokračoval Sládek, »a odstartovali si to z malého ostrůvku u západních břehů Špicberk. Ale jak vylétli, měli nehodu, přišli o vlečné lano.«

Co to je vlečné lano, věděli všichni až na Jirku, a Sýkora mu krátce vysvětlil, že je to těžké, kovové lano, které balon táhne za sebou a s jeho pomocí se drží stále blízko země, kde jsou ztráty vodíku, vzniklé průchodem plynu hedvábným obalem, poměrně malé.

»Vítr je nesl ze začátku skoro rovnou na sever, ale když letěli pár hodin, tak si to rozmyslil a začal je hnát nejdřív na severovýchod, pak na východ, pak přeskočil a hnal je na západ a potom zase na severovýchod. Oni měli u balonu takové nějaké plachetky a trochu jej tím mohli natočit, ale moc jim to nepomohlo.«

»To si chválím vzducholoď,« poznamenal Havlík.

»Člověk otočí kolečkem a letí si, kam chce a jak chce rychle! Sázím se, že oni se jen tak ploužili!«

»To bys prohrál,« řekl Sládek. »Ze začátku dělali skoro padesát kilometrů za hodinu.«

Co to je proti čtyřem stům, které můžeme dokázat my?« namítl pohrdavě Havlík. »No, a kam se s tím slavným balonem dostali?«

»Asi na 83. rovnoběžku a byli právě na našem poledníku,« řekl inženýr. »Počítáno vzdušnou čarou, bylo to jen asi 500 kilometrů od místa, kde startovali.«

A proč toho nechali?« tázal se Jirka, který dával najevo zklamání. Letět na točnu a vrátit se tak brzo, nějakých osm set kilometrů před cílem!

»Byl bys toho asi taky nechal, Jirko, kdybys byl na jejich místě,« prohlásil Sládek. »Letěli tři dny a skoro pořád jen pár metrů nad ledem, každou chvíli je popadl vítr, a praštil balonovým košem o led, až jim zuby drnčely. Na konec se na to dopálili, vypustili z balonu plyn, naložili svoje věci na saně a zapřáhli se k nim.«

»A kam šli?« Skočil Jirka Sládkovi do řeči.

»Šli na Zemi Františka Josefa, kde měli připravené zásobiště pro případ nezdaru.«

»A jak je to daleko?« ptal se neúnavný nejmladší člen výpravy.

To Sládek nevěděl, ale pověděl to Jirkovi inženýr: »Asi pět set kilometrů. Počítali, že jim pomůže všeobecný pohyb ledu od točny, ale ten je zanesl přímo k jihu, k tomuto ostrovu. Zkusili mnoho cestou, jejich saně byly moc těžké, a musili napínat všechny síly. Nebýt příznivého pohybu ledu, nebyli by se dostali ani sem. A zde na ně čekala smrt. Jak zemřeli, nevíme. Jen jedno je jisto, že nejdříve umřel Strindberg a druzí dva jej pohřbili. To se poznalo, poněvadž byl nalezen jeho hrob, štěrbina ve skále, zasypaná oblázky.

André a Fränkel zemřeli ve stanu. Patrně tiše a bez bolestí, ale nelze říci, jakým způsobem. Poslední stránky jejich deníku byly tak porušeny vlhkostí, že se nedaly vůbec čisti. Vždyť celý tábor ležel ve sněhu 33 let – je div, že se podařilo vyvolat celou řadu jejich fotografických filmů!«

Všichni ztichli a jejich myšlenky dlely u statečných vzduchoplavců. »Snad umřeli hladem,« řekl tiše Havlík, jehož dobrosrdečný obličej jevil hlubokou soustrast.

»Sotva, našly se vedle nich zbytky medvědího masa, vařič, plný lihu, a pušky v dobrém stavu s množstvím nábojů. Spíše to byly kurděje, polární mor, který zahubil už tolik lidí,« prohlásil Sýkora. »Ale teď už půjdeme a odstartujeme. Máme před sebou dlouhou cestu!

Za inženýrovy řeči začal Sládek rýt do kůlu pod tabulku nápis na připomínku jejich výpravy a pod něj začáteční písmena svého jména. Ostatní připojili svá písmena. Inženýr vrhl poslední pohled na tabulku a náhle se zarazil.

»Není tu podepsán Zeman! Kde je?«

Ostatní se tvářili překvapeně.

»Zeman?« vzpomínal Sládek. »Viděl jsem ho naposled, než jsme začali přelézati tu ledovou hradbu. Kdo ho viděl potom?«

Nikdo se nehlásil. Havlík dal ruce k ústům a křičel z plných plic: »Zemááán, Zemááán!«

Jen slabá ozvěna, kterou vracel ledovec, mu odpovídala. Sýkora byl vážně rozzloben. Při odchodu na ostrov jim kladl na srdce, aby se drželi pohromadě, a hned napoprvé to takhle skončí! Ztratí se jeden muž a nikdo neví kde a kam!

Sládek chopil náhle Havlíka za rameno. »Počkej, nehulákej tolik, něco je slyšet!« napomínal jej. Všichni ztichli a nyní slyšeli zřetelně podivný, pravidelný zvuk jako klepání mlýna. Znělo to od zálivu a Bureš poznal první, co to je.

»Ale, Bože, vždyť to pracují vývěvy! Copak je Zeman zkouší?« Sýkora ho neposlouchal. Díval se na Jirku, který zbledl jako sníh.

»Copak je, Jirko?« ptal se ostře.

Hoch otevřel ústa, ale v prvé chvíli nevydal ani hlásku. Teprve za okamžik se vzpamatoval a zakoktal: »Já myslím, že – – že Zeman nám chce odletět se vzducholodí!«

»Jsi blázen, Jirko, co by v tom hledal za štěstí?« řekl udiveně Havlík, ale Jirka začal vyprávět s překotnou rychlostí svoje noční dobrodružství. Ještě ani nedokončil a inženýr se hnal zpět k vzducholodi a ostatní za ním.

Posledním byl Jirka a Bureš se u něj zdržel.

Málomluvný mechanik podával udivenému hochovi ruku a řekl vážně: »Odpusť, Jirko, že jsem tě podezíral! Zahlédl jsem tě při poplachu, jak lezeš z komory, kde jsou vývěvy, a myslil jsem, že jsi je z nějakého taškářství poškodil a to že bylo příčinou našeho nouzového přistání. Nechtěl jsem to inženýrovi říci…«

»A proto jste si mne tak prohlížel dnes dopoledne!« zvolal překvapený Jirka. »A já zas…«

Nedopověděl, ježto se právě skulil s ledové hradby do závěje.

»Co ty zas?« ptal se Bureš, pomáhaje mu na nohy.

»Nezlobte se, ale já zas jsem si myslil, že si mne prohlížíte, protože jste to byl v noci vy, kdo mne chtěl shodit se vzducholodi!«

Bureš se krátce zasmál. »Měli jsme pěkné mínění jeden o druhém, jak je vidět. Ale natáhněme to, ostatní jsou už daleko napřed!«

Cvičené ucho inženýrovo rozeznalo už z dálky, že pracují obě sady vývěv. Bylo jasné, že Zeman se snaží dostat vzducholoď do vzduchu co nejrychleji. Inženýr vytáhl z pouzdra colt, ale pak si vzpomněl na výborné vlastnosti svého kovu a hořce se usmál. Obal vzducholodi byl neprůstřelný, zbraň mu nebyla nic platná. Jeho vlastní vynález pomáhal nepříteli proti němu!

Obtloustlý Havlík vyvinul nevídanou rychlost a dohnal inženýra dříve, než svižný Sládek. Byli ještě padesát kroků daleko, když se začal mohutný stroj pomalu zdvihati.

»Počkej, darebáku!« řekl výhrůžně udýchaný Havlík a nasadil karabinu k líci. Inženýr mu strhl zbraň.

»Marná snaha, kamaráde!« řekl trpce. »Šetřte náboje, budeme je brzy náramně potřebovat!«

Vzducholoď stoupala stále a dole hrozili bezmocní muži vztyčenou pěstí k nebi.

»Zrádce! Bídák! Lotr!«

Tyto výkřiky zněly z trojích úst. Jen Sýkora a Jirka mlčeli. Sýkora viděl katastrofu svého největšího životního díla v okamžiku, kdy zdar a úspěch byly na dosah ruky, tušil hroznou agónii a smrtelný konec všech, ale ovládl se. Cítil zradu muže, jemuž plně důvěřoval, ale slovo kletby nepřešlo přes jeho rty. Jen na okamžik přelétl jeho zachmuřený zrak Jirkovu tvář, ale odvrátil se zcela stranou, když v ní vyčetl bezmeznou lítost. Jirka si nestačil dělati v duchu výčitky, proč neoznámil noční příhodu inženýrovi už dříve. Na okamžik se utěšil myšlenkou, že hned po ní došlo k nouzovému přistání, a nebylo kdy na nějaké povídání, ale když o tom přemýšlel dále, musil uznati, že měl po celé dopoledne plno času o tom s inženýrem promluvit. Sýkora by byl jistě učinil opatření, nemusili tu nyní stát sami, bez prostředků, opuštěni v polárním moři!

Bureš si klidně sedl na sníh, upěchovaný kolem vzducholodi.

»Tak si myslím, že, až jednou po letech se nějaký velrybář zase dostane k tomuhle ostrovu, najde tady pět nových koster!« řekl klidně a Jirkovi přeběhl mráz po zádech.

10

Trosečníci

»Ne, tohle mi nejde na rozum! Tohle se ještě na žádné polární výpravě nestalo, aby kamarád foukl druhým s lodí a nechal je bez pomoci trčet v ledu!« vrtěl hlavou Sládek.

»Kde se to v tom Zemanovi vzalo?« divil se Havlík. »A proč to vůbec dělá? Vždyť se s tím nikde nemůže objevit, chytí ho okamžitě a zavřou, sotva někde přistane!«

»S tím si nelamte hlavu!« poznamenal klidně Sýkora, »není na tom nic divného. Zemanovi šlo prostě o ukradení vynálezu. Není to jeho nápad, to jistě ne, někdo stojí za ním, je to zřejmé z toho, jak se dorozumíval s onou lodí. A že s tím nikam nemůže? Tady je na tucty ostrovů, kde může přistát loď i vzducholoď. Zájemci ji převezmou a vše je hotovo.«

»A Zeman dostane svoji jidášskou mzdu!« řekl Sládek a odplivl si.

»Mně se nikdy nelíbil,« prohlásil Bureš, » já nemám rád lidi, kteří se straní kamarádů. Já sice toho mezi nimi moc nenamluvím, ale chodím mezi ně. Ale Zeman byl milostpán, jen pořád v městě, kantina mu byla sprostá. A kartičky měl rád.«

»Měl také auto, garážoval ho ve městě,« přiřekl Sládek a Sýkora žasl.

»Ale proč jste nikdo nic neřekli, když se vybíralo mužstvo? Bylo tolik jiných dobrovolníků, a dobrých, spolehlivých, tohle všechno se nemusilo stát!«

Bureš se mu zadíval přímo do očí. »Není žádný zločin zahrát si občas karty a jezdit autem, pane inženýre!« řekl pomalu. »A nikdo neudává rád kamaráda!«

»Dobrá, říkejte si co chcete, ale tohle mi přece jen nejde na rozum!« bědoval Havlík. »Ukrást něco, třeba celou vzducholoď a ohromný vynález je jedna věc a vydat takhle pět lidí na smrt je zas něco jiného! Do smrti to nepochopím!«

»No, to už ti moc času na pochopení nezbývá!« řekl Sládek v šibeničním humoru a najednou se zarazil a přiložil dlaň k uchu. Rachot motoru umlkl už před chvílí, ale nyní se zdálo, že zazněl v dáli znovu. Všichni napínali zrak i sluch. Nezahlédli sice vzducholoď, protože se barvou lišila jen velmi nepatrně od oblohy, ale všem se zdálo, že motor vrčí nyní vysoko a přímo nad jejich hlavou.

Na modrém nebi se objevil malý, temný bod, který klesal spočátku rychle, ale pak se jeho pohyb velmi zpomalil.

»Už jsem se těšil, že Zeman vypadl ze vzducholodi,« řekl Sládek krvelačně a pak v úžasu vytřeštil oči.

»No ne, tohle bych byl nikdy nečekal!« vyrazil ze sebe.

Nezřetelný bod se proměnil v červený padák, který pomalu sestupoval, sledován pěti páry udivených očí.

»Co to je?« ptal se užaslý Jirka. » Polehčující okolnost pro Zemana, až ho budou jednou soudit!« podotkl střízlivě Bureš. »Tak se mi zdá, že je to náš polární balík a že Zeman nechce ke svému zločinu přidat ještě vraždu!« prohlásil Havlík a hnal se ve směru, kam se snášel veliký rudý padák, na němž visel podlouhlý balík.

Rachot motoru nad jejich hlavami slábl a pak ztichl docela. Inženýr měl dojem, že se vzducholoď vzdaluje východním směrem, ale nebyl si tím jist, ježto soudil jen podle sluchu. Všichni se seskupili kolem ohromného balíku z nepromokavého plátna a Havlík jej chvatně rozbalil. Tušil sice, co je v něm, ale přesto provázel každý předmět hlasitým výkřikem radosti. Takových balíků bylo připraveno několik, aby jejich zásoby nebyly zničeny v případě ztroskotání vzducholodi. Proto byl ke každému balíku upevněn padák a balíky měly být vyhozeny ze vzducholodi dříve, než vyskočí lidé.

Především byly uvnitř pevné saně s nízkými sanicemi, vynalezené slavným Nansenem, ale zhotovené ze soliditu, takže nevážily ani půl kilogramu. K saním byl připoután skládací člun pro dvě osoby, jehož dvojité stěny se daly plniti vzduchem z hustilky. Poněvadž byl z kaučuku, byl mnohem těžší, než celé saně, ale přece jen nevážil ani pět kilo. V člunu bylo složeno několik soliditových desek, které se daly sestaviti v malý stan, dostatečný pro tři osoby, a v nouzi i pro pět. Ve schránkách z téhož kovu byl pemmican, koncentrovaná strava kanadských Indiánů, směs rozemletého, sušeného sobího masa, tuku a zeleniny. Pemmican byl lisován do malých tabulek po 200 gramech, z nichž jedna stačila k výživě člověka na celý den. Těchto tabulek bylo v balíku sto, pro pět lidí potrava na dvacet dní.

Konečně obsahoval universální balík vařič a hliníkové nádobí, deset litrů benzinu, sto nábojů pro colt, malou skříňku s léky, mezi nimiž nechyběly ani různé vitaminové výtažky, tak důležité v polárních krajích jako ochrana proti kurdějím, dále dvě podrobné mapy polární oblasti špicberské a kanadské, astronomické tabulky, malý sextant, chronometr, který byl ve výborném stavu, rtuťový obzor a malý, ale přesný kompas.

Obličej inženýrův se vyjasnil při pohledu na tyto neocenitelné dary, které přišly v pravém slova smyslu »s nebe«, a jen šprýmař Havlík si povzdechl, že je škoda, že v balíku není také smečka pořádných eskymáckých psů, které by zapřáhli k saním.

»Ale vida, málem bych byl zapomněl!« řekl v líčeném překvapení a uhodil se do čela. »Vždyť my máme Mžika!«

Psík očichával zkoumavě jednotlivé balíčky, a když uslyšel své jméno, zdvihl tázavě hlavu.

»Že bys nebyl líný, Havlíku!« durdil se Sládek. »Ti tři, co zahynuli tady na tom ostrově, táhli břemeno, které mělo přes metrák, a nás je víc a všechno dohromady to nebude vážit ani padesát kilo!«

»Však se zapotíme, jen počkej, až vyjedeme na nerovný led!« prorokoval Havlík. »A kam vlastně půjdeme, pane inženýre?«

Opravdu, to byla důležitá otázka a od správné odpovědi závisel život pěti lidí. Inženýr prohlížel už chvíli mapu Špicberk a Ledového oceánu a na Havlíkovu otázku jim pokynul, aby přistoupili blíže.

»Nejbližší obydlené místo je ruská polární stanice na Hookerově ostrově. Je to zde, mezi ostrovy Země Františka Josefa,« – inženýr ukazoval k pravému kraji mapy. »To by však znamenalo zhruba 700 kilometrů a to bez psů nedokážeme!«

Havlík šťouchl přátelsky zasmušilého Jirku pod žebro a šeptal mu: »Vidíš, já jsem ti říkal, že dojde na Mžika, ten se ještě náramně uplatní!«

Jirka se usmál. »Děláte si legraci, vždyť Mžik by neuvezl ani dětský trakař!«

»V nejhorším případě ho sníme, až nám dojde jídlo,« škádlil Havlík Jirku, který se tohoto nápadu přímo zhrozil.

»Je možné, že bychom přišli na lidi také opačným směrem, cestou na západ, podle severních břehů Špicberk,« pokračoval Sýkora ve svém výkladu. »Někdy se pouštějí lovci lišek až k Severnímu mysu, ale myslím, že v téhle době tam ještě nejsou. Máme právě počátek léta, kdy se zvěř nestřílí, poněvadž má špatnou kožišinu, a lovci se vydávají na sever až na podzim a potom tam přezimují.«

»Uvázli bychom tam a co potom?« ptal se Bureš.

»A jak je tam daleko, pane inženýre?« tázal se Sládek.

»Jen asi 200 kilometrů, ale to slovo »jen« neberte vážně. Dvě stě kilometrů zde znamená už ohromnou vzdálenost. A Bureš má pravdu, pak bychom musili čekat na nejisté setkání s lovci kožišin, anebo se pustit dál, ještě nějakých šest

set kilometrů, do Zeleného zálivu na západních březích Špicberk, kde je hornická osada.«

»Hornická osada tak vysoko na severu?« zapochyboval Bureš. »A co tam kopají, zlato?«

»Něco lepšího než zlato, Bureši,« odpovídal inženýr, »uhlí, černé uhlí, bez nějž by se nikdy nebyla vyvinula moderní technika. Ale to nás pro tento okamžik nezajímá. Poznali jsme, že cesta na západ je ještě delší, než cesta na východ, a tedy pro nás neproveditelná.«

»A co tedy uděláme, pane inženýre?« ptal se Havlík, dívaje se Sýkorovi přes rameno do mapy. »Není nic na východních březích Špicberk? K těm nemáme daleko!*

»Ty jsou zcela opuštěné, Havlíku, a ani lovci tuleňů sem nejezdí, protože je tu pro jejich lodi příliš mnoho nebezpečného ledu. A nyní poslyšte můj návrh! Asi šedesát kilometrů na východ od tohoto ostrova je jiný ostrov, který se jmenuje ostrov Viktoriin. Dělají si na něj nárok Rusové, protože vlastně už patří k Zemi Františka Josefa, která jim náleží.

Z toho důvodu také na něm vztyčili roku 1928 svoji vlajku, když pátrali s ledoborci po druhé skupině trosečníků Nobilovy vzducholodi, a při této příležitosti tam zřídili chýši se zásobou potravin, pro případ, že by náhodou tato skupina byla ještě na živu a dorazila k ostrovu.«

»A to to nechali jen tak otevřené, aby k těm zásobám každý mohl?« přerušil inženýra udivený Jirka, který se probral ze svého zadumání.

»Samozřejmě, Jirko,« odpověděl inženýr, »a mohli to udělat bez obav! Zde na severu je každému takové zásobiště posvátné a vezme si z něj jen to, co nejnutněji potřebuje, ba, má-li sám zbytečné potraviny, přidá je k těm, které tam již jsou. Zde platí »dnes mně, zítra tobě.« Kdoví, jestli jemu někdy později právě takové zásobiště nezachrání život!«

»Já říkám, čím dál k točně, tím jsou lidé poctivější!« podotkl filosoficky Havlík.

»To by musili být Eskymáci nejpoctivější lidé na světě,« smál se Sládek. »Ti bydlí přece nejdál na severu!«

»To také jsou!« poznamenal vážně Sýkora. »Krádež je mezi Eskymáky neznámou věcí, či vlastně byla, dokud se nezkazili od všelijaké bílé sebranky, která zamořila americký sever, když se našlo zlato na Aljašce. Ale vraťme se k tomu, o čem jsme mluvili. Dorazíme-li k Viktoriinu ostrovu, můžeme tam v nejhorším případě i přezimovat, ale máme velkou naději, že nás najde ruské vládní letadlo, které dělá občas inspekci nad celým souostrovím, jemuž se říká Země Františka Josefa.«

»Proč bychom tam nedorazili?« divil se Havlík. Šedesát kilometrů, to je pro zdravé lidi hračka! V nejhorším případě to dokážeme i za den!«

Čtenář polárních cestopisů, Sládek, se zatvářil nedůvěřivě a Sýkora jen potřásl hlavou.

»Uvidíte to brzy sám,« řekl stručně. Složil mapu a dal povel k naložení saní. »Dáme se na cestu hned, dokud je hezky,« ohlásil.

»Ale nejdřív bychom měli ještě něco udělat«, přihlásil se nesměle ke slovu Jirka.

»A co by to mělo být, Jirko?« ptal se vlídně Sýkora.

Ukázalo se, že i Jirka je čtenářem dobrodružných knih a může konkurovat Sládkovi. »Každá výprava nechává zprávu, kam odešla. Kdyby ji někdo našel, snad by se vydal za námi a pomohl nám,« řekl ostýchavě.

Sýkora se usmál. »Mám o tom sice pochybnosti, protože by to mohl najít nanejvýš nějaký lovec tuleňů, a to jsou praktičtí lidé, kteří se honí jen za zvěří a ne za trosečníky, ale udělat to rozhodně musíme. Je dobře, že jsi to připomenul!«

Měl při tom určitou myšlenku, kterou svým druhům neprozradil. Nedojdou-li k cíli, zahynou-li někde na ledě, a to nebylo vyloučeno – na polárním moři přišlo o život už mnoho statečných lidí, daleko lépe vyzbrojených, než byli oni – dozví se aspoň jednou svět, jaký osud postihl jejich výpravu.

»A jakou řečí to napíšete?« ptal se zvědavě Sládek.

Inženýr okamžik uvažoval. »Mezi námořníky je nejrozšířenější angličtina, Sládku, napíši to anglicky!«

Zatím co Havlík s Burešem přivazovali důkladně náklad na saně, napsal Sýkora na list, vytržený ze zápisníku, stručnou zprávu tohoto znění:

»Dne 23. června 19.. přistála nouzově na tomto ostrově česká vzducholoď s šesti muži posádky pod velením Karla Sýkory. Jeden z mužů posádky se zmocnil vzducholodi a odletěl směrem východním. Ostatní se vydali pěšky po zamrzlém moři k ostrovu Viktoriinu. Mají saně, skládací člun, zbraně a potravu na tři týdny. Podejte zprávu Ústředním strojírnám v Čechách.«

Přemístil pemmican z jedné schránky do své kapsy a do vodotěsné schránky uzavřel svoji zprávu. Sládek vzal od něj pouzdro a donesl je s Jirkou ke kůlu s tabulkou, kde je společnou rukou pevně přivázali kusem provazu.

Zatím, než se vrátili, sepsal si inženýr Sýkora do notesu všechny jejich zásoby. Kromě těch, které jim shodil Zeman, byly zde ještě některé věci, které si vzali s sebou při vycházce na břeh. Především to byl inženýrův colt s 8 náboji, a Havlíkova karabina se 14 náboji. Jirka dostal od inženýra tesák v koženém pouzdře s opaskem a byl na něj náležitě hrdý. Podobný tesák měl i Sládek, kdežto praktický Bureš si vzal sekyrku a jakýsi kombinovaný nástroj, který měl na jednom konci dlouhé násady hák a lopatku. Sekerka i lopatka s hákem chyběly v balíku, a mohli jim býti velmi užitečné při pochodu mezi ledem.

Kromě těchto věcí měli všichni v kapsách různé drobnosti: Havlík měl universální nůž s neobyčejným počtem želízek, nebozízkem a pilníkem, každý měl hodinky, a co inženýra nejvíce potěšilo, bylo to, že se při prohlídce šatů našlo pět krabiček zápalek. Jirka neměl žádné, ale zato Havlík, vášnivý kuřák lulky, měl dvoje.

Všechno bylo hotovo, náklad byl připoután k saním důkladným provazem a tak dokonale, jak to jen dokázalo spojené úsilí dvou znamenitých mechaniků, Bureše a Havlíka, a všichni čekali na rozkaz k pochodu.

»Kamarádi, vydáváme se na nebezpečnou cestu. Říkám vám to upřímně, protože vím, že mluvím k statečným lidem. Bez soudržnosti není síly, bez obětavosti není úspěchu. Nikdo neopouštěj svého druha! Všichni za jednoho a jeden za všechny!« pravil vážně Sýkora.

»Všichni za jednoho a jeden za všechny!« zvolali nadšeně ostatní a ledovec, který se tyčil chmurně nad Andréeovým hrobem, jim vracel jejich přísahu ozvěnou.

11

Na ledových krách

Bureš si navlékl přes ramena smyčku provazu, přivázaného k předku saní, a Havlík šel za saněmi, připraven tlačiti vysoké jejich opěradlo, kdyby to bylo potřebí. – »Hurá na cestu!« zvolal jaře a Jirka, který už zapomněl na svůj zármutek, mu vesele přizvukoval. Mžik se účastnil této výzvy štěkotem a malá tlupa trosečníků se dala na pochod.

Po ledu v zálivu to šlo dosti dobře, ačkoliv se saně hodně bořily do sněhu. Jen zřídka bylo potřebí, aby Havlík vzadu pomohl. Brzy začal břeh po levé ruce ustupovati, a když po dvou hodinách Sýkora se Sládkem vystřídali oba muže u saní, vyjížděli už na otevřené moře, které nyní ovšem bylo pokryto ledem nejméně dva metry silným. Teď už to šlo hůře, poněvadž povrch ker se stával nerovným, a přišla chvíle, kdy se bezradně zastavili.

Před nimi čněla pravá hradba ker nejrůznější velikosti, přeházených jedna přes druhou, jako by si byl jimi pohrával nějaký obr.

»Tohle je hezké,« řekl Havlík, ale tvářil se při tom smutně. »Co teď a co potom?«

»Nedalo by se to obejít?« navrhoval Sládek.

Vystoupil s inženýrem na jednu z vyšších ker a rozhlíželi se. Na sever i na jih se táhla ledová hradba kam až dohlédli, jako zřícené valy nějakého pohádkového města.

»Nedá se nic dělat, musíme přes to!« rozhodl inženýr a dali se do práce. Dva z nich stáli nahoře a tahali saně, které druzí dva podpírali dole. Jirka měl za úkol dávat pozor, aby se nic neztratilo. Velmi se nad tím pohoršoval a tvrdil, že on uzdvihne právě tolik, co ostatní. Nabízel se, že bude pracovat místo Sýkory, ale byl odmítnut.

Nebylo nic těžkého vynésti všechen jejich majetek na první kru, ale to nebyl konec jejich práce. Za krou byla v malé vzdálenosti jiná, která čněla do výšky dvou metrů, pak třetí, a tak to šlo na sto metrů daleko. Marně hledali otvor mezi dvěma krami, kudy by protáhli saně po ledovém podkladu, na němž byla tato hradba nakupena. Mezi krami byly mezery, které stěží stačily k tomu, aby se jimi provlékl Mžik.

»Tvůj pes je na tom dobře, Jirko!« volal vesele Havlík, ačkoliv se mu řinul s čela pot únavou. »Podívej se na něj, dělá, jako by tu byl doma! Ten z nás vydrží nejvíc!«

Jirka hladil psíka a byl na něj pyšný. Havlík nepřeháněl. Mžik si skutečně z toho ledu a sněhu nic nedělal a dával jen najevo velikou nelibost nad tím, že už dlouho nic nedostal k jídlu. Kňučel, vyskakoval na Jirku a strkal mu čumák do kapsy, hledaje tam něco pro sebe.

»Já nic nemám, Mžiku, počkej, až budeme večeřet!« odbýval ho Jirka, ale v jeho srdci se zahostila neurčitá bázeň. Měli tak málo potravin, budou ostatní ochotni dát z nich něco Mžikovi? Začalo ho to velmi trápit a rozhlížel se bezradně kolem sebe. Zamrzlé moře bylo pusté, nikde nebylo ani známky po zvěři. Jen v dálce poletovali kolem ostrova rackové a jednou zahlédl hoch nad svou hlavou velikého ptáka, který letěl k západu. Inženýr o něm prohlásil, že je to kajka, polární odrůda husy.

»To by byla pečeně, Jirko!« dělal hochovi laskominy Havlík, který cítil sám už pořádný hlad, jako všichni ostatní.

»Ach, husa,« povzdechl si Sládek, »pořádné stehno, do červena vypečené, knedlík a zelí, a k tomu půllitr plzeňského!«

»Jestli nepřestaneš, tak na tebe hodím ty saně!« zlobil se Havlík, ačkoliv sám tento rozhovor podnítil. »Já mám žízeň, že mi jazyk visí až na zem, a ty tu mluvíš o pivu!«

»Jak můžeš mít žízeň, když je kolem tolik zmrzlé vody?« divil se Sládek. Odpočívali právě na jedné vysoké kře s rovným hřebenem a Havlík toho použil. Odsekl sekerkou pořádný kus ledu a vecpal si jej do úst, až mu obě tváře naběhly. Ssál jej chvíli dychtivě a Sládek s Jirkou se chystali právě učinit totéž, když Havlík otevřel ústa a vyplivl svůj led s velkou nechutí.

»Fuj, dejte mi s tím pokoj!« řekl a nehorázně se oškleboval. »Vždyť to chutná jako nejhorší minerálka, kterou člověk pije při špatném trávení! Nemohl bych to spolknout ani za tisícovku!«

»Také se to minerálce svým složením velmi podobá, Havlíku,« řekl inženýr, rozhlížeje se kolem. »V moři je hořčíková sůl a v minerální vodě rovněž. Usekněte kousek z tamhle toho zelenošedého ledu!« vyzval Sládka, ukazuje na nevzhlednou, malou kru, která byla právě pod místem, kde odpočívali.

»Z téhle?« divil se Sládek. »Vždyť vypadá tak ošklivě, jako špinavá!« Skutečně, kra nevypadala hezky proti ostatním, které jiskřily modře a bíle, až oči přecházely.

»Je stará aspoň dva roky, a za tu dobu se její sůl nahromadila dole. Proto kra vypadá tak nehezky, ale za to je její voda dobrá a dá se požívati,« vysvětloval inženýr. Přesvědčili se záhy všichni, že je to pravda, a hasili horlivě žízeň.

»Můžeme si myslit, že jíme zmrzlinu,« pravil Sládek, usekávaje sekerkou nový kus ledu, Bůh ví už kolikátý.

»Počkej, nech tam také něco pro ty druhé!« popadl ho Havlík za ruku. »Člověče, ty máš apetit, že ti nepostačí ani všechen led z polárního moře, půjde-li to takhle s tebou dál!«

»Však jsme se také nadřeli,« bručel Sládek. »Nikdy bych nebyl věřil, že mi bude pod severní točnou takové horko, že se až budu potit!«

»Nu, to nejhorší máme už za sebou,« prohodil zamlklý Bureš, vmísiv se poprvé do rozhovoru. Inženýr se protrhl ze svého zadumání.

»Máte pravdu, Bureši,« přisvědčil. »jestli jste si, hoši, už dost odpočali, dáme se zase do toho, ať už máme raději tohle špatné místo za zády.«

Všichni vstali a o chvíli později se saně zase pomalu rozjely k nejbližší překážce.

Když přemohli poslední z ledových trosek, které jim stály v cestě, byli tak utrmáceni, že nikdo nepomýšlel na další pochod. Inženýr poručil zřídit tábor a tento rozkaz vyslechli ostatní s velikou radostí.

Havlík se náhodou podíval na hodinky a užasl. »Je to možné, že je už deset hodin večer? Tady s tím věčným dnem by to člověk, na mou duši, nepoznal, kdyby neměl hodinky. Vyjeli jsme ve tři, a jsme tedy už sedm hodin na pochodu! A ostrov je pořád vidět jako na dlani!«

Kroutil nad tím hlavou a Sýkora se usmál. »Tak co, ještě byste si troufal urazit na polárním moři padesát kilometrů za den?« ptal se udiveného mechanika. »Vidíte, že jsme sotva tři, čtyři kilometry od ostrova. Dvě třetiny našeho času, skoro pět hodin, zabrala cesta přes nakupené kry a za tu dobu jsme ušli jen sto metrů!«

»To mi nejde na rozum,« opakoval stále Havlík, který se nemohl vzpamatovat ze svého úžasu. Sládek s Jirkou zatím chystali stan. Sešroubovali soliditové desky a postavili stan na sníh. V příštím okamžiku zavanul slabý vítr, opřel se do široké plochy stanu a začal unášet lehké břemeno, které nevážilo ani čtvrt kilogramu. Nastala honba za stanem, která skončila na štěstí brzy, poněvadž uvázl hranou mezi dvěma krami.

»Musíme to nějak zatížit!« rozhodl inženýr a dal položit na přečnívající základnu stanu schránky s benzinem.

»Až budeme ležet uvnitř, tak to bude zatíženo dost«, usoudil Sládek. »Ale co podnikneme, až nám dojde benzin, to věru nevím. Pak bude musit Jirka pořád sedět uvnitř, aby nám stan neulít!«

Jirka se měl zatím čile k dílu a hlad jej vydatně při tom poháněl. Naplnil vařič benzinem, nasekal led z oné staré kry do hliníkového kotlíku, a když se voda začala vařit, nastrouhal do ní svým kapesním nožem dvě tabulky pemmicanu, které mu vydal inženýr. Všichni čekali dychtivě na výsledek jeho kuchařského umění a Havlík bubnoval netrpělivě na svůj prázdný šálek. Každou chvíli vstal on nebo Sládek a dívali se, jestli se to vaří, zatím co inženýr s Burešem trpělivě vyčkávali.

»No, nevypadá to moc hezky,« krčil vyběravý Sládek nosem nad hustou, mastnou tekutinou žlutozelené barvy, z níž stoupala podivná vůně.

»Pij to se zavřenýma očima a bude ti to jedno,« bručel Havlík, který se už nemohl dočkat. Konečně to bylo hotovo a Jirka rozdělil svědomitě hustou polévku do všech pěti šálků, dbaje úzkostlivě, aby každý dostal stejně. Na dně kotlíku zbylo ještě trochu pemmicanu.

»Mohu to dát vylízat Mžikovi?« ptal se bázlivě Sýkory. Inženýr se zadíval tázavě na ostatní. Bureš jen přikývl, ale zato Sládek, který netrpělivě vypil polovinu šálku jedním douškem a začal se hrozně šklebit, vykřikl: »Jen mu to dej a já mu ještě přidám půlku své porce!« A vylil zbytek ze svého šálku do kotlíku zpět.

Havlík dopil až do dna a otřásl se odporem. »Nikdy bych neřekl, že něco může chutnat tak mizerně, jako tohle! Tuk je dobrá věc, kdo by nejedl rád chléb s máslem nebo špek s paprikou? A sobí maso prý je znamenité. Sládek tvrdí podle toho, co vyčetl v knížkách, že chutná jako telecí. No, a to třetí, co je v tom, zelenina, konečně není také k zahození, ačkoliv já jsem skromný člověk a odbydu se raději kusem vepřové. A když tyhle tři dobré věci smícháte dohromady, dostanete něco dokonale příšerného!«

Inženýr s Burešem vypili své šálky klidně. Nebylo na nich sice vidět žádné nadšení, ale oddali se nevyhnutelnému, ježto jiných potravin nebylo.

»A přece je to základní strava všech polárních výprav, Havlíku,« prohodil inženýr, »poněvadž soustřeďuje v nejmenší možné váze největší počet výživných látek. Podívejte se na Jirku, tomu to chutná!«

Jirkovi to nechutnalo ani za mák, ale přetvařoval se, aby se inženýrovi zavděčil. Byl mu z celé duše vděčný, že mu neuštědřil žádné výtky za to, že noční zápas se Zemanem včas nehlásil, a umínil si, že se bude napříště chovati tak, aby nezavdal nejmenší příčiny k nespokojenosti. Po Sládkově a Havlíkově haně pemmicanu se chvíli rozmýšlel, ale pak hrdinsky začal pít, jako by to byl lék sice nechutný, ale přinášející uzdravení. Nejdřív se mu hrdlo ani nechtělo otevřít pro tekutinu, která byla ohavně mastná, potom měl dojem, že pije hodně připálenou hrachovou polévku, do které někdo namíchal mazadlo na boty, ale nakonec se přemohl už tak, že onu odpornou chuť ani necítil.

»Tak, Mžiku, a teď je řada na tobě!« řekl vesele a dal před psíka kotlík se zbytkem pemmicanové polévky. Mžik se opřel tlapkama o jeho okraj a přičichl. Pak se obrátil k Jirkovi a svěsil zklamaně jedno ucho.

»Prosím tě, co mi to dáváš?« zdál se říkat jeho zarmoucený pohled. Sládek se začal smát. »Vsadím celý svůj týdenní plat na to, že to Mžik nebude jíst!«

»Sázka se nepřijímá,« odmítal Havlík. »Za prvé není jisto, kdy ten svůj plat dostaneš. Za druhé bych si tady za něj nekoupil ani balíček tabáku, i kdybych to nakrásně vyhrál. A za třetí to Mžik žrát nebude.«

Terrier mu dal za pravdu. Naklonil ještě jednou s nechutí čenich k podivné polévce, ba dokonce si i lízl, ale pak se umíněně obrátil ke kotlíku zády a začal lízat sníh.

»Však ty to ještě rád sníš!« vyhrožoval Jirka a umínil si, že nádobu vymyje až ráno.

»Já už celý spím!« zíval Sládek. Inženýr se podíval na hodinky. »Však je už také čas ke spaní, půlnoc je pryč!«

Vlezli do stanu jeden po druhém nízkým trojúhelníkovým vchodem, který se uzavíral pohyblivou deskou. Musilo se lézti po břiše a ani uvnitř stanu nebylo možno se vzpřímit. Stan byl čtverhranný, dva metry široký a právě tolik dlouhý. Jen uprostřed byl tak vysoký, že zde mohl schýlený člověk státi. Musili se složiti těsně jeden vedle druhého, aby se tam všichni vešli.

»Aspoň nám bude teplo!« prohlásil Sládek, ale sobecky si pospíšil, aby se dostal až k zadní stěně stanu, nejdále od vchodu.

»Nu, ovšem, Sládek si vybere vždycky to nejlepší!« bručel Havlík, na nějž zbylo místo na kraji, podle stěny, v níž byl vchod.

»Co chceš?« bránil se Sládek, »ty jsi z nás nejtlustší a je ti nejméně zima, protože máš ještě spodní šaty ze sádla. Takhle je to spravedlivě rozděleno!«

Bureš ležel vedle Sládka, mezi ním a Havlíkem se natáhl Sýkora, ale pak už byl stan vyplněn tak dokonale, že se Jirka musil složiti napříč, jim všem do nohou. Ačkoliv si každý otřel kusem padáku obuv od sněhu, zůstaly jejich boty přece jen vlhké, a Jirku to nepříjemně studilo po celé straně těla, kde se dotýkal obuvi ostatních. Snášel to však trpělivě a nevadilo mu to ve spaní, tak byl unaven po tomto prvém dnu pochodu na polárním ledu.

Stěny stanu, které byly ze soliditu, tvořily dobrou ochranu proti zimě a za chvíli se ve stanu oteplilo od pěti těl, stěsnaných v tak malé prostoře. Uvnitř bylo temno a jen štěrbinou podle vchodu dopadalo do stanu zvenčí trochu světla. Sládek si ještě chvíli stěžoval, že nemá co pod hlavu, a ztichl teprve, když mu Sýkora poradil, aby si udělal polštář ze své kožišinové čepice. Za chvíli začali všichni zhluboka oddechovati z prvního, nejtvrdšího spánku.

Mžik ležel Jirkovi v nohách, ale stále sebou vrtěl. Jirka ho z počátku napomínal, ale potom ztichl i on, jak mu nepřemožitelná únava zavřela oči. Psík se zvedl, a přes těla ostatních spáčů přicupkal až k Havlíkovi. Pokoušel se otevřít tlapkou vchod, ale nešlo to. Nechal toho a prošel se po Havlíkovi sem a tam. Touha dostat se ven byla však velmi silná a Mžik začal znovu tlapkou ohledávat vchod. Někdo něco zabručel ze spaní, ale Havlík spal blaženě dále. Probudil se teprve, když mu psík začal lízat obličej.

»Jdi mi do háje, Mžiku!« zlobil se polohlasně. »Měl jsem takový pěkný sen, že mne líbá krásná dívka, a zatím to byl tvůj jazyk. Co chceš?«

Mžik se obrátil výmluvně ke vchodu a Havlík pochopil.

»Fuj, tam je zima!« otřásl se a chystal se spustit zase uzavírací desku dolů, ale jeho zvědavost byla silnější. Vyklonil hlavu z otvoru a spatřil Mžika, jak přičinlivě vylizuje kotlík s pemmicanovou polévkou.

12

Lovecké dobrodružství Havlíka a Jirky

Jirka se vzbudil dříve, než ostatní. Nechtělo se mu ven, ale připomenul si svou kuchařskou povinnost a opatrně přelezl Havlíka, aby se dostal ke vchodu. Zavřel pečlivě za sebou a otřásl se zimou. Slunce svítilo sice ze všech sil, ale přesto byl tak důkladný mrazík, že Jirkovi okamžitě zrudly uši. Spustil si přes ně honem kapuci a dal se do práce.

»Tak vida, ty jsi to přece snědl!« řekl překvapeně Mžikovi, který se na něj zahanbeně díval. Přitlumeně štěkl, jako by odpovídal, a podíval se významně nejdříve na kotlík a pak na Jirku.

»Teď musíš počkat!« smál se Jirka, »až po nás, Mžiku.« Vydrhl sněhem důkladně vnitřek kotlíku a pokoušel se také umýt si své ruce, začazené od přípravy večeře. Nešlo to bez mýdla, v rýhách dlaní zůstávala stále špína, a Jirka se s tím na konec smířil. Naplnil kotlík ledem ze kry, kterou v duchu překřtil na »vodovod«, a zapálil vařič. Havlík mu svěřil už minulý den k tomu účelu jednu ze svých dvou krabiček sirek a kladl mu na srdce, aby sirkami šetřil.

Mezitím už vstali i ostatní. Sýkora odevzdal Jirkovi pemmican na snídani a druzí zatím skládali stan a chystali vše k dalšímu pochodu. Tentokrát vypil i Sládek svůj šálek až do dna a přestal již naříkat, že mu pemmican nechutná.

»Jsi dobrý kuchař, ale máš trochu krátký jídelní lístek. Prohoď to zas trochu něčím jiným!« škádlil Jirku.

Havlík si stěžoval, že jsou malé porce. »Snědl bych toho třikrát tolik!« ujišťoval.

»Nic si z toho nedělej, zato budeš po návratu tak štíhlý, že se budeš moci přihlásit do lehkoatletického odboru továrního mužstva. Už tě vidím, jak si odnášíš první cenu z běhu na sto yardů,« zlobil ho nenapravitelný Sládek.

Málomluvný Bureš se jen málo účastnil těchto rozhovorů a také inženýr většinou mlčel. Bylo na něm viděti, že stále přemýšlí o Zemanově zradě, třeba že se ostatní chránili zmíniti se i slovem o proradném kamarádovi. Pokud netáhl saně, šel inženýr napřed s kompasem v ruce a určoval směr.

Šli stále k východu a led skýtal nyní méně překážek, než v prvý den. Přesto však musili dělati četné okliky a nejméně dvakrát za hodinu nezbylo nic jiného, než pracně přenášeti saně přes vysoké, ledové hřebeny.

K večeru druhého dne pochodu – při čemž mluvíme-li o večeru, máme na mysli jen obvyklé rozdělení času a nikoliv skutečný večer s tmou – zmizel jim Bílý ostrov s očí. Cíl jejich cesty, Viktoriin ostrov, nebylo však stále ještě viděti, ačkoliv Jirka vylézal co chvíli na nějakou vysokou kru a napínal zrak do dálky.

Inženýr věděl, že je to zbytečná práce, ale nechtěl Jirku odradit. Odhadoval jejich pochod za dva dny nejvýš na patnáct kilometrů a Viktoriin ostrov byl jistě ještě přes třicet kilometrů daleko, tedy v takové vzdálenosti, že nebylo možno zahlédnout jej prostým okem.

Koncem druhého dne si začali Bureš se Sládkem stěžovati, že je bolí oči. Škubalo jim v nich, pálily je, a zanedlouho se jim zanítily tak, že přestávali rozeznávati nejbližší okolí. Jakmile pootevřeli víčka, bodal je každý paprsek světla jako ostrá jehla. Bolest byla tak krutá, že nakonec si netroufali otevřít oči a potáceli se jako slepci, držíce se svých druhů.

»Je to sněhová slepota,« prohlásil inženýr. »Sníh a led odrážejí do oka tolik světla, že je zrak stále oslněn a oční nerv se posléze zanítí. Odpočinete si ve stanu, kde je tma, a oči se vám zahojí samy.«

Litoval velmi, že nevzali s sebou, když opouštěli vzducholoď, žluté brýle proti sněhu. V balíku, který jim shodil Zeman, nebyly také a nezbylo, než nějak si pomoci, aby tato choroba nepostihla i ostatní. Sýkora si vzpomněl, že kanadští Indiáni chrání zrak proti spodnímu světlu, odraženému od sněhu, sazemi, jimiž si potřou řasy i víčka. Použili téhož prostředku a třebaže tím krása jejich obličejů nijak nezískala, byl účinek ochranného nátěru dobrý.

»Vypadáme jako uhlíři,« stěžoval si Havlík a Mžik byl velmi udiven proměnou obličejů svých bílých pánů. Jemu ostré světlo nevadilo vůbec a

jedinou příčinou jeho nespokojenosti s polárním životem byl nedostatek jídla. Smířil se už s pemmicanem, ale nebylo ho pro něj dosti, ačkoliv mu Jirka s velkým sebezapíráním schovával vždy skoro třetinu své porce a také Sýkora mu často přidal ze svého.

Inženýr využil nucené zastávky k tomu, aby určil jejich zeměpisnou polohu. Věděl, že polární led je ve stálém pohybu, který oko nepostřehne, protože zachvacuje nepřehledně velké plochy. Bylo možné, že je pohyb ledu strhl s jejich vytčené čáry pochodu a v tom případě musili změnit směr své cesty.

S Jirkovou pomocí si vybral Sýkora místo, které bylo dosti rovné, a zde postavil malou, skleněnou polokouli, v níž byla miska se rtutí. Jirkovi dal chronometr a svůj zápisník s tužkou.

»Dávej pozor, Jirko! Až řeknu stop, odečteš všechny tři ručičky, hodinovou, minutovou i vteřinovou. Ale nespleť to!« Jirka slíbil, že to provede dokonale, a upřel zrak na číselník. Vteřinová ručička mu naháněla strach, cupala tak rychle podle svého malého číselníku, že ji zrak stěží stačil sledovat.

Sýkora se natáhl na led před rtuťovým obzorem a namířil na odraz slunce v hladině rtuti dalekohled sextantu. Chvilku točil pohyblivým ramenem přístroje, až obraz slunce, odrážený otáčivým zrcátkem do dalekohledu, splynul s odrazem slunce v hladině rtuti. V tom okamžiku zvolal »Stop!« a Jirka zaznamenal přesný čas. Potom odečetl polohu zrcátka na děleném oblouku sextantu a nadiktoval tato čísla Jirkovi, který je připsal k časovému údaji. Měření opakoval Sýkora ještě několikrát a za dvě hodiny znovu. Potom si sedl na malou kru v blízkosti stanu a zabral se do svých výpočtů.

Zatím Havlík vyrobil z kusu plátna ochranný obvaz na oči pro oba nemocné kamarády. Pořídil jej snadno z úzkého pruhu, který si měli ovázati kolem hlavy. V místech, kde byly oči, vystřihl dvě úzké štěrbiny, aby šlo do očí co nejméně světla.

Byl s tím hotov za chvilku a potom mu byla dlouhá chvíle, stejně jako Jirkovi. Požádal inženýra o dovolení, aby se směli s Jirkou trochu projít kolem tábora.

»Můžete, ale ne dále, jak na sto metrů!« rozhodl inženýr a Havlík slíbil, že se tím bude řídit.

Jirka přivítal tento nápad s velikou radostí. S jistou závistí pozoroval, jak si Havlík přehazuje přes rameno karabinu. Byl by rád požádal inženýra, aby mu půjčil svůj Coltův revolver, ale věděl napřed, že by to bylo marné. Musil se spokojiti se svým tesákem, který si okázale připnul k pasu.

Sládek na ně volal ze stanu, aby si vzali s sebou Mžika a v případě nezdaru přinesli aspoň psí pečeni, ale oba lovci jeho posměšků nedbali. Vyrazili ve směru jejich další cesty a začali se proplétati mezi četnými krami, které zde byly nakupeny. Na nerovných místech byly takové závěje, že v nich zapadali až po pás, ale to jim nevadilo. Měli výborné boty i šaty, Sýkora dbal na to pečlivě, ještě když se chystala výprava. Každý muž posádky dostal oblek z nepromokavé látky, podšitý beránčí srstí, a důkladné boty z mroží kůže, sahající nad kolena. Když se objevil »slepý pasažér«, Jirka, sehnal pro něj inženýr v zásobách vzducholodi náhradní oblek, který mu padl docela dobře, ježto byl na svůj věk velmi statný a vyvinutý. Sýkora dbal také na to, aby se převlékli všichni před vycházkou na ostrov do těchto polárních úborů. Jak se později ukázalo, byl to opravdový pokyn Prozřetelnosti. Kdyby byli zůstali v oděvu, který měli při startu, nebyli by snesli mráz, který zde panoval. Neměli sice s sebou na pochodu žádný teploměr, ale přes to odhadl inženýr zimu přibližně na patnáct stupňů pod nulou. A to bylo polární léto, slunce svítilo, a vítr, který se tak špatně snáší, byl velmi slabý.

Šli asi půl hodiny, když se Havlík zastavil.

»Tak se mi zdá,« řekl starostlivě, »že už jsme o hodně dál, než sto metrů od tábora!«

Jirka se ohlédl směrem, odkud přišli. Stan bylo viděti jako temný trojúhelník a opravdu to vypadalo, že už jsou hodně daleko.

»Ještě kousek dál!« prosil. »Podívejte se, tady zrovna máme takovou rovnou kru, po té se nám dobře půjde!«

»Inu, ještě kousek, ale co z toho?« bručel Havlík. »Jdeme pořád a nikde ani potuchy po nějakém zvířeti. Div si oči nevykoukám, jak hledám stopy ve sněhu, ale jediné stopy jsou ty, které nám tu všude dělá Mžik! Tak tedy ještě kousek půjdeme,« svolil neochotně a šli dále.

Kra byla velmi rozlehlá a téměř úplně rovná.

»Tady se saním dobře pojede,« liboval si předem Havlík. Mžik je předběhl a náhle zpozorovali, že se zastavil a očichává sníh. Byl už nedaleko okraje rovné kry, kde ji lemoval pás ledových pahorků, z nichž některé byly několik metrů vysoké. Psík očichával jedno místo, pak zdvihl hlavu, otočil se k oběma chodcům, krátce zaštěkal a s čumákem přitisknutým ke sněhu běžel dále.

»Co to tam má?« znepokojoval se Jirka a oba přidali do kroku.

»Podívejme se,« řekl udiveně Havlík, když se zastavili u místa, kde se Mžik začal zajímati o sníh. »Tohle je přece stopa! Ale kdo ji udělal?« Sněhem se táhl dosti široký pruh a po jeho obou stranách šly rovnoběžně s ním dva užší pruhy, v nichž byl sníh podivně přeházen.

Rozhodli se sledovat stopu dále a došli až k místu, kde stál Mžik a tlumeně vrčel. Opíral se předními tlapkami o okraj podivné, kuželovité jámy, která šla hluboko do ledu.

»Kdo pak tohle udělal?« žasl Havlík. »Cožpak jsou tu nějací jiní lidé kromě nás? A proč by vrtali do ledu? Tohle je nějaké podivné!« dodal znepokojeně a vrtěl hlavou.

»Myslím, že vím, co to je!« řekl pomalu Jirka.

»To jsi tedy chytřejší než já. Tak ven s tím!« vybízel ho Havlík.

»Tu stopu udělal tuleň. Vleče se celým tělem a chodí hlavně po předních nohách. Udělá vždycky krok a pak se skrčí a přitáhne zadní část těla k přední. Vlastně jenom poskakuje po ledě. Od těla je ta široká prostřední stopa a od obou předních noh ty dvě užší po straně,« vykládal vážně Jirka.

»Poslechni, tohle vás učí v pokračovací škole?« ptal se nedůvěřivě Havlík. Jirka se usmál.

»To nemám z pokračovací školy, četl jsem to v jedné knížce o lovcích tuleňů,« vysvětloval.

»Tak to nemusí být pravda,« odporoval Havlík. »Takové knížky píší často lidé, kteří viděli jen cvičené tuleně ve variété a nikdy v polárních krajinách nebyli! A co tu pořádnou díru do ledu, to udělal také tuleň?«

»Ovšem, že ji udělal. Musí se nějak dostat z vody, aby se nadýchal čerstvého vzduchu, je to přece ssavec,« poučoval Jirka svého, o hodně staršího druha.

»To jsou mi věci!« kroutil nedůvěřivě hlavou bodrý mechanik. »A čím ji, prosím tě, udělal? To má takovou nějakou lampu, jako klempíři, když rozmrazují zamrzlé potrubí?«

Jirka se dal do smíchu, ale pak se ztišil a poručil Mžikovi, aby byl také zticha.

»Možná, že nějaký tuleň vyleze!« šeptal rozčileně Havlíkovi. »Co kdybychom si udělali nějaký kryt ze sněhu a počkali tu chvíli?«

»To bychom se možná také načekali,« zdráhal se Havlík a teprve, když mu Jirka připomněl, že tulení maso je velmi dobré a játra s ledvinkami dokonce hledanou pochoutkou, byl ochoten jeho návrh přijmout.

Nakupili ze sněhu jakousi hradbu asi metr vysokou a z téhož staviva si zhotovili nízká sedátka. Jirka držel Mžika za obojek a chvílemi mu sevřel čenich rukou, aby nevrčel. Havlík si prohlédl karabinu a pak ji položil na sněhový val tak, že směřovala přímo k otvoru v ledu. Byli od něho sotva deset metrů daleko a nemohl se chybiti cíle. Vítr byl velmi slabý, a pokud vál, šel jim do obličeje, takže vše bylo lovu příznivo. Ještě jen, aby se tuleň objevil brzy.

»Neřekl jsi mi před chvílí, jak si ten tuleň udělá díru v ledu!« šeptal Havlík Jirkovi.

»Prokouše led ze spodu, dokud je ještě tenký, a potom jej udržuje stále otevřený. Když neloví, leží na ledě a sluní se. Teprve, když má hlad, nebo když mu hrozí nebezpečí, skočí po hlavě do svého otvoru a vydrží pod vodou velmi dlouho,« vykládal tiše Jirka. Chvíli se ještě bavili o podivném životě, jaký vede tuleň, ale pak je zachvátila lovecká horečka a umlkli. Seděli nehybně a dívali se upřeně k otvoru v ledové kře. Tam se nic nepohnulo. Kolem dokola bylo takové hluboké ticho, že bylo slyšeti oddechování obou lidí a psa.

Mžik se z počátku vzpouzel tomu, aby ležel nehybně, jak si Jirka přál, ale za chvíli se s tím smířil. Míjela jedna čtvrthodina za druhou a tuleň se neobjevoval.

»Ten už nepřijde!« šeptal mrzutě Havlík. »Takhle dlouho přece nevydrží pod vodou? Vždyť tu sedíme už hodinu. Musíme jít zpátky, inženýr by mohl mít o nás strach!«

Jirka byl zklamán. Tuleň se přestěhoval patrně někam jinam a na tuto kru zapomněl. Jirka si povzdychl a chtěl právě vstát, když ucítil, jak se pod jeho rukou napnuly svaly v Mžikově těle. Psík se pozdvihl a začal větřit. Jirka mu sevřel rukou čenich a rozčileně sykl: »Pozor, tuleň je blízko! Ale nestřílejte, dokud nevyleze docela na led, a střelte ho jednou ranou, sice uteče a už se neukáže!«

»Neměj strach, budu střílet jako Vilém Tell,« ujišťoval Havlík a přitiskl pažbu karabiny k líci.

V zápětí vyhlédla z otvoru kulatá, temně hnědá hlava s vousy, ale ihned zase zmizela.

»Tak, s Bohem játra, s Bohem ledvinky!« šeptal zklamaně Havlík.

»Přijde, jen buďte tiše,« ujišťoval ho Jirka. »Vždycky prý to tak dělá. Nejdřív se rozhlíží, jestli je všude kolem bezpečno. Mžiku, pro Boha tě prosím, ukaž aspoň jednou, že máš rozum, a buď tiše. Uvidíš ty hody!« šeptal terrierovi do ucha. Zdálo se, že mu psík rozumí, alespoň se nesnažil nějak se uvolnit z ruky, která jej nemilosrdně svírala.

Uběhly sotva dvě minuty, když se hlava ukázala v otvoru znovu. Tentokráte prodlel tuleň trochu déle a rozhlížel se na všechny strany. Ponořil se ještě jednou, ale vzápětí se vynořil znovu, opřel se předníma nohama o okraj kry a jediným skokem se na ni vyhoupl.

Bylo viděti, že ještě nedůvěřuje. Zastavil se u samého otvoru a čenichal, otáčeje pomalu hlavu se strany na stranu.

»Teď?« ptal se rozčileně Havlík Jirky.

»Ještě ne, až popoleze!« syčel mu Jirka do ucha a celý se třásl vzrušením. Nejraději by byl skočil na tuleně a probodl jej tesákem, ale věděl dobře, že by mu zvíře zmizelo, sotva by opustil ochranný kryt.

Tuleň se rozmýšlel hezkou chvíli a pak začal pomalu lézti po kře, směrem opačným, než byl kryt obou lovců. Z Havlíkovy karabiny houkla rána, která div neutrhla Jirkovi ucho, a hned za ní druhá. Tuleň udělal ohromný skok do výšky a rychle se obrátil ke spásnému otvoru, ale druhá rána jej přibila na místo. Natáhl se a zůstal nehybně ležet, zatím co sníh kolem něj se začal rudě barvit.

»Ať se podívá Sládek, jestli umím střílet nebo ne!« hulákal vítězně Havlík a mával bojovně karabinou nad hlavou. Všichni tři běželi k mrtvému zvířeti. Mžik začal lízati krev, která vytékala z rány ve hřbetě a rychle tuhla, zatím co Jirka s Havlíkem prohlíželi kořist.

»Viděl jsi už lepší trefy?« ptal se pyšně Havlík, ukazuje na ránu ve hřbetě, těsně za krkem, a druhou, která byla pod uchem tuleně a přinesla mu okamžitě smrt.

Jirka sice byl toho názoru, že trefiti na nějakých dvacet metrů vzdálenosti není žádné kouzelnictví, ale nechal si to pro sebe. Měl srdečného Havlíka rád, jako všichni, a proto mu z celého srdce blahopřál k jeho střeleckému umění.

Tuleň byl statný kus, téměř půldruhého metru dlouhý, a měl hustý hnědý kožich s temnými, polokruhovými skvrnami.

»Ale jak ho dostaneme do tábora?« staral se Havlík, škrábaje se rozpačitě za ušima.

»Přivážeme mu provaz za ocasní ploutev a potáhneme ho po sněhu! Viděl jsem to na obrázku v jedné knize!« navrhoval Jirka.

»Tak se mi zdá, že v těch tvých knížkách je všechno, Jirko,« bručel mechanik, hledaje po kapsách kus provazu. »Budu je musit také začít číst, až se vrátíme domů!«

Šťastně našel provaz v jedné ze svých četných kapes a ovázal jeho konec důkladně kolem tuleňova ocasu. Na druhém konci provazu udělal smyčku, za niž táhl, a dali se na pochod. Jirkovu nabídku, že mu pomůže zvíře táhnouti, Havlík důrazně odmítl, prohlásiv, že každý lovec si má nésti svoji kořist sám.

»Viděl jsi někdy v těch svých knížkách, jak silný Bivoj nesl kance na svých zádech?« ptal se Jirky a hoch přikývl.

»Tak vidíš, že to bylo zvykem už u starých Čechů!« končil spokojeně Havlík a vlekl dále svého tuleně.

»A co kdybyste zastřelil polárního medvěda?« ptal se nevinně Jirka.

»Kolikpak váží takový medvěd?« tázal se pohrdavě Havlík.

»No, aspoň tři, čtyři sta kilo!« odpověděl Jirka s potutelným úsměvem.

»Aha, chceš mne dostat, že?« usmíval se Havlík. »To by byla taková kořist, že by stála za to přestěhovat se k ní. Pak bych ji nepotřeboval tahat nikam!«

V polovině cesty se setkali se Sýkorou, který uslyšel v táboře dvojí výstřel, a jsa o ně znepokojen, šel jim vstříc. Jeho vážná tvář se vyjasnila, když spatřil, že jsou oba bez úhony a vracejí se s vydatným úlovkem. Pochválil Havlíka, ale bodrý mechanik mu poctivě řekl, že bez Jirky by mu bylo ani nenapadlo na tuleně čekat a i kdyby to byl udělal, že by nebyl asi nic ulovil, protože vůbec neznal způsob života těchto zvířat.

»Jsi chytrý chlapec, Jirko!« řekl inženýr vlídně a Jirka se začervenal.

V táboře zavládlo veliké nadšení nad nečekanou změnou jídelního lístku. I sám málomluvný Bureš prohodil několik přívětivých slov a Sládek se vůbec nezmohl na své obvyklé vtipy, ačkoliv mu Havlík líčil svoji loveckou příhodu v tak dokonalé myslivecké latině, že by byl závistí sezelenal každý starý hajný.

»Počkej, Jirko, tentokráte vařím já, když jde o takové vzácné jídlo!« prohlásil Havlík, který nechtěl dát tuleně ani z ruky. Jirka mu pomáhal a zanedlouho zavoněly tulení vnitřnosti, pekoucí se na vlastním tuleňově špeku, tak vábivě, že se všem sliny sbíhaly v ústech.

Inženýr rozhodl, že se bude jisti podle chuti, poněvadž zvíře bylo těžké, a všechno maso by bylo velmi zatížilo saně. A tak Havlík upekl ještě k obědu několik kotlet a stejně vydatně se i večeřelo a druhý den snídalo. I potom jim zbylo ještě na třicet kilo masa, které se v tomto mrazivém ovzduší mohlo udržeti dlouho čerstvé.

»Rozhodně to sníme dříve, než se to zkazí!« prohlásil Havlík a všichni s ním souhlasili. Je snad zbytečné podotýkat, že Mžik dostal tolik různých zbytků, že byl vrchovatě spokojen a uchoval si od té chvíle jistě nejlepší vzpomínku na ono podivné zvíře.

13

Na plovoucí kře

Den pobytu v temném stanu ulevil aspoň na tolik bolestem v očích Burešových a Sládkových, že oba muži mohli nastoupiti další pochod, když chránili zrak stínidlem, které jim vyrobil Havlík.

Sýkora dal hned ráno rozkaz k pochodu. K dosavadním starostem mu přibyla nová, kterou zatím před ostatními tajil. Byl rád, že v radosti nad úlovkem tuleně se jej zapomněli zeptat na výsledek jeho měření.

Do saní, plně naložených, se zapřáhl sám a dal Havlíkovi, který měl jít napřed, svůj kompas.

»Ale teď už nejdeme přímo na východ, pane inženýre!« podivil se mechanik, když mu Sýkora vyznačil směr, který se odchyloval velmi značně k jihu.

»Nejdeme, zašli jsme trochu k severu a musíme to nyní vyrovnati,« řekl vyhýbavě Sýkora a ulevilo se mu, když se Havlík dále nevyptával. To, co minulý den zjistil, jej přímo ohromilo a naplnilo neblahou předtuchou. Měli se při své cestě pohybovati stále podle osmdesáté rovnoběžky a zatím naměřil, že jsou o celý stupeň severněji! Poněvadž v posledních dnech bylo bezvětří, musil tu být nějaký mořský proud, který šel od jihu k severu a hnal s sebou celé ohromné ledové pole!

Inženýr věděl, že takové proudy v polárním moři jsou, ba, že je před mnoha lety Nansen přímo vyhledával, aby jeho loď »Fram« zahnaly k severní točně.

Ale co bylo úspěchem pro Nansena, bylo zkázou pro ně. Za necelé tři dny je zahnal tento nepřátelský proud o více jak sto kilometrů k severu, kde nebyla žádná možnost spásy. Půjde-li to takto dále, nedojdou nikdy na Viktoriin ostrov, dostanou se proti své vůli až na točnu, a to znamenalo neodvratný konec!

Zásob měli při největším šetření jen na několik týdnů a zvěř je na točně velmi vzácná. Všichni zemrou hlady…

Tyto myšlenky se honily Sýkorovi hlavou, ale ostatním nic neřekl. Nechtěl jim bráti odvahu, dokud to nebude nezbytně zapotřebí. Sám byl na smrt připraven a dovedl jí čeliti, ale když se podíval na ostatní, kteří se svěřili bezvýhradně jeho velení a měli takovou důvěru v budoucnost, svíralo se mu nad nimi srdce lítostí.

»Tak jsem se byl podívat trochu napřed a máme to pěkné!« křičel Havlík, vraceje se hlubokým sněhem k saním, které postupovaly jen zvolna kupředu.

»Copak je, Havlíku?« ptal se mírně inženýr.

»Moře, pane inženýre, žádný led, jen sem tam nějaká malá kra,« volal vzrušeně Havlík a setkal se se všeobecnou nedůvěrou.

»Tak se mi zdá, že Havlík před námi utajil nějakou lahvičku se slivovicí, ráno si z ní přihnul a teď vidí všude samou vodu!« posmíval se Sládek, kterému zatím již otrnulo, jak jej přestaly bolet oči.

»Ty máš vždycky nějaké zdání!« durdil se Havlík, »počkej chvíli a uvidíš to sám, i když máš klapky na očích jako drožkářská kobyla.«

Zanedlouho se přesvědčili všichni, že Havlík nepřeháněl. Vyjeli se saněmi mezi dvě velké kry a za nimi se zastavili. Byli na pokraji ohromného ledového pole, které v těchto místech končilo. Před nimi se prostíralo volné moře napravo i nalevo, zahrazujíc jim další cestu. Jen v dáli, na východním obzoru, byl na obloze úzký pás bílého přísvitu, prozrazující, že je tam opět moře pokryto ledem.

»Tohle je divné,« poznamenal Bureš, »mráz je, až mi uši pálí, a tady je voda. Copak moře nezamrzá?«

»Zamrzá, ale chvíli to trvá,« řekl zamyšleně inženýr. »Není nic divného, že se ledové kry náhle rozlomí v některém místě, jak na ně tlačí vítr nebo vodní proudy, a mnoho lidí už tímto způsobem zahynulo, když se led otevřel právě pod nimi. Ovšem dlouho to netrvá a proud nažene do volného moře nový led a mráz uzavře to, co ještě zůstalo od ledu volné.«

Rozmýšlel se, co by měli udělati. Kdyby nebylo onoho zrádného jižního proudu, který je hnal neodvratně k točně a smrti do náruče, byl by vyčkal na okraji moře třeba několik dní, až je led zase uzavře. Měli dosti tuleního masa a nebylo vyloučeno, že v moři ještě něco uloví. O zásoby by tedy zatím nebylo nouze. Ale za těchto okolností to bylo velmi na pováženou.

»A od čeho máme skládací člun?« zvolal důvěřivě Havlík. Sýkora potřásl hlavou. »Tam se vejdou jen dva lidé, Havlíku, a co s těmi ostatními? Moře je několik kilometrů široké a přeprava jednoho po druhém by byla velmi obtížná.«

»A není vyloučeno, že bychom se už také všichni neshledali,« ozval se Bureš a inženýr s ním souhlasil.

Díval se na černošedou vodní hladinu, zrýhovanou krátkými vlnami. Chvílemi plynuly po ní kusy ledu nejrůznější velikosti, od jihu k severu. Některé z nich bylo sotva viděti, jiné byly veliké jako stůl, ale proplulo jich kolem také několik, tak velkých, že by se byl na ně pohodlně vešel celý jejich tábor.

Při pohledu na tyto větší kry dostal Jirka nápad.

»Co kdybychom použili jedné takové kry jako plavidla?« navrhoval nesměle.

Havlík se zatvářil nedůvěřivě.

»Vždyť plavou někam jinam, než my chceme, Jirko. Nikdy by nás nepřepravily na druhý břeh!«

»To není špatný nápad,« ozval se inženýr. »Rozhodně to můžeme zkusit. Uděláme to tak, že člun kru potáhne. Půjde to sice špatně, poněvadž kra se hluboko noří, ale veslaři se mohou střídat.«

»A snad bychom mohli použiti i vítr, který fouká v našem směru,« poznamenal Jirka. »Z plátna, do kterého byl zabalen balík s našimi věcmi, můžeme udělat plachtu…«

»Výborně, Jirko!« chválil inženýr. »Dejme se hned do toho. Nejdřív spustíme člun a s jeho pomocí chytneme vhodnou kru.«

Jirka bez pobízení roztáhl člun na okraji kry, připojil k ventilu hustilku a začal pumpovati. Pracoval ze všech sil, až se celý zapotil, ale okraj člunu, tvořící vzdušnou komoru, byl stále splasklý.

Havlík nad tím kroutil hlavou, ale pak se uhodil do čela a dal se do smíchu.

»Ty jsi chytrák, Jirko, takhle to nenafoukneš ani za sto let! Vždyť jsi zapomněl uzavřít vypouštěcí ventil a vzduch ti utíká druhou stranou ven!«

Jirka se začervenal a pospíšil si napraviti své nedopatření. Za chvíli se boky člunu nadzvedly vzduchem, vehnaným do komor, a jejich plavidlo bylo připraveno k vyplutí.

Přivázali do kruhu na okraji člunu lano a spustili člun na vodu. Jirka do něj opatrně vlezl a nasadil dva páry vesel na kolíky.

V prvé chvíli se zarazil, když pohlédl na moře. Člun vyčníval jen velmi nepatrně nad vodu a Jirka měl dojem, že se moře každou chvíli přeleje přes jeho kulatý okraj. Ale hladina vodní byla zčeřena jen malými vlnkami a byla klidná jako řeka.

»Kdo pojede?« ptal se dychtivě Havlík.

»Já…« odpověděl Sýkora.

»Vezměte mne s sebou!« vpadl mu Jirka prosebně do řeči.

Inženýr váhal, ale nakonec svolil. Bureš se Sládkem viděli ještě příliš málo a nepřicházeli v úvahu a Havlík nechtěl Jirkovi zkazit radost.

»Tak si jeď!« řekl velkomyslně, »ale koukej vybrat nějakou pořádnou kru!«

Sýkora sestoupil do člunu k Jirkovi a vzal s sebou špičák. Odrazil malé plavidlo jedním veslem od kry a vyjeli. Dalo jim to trochu práce, než se jim podařilo udržeti správný směr. Člunek měl téměř kruhový tvar a točil se s počátku na místě jako zátka, hozená do vodního víru.

Konečně se jim podařilo vyrovnat směr a opřeli se řádně do vesel. Se kry na ně křičeli Havlík se Sládkem svá přání šťastné cesty a Mžik je doprovázel hlučným štěkotem.

Sýkora se nechtěl příliš vzdáliti od okraje pevné kry, aby neměli zbytečnou práci s návratem. Přesto musili veslovati pořádný kus, než našli vhodnou kru.

»Tamhleta by byla dobrá! « zvolal Jirka, který seděl před inženýrem a měl lepší rozhled. Kra je doháněla, plovouc velmi pomalu, a za chvíli se octla v těsné blízkosti člunku. Inženýr s Jirkou souhlasil. Kra měla právě vhodné rozměry a podle barvy ledu se dalo souditi, že je hodně stará a tedy dostatečně pevná, když vydržela několik let. Byla asi pět metrů široká a sedm až osm metrů dlouhá. Její povrch se zdál býti rovný a vyčnívala z vody jen asi půl metru. To znamenalo, že ponořená část je asi půlčtvrta metrů silná. Byl to pravý ledový balvan a nemusili se bát, že se cestou pod nimi rozlomí.

Sýkora měl jisté obavy, aby kra nebyla příliš těžká, aby ji mohli táhnouti, a rychle z hlavy počítal. Došel k výsledku, že kra váží asi stodvacet tun, a to bylo skutečně pro sílu dvou veslařů trochu mnoho, ale mohli spoléhati, že jim vítr pomůže.

»Ale jak ji chytneme?« staral se Jirka.

»Neměj obavy,« usmál se inženýr a zatočil člun tak, že se přiblížili ke kře na dosah ruky. Přivázal konec provazu, upevněného ke člunu, kolem špičáku, a zarazil jeho ostří do sněhu.

»Pozor, Jirko!« velel, »udrž člun v rovnováze!« Jirka se opřel do vesel. Sýkora si pomalu ve člunu stoupl a potom přeskočil na kru.

Křehké plavidlo se rozkolébalo, ale Jirka je vesly vyrovnal, takže dovnitř šplíchlo jen trochu vody. Sýkora pak zarazil špičák pevně do samého ledu, přitáhl provazem člun těsně ke kře a opatrně do něj sestoupil.

Čekala je notná práce, poněvadž vlekli kru proti větru. Nořila se sice jen málo ven, ale vítr nalézal oporu i v jejím povrchu a hnal ji opačným směrem.

Pracovali, až se jim pot řinul po tvářích a nepříjemně je chladil za krkem, ale postupovali jen velmi pomalu. K tomu je ještě hnal proud napříč k směru jejich plavby a když po dvouhodinové práci přirazili u veliké kry, kde byli ostatní, octli se o několik set metrů dále, než bylo místo, odkud vyjeli.

Havlík však pozoroval jejich plavbu zkušeným zrakem a přesně odhadl místo, kde přirazí. Dopravil tam zatím za pomoci ostatních saně a připravil i důkladný oběd z tulení svíčkové.

»Pracoval jsi jako chlap, Jirko, mohl jsem na tobě oči nechat!« chválil hocha, který se únavou zhroutil, jakmile vystoupili ze člunu. Havlíkova pochvala ho vzpružila tak, že vyskočil a šel pomáhat Sýkorovi při zakotvení kry.

»Nech toho, Jirko!« bránil mu Havlík, »a pojď si něco sníst. Nech také Sládka, ať si trochu přivydělá, beztak si mi stěžoval, že mu měknou svaly, jak má málo práce!«

»Přál bych si, aby ti trochu změkl jazyk a nebyl tak ostrý,« huboval Sládek, který nečekal na Havlíkovo vybídnutí, a šel pomáhati sám. Přivázali druhý konec provazu k velkému ledovému balvanu a člunek zatím vytáhli na pevnou kru.

Hned po obědě se začali stěhovati na plovoucí kru. Dalo to trochu práce, než na ni přenesli saně, ale hlavní potíž nastala, když šlo o to, upevniti na kře plachtu.

»Ty a Jirka ji budete držet!« navrhoval žertem Sládek Havlíkovi, ale jeho vtip nenašel tentokrát odezvy. Všichni přemýšleli, až je hlava bolela, ale kromě Sládkova žertu na nic nepřišli. Zdálo se, že se budou musit celého plánu vzdát, protože nebylo pomyšlení, že by se kra dala utáhnouti člunkem na delší vzdálenost, když tu se přihlásil Jirka s návrhem.

»Saně jsou tři metry dlouhé, a kdybychom je postavili zadním opěradlem do sněhu, můžeme z nich udělati stožár…«

»To je nápad, Jirko!« řekl uznale inženýr.

»Sládek by na něj nepřišel, ani kdyby tu měl zmrznout!« zaryl si Havlík, maje se čile k dílu.

»A ty ano, viď? Pročpak jsi to tedy nenavrhl sám, nádobo moudrosti!« zlobil se Sládek a pomáhal mu upevniti opěradlo saní do sněhu. Na kře, právě uprostřed, kde byla zvlněná, bylo na metr tvrdého sněhu a opěradlo v něm drželo dobře. Obložili je ještě schránkami s pemmicanem, aby je upevnili, a Havlík pak začal k saním přivazovat plátno, položené do pravoúhlého trojúhelníku. Jedna kratší strana trojúhelníku přilehla k improvisovanému stožáru a druhá ke kře. Zbývající cíp plachty zatížili schránkami s benzinem a pro větší jistotu si měl vždy někdo na ně sednouti.

Do člunku vsedl Havlík s Burešem a inženýr nastupoval poslední na pohyblivou kru. Uvolnil lano, jímž byla zakotvena, a přeskočil pak na ni. Vítr nadul plachtu a vyjeli.

»Tohle je něco jiného, než se dřít se saněmi!« pochvaloval si Sládek, který se rozložil na schránkách s benzinem jako milostpán.

»Jen počkej, až si vyměníme místo!« křičel na něj Havlík ze člunu, »pak tě přejde legrace!« – Ale jeho přání se nesplnilo. Třebaže byl vítr spočátku slabý, poháněl přece jen kru tak vydatně, že veslaři ve člunu s ní měli jen málo práce. A právě když mělo dojiti k jejich vystřídání, vzrostl vítr do té míry, že kra začala předstihovat člunek.

Za těchto okolností nemělo smyslu dále veslovat a inženýr poručil Havlíkovi a Burešovi, aby vystoupili na kru a vytáhli člunek s sebou. Sládek měl ovšem velkou radost z toho, že na něj nedošlo, a nepřestal se Havlíkovi vysmívat.

Brzy potom vítr zesílil do té míry, že počal buditi obavu. Kolem nich se začaly množiti plovoucí kry a některé z nich měly pořádné rozměry. Hrozilo nebezpečí, že se s některou srazí, a inženýr se pokusil řídit nemotorné plavidlo. Dal k volnému cípu plachty přivázati provaz, aby se dala natáčeti. Odstranil potom s onoho konce plachty přítěž a Havlík se chopil lana. Musil je držeti vší silou, aby mu vítr nevydral plachtu z ruky. Pomalu natáčel napnuté plátno, kra na okamžik zakolísala, ale pak se podřídila tlaku větru a změnila směr pohybu.

»Hurá!« vykřikl nadšeně Jirka a Sládek navrhoval, aby vyjeli na širé moře a pustili se až do Norska.

»Daleko bychom se nedostali,« usmál se inženýr. »I kdyby tam na jihu nebyl už žádný led, dostala by se kra do teplejší vody a za pár dní by se rozplynula jako kostka cukru v čaji!«

Podařilo se jim po jisté námaze proplésti se mezi plovoucím ledem a po hodinové plavbě zahlédli již okraj pevného ledu. Zamířili do záhybu v ledu, který tvořil jakousi zátoku, chráněnou proti proudu, a přistáli bez pohromy.

»Škoda, že pěkné věci končí vždycky tak brzy!« litoval Havlík a Sládek, který se s ním věčně škorpil, mu dal tentokráte za pravdu. Přenesli náklad na břeh a jen s lítostí opouštěli přátelský kus ledu, který jim ušetřil tolik práce.

»Tak zase do té dřiny!« povzdechl si Havlík, navlékaje si přes ramena popruh od saní. Vyjeli a moře jim zanedlouho zmizelo s očí za ledovými hřebeny, mezi nimiž si pracně klestili cestu.

14

Sami dva

Vítr zesílil do té míry, že se proměnil v úplný orkán. V takovém počasí se nedalo jíti dále, lidem tuhly údy v mrazivé vichřici a sám Mžik se nabažil chůze a hledal ochranu na saních. Sýkora už hleděl jen najíti místo, které by bylo aspoň trochu chráněno před ledovým větrem, pronikajícím až do morku kostí. Konečně se dostali do jakési kotliny, která byla téměř se všech stran obklopena většími krami. Největší z nich byly právě na západní straně, odkud přicházel mrazivý vítr.

Uprostřed ledových pahorků poručil Sýkora zříditi tábor. Tentokráte se podařilo sestaviti stan jen s největší potíží, tak veliká byla síla větru, který dral mužům lehké desky ze soliditu z ruky. Jakmile byl postaven, vlezli všichni okamžitě dovnitř a i večeře se tentokráte připravovala ve stanu.

Usedli v kruhu kolem benzinového vařiče, který brzy vyhřál malý prostor stanu. Pevné stěny je chránily proti nepohodě a všichni měli příjemný pocit pohodlí a bezpečí.

»Tam je činěnice!« prohodil Havlík, naslouchaje větru, který se rozrážel o ostré hrany ledu a plnil vzduch podivnými, hvízdavými zvuky, kvílením a sténáním.

»Vypadá to jako lidské hlasy,« podotkl Bureš a Jirkovi přeběhl mráz po zádech.

»Paní Meluzina hledá svoje dítě,« řekl Sládek, »ale tady v té siberii je těžko najde. Tak si myslím, jak by nám asi bylo, kdybychom neměli tenhle stan a co do úst.«

Všichni se odmlčeli. Vzpomínali na Zemana, který přece jen nebyl tak špatný a nedovedl to přenésti přes srdce, aby je nechal jen tak, beze vší pomoci. Co asi dělá, co se stalo s jejich vzducholodí, na niž byli tak hrdí? Jejich hněv proti proradnému kamarádovi opadl. Jen Sýkora, který myslil stále na onen zákeřný mořský proud, ženoucí je k severu, nedovedl sleviti se svého hněvu. Sejde-li se se Zemanem ještě jednou…!

Spali neklidně a nebylo to jen sténání vichřice, které je budilo ze sna. Kolem praskal led a Sýkora, který tentokráte ulehl na Havlíkově místě, u vchodu do stanu, vyšel několikrát ven, zatím co ostatní spali. V malé vzdálenosti od tábora se otevřely v ledu četné trhliny, ale zatím byly jen úzké; Sýkora měl největší obavy z dalšího pochodu a od půlnoci už nezamhouřil oka.

Ráno se nebe pokrylo temnými mraky a brzy se z nich začal sypat sníh. Vítr trochu ulehl a obzor byl zatažen závojem mlhy.

»Brrr, to je mizerné počasí!« otřásl se Jirka, vycházeje za ranní prací.

»Vezmi si plášť, sněží, « vyzval jej Sýkora. »A nechoď daleko, led se začíná trhat!« napomínal.

»Půjdu jen k tam té kře nasekat trochu ledu na snídani.« Jirka ukazoval na nízkou starou kru, vzdálenou sotva dvacet metrů a Sýkora přikývl.

Hoch si zašel do stanu pro nepromokavý plášť a vzal s sebou kotlík a sekerku. Mžik, který pobíhal kolem, aby se zahřál, se připojil k němu.

Sníh padal hustě a bylo špatně viděti na cestu. Jirka by byl málem zapadl do úzké trhliny, pokryté sněhem, a teprve Mžikovo výstražné štěkání jej upozornilo na nebezpečí. Přeskočil trhlinu a brzy se dostal k vyhlédnuté kře. Dal se do sekání tvrdého ledu, který kladl sekerce značný odpor, a měl již polovinu kotlíku naplněnou, když zaslechl inženýrův hlas.

»Jirko, vrať se hned, blíží se mlha!« Sníh, poletující vzduchem, tlumil hlas tak, že se zdál přicházeti z veliké dálky. Jirka se ohlédl ke stanu a spatřil Sýkoru, který na něj rozčileně kýval. Rozhlédl se kolem a užasl. Od západu, hnána větrem, letěla proti němu s ohromnou rychlostí bílá, mlhová zátopa, pohlcující v sobě vše, přes co přešla.

Neudělal ani dva kroky směrem k táboru a byl obklopen mlhou se všech stran. Natáhl ruku před sebe a neviděl ani svoji rukavici…

Mžik poděšeně kňučel a tiskl se k jeho nohám. Jirka se zastavil a začal volati. Od tábora zněla k němu odpověď Sýkorova, ale tak hluše, že ji stěží slyšel. Pak se k inženýrovu hlasu přidružilo i volání ostatních, ale Jirka měl dojem, že to zní jen o málo silněji. Led zapraskal v malé vzdálenosti od něho a Mžik začal pronikavě výt.

»Přestaň přece!« hněval se hoch, »vždyť není slyšeti vlastního slova!« Psík zmlkl a Jirka přidržel dlaně k ústům. »Halóóó!« křičel ze všech sil a pak naslouchal. Ticho, jen led praskal dále… »Haló, já jsem tady!« volal z plných plic a zdálo se mu, že slyší tři slabé rány, které šly rychle po sobě.

»Střílejí a je to tamhle v tom směru,« řekl si s ulehčením. »Tak pojď, zbabělý Mžiku, půjdeme po sluchu!« Vykročil a šel pomalu, krok za krokem, tápaje nohou jako slepec. Psík šel s ním jen nerad. Udělali několik kroků, když malý terrier vyskočil a zakousl se do cípu hochova pláště.

»Zbláznil jsi se, Mžiku?« zlobil se Jirka. »Co tě to napadlo, pustíš mne!« ale psík nechtěl poslechnout a úzkostlivě kňučel, svíraje plášť v zubech. Jirka se zastavil.

»Cítíš něco? A co? Je tu nějaké zvíře?« ptal se psa a Mžik začal kňučeti silněji, jako by mu rozuměl. Jirka vytáhl tesák z pochvy. Sevřel jej pevně v pravé ruce a sekerku přendal do levé. V tom okamžiku poodhrnul vítr na vteřinu plášť mlhy a Jirka ztrnul nehybně na místě. Sotva metr od něho led končil a černalo se moře! Mlha se hned zase uzavřela a Jirka zděšeně couvl ke kře, z níž ještě před chvílí osekával kusy ledu.

»Tak to jsi cítil, Mžičku!« řekl měkce, hladě psa. »Děkuji ti, zachránil jsi mi život! V tomhle obleku a při té zimě bych toho asi moc neuplaval. Ale co teď budeme dělat, Mžiku?«

Pes pustil jeho plášť a začal štěkat ze všech sil, obrácen směrem k táboru.

»Aha, ty myslíš, že máme volat, aby nám přišli na pomoc!« řekl Jirka. »Můžeme to zkusit, příteli, ale bojím se moc, že nám to bude málo platné.« Připojil svůj hlas k Mžikovu štěkání a chvílemi ztichl a umlčel i psa. Poslouchal, jestli uslyší odpověď, ale kolem bylo mrtvé ticho. Jen občas zazněl hluchý zvuk padající kry, která ztratila rovnováhu a řítila se do trhlin, otevřených v ledu.

Jirka si teprve nyní uvědomil, že je ztracen v polární poušti, sám a sám, jen s malým psíkem, bez prostředků, bez pomoci…

Prvý dojem této myšlenky byl tak mocný, že začal zoufale volati o pomoc. Křičel tak dlouho, až mu hlas selhal. Bezvládně se zhroutil do sněhu a zabořil hlavu do dlaní. Co teď…?

Seděl tak dlouho, s touto jedinou myšlenkou v mozku, a potom pomalu zvedl hlavu. Mžik stál před ním a díval se na něj tázavě. Jirka ho vzal kolem krku a položil si jeho hlavu na svoji tvář.

»Nic si z toho nedělej, malý Mžiku, však oni nás zase najdou, až se vyjasní! Zatím počkáme a budeme se živit ledem. Zato nám bude potom více chutnat!« Psík vesele zaštěkal jako by mu chtěl říci, že s ním souhlasí, a začal mu lízat tvář.

15

Nerovný boj

Sníh padal stále a mlha halila všechno kolem. Jirka byl promrzlý až do kosti, přes svůj teplý oděv.

»Takhle to dál nejde, Mžiku!« řekl psíkovi, který se zahrabal až po krk do sněhu. »Nemohu to udělat jako ty, na to je tu málo nového sněhu, ale udělám něco lepšího, uvidíš!« sliboval a dal se do práce.

Odhrabal čerstvý sníh a zařízl tesák do zmrzlého sněhu, který byl pod ním. Šlo to dosti snadno a po malé námaze se podařilo Jirkovi vykrájeti ze sněhu velikou kostku. Pokračoval v této práci a za hodinu měl dosti velké množství takových kostek různé velikosti.

»Postavíme si sněhovou chýši, jako to dělají Eskymáci, když jsou na lovu a nemohou tahati s sebou stany, Mžiku,« mluvil k psovi, který sledoval sice se zájmem jeho počínání, ale přesto neopustil svoje teplé, sněhové hnízdo. Sestavil nejdříve z největších kostek půdorys chýše. Dal mu tvar obdélníku asi dva metry dlouhého a metr širokého. Zvolil si místo blízko kry, která měla chrániti jeho stavbu od západního větru, a na první řadu sněhových krychlí začal klásti druhou.

Tato řada přečnívala s každé strany asi o pět centimetrů dovnitř a tím se poboční stěny k sobě přiblížily o deset centimetrů. Jirka stavěl zatím jen tyto dvě stěny, takže vpředu i vzadu zůstávala jeho stavba otevřená. Na druhou vrstvu svých sněhových »kamenů« položil třetí, která zase přečnívala o něco dovnitř, a tak pokračoval, až konečně poslední sněhové kameny, kladené s obou stran, přilehly k sobě, a prostor byl nahoře uzavřen.

Vznikla jakási střecha, která vypadala jako dvoje schody ze sněhu, které se nahoře spojovaly. Jirka byl se svým dílem jak náleží spokojen.

»To koukáš, co, Mžiku?« dožadoval se schválení svého čtyřnohého přítele a psík mu odpověděl štěkáním.

»Co říkáš? Že je to napřed a vzadu otevřené? Ale to se zavře okamžitě, uvidíš! A někudy také musíme dovnitř, ne? Uvidíš, jak ti tam bude teplo!« sliboval psíkovi.

Nedalo mnoho práce uzavřít zadní otvor kolmou stěnou ze sněhových kostek, a Jirka si připravil ještě dostatek »staviva«, aby mohl uzavřít i vchod, až budou uvnitř.

Nejdříve rozestřel uvnitř svůj nepromokavý plášť jako koberec a pak tam vnesl všechen svůj majetek, který byl velmi skrovný: kotlík na vaření a sekerka. Stavba byla téměř půldruhého metru vysoká a zdálo se, že je pevná. Nesměl se ovšem nikdo pořádně opřít o stěny, dokud jednotlivé kostky nespojí mráz dohromady.

»Tak pojď, půjdeme si lehnout!« zval Jirka Mžika a psík uposlechl. Vyhrabal se ze sněhu, otřepal se a vlezl dovnitř, kde se zavrtal do kapuce Jirkova pláště. Hoch se chystal následovati jeho příkladu, ale pak si vzpomněl, že by měl nějak označit svoji stavbu, pro případ, že by jej jeho druhové hledali, zatím co bude spát. Skutečně, už na malou vzdálenost se jeho sněhová chýše ničím nelišila od jakékoliv kry, zaváté sněhem.

Jediná nápadná věc, kterou měl, byl pestrý šátek na krk. Položil jej na střechu svého obydlí a zatížil kusem ledu, aby neulétl.

Potom vlezl dovnitř a uzavřel pečlivě za sebou vchod sněhovými kostkami. Tápaje rukama kolem sebe, našel si místo a natáhl se opatrně vedle Mžika. Uvnitř chýše se za chvíli tak oteplilo, že si svlékl kabát a zůstal jen ve svetru.

»To je nám dobře, viď?« ptal se psa, ale Mžik neklidně zakňučel.

»Cože, tobě se to nelíbí?« divil se Jirka. »Myslíš, že jsi na tom byl lépe v tom sněhovém brlohu? Jestli mne dopálíš, tak tě vyhodím ven na mráz!« vyhrožoval.

Oči se mu sklížily brzy spánkem, ale zanedlouho se probudil s pocitem úzkosti. Dýchalo se mu velmi špatně a na okamžik si myslil, že je uvnitř vzducholodi po startu, když z ní začali čerpati vzduch.

»Vzduch!« blesklo mu hlavou. »Jsem to osel a Mžik má opravdu více rozumu, než já, cítil to napřed! Vždyť jsem to tady ucpal jako krabičku od sardinek, a pomalu jsme spotřebovali všechen kyslík! Ještě chvíli a zadusili jsme se.

Za řeči tápal rukou kolem sebe, až nahmatal sekerku. Rozehnal se proti stěně, uzavírající vchod, a za okamžik vytesal ve sněhu okénko.

Dýchal z plných plic čerstvý vzduch, proudící dovnitř, a také Mžik dal najevo spokojeným štěknutím, že přijímá s povděkem změnu ovzduší.

»Všeho moc škodí,« řekl Jirka, oblékaje si kabát, když mu začalo být nepříjemně zima. Seškrabal trochu sněhu s »podlahy« své chýše, uhnětl jej a uzavřel jím okénko ve stěně tak, že zbyl jen malý otvor, dostatečný k výměně vzduchu. Vyhlédl jím ven a zjistil, že mlha je stále stejně hustá.

Zívl únavou. Hlad ho začal krutě trápit a aby jej trochu ošidil, vzal si z kotlíku kousek ledu. Nabídl také Mžikoví, ale psík odmítl.

Jirka usnul, sotva spolkl svůj led. Jak dlouho spal, nevěděl. Probudilo jej hlasité štěkání Mžikovo a podivné, sípavé bručení, které znělo někde nad jeho hlavou.

Otevřel oči, ale hned je zase přivřel, oslepen denním světlem. Na prsou cítil podivný tlak, a když se podíval, co jej tíží, spatřil, že je zasypán sněhem.

»To je dobré,« řekl mrzutě v polospánku, »můj palác se zbořil!« Podíval se vzhůru a vytřeštil oči leknutím. Dovnitř se dívala veliká, žlutobílá hlava s černým čenichem a tlapa s mohutnými drápy mu hrnula nový sníh do obličeje!

Jirkovi vyvstal na čele pot. »Pane Bože, lední medvěd!« řekl polohlasně a zuby mu zacvakaly hrůzou. Myšlenky mu vířily hlavou, jedna za druhou. Co dělat? Jak se dostat ven? Jak utéci medvědovi? Vždyť ta šelma uštve i koně. Jirka to četl o americkém šedém mědvědu »grizzly«, a ve svém zmatku připisoval tuto schopnost i lednímu medvědovi. A vida, Mžik se ho nebojí a štěká na něj stejně drze, jako by to byl sousedovic hafan!

Tato myšlenka Jirku vzpružila. Hned za ní přišla jiná. On nemá co jíst a medvěd, to jsou tři až čtyři metráky masa. Vzpomněl si, jak to říkal Havlíkovi, když honili spolu tuleně. Kdyby tu tak byl Havlík se svou karabinou! Ale což pak se nepostaví americký lovec grizzlymu s nožem v ruce?

Tohleto všechno prolétlo Jirkovi hlavou daleko rychleji, než to stačíte přečísti, a v zápětí následoval čin.

Sklouzl ke vchodu a jediným mohutným kopnutím vyvrátil stěnu, která jej uzavírala. Po břiše se vyplížil ven, jak nejrychleji mohl, a Mžik letěl za ním. Stačil skok a Jirka byl na nohou. Jednou rukou vytáhl z chýše svůj plášť a druhou tasil lovecký nůž z pochvy. Medvěd se ještě nevzpamatoval z náhlé změny, která se stala uvnitř chýše, do níž se tak zvědavě díval. Bylo docela možné, že nepřišel se žádnými nepřátelskými úmysly. Spatřil z dálky podivnou, strakatou věc, kterou ještě neznal – Jirkův šátek – a šel sa na ni podívat.

Ovšem, trochu se opřel o ten sněhový pahorek – musil si přece stoupnout na zadní tlapy, aby na tu strakatou věc dosáhl. Nemůže za to, že ta kra povolila. A to, co viděl uvnitř, jej přivedlo docela z rovnováhy. Takový divný malý tvor tam byl a vydával takové zvláštní zvuky! Nevypadal jako tuleň, ty on dobře zná!

Je-li medvěd schopen mysliti, pak byly nepochybně jeho myšlenky takové, jak je líčíme. To, co přišlo potom, proměnilo však bodrého huňáče v lítého dravce.

Jirka použil toho, že je medvěd k němu obrácen zády, přiskočil k němu, a vbodl mu tesák do boku až po střenku. V zápětí jej vytáhl a uskočil stranou. Byl velmi překvapen, že si medvěd z jeho rány nic nedělal. »Snad jsem ho špatně bodl,« pomyslil si a byl zmaten. »Podle knížek se bodá grizzly mezi třetí a čtvrté žebro,« řekl si, »ale opravdu bych rád věděl, jak to žebro lovec najde. Snad je grizzly tak trpělivý, že se nechá ohmatat…«

Neměl čas dokončit svoji samomluvu, poněvadž medvěd se obrátil s nečekanou čilostí a hnal se na něj. Jirka popadl plášť do obou rukou, a když už byl medvěd jen dva kroky od něho, hodil mu jej přes hlavu. Překvapený medvěd se na okamžik zastavil, vztyčil se na zadních tlapách a předními bil vztekle do podivné věci, která jej připravila o zrak. Vyrážel při tom sípavé a chraptivé zvuky, při kterých pocítil Jirka chlad na zádech.

Probral se násilím ze své ztrnulosti, přitočil se rychle k medvědovi a bodl znovu. Volil tutéž stranu, o níž si myslil, že tam má medvěd srdce, ale vedl ránu o něco výše. Tentokráte se mu nepodařilo včas uskočit. Jak se medvěd rozháněl tlapou, aby si strhl plášť s hlavy, zasáhl Jirku do prsou, a hoch se zvrátil na znak. Na štěstí nepustil ani při pádu nůž z ruky, ale rána mu na okamžik vyrazila z těla dech a vstával jen pomalu.

Zatím se medvěd zbavil pláště, rozerval jej v okamžiku na několik cárů a pak se spustil na přední tlapy a hnal se k Jirkovi. Hoch ještě klečel jednou nohou, když se medvěd na něj vrhl. Mávl nožem na obranu, ale nestačil už vyskočit. Mocný úder tlapy ho zvrátil znovu na zem a silné drápy mu začaly rváti kabát.

Ucítil páchnoucí dech rozlícené šelmy a přivřel zděšeně oči. Ležel pod těžkou tlapou zcela bezmocný a ruka, v níž měl tesák, nestačila nadzvednouti hrozné břemeno.

V této chvíli, kdy hoch téměř omdléval hrůzou, zasáhl Mžik. Dosud obíhal medvěda v kruzích a zuřivě na něj štěkal. Nyní, když viděl, že jeho pán bezmocně leží pod svým nepřítelem, přiskočil, a zakousl se šelmě do kůže pod krkem. Medvěd nepochybně vůbec jeho kousnutí neucítil, ježto nestačilo proniknouti jeho hustým kožichem, ale útok jej přece jen překvapil.

Mžik se držel jeho kůže a nepustil. Šelma chvíli váhala, ale pak se jí stal ten podivný, malý tvor, který visel na jejím krku, nepohodlným. Začala kývat hlavou se strany na stranu, aby jej setřepala, ale nebylo to nic platné. Psík sevřel zuby ještě pevněji a zlostně vrčel.

Jirka cítil, jak se tlak na jeho prsou uvolnil. Medvěd odtáhl svoji tlapu a točil se zuřivě kolem dokola. Vzpřímil se na zadních nohách a snažil se předníma udusit toho zuřivého, malého tvora, který jej nechtěl pustit.

Jirka byl rázem na nohou a hleděl uniknouti z dosahu šelmy. Všechna chuť na další zápas jej přešla. Dopotácel se do úkrytu za blízkou kru a křičel na psa.

»Mžiku, pusť ho, pojď sem, nech ho být!«

Psík se nedal dvakrát pobízet a jedním skokem byl na zemi. Krvácel z četných ran, které mu zasadily dlouhé medvědí drápy, ale jeho bojovný zápal tím nikterak neutrpěl. Štěkal zuřivě dále, dokud mu pánova ruka nesevřela čenich.

Jirka měl rozervaný kabát, ale nebyl vůbec zraněn, jen celé tělo měl pohmožděné od úderů těžké tlapy.

Medvěd nepomýšlel na pronásledování. Stál na všech čtyřech a kýval zvolna hlavou se strany na stranu. Sníh kolem něho byl zbarven rudě v širokém okruhu a také na jeho běložlutém kožichu byly veliké červené skvrny, které stále rostly. Ještě chvíli stál nerozhodně na místě a pak se obrátil a těžkým krokem odklusal do mlhy.

Jirka pozoroval medvědův ústup s pocitem veliké radosti. V té chvíli jej ani nenapadlo, že mu tím uniká nevyčerpatelná zásoba potravy, byl šťasten, že se zbavil hrozného nepřítele.

»Pane Bože, děkuji ti, že jsi mne zachránil, a tobě, Mžiku taky!« pronesl vroucně. Vzal psíka kolem krku, hladil ho a mazlil se s ním, až byl Mžik celý udivený nad takovými nezvyklými projevy přízně. Nedovedl si to vysvětlit ve své psí duši a upřel nechápavě na Jirku oči.

»To přece není nic divného, ne?« zdál se říkat jeho pohled. »Tohle to udělá každý slušný pes, když vidí, že je pán v bryndě, nemyslíš?«

Jirka mu vymyl sněhem rány, které byly na štěstí jen povrchní, a potom namáhavě vstal. Zapotácel se slabostí a celé tělo ho bolelo, jako by byl po něm přejel parní válec. Zapomněl na hlad i na svoji samotu a cítil jedinou touhu: natáhnout se a řádně se vyspat!

Za boje s medvědem se vzdálil od své sněhové chýše, ale mlha zatím trochu prořídla, takže bylo viděti na několik metrů. Kolem panovalo mrtvé ticho. Jen veliká kaluž krve a sníh, pokrytý četnými stopami, svědčily o nedávném zuřivém boji.

Jirka vyklidil sníh z chýše, sebral cáry svého pláště a prostřel je v chýši na zemi. Opravil škodu, kterou způsobil medvěd, jen jak nejnutněji bylo třeba, a k smrti unaven se natáhl na své bídné lůžko. Uzavřel vchod a s Mžikem v náručí usnul, sotva dolehl.

16

Polární Robinson

Jak dlouho spal, Jirka nevěděl. Když se vzbudil, zjistil, že jeho hodinky nejdou. Po zápasu s medvědem je zapomněl natáhnout a před bojem se na ně nepodíval. Natahoval je naposled ráno toho dne, kdy šel opatřiti led pro tábor, a od té doby musilo uplynouti nejméně šestatřicet hodin, protože tak dlouho vydržely jeho hodinky jiti.

Procitl s pocitem krutého hladu. Mžik už byl dávno vzhůru a netrpělivě čekal, až jeho pán vstane. Když viděl, že otvírá oči, začal štěkat.

»Dobrýtro, Mžiku!« zíval Jirka. »Ani nevíš, jaký mám hlad! Když si vzpomenu, kolik výborných gulášových a drštkových polévek nám ulítlo se vzducholodí, je mi z toho zle, kamaráde!«

Zdálo se, že mu Mžik rozumí, alespoň při slově »polévka« začal štěkat přímo zuřivě.

Jirka zatím odboural sněhové »dveře« a lezl ven. Ale dříve, než se dostal před svoji chýši, vyrazil už Mžik jako blesk a nedbaje jeho volání, zmizel mezi nejbližšími krami.

Mlha zatím zřídla tak, že bylo viděti nejméně na sto metrů. Jirka se udiveně rozhlížel kolem sebe. Nejdříve se snažil najít místo, kde byl jejich tábor, ale nepodařilo se mu to. Vylezl na vyšší kru, odkud měl lepší rozhled. Marně pátral na všech stranách: po jeho druzích nebylo ani stopy!

Nepoznával ani své okolí. Ledové pahorky, které obklopovaly stan, zmizely, a místo nich byla jediná veliká kra, zdvihající se příkře nad své okolí jako střecha. Trhlina, přes kterou přeskočil, jda pro led, se rozšířila, a černala se v ní hladina volného moře.

Jirka přiložil dlaně k ústům a zavolal. Pronikavé »ahóóój!« se neslo mrtvým tichem a zapadalo v mlze bez odpovědi. Jen Mžik se na ně ozval hlasitým štěkáním, které zaznívalo z malé vzdálenosti.

»Jsem tedy docela sám!« řekl si Jirka a s těžkým srdcem sestoupil se své kry. Terier štěkal stále a hoch šel po hlase, pohřížen v neveselé myšlenky. Pocit hladu byl tak trýznivý, že nedovedl ani okamžik na něj zapomenout.

Vzpomněl si na Havlíkovy žerty, že Mžik je jejich poslední, železnou zásobou jídla, a otřásl se odporem při té myšlence. Jak, psa, kterého měl tak rád, a jenž mu zachránil dvakrát život, by měl zabít? Věděl, že to neudělá, i kdyby měl zemříti hlady.

Obešel poslední kru, za níž zazníval Mžikův hlas z bezprostřední blízkosti, a zastavil se v údivu nad tím, co spatřil. O několik kroků dále ležel na sněhu mrtvý medvěd a Mžik rval zuřivě jeho kůži, aby se dostal k masu! Rány, které Jirka zasadil zvířeti nožem, byly smrtelné, a medvěd padl necelých dvacet metrů od místa boje. Později si Jirka všiml, že celá cesta smrtelně zraněného zvířete je vyznačena širokým rudým pásem krve, který řídce padající sníh nedovedl zcela zakrýt.

Jirka zavýskl radostí.

»Mžiku, teď se budeme mít!« volal vesele a pustil se okamžitě do stahování medvěda. Při podívané na tolik masa jeho hlad ještě vzrostl a Jirka pracoval, jak nejrychleji dovedl. Vzal na to svůj kapesní nůž, ježto tesák byl pro takovou práci příliš hrubý. Medvěd ležel na boku a Jirka ho po velké námaze převrátil na záda.

Potom rozřízl kůži na břiše zvířete, od hrdla až k ocasu a stejným způsobem rozřízl i kůži na tlapách. Neměl v úmyslu stáhnouti medvěda ihned, potřeboval jej pouze vyvrhnout a uříznout si pořádnou porci masa pro sebe i pro Mžika. Nemohl to udělat, aniž aspoň částečně nestáhl kůži na břiše, a ukázalo se, že na tu práci sám nestačí.

Kůže byla neobyčejně silná a těžká, a když se pokusil odhrnouti ji jednou rukou, zatím co druhou ji odřezával od silné vrstvy tuku, byl za chvíli unaven tak, že nemohl dále.

»Takhle to nepůjde, Mžiku, musíš mi taky trochu pomoci!« řekl psíkovi, a poručil mu, aby uchopil kraj kůže tlamou. Mžik pochopil velmi rychle a držel kůži mrtvého medvěda stejně houževnatě, jako když zápasil se živým. Tak se Jirkovi podařilo stáhnout kůži na břiše a pustil se do vybírání vnitřností.

Nejdříve vyňal ohromná, žlutobílá játra, která vypadala tak pěkně, že měl chuť pustit se do syrových. Odřízl velkomyslně celou polovici jater a dal ji před psíka.

»Tu máš, Mžiku, pochutnej si!« vybízel ho. Mžik čichl dvakrát k játrům a pak zdvihl hlavu k hochovi a krátce zaštěkal.

»Cože, tobě se do toho nechce?« divil se Jirka. »Ty jsi mi nějak zmlsaný, člověk by řekl, že jsi jedl naposled před pěti minutami!« zlobil se. Kroutil nad tím hlavou, zatím co odřezával od mohutného žebra veliký kus masa. Pak jej napadlo, že zvířata mají pud, který člověku chybí, a který je varuje před škodlivým jídlem. Umínil si, že játra nebude také jisti. Vyvrhl medvěda úplně a všiml si, že se Mžik hltavě pustil do ostatních vnitřností, sotva je položil na sníh.

»Játra jsou asi jedovatá a chytrák Mžik to cítí,« řekl si Jirka a díval se na veliký kus masa, který se mu podařilo odloučiti od žebra. Co teď? Jíst to syrové, se mu příčilo, ačkoliv si připomněl, že mnoho lidí pokládá tatarský beafsteak za vybranou pochoutku, třebaže to je rozemleté syrové maso.

Začal hledati po kapsách a našel krabičku zápalek, které mu dal Havlík. Byla ještě ze dvou třetin plná a oheň by tedy měl. Ale čím jej živit? Daleko široko nebylo po nějakém dřevě ani potuchy.

»Jsi ty hlupák, Jirko!« zvolal náhle tak prudce, že se Mžik na okamžik vyrušil ze svých hodů a zdvihl k němu tázavě hlavu.

»Jakpak to dělají Eskymáci? U nich přece dřevo také neroste a chlapíci pálí tulení tuk«, pokračoval Jirka nahlas ve své úvaze. »Hoří-li tulení sádlo, proč by nehořelo medvědí?«

Běžel rychle do sněhové chaty a vrátil se s kotlíkem na vaření. Pak se pustil do vykrajování medvědího tuku. Mohutný huňáč byl, jak náleží vypasený a měl pod kůží na tři prsty sádla. Za malou chvíli měl Jirka kotlík z polovice plný. Rozškrtl dychtivě sirku a přidržel ji u mastné hmoty. Sirka začala čaditi, shořela až k Jirkovým prstům, které připálila, ale tuk nechytil. Jirka to opakoval ještě dvakrát a potom ustal v marných pokusech. Sirky byly drahocenné, a takhle by je všechny spotřeboval bez výsledku.

Zklamaně si sedl na medvěda a přemýšlel.

»Asi to budu musit jíst přece jen syrové, jako Mžik,« řekl si mrzutě a jen nerad se k tomu odhodlával. Těšil se na pečené medvědí tlapky, ve všech indiánkách se přece o nich píše, jaká je to pochoutka! Díval se zamyšleně na bílé medvědí sádlo v kotlíku, lehce začazené plamenem zápalek, a náhle dostal nápad. Dřevěná tříska chytí od sirky a poleno ne. Co kdyby to tak udělal i s tím tukem?

Uřízl z tuku dlouhou, tenkou nudli, a přidržel k ní hořící sirku. Ruka se mu trochu třásla při tomto posledním pokusu, ale za chvíli vyrazil hlasité: »Hurá! Hoří to, Mžiku, teď si uděláme hostinu!« sliboval psíkovi, který stále ještě hodoval na vnitřnostech z medvěda.

Jirka zavěsil hořící tuk dovnitř kotlíku, přehnuv jeho konec přes okraj, tak, aby plamen olizoval tuk v nádobě. Zhotovil si takových »třísek ze sádla« ještě několik, zapálil je od první a přidal je k ní. Za chvíli začal hořeti i tuk v nádobě jasně žlutým plamenem, který řádně čadil.

Škvařící se tuk voněl tak svůdně, že sám Mžik, který se nažral tak, že se už nemohl hýbati, projevil o něj zájem. Jirka byl zaměstnán právě krájením tuku a masa na malé kostky a seděl ve dřepu zády ke kotlíku, když jej vyrušilo bolestné skučení. Otočil se, a spatřil Mžika, který poskakoval jen na třech tlapkách, a čtvrtou držel do výše.

»Aha, spálil ses o kotlík, co?« smál se Jirka. »Mlsání se, brachu, nevyplácí. Počkej, až budu hotov, a dostaneš také; a copak nemáš ještě dost?« divil se.

Skutečně Mžik spořádal celý kořínek a obě ledviny, porci, která by stačila pořádnému řeznickému hafanovi. Přesto probudila vůně škvařícího se tuku znovu jeho chuť. Jirka dal na kotlík puklici obráceně a posunul ji tak, že zůstala mezera, kudy mohl vzduch k hořícímu tuku. Dostal tímto způsobem jakousi mělkou misku a na tu dal nakrájený medvědí špek. Za chvíli se puklice rozpálila a špek se začal rozpouštět. Jirka na něj položil kousky masa a čekal netrpělivě, až bude upečeno, obraceje je svým tesákem, aby se řádně propeklo.

Maso začalo tak svůdně voněti, že se neudržel. Nečekal, až bude hotovo, a vytahoval jeden kousek po druhém. Uvnitř bylo ještě krvavé, ale Jirkovi to nevadilo. Prvních několik kousků přímo shltl a teprve při dalších si všiml jejich chuti.

Připomínala pečené hovězí se zvláštní rybí příchutí. Tuleň byl rozhodně lepší, ale Jirka byl ochoten přísahati na to, že nikdy v životě mu tak nechutnalo, jako teď, po dvoudenním půstu. Moudře přestal jísti, dokud byl ještě při chuti. Uvědomil si, že by to mohl jeho žaludek, zesláblý hladem, odstonati.

Když si odpočinul po jídle, dal se znovu do stahování medvěda, a přejedený Mžik mu musil pomáhati, třebaže to nyní činil s nechutí. Jirka viděl, že sám na to nestačí, aby stáhl kůži v celku, a s těžkým srdcem se ji rozhodl rozřezati na menší kusy, které se daly snadněji stáhnouti.

Nebyl s tím hotov hned prvý den a teprve po dvou dnech byl medvěd celý stažen. Jirka ponechal dva kusy kůže větší, a jeden z nich prostřel na »podlahu« své chýše, kdežto druhý mu sloužil za přikrývku. Kožišina medvědí byla měkká, dlouhá a velmi hustá. Jirkovi se spalo jako v peřinách a bylo mu nyní tak teplo, že si svlékal na noc kabát i svetr.

Neměl co na práci, a mohl věnovati všechen svůj čas zužitkování medvěda. Byl to statný chlapík a Jirka odhadl na dva metry jeho délku od temene až k dolním drápům, jak tak ležel roztažen na sněhu. Počítal, že mu dá nejméně čtyři sta kilo masa, a to stačilo jemu i Mžikovi na dlouhé měsíce.

Tuku bylo také hodně a Jirka si umínil, že bude udržovati v kotlíku stálý plamen, jako to dělal jeskynní člověk. Zřídil si ze sněhových kostek jakousi zásobárnu v samém sousedství své chýše a přenesl tam kus po kuse celého medvěda. Na místě, kde zvíře kleslo, zbyla jen kostra jeho mohutného trupu, se žebry zahnutými do oblouku. I lebku rozbil Jirka sekerkou a z mozku připravil tak chutné jídlo, že se Mžik olizoval ještě dlouho potom, když už všechno snědli do posledního drobečku.

Jirka si svědomitě odškrtával ve svém kalendáříku dni, ztrávené na kře. Byl překvapen, když zjistil, že už je sám s Mžikem plný týden.

»Vidíš, jak to utíká!« řekl teriérovi, který mu seděl u nohou. Zvykl si na něj mluviti jako na člověka, tak jej začala tížiti samota, jakmile se zhostil největších starostí o svou další existenci.

»Kdepak je asi inženýr, Havlík, Sládek a Bureš?« řekl polohlasně sám k sobě. Psík se zvedl a krátce zaštěkal. Obrátil se pak směrem, kde býval tábor, a začal tak smutně výt, až šel Jirkovi mráz po zádech.

»Přestaň!« okřikl jej hněvivě, »nevíš-li nic lepšího, tak raději mlč!« Pak se zastyděl za svoji prudkost a začal psíka hladit.

»Vždyť my se s nimi sejdeme, počkej, uvidíš!« těšil sám sebe a opravdu tomu věřil. Byl jist, že muži neustanou, dokud jej nenajdou. Ani na chvíli nemyslil na to, že by mohli být mrtvi. »Pojď, uděláme si nějaké pořádné znamení, aby je bylo vidět z daleka!«

Z medvědích kostí vybral nejdelší a připevnil k ní svůj pestrý šátek. Vyhlédl si pak ve svém okolí nejvyšší kru, a do sněhu na jejím temeni zatkl svůj podivný prapor.

Větřík jej rozvinul a pestrý kus látky se zatřepetal ve vzduchu.

»Vidíš, Mžiku, má barvy jako prapor naší vlasti!« řekl a oči se mu zamžily.

Rodná vlast a přátelé! Uvidí je zase někdy? Vzpomněl na domov, kde teď voní zlaté obilí, zvoní kosy a vesele zpívají ptáci. Slunce žhne na nebi a večer zavoní luka, zkropená rosou, sterou vůní. Na obloze ztemní sametová modř a vyskočí první zlatá světla. Oni jdou s inženýrem Sýkorou po měkké mezi a poslouchají klekání, které k nim zaznívá tiše ze vzdálené vesnice.

Při takových vzpomínkách doléhala na hocha samota velmi těžce. Snažil se z nich vždy vytrhnouti nějakou prací, i když právě nebyla nutná, anebo vyrazil se Mžikem na malou procházku do nejbližšího okolí. Nechodili daleko a stále se ohlíželi, aby neztratili s dohledu prapor, který jim byl ukazovatelem cesty. První smutná zkušenost z onoho jitra, kdy tak neočekávaně byl odtržen od svých přátel, ležela Jirkovi příliš v hlavě, aby na ni jen tak snadno zapomněl.

Za těchto procházek prochodili své okolí v okruhu nejméně jednoho kilometru a nikdy nenašli nejmenší stopy po ostatních. Jirka dospěl k názoru, že tehdy nastalo neočekávané lámání ledu a velký pohyb ker, který zanesl daleko od něho kru s táborem. Katastrofu dovršil náhlý příchod mlhy, která položila svou neprůhlednou clonu mezi obě skupiny.

»Copak si asi o nás myslí,« povzdechl si Jirka při jedné takové vycházce. »Jistě nás už oplakali, a jsou přesvědčeni, že jsem zahynul hlady!«

Počasí bylo dosud stále vlhké a mrazivé a rozhled byl sotva na několik kilometrů. U obzoru ležel ustavičně pás mlhy a nebe bylo po celou tu dobu zamračené.

Teprve desátý den Jirkova poustevnictví na kře se objevilo slunce a vše kolem začalo vypadati daleko přívětivěji. Jirku to neobyčejně vzpružilo a bezděky mu připadla myšlenka na pochod. Ano, ale kterým směrem se dát? Viktoriin ostrov ležel na východě, to věděl, ale jak se tam dostat bez kompasu?

Jirka znal způsob, jak určiti světové strany pomocí hodinek.

»Je to náramně jednoduché, Mžiku,« poučoval psíka, který pozorně naslouchal. »Namíříš malou ručičku proti slunci a rozpůlíš úhel mezi ní a dvanáctkou. Ta půlící čára vyznačuje směr od severu k jihu. Je ti to jasné?«

Psík zaštěkal.

»Co jsi to říkal?« ptal se Jirka. »Proč to neudělám? Nu prostě z toho jednoho důvodu, kamaráde, že mi stojí hodinky!«

Ale tento jednostranný hovor mu vnukl nápad. Slunce je nyní pořád nad obzorem a nedalo by žádnou velkou práci aspoň přibližně si určit okamžik, kdy je poledne, a nařídit si hodinky.

Dal se ihned do díla. Vybral si dlouhou medvědí kost a zabodl ji do sněhu. Vrhala ostrý stín a Jirka dělal nožem značky, kam až stín sahá. Hodinky natáhl a nechal je jít tak, jak byly, jen aby věděl, jak plyne čas. Vydržel u své práce plných čtyřiadvacet hodin a každou hodinu zaznamenal délku stínu. Tak zjistil, kdy je podle jeho hodinek stín nejdelší a nejkratší. První okamžik odpovídal půlnoci a druhý poledni. Mohl si nyní nejen nařídit hodiny, ale znal i polohu světových stran.

Byl velmi udiven, když za dva dny potom shledal, že podle hodinek mu vychází jiná poloha světových stran, než podle značek, které si udělal na ledě. V prvé chvíli si myslil, že určuje sever a jih špatně, ale úvahou se přesvědčil, že je jeho postup, jak jej vykládal Mžikovi, správný.

»Tak mne z toho vyveď!« řekl bezradně psíkovi a pak se uhodil rukou do čela. »Vida, to je ono! Led se pohybuje, jak jej žene voda a vítr, jenže člověk si toho nevšimne, protože kolem něj je všechno pořád stejné. Kdyby nás tak chtěl zahnat k břehu!«

Mžik zavrčel, jako by slovo »břeh« u něj vzbuzovalo nějakou zvláštní představu, a Jirka navázal další hovor.

»Ptáš se, proč chci na břeh? Protože, kamaráde, po té poslední zkušenosti tomu ledu nevěřím! Co kdyby si najednou usmyslil a rozlomil se pod naší vilou zrovna když spíme? Chtěl by ses probudit ve vodě? Já ne, to mi věř!«

Od té doby, co znal polohu světových stran, toužil Jirka po pevné zemi stále více a více. Denně vystupoval na »vlajkovou kru«, která byla ze všech okolních nejvyšší a vyhlížel toužebně k východu. Ale nikde nebylo po zemi ani potuchy. Do nedohledna se táhly kry jedna za druhou a na nich ledové pahorky, mezi nimiž se místy vinuly temné pruhy trhlin s volným mořem. Nikde také nebylo potuchy po živém tvoru, ani hlas ptáka nezazněl v mrtvém tichu, které doléhalo na opuštěného hocha daleko tíživěji, než největší hluk.

Byl proto velmi překvapen, když se vzbudil jednoho dne a zaslechl drsné skřeky racků. Vstal ihned a vyšel ven. Na zbytku masa, které nechal po sobě Mžik, se rvalo několik černošedých ptáků tupého těla a dlouhých křídel o sousto.

Mžik vyskočil z chýše za Jirkou, a když viděl, že běží o jeho majetek, rozběhl se k rackům s hněvivým štěkáním. Vzlétli pomalu, zakroužili ještě několikrát nízko nad ztracenou kořistí a zmizeli pak směrem na sever.

»Kde jsou ptáci, tam je také země!« volal Jirka na Mžika, který si pro tu chvíli hleděl jen svého masa. Jirka se vyšplhal na svoji pozorovací stanici a napínal zrak k východu.

Povzdech zklamání mu unikl ze rtů. Nic než led, ani stopy po nějaké zemi! Napadlo ho podívati se směrem, kam ulétli zaplašení rackové, a vykřikl radostí.

»Hurá, Mžiku, země na obzoru, ahoj!«

Psík se na okamžik vyrušil ze svého jídla, ale pak se mu věnoval dále s neztenčenou chutí. Jirka si zatím prohlížel nízké, černé skály, korunované zubatými ledovci, které se vynořily tak neočekávaně tam, kde by je byl nikdy nehledal. Odhadoval vzdálenost. Deset, možná dvacet kilometrů, více to nemohlo být. Ujde to nejvýš za pět dní.

»Dáme se okamžitě na cestu, Mžiku!« křičel na psa, slézaje se kry.

»Jsi ty ale břichopásek, copak tě to vůbec nezajímá?« zlobil se, když viděl, že Mžik pokračuje lhostejně ve své snídani.

»Nechám tě tady, uvidíš, jen mne nedopaluj! « vyhrožoval mu, a zatahal jej přátelsky za ucho.

Rychle se nasnídal a při tom přemýšlel o nastávajícím pochodu.

»Vida, bez jídla to nepůjde,« řekl starostlivě, »ale v čem je nést? A kolik asi vzít s sebou?«

Počítal, že s patnácti kily masa a tuku vystačí on i Mžik pohodlně pět dní, v nejhorším případě i deset. Za tu dobu se určitě dostane na ostrov, a tam už něco najde, když nic jiného, aspoň ptačí hnízda s vejci.

»A kdyby tam tak byli ostatní,« řekl si v náhlé naději a když o tom dále přemýšlel, nezdálo se mu to být nemožné. Tato myšlenka jej poháněla k zvýšené činnosti.

Otázku dopravy potravin vyřešil kupodivu snadno. Pohled na plášť, rozervaný medvědími drápy, mu dal nápad použíti jej jako tlumoku. V medvědí kůži se maso nésti nedalo, na to byla příliš těžká. Šlo nyní o to, jak sešít ty jednotlivé cáry dohromady, aby se do nich dalo něco uložiti.

»Vida, jakpak to dělají Indiáni?« vzpomínal Jirka na svoji četbu. »Tak se mi zdá, že šijí mokasíny jelení šlachou. Ale bude-li to takové, jako s těmi medvědími tlapami, tak to asi za moc stát nebude!«

Medvědí tlapy jej zklamaly. Nebyly o nic lepší, než maso ze žeber, ale Jirka spravedlivě uznal, že nemá příčinu si stěžovat. Oni lovci z indiánských povídek totiž zakopávali tlapy do země a jedli je teprve, když už byly řádně zamřelé. A to on ovšem udělat nemohl.

Jirka si také uvědomil, že lesní medvěd má zcela jinou stravu, než polární, a to že má také vliv na chuť jeho masa. Čím déle jedl svého medvěda, tím více cítil v mase rybí chuť a tím méně mu chutnalo.

»To je proto, že lední medvěd žere ryby a tuleně, a tuleni žerou zase ryby, rozumíš?« vysvětloval svému čtyřnohému společníkovi. »A proto nakonec je medvěd prosáklý tou rybinou skrz naskrz!« Ale Mžikovi to bylo jedno, čím se živí lední medvěd, a nedal si tím zkazit chuť k jídlu.

Se šitím měl Jirka úspěch. Nožíkem nadělal do látky dirky hustě vedle sebe a jimi provlékl pevnou medvědí šlachu, kterou na obou koncích zauzlil. Nevypadalo to sice hezky, ale drželo to dobře. Udělal ze svého pláště pěkný tlumok a rukávů použil jako popruhů na záda a za tím účelem přišil jejich konce k ostatní látce.

Byl se svým dílem tak spokojen, že spravil stejným způsobem i svůj kabát, který byl rozerván od zápasu s medvědem.

Byl se vším hotov za půl dne a odpoledne téhož dne se vydal s Mžikem k severu. V tlumoku na zádech měl tolik masa a tuku, kolik pohodlně unesl. Kotlík připevnil nahoru a sekerku zastrčil za pás. Než odešel, vložil do chýše lístek se stručným vylíčením svých osudů. Zabalil jej do medvědí kůže, kterou opouštěl jen s lítostí, a pečlivě uzavřel chýši sněhovými krychlemi. Pak ještě přenesl svůj prapor se kry, kde vlál tak dlouho, a zastrčil jej do střechy chýše.

»Ahoj, Mžiku, na pochod!« zavolal vesele a vyrazili. Cestou se Jirka mnohokráte ohlédl na místo, které opouštěl, a vždy pocítil jistou lítost. Ta chýše jej chránila dobře a spolehlivě proti nepohodě a tam mu seslala boží Prozřetelnost potravu, když už byl na polo mrtev hladem, tam vybojoval šťastně svůj nerovný zápas s medvědem!

Ale lítost není dlouho hostem mladých srdcí. A proto, když mu k večeru zmizel pestrý praporec z dohledu, Jirka si jen mírně povzdychl a přestal mysliti na svůj starý tábor. Začal netrpělivě počítat, kdy dojde k oněm skalám, které považoval za břehy Viktoriina ostrova, a těšil se nadějí, že se tam opět shledá se svými přáteli.

17

Jeskyně obrů

Hned první den poznal Jiří, že jeho pochod nebude žádná slast. Led byl neobyčejně nerovný, a co chvíli musil hoch slézat nějakou vysokou kru, nebo se broditi hlubokým sněhem. K tomu ještě mnohé trhliny v ledu činily pochod velmi nebezpečným. Nedávný sníh je zavál a mráz stmelil sníh v jednu hmotu, která se zdánlivě ničím nelišila od pevné kry. Mžik po takových sněhových mostech přebíhal bez pohromy, ale Jirka by se byl několikrát probořil do vody a vždy teprve v poslední chvíli se mu podařilo vyváznout.

»Je to chůze na tom světě, že by člověk utek!« povzdychl si slovy básně, stíraje pot s čela. Stál na vyšší kře, na niž se s námahou vydrápal, a díval se, jak má ještě daleko. Viděl, že odhadl vzdálenost pevné země špatně.

Byl už třetí den na pochodu, jistě už urazil nějakých dvacet kilometrů, ale k zemi bylo ještě daleko.

»Kdyby tu tak byla naše sněhová chata, Mžiku!« vzdychl každý večer, když se chystal ke spánku. Neměl čas stavěti si na každou noc chatu a zpravidla se utábořil vedle nějaké kry a navalil jen ze sněhu kolem sebe nízkou ohradu. Po jedné straně měl Mžika a po druhé kotlík s hořícím tukem, ale přesto se probouzel každé ráno zkřehlý mrazem, ačkoliv slunce teď svítilo nepřetržitě. Vzpomínal na měkkou medvědí kožišinu a litoval, že ji nemohl vzíti s sebou.

Pátý den pochodu se dostal už tak blízko k pobřeží, že viděl každou podrobnost. Prohlídka břehu jej málo uspokojila.

»Tak se mi zdá, Mžiku, že se dostaneme s deště pod okap!« řekl zamyšleně, ale psík se o jeho řeč nezajímal. Štěkal na četné racky, kteří poletovali nad nimi stále častěji, jak se blížili zemi.

»Dávej pozor, co ti povím,« zlobil se jeho pán, »tebe se to týká taky! Nevidíš, že se dostaneme na ostrov v místě, kde je ledovec a ani kousek pořádné země, kde by se dal udělat nějaký tábor?«

Před nimi čněla do značné výše ohromná, ledová hora a její výběžky sahaly vpravo i vlevo až do moře. Jirka je chtěl obejiti, ale když se pořádně rozhlédl, viděl, že by to byl pochod na mnoho dní. Měl ještě polovinu z potravin, které vzal s sebou na cestu, ale chtěl s nimi šetřit. Bál se, že na ledovci nic nenajde, a než se dostane k místu, kde bylo ruské zásobiště s potravinami, mohlo uběhnouti mnoho času.

»Dneska už tam dojdeme, Mžiku!« těšil psa i sebe, když vyrazili šestého dne po snídani. Ledová hora se zdála být na dosah ruky a její ohromný štít, bílý jako homole cukru, svítil tak, že až oči přecházely. Jirka byl už hodně utrmácen celým pochodem a těšil se, jak si na zemi odpočine. Přidal do kroku, aby tam už dorazil co nejdříve, a dívaje se neustále na ledovec, který mu byl cílem, zapomněl na obvyklou opatrnost.

Mžik utíkal před ním, a byl kus napřed, když zaslechl úzkostlivý Jirkův výkřik. Běžel okamžitě zpátky a to, co spatřil, mu na okamžik nešlo na jeho psí rozum.

»Divný nápad má pán, koupat se v šatech!« řekl si v prvé chvíli, ale další Jirkův výkřik jej poučil, že se něco děje. Seběhl rychle k okraji trhliny, kde se zmítal Jirka ve vodě, snaže se nadarmo vyprostiti se z popruhů těžkého tlumoku, který ho táhl k mořskému dnu. Jirka nezpozoroval, že je před ním zase jeden z oněch sněhových mostů, které zakrývaly trhliny v ledu, a vstoupil na něj, jda v zamyšlení stále za Mžikem. V polovině cesty se s ním most probořil, a on se octl rázem ve studené koupeli.

Psík skočil statečně do vody a hrabal se k Jirkovi. Přesto, že mu bylo hodně zle, nemohl se Jirka ubránit úsměvu.

»Jsi hodný, Mžiku,« volal přerývaně, »ale musil bys být silný jako bernardin, abys mně byl něco platen!«

Ale ukázalo se, že Mžik docela dobře pochopil, oč Jirkovi jde. »Aha, ty se chceš zbavit té věci na zádech, že?« řekl docela jasně ve své psí řeči a připlaval k ranci, který uchopil do zubů. Cloumal jím podle svých slabých sil, zatím co Jirka trhal popruhy s ramen, šlapaje při tom zoufale vodu. Jednoho popruhu se zbavil ještě před příchodem Mžikovým a druhý mu sjel se zad po společném úsilí.

»Sláva, je to dole!« vydechl Jirka, který se už několikrát napil vody, až se mu z ní dělalo špatně. V příští vteřině se octl dvěma tempy u okraje ledu a vyšvihl se na něj. Teklo s něho jako s hastrmana, ale na to nyní nedbal. Plival a tvářil se velmi zle.

»Fuj, Mžiku, neřekl bys, jak je ta voda ošklivá! Je hořká, jako prášky, které ti předepíše doktor, když máš horečku. Budu to musit honem něčím zajíst, abych se té podivné příchuti zbavil!« Zarazil se a přestal se šklebit.

Zajíst, ale čím? Jeho tlumok s potravinami zmizel pod vodou a teď už si na medvědím mase pochutnávají ryby! Jen prázdný kotlík, uzavřený puklicí, plul po černé vodě, a Mžik právě chytil jeho ucho do zubů. Doplaval s ním k okraji kry a Jirka mu pomohl nahoru.

»Tak to je všechno, co jsi zachránil!« řekl malomyslně. »Toho se nenajíme, milý brachu,« dodal a začal polekaně hledati po kapsách. Ulevilo se mu, když vytáhl z uzavřené kapsy kalhot škatulku se sirkami a zjistil, že je úplně suchá.

Mžik se otřepával z vody a Jirku začalo mraziti. Voda sice mu nepronikla až na kůži, ale namočené šaty začaly mrznout a chladily jej velmi nepříjemně.

»Potřeboval bych oheň,« řekl, »a protože jej nemám, tak si zatopím uvnitř.«

Začal pobíhat poklusem na rovném kusu kry kolem do kola a Mžik, který myslil, že je to nějaká nová hra, běhal za ním a vesele štěkal.

»Odpočiň si, kamaráde!« volal na něj Jirka, »ten tvůj chlupatý kožich tě zahřeje bez lítání!« Ale Mžik si nedal říci a ustal teprve, když se unavený Jirka zastavil.

Bylo mu už teplo, ale současně pocítil také hlad. Hvízdl na Mžika a vyrazil k pobřeží, jak nejrychleji mohl. Dával teď dobrý pozor, aby se znovu nevykoupal, a raději lezl po krách, než aby se svěřil zase nějakému zrádnému, sněhovému mostu.

Odpoledne se octli těsně pod ledovcem a utrmácený Jirka viděl, že se ve svém odhadu nezklamal. Skutečně, ledová stěna sestupovala téměř až k moři. Jen malý pruh pobřeží byl leduprostý a kryla jej nehluboká vrstva sněhu. Byl sotva padesát kroků široký a dvě stě kroků dlouhý. Na obou koncích jej uzavíraly odnože ledovce, táhnoucí se daleko do moře.

Jirka prohledal nepatrnou plochu pobřeží za necelou půlhodinu a byl velmi zklamán. Nikde ani stopy po nějakém skladišti potravin. Bylo-li na tomto ostrově, pak bylo někde jinde, a bude jistě velmi těžké se k němu dostati. Ledovec vypadal naprosto neschůdně a bude zapotřebí vrátit se daleko na moře a po krách ostrov obcházet.

K tomu chyběly Jirkovi síly. Přišel na ostrov vyčerpán dlouhým pochodem a bez jediného sousta. Příšera smrti hladem se objevila zase před jeho duševním zrakem a přiměla jej k jednání. Začal prohlížeti sníh na břehu důkladněji a rozhrabával jej sekerkou a tesákem, hledaje ptačí hnízda. Nenašel je, ale zato přišel na něco jiného.

Na mnoha místech byla skála porostlá žlutavým lišejníkem a Jirka několik plochých kusů této rostliny odloupl.

»Když to jedí sobové, nemůže to být jedovaté,« řekl si a začal lišejník žvýkat. Spolkl jej s jistým odporem a poznal, že to není tak zlé. Náhodou padl, nevěda o tom, na jedlý druh, zvaný pukléřka islandská. Živí se jím nejen sob, ale v nouzi jej pojídá i kanadský Indián a říká mu »skalní drobečky«.

Zatím co Jirka ochutnával svůj lišejník a zjišťoval, že chutná skoro jako sladké dřevo, které si kdysi kupoval na poutích, přiběhl odněkud Mžik, přinášeje v tlamě kus dřeva. Položil je před Jirku a tázavě zaštěkal.

»Mžiku, kdes to vzal?« divil se upřímně Jirka. »Snad jsi neobjevil nějakou ztroskotanou loď?«

Mžik se neměl k odpovědi. Zaujalo jej to, co jeho pán pojídal a začal nedůvěřivě očichávati vyschlý lišejník. Pak si kus utrhl a spolkl jej.

»Není to tak zlé,« dal najevo zavrčením svou spokojenost a pak se zadíval vyčítavě na Jirku.

»Ty se tady krmíš a na mne sis nevzpomněl!« zdál se říkat jeho pohled a Jirka mu porozuměl.

»Jen nebuď tak nedůtklivý, kde jsem tě měl hledat, když se pořád touláš?« odpověděl na Mžikovu němou výčitku. »Ostatně toho lišejníku je tu dost, sám to přece nesním, to uznáš. Ale teď zas ty! Kde jsi našel tohle dřevo!«

Vzal je do rukou a prohlížel. Vypadalo jako uschlá větev nějakého jehličnatého stromu a Jirka se podivil. Zde přece žádné stromy nerostou, byla tu pro ně příliš zima, to věděl. Pak si vzpomněl, že Sýkora vyprávěl o naplaveném dřevě, které mořské proudy zanášejí na tyto ostrovy až z pobřeží daleké Sibiře. Mohlo to být takové dřevo, a brzy poznal, že jeho domněnka je správná.

Mžik rozuměl velmi dobře, co od něho Jirka chce. Ještě chvilku trucoval, ale pak se sebral a vedl ho až k pravému výběžku ledovce, na místo, kde se stýkal nízký břeh s ledem v zátoce. Ležela zde spousta dříví, zavátého sněhem, a byly to samé kmeny stromů, některé s větvemi bez listí. Většina kmenů byla značně silná a jen malý počet jich byl slabší než rámě silného muže.

»To je pěkný nález, Mžiku,« pochvaloval psíka Jirka. »Budeme se moci aspoň ohřát, když už nemáme co péci«. Dal se do práce tesákem a sekerkou a za malou chvíli měl slušnou zásobu paliva. Vynesl ji o pár kroků dále na břeh, k odnoži ledovce, kde rozdělal dva veliké táboráky. Usedl mezi ně a liboval si příjemné teplo s obou stran. I Mžik se přikrčil k ohni a zdál se být zcela spokojen.

»Něco si přece uvaříme, Mžiku, uvidíš!« sliboval mu Jirka a nasekal z ledovce led do kotlíku. Rozdrobil pak do něj hrst lišejníku a zatím, co se tato chudá polévka vařila, šel sbírat nový lišejník. Přinesl ho k ohňům několik hromad a z části si udělal lůžko. Zkusil také lišejník opéci, ale bez tuku se mu to nepovedlo. Spálil jej a páchlo to tak nepěkně, že pozbyl chuti k dalším pokusům. Jeho polévka se zatím vařila klokotem a Jirka se napil rovnou z kotlíku, ačkoliv si při tom popálil rty.

Chutnalo to jako lipové thé, ale Jirka se schválně tvářil, jako by to bylo kdovíjak dobré. Podíval se po očku na Mžika, který zatím vstal a pozorně přihlížel, a řekl:

»To ti je dobrota, Mžiku! Jako z nejlepšího hovězího! Počkej, dám ti také trochu!«

Nalil trochu tekutiny do obrácené pokličky a vybídl Mžika, aby se do toho pustil. Psík se sice tvářil nedůvěřivě, ale když ho Jirka přemlouval, zaštěkal, jako by chtěl říci:

»No, když tvrdíš, že je to tak dobré, tak to ochutnám!«

Lízl si pořádně, ale pak se obrátil k Jirkovi a mrzutě na něj vrčel.

»Tak se nezlob, musíš přece rozumět legraci!« chlácholil ho Jirka a chtěl ho na usmířenou pohladit. Ale psík hněvivě zaštěkl a obrátil se k němu zády. Natáhl se k jednomu ohni, položil hlavu na přední tlapy a dělal, jako když neslyší Jirkovy usmiřovací pokusy.

Jirka vypil svoji lišejníkovou polévku až do dna, a teplý nápoj jej přece jen osvěžil. Natáhl se pak mezi oba ohně a spal bez přerušení, až do pozdních hodin ranních.

Když se ráno vzbudil, byly z obou ohňů už jen doutnající hromady popele. Jirka si pospíšil přinésti nové palivo a pak skromně posnídal pár hrstí lišejníku. Kručení žaludku bezohledně potlačil tím, že si utáhl pásek o jednu dírku, a pak začal přemýšlet, co podnikne.

Prohlížel výběžek ledovce, pod nímž tábořil, a usoudil, že není tak příliš vysoký. Kdyby do něj postupně vytesal schody, dostal by se až nahoru a týmž způsobem by pak na druhé straně mohl slézti dolů. Uvidí, jak vypadá ostrov za ledovcem, a podle toho se zařídí. Od plánu k provedení nebylo u Jirky nikdy daleko a dal se do tesání schodů okamžitě. Předtím se sháněl po Mžikovi, který ráno u ohně chyběl. Marně jej však volal, psík se neukázal.

»Aha, trucuje, zlobí se ještě k vůli té polévce, jak mi nalítl!« řekl si Jirka. »Však ty přijdeš, brachu, až ti bude dlouhá chvíle!«

Vytesal prvý schod trochu širší, asi půl metru nad zemí, a postaviv se na něj, začal tesati menší schody další, vždy půl metru od sebe. Šlo to ztěžka, protože sekerka byla už hodně otupená a led tvrdý. Pracoval plné tři hodiny a udělal jenom deset schodů. Odhadl si výšku ledovce a zavrtěl hlavou.

»To je práce na týden a jen jedna strana! Vždyť ta ledová stěna je nejméně sto metrů vysoká!«

Nechal pro tu chvíli práce a sešel k ohni, občerstvit se vodou a lišejníkem. Pojídal s nechutí suchá sousta a umiňoval si, že se nikdy nestane vegetariánem. Mžik nepřišel ani nyní a Jirka začal míti o něj obavy.

»Aby tak byl někam spadl!« napadlo jej a pln úzkosti běžel na zamrzlé moře a vyškrabal se namáhavě na nejvyšší kru.

»Mžikúúú!« volal z plných plic a rozhlížel se na všechny strany. Naslouchal pozorně, ale všude panovalo mrtvé ticho. Velmi znepokojen se vrátil k ohni a přemýšlel.

»Do ostrova přece nemohl utéci,« řekl si,« vždyť všude kolem je ledová hradba, kudy by neprošla ani myš. Leda by byl našel nějaký otvor, který jsem včera přehlédl?«

Nebylo to pravděpodobné, ale Jirka si umínil, že vynaloží všechno, aby psíka našel. Pomyšlení, že by měl ztratit toho jediného druha, který mu zbyl, a který nadto tak věrně při něm stál ve všech nehodách, mu vhánělo slzy do očí.

»Už tě nebudu zlobit, drahý Mžičku,« sliboval měkce, »jen se zase ukaž!« Umínil si, že prohledá každé místečko v ledové stěně, a začal ihned. Za každým krokem volal, ale nikde se nic neozývalo. Stěna ledovce byla všude pevná a nic neprozrazovalo, že by byl někde otvor, kudy by mohl proklouznouti i tak malý pes, jako byl Mžik.

Tak došel Jirka za stálého volání až k místu, kde ledovec ustupoval nejdále od břehu, když se mu náhle zdálo, že slyší jakýsi hluk. Vypadalo to jako psí štěkot, ale přicházející odněkud z hloubky, jako by Mžik byl pod zemí.

»Mžiku, ozvi se, kde jsi?« volal Jirka ze všech sil a zdálo se mu, že se onen hluk na to ozval silněji.

»Opravdu to vypadá jako Mžik,« řekl si Jirka, »ale jak se tam dostal?« Prohlížel ledovec a zjistil, že má sice v těchto místech trhlinu, ta však nesahala až dolů. Uzavíral ji vysoký balvan příkrých stěn, který by Mžik nikdy nedokázal slézt. Zatím co Jirka kroutil hlavou nad touto záhadou, ozval se po jeho pravé

ruce hluk, který skončil silným rachotem. Byl to kus ledovce, veliký jako stůl, který se odštípl od ledové stěny někde nahoře, a sklouzl dolů, kde se roztříštil.

»Vida, to je ono,« pochopil Jirka, »včera ještě byla trhlina volná až k zemi, a já jsem ji přehlédl. Mžik tam někdy ráno vklouzl, a pak spadl takový balvan s ledovce a uzavřel mu východ!«

Za pomoci sekerky se vydrápal nahoru, a spatřil před sebou úzký otvor, kudy se mohl jen s námahou provléci. Položil se na balvan a vstrčil do otvoru hlavu. Ozvalo se mu hlasité štěkání, které však znělo podivně dunivě, jako by terier byl v nějaké rozlehlé, podzemní prostoře.

»Počkej, Mžiku, přinesu si světlo a spustím se tam dolů k tobě!« volal Jirka a psík radostně štěkal svoji odpověď.

»Dělej, ale pospěš si!« Jeho hlas zněl tak naléhavě, že se Jirka vrátil s planoucí pochodní a několika zásobními loučemi jak nejrychleji mohl. Zastrčil si louče za pás, tu, která hořela, vzal do zubů, a bez přemýšlení se pustil pozpátku do černého otvoru.

Ještě když padal, jej napadlo, že je to velký nerozum, že měl nejdříve něco hoditi dovnitř, a přesvědčit se, že tam není hluboko, ale na štěstí se nic nestalo. Pevná půda byla uvnitř patrně stejně hluboko, jako zvenčí, poněvadž Jirka dopadl na skrčené nohy beze vší nehody. Octl se v trhlině, která byla asi velmi vysoká, ale měla jen nepatrnou šířku. Připomínala chodbu, vysekanou v ledu, a Jirka se do ní pustil, sotva Mžik ustal ve svých projevech radosti.

Terier šel s ním, a temně vrčel, jako by před nimi byl nějaký nepřítel. Jirka se na okamžik zarazil, ale pak vzal do pravé ruky tesák a zdvihaje levicí pochodeň jak nejvýše mohl, postupoval pomalu kupředu. Náhle úzká chodba končila a Jirka se zastavil, jako by jej někdo přibil na místo. Trhlina se rozšiřovala v ohromnou jeskyni a světlo pochodně se na ní třpytivě odráželo, jako by její stěny tvořily nesčetné démanty. Ale jeskyně uvnitř ledovce nebyla příčinou Jirkova úžasu, třebaže hra barev, jak ji kouzlilo světlo na jejích stěnách, byla úchvatná. To, co vzbudilo jeho údiv a potom neovladatelný strach, byla skupina ohromných, rezavých těl, roztroušených v různých místech nesmírné, ledové dutiny.

Na okamžik propadl Jirka úplné panice a hnal se ztřeštěně zpět, k balvanu. Teprve tato překážka, která se nedala zdolati jedním skokem, jej zastavila a vrátila mu rozvahu.

»Vždyť se ani nehýbali a Mžikoví nic neudělali!« řekl si zahanbeně a po krátkém váhání se vracel zvolna zpět. Zastavil se na samém okraji chodby a prohlížel si pozorně nehybná těla. Poznal je na prvý ráz, podle četných obrázků, které viděl v různých knihách. Byli to mamuti a bylo jich zde celé stádo!

Vypadali, jako by jen spali, a na okamžik byl Jirka tak zmaten, že sevřel Mžikovi čenich, aby neštěkal, a zvířata neprobudil! Pak si to rozmyslel a pustil psíka.

»Vždyť mamut vyhynul už před mnoha tisíci lety!« řekl sám k sobě, ale z nehybných obrů šla taková hrůza, že bezděky tlumil hlas, jako by jej mohli slyšeti. Jirka jich napočetl celý tucet. Někteří leželi, hlavu mezi tlapami, a jeden z nich patrně prudce klesl, protože jeden jeho ohromný kel, vzhůru ohnutý, byl přelomen. Jiní spočívali na boku a bylo mezi nimi mládě, sotva větší, než dorostlý slon, které se tisklo k své matce, jako by u ní hledalo ochrany proti nějakému nepříteli.

Jirka pochopil, že toto stádo bylo překvapeno nějakou přírodní katastrofou, která je zahubila. Patrně se zřítila část ledovce a uzavřela je v jakési ohromné ledové dutině, kde zahynuli hladem, nebo se udusili nedostatkem vzduchu. Trhlina v ledovci, kterou našel Mžik, mohla býti mnohem pozdějšího původu. Mráz ledové dutiny konservoval jejich těla po tisíciletí a Jirka si vzpomněl, že na Sibiři byli nalezeni mamuti zamrzlí v ledu, jejichž maso jedli psi, jako by bylo čerstvé.

»Vida, Mžiku, to je něco pro tebe a možná pro mne taky!« řekl polohlasně a přikročil k mamutímu mláděti. Na okamžik se zachvěl, když se dotkl jeho dlouhé, hrubé srsti, a váhal zabořit nůž do tlusté kůže, jako by se bál, že mamut ještě může procitnout.

»To je hloupost,« pronesl tiše, »ale byla by to podívaná, kdyby tak jeho matka vstala! Té by šla záda nejmíň do třetího patra!« V duchu pocítil hlubokou úctu k odvaze jeskynního člověka, který měl jen hrubý, kamenný mlat a šíp s pazourkovým hrotem a přesto neváhal loviti i tato strašná zvířata!

Dalo mu hodně práce dostat se kosmatou srstí a tlustou koží k masu, ale byl za to odměněn. Vyřízl z boku zvířete kus zmrzlého masa, který byl právě tak červený, jako kdyby bylo mamutí mládě zabito před chvílí! Ukrojil kousek Mžikovi a ten jej pozřel hltavě. Postavil se pak na zadní nohy a velmi výmluvně prosil o další sousta.

Jirka jej nakrmil a pak nabodl kousek masa na tesák a přidržel je nad plamenem pochodně. Maso začalo za chvíli tak příjemně voněti, že se nezdržel a ještě polosyrové je snědl.

»Ale, Mžiku, vždyť ono je to náramně dobré!« řekl radostně překvapen, »chutná to docela jako nějaká srnčí! To si toho vezmeme s sebou více!«

Pomocí tesáku a sekerky odsekal pořádný kus zmrzlého masa z kýty mamuta, a poněvadž mu zatím docházela čtvrtá a poslední louč, vydal se na zpáteční cestu. S Mžikem na zádech přelezl balvan, který uzavíral chodbu ledové jeskyně, a brzy potom opékal na rožni ze dřeva ohromný kus mamutí kýty.

»Teď, Mžiku, bychom tu mohli žít sto let, a ještě bychom to všechno nesnědli,« řekl, zakusuje se do šťavnaté pečeně. Ale umínil si přesto, že hned po obědě bude pokračovati v tesání schodů na ledovec. A sotva dojedl, pustil se do práce s obnovenými silami.

18

Podivné shledání

Jirka pracoval celé dni s neobyčejným zápalem, jako by jej poháněla nějaká neviditelná síla. Byla to v prvé řadě zvědavost, která jej pudila dále, aby se dostal z malého okruhu uzavřeného ledovcem, odkud byl výhled jen na pusté, zamrzlé polární moře. A tak Jirka mimo obstarání masa v »jeskyni mamutů«, jídlo a nejnutnější odpočinek, věnoval všechen svůj čas práci.

Koncem pátého dne byl už zcela blízko hřebene ledové stěny. Chybělo už jen několik stupňů a s těmi byl hotov za hodinu. Vyšvihl se potom na hřeben a přešel po něm k druhé straně. Otevřel se mu pohled na značnou část pobřeží. Bylo ploché, stoupalo mírně směrem ke středu ostrova a tam se táhl pás nízkých pahorků, tvořících odbočný řetěz hor, jejichž součástí byl ledovec s jeskyní mamutů.

Slunce ozařovalo právě celou tuto část pobřeží a Jirka ji viděl jako na plastické mapě. Byla pustá, a nikde nebylo ani stopy po nějaké stavbě, která by byla dílem lidských rukou. Jirka postoupil až těsně ke kraji hřebene, aby viděl přímo pod ledovec. To, co spatřil, jej naplnilo takovým úžasem, že se zapotácel, a byl by málem spadl do propasti, zející pod jeho nohama.

Těsně pod ledovcem stála jejich vzducholoď, ale vzducholoď zmrzačená, zbavená celé svojí zahrocené přídě, kde byly kabiny! Sníh kolem byl pokryt v širokém okruhu nejrůznějšími troskami a mezi nimi spatřil Jirka ležící lidskou postavu. Mohl to být jen proradný Zeman, který jim odcizil vzducholoď, a Jirka byl v prvé chvíli přesvědčen, že je mrtev!

Když se vzpamatoval ze svého údivu, přiložil dlaně k ústům a zvolal: »Halóóó, Zemane!« V tu chvíli jej nenapadlo, že tento muž mu ukládal o život a že by to mohl učiniti znovu. Jeho radost, že spatřil zase lidskou bytost, byla tak velká, že zapomněl na všechnu opatrnost.

Zdálo se mu, že muž pozvedl hlavu a že na něj kývá, ale nebyl si tím jist, vzdálenost byla příliš velká. Rozhlížel se kolem, jak by se k němu dostal, a brzy našel cestu. Ledovec klesal na tuto stranu mnohem mírněji, než směrem k jeho táboru, a s trochou opatrnosti byl Jirka za chvíli dole.

Vzducholoď ležela těsně pod ledovcem. Jirka si povšiml, že její levé přední kolo je odlomeno, a že vzducholoď je nachýlena k jedné straně, jako raněné zvíře. Obešel ji a klestil si cestu četnými troskami k nehybné postavě. Poklekl vedle Zemana a zadíval se útrpně do jeho vyhublé tváře, zarostlé vousem a planoucí horečkou. Muž otevřel oči, podíval se cize na něj a pak kmitl v jeho pohledu záblesk poznání.

»To jsi ty, Jirko?« řekl tak slabě, že jej hoch stěží slyšel.

»To jsem já, Dostál!« odpověděl.

»Kde jsou ostatní?« ptal se tiše Zeman a v jeho hlase bylo znáti úzkost.

»Nevím,« řekl Jirka smutně, »byl jsem od nich odloučen pohybem ledu a mlhou, je to už přes tři týdny.« Vyprávěl mu stručně své osudy a mechanik poslouchal pozorně, aniž jej přerušil.

»A nevím, jsou-li vůbec ještě na živu,« končil Jirka smutně.

»Jsou, Jirko, sejdeš se s nimi, uvidíš!« těšil jej Zeman. Mluvil obtížně a rty měl rozpukané horečkou.

»Mám žízeň,« zasténal, »podej mi, prosím tě, kousek ledu!«

Jirka mu vyhověl a pak se rozhlédl kolem sebe. Chtěl opatřiti raněnému vodu, ale to se nedalo provésti bez ohně. Našel mezi troskami několik kusů nádobí, které bylo sice všelijak zohýbáno, ale dalo se ještě použíti. Blízko ztroskotané vzducholodi přišel na velikou louži benzinu, který dosud neprosákl do ledu. Nabral z ní trochu do šálku, zapálil a přistavil na oheň větší nádobku s ledem. Za chvíli byla plná vody a studený nápoj osvěžil zraněného Zemana daleko více, než kus ledu, který namáhavě ssál.

»Co vám chybí, mohl bych vám nějak pomoci?« ptal se Jirka soucitně, když dal Zemanovi napít.

»Děkuji ti, Jirko, jsi hodný, že se o mne staráš, po tom, jak jsem se k tobě špatně zachoval,« řekl Zeman, »ale mně už není pomoci. Mám obě nohy zlomené a otravu krve. Podívej se.« Vysoukal s námahou rukáv na pravé ruce a ukázal hochovi veliký, černý otok.

»Jde to až k rameni a brzy budu mít pokoj,« řekl odevzdaně a Jirka cítil, jak mu stoupají slzy do očí.

»Poslouchej mne teď, rád bych ti řekl všechno, a až se sejdeš s inženýrem Sýkorou, pověz mu to sám,« prosil jej Zeman a začal vyprávět tichým hlasem:

»Ještě před rokem jsem byl poctivý, jak ty, a mohl jsem se každému směle podívat do očí. Pak se to změnilo. Upadl jsem do špatné společnosti a chytil jsem se karet. Rodiče jsem už dávno neměl, nebyl nikdo, kdo by se byl staral o to, aby mne přivedl zpět na správnou cestu. Prohrál jsem mnoho peněz, potřeboval jsem nové do hry a tak jsem padělal směnku našeho nákupního oddělení.«

Požádal o vodu, a když se napil, tiše pokračoval:

»Náčelník zahraniční průmyslové špionáže se dověděl o mé tísni, dostal do svého majetku onu směnku a začal mne vydírati. Věděl o vynálezu inženýra Sýkory a chtěl, abych mu opatřil vzorek nové hmoty, soliditu. Potom přišel přímo s požadavkem, abych se zmocnil cestou vzducholodi a učinil k tomu všechny přípravy.«

»Ale jak mohl věděti, kam vzducholoď poletí?« přerušil Zemana Jirka.

»Věděl to ode mne. Jakmile byla vybrána posádka dobrovolníků, řekl jí inženýr cíl cesty,« vysvětloval Zeman.

»Připravili si ihned rychlý škuner v Tromso, který měl okamžitě vyraziti, jakmile jim řeknu přesný směr našeho letu. Dali mi šifru a délku vlny pro radiové telegramy a mohl jsem se s nimi dorozuměti naší stanicí. Udělal jsem to už nad Baltickým mořem, když mi inženýr sdělil, kudy poletíme, a škuner ihned vyrazil, aby se cestou s námi setkal.«

Nyní si Jirka vzpomněl, jak se ho inženýr ptal, jestli nic nedělal s vysílačkou. Zeman ji patrně zapomněl po odeslání telegramu uvést na původní délku vlny a inženýr si toho sice povšiml, ale nepřikládal tomu významu.

»Jak jsme se sešli a dorozuměli se signály, o tom víš,« pokračoval Zeman a jeho obličej, zbarvený horečkou, se při tom zarděl ještě více.

»Jsem dnes tak rád, že ses zachránil, ale tehdy ve mně byla malá dušička, když jsem tě zase viděl na živu. Bál jsem se, že to řekneš všechno inženýrovi a že se při vyšetřování prozradím.«

»Chtěl jsem to sám vypátrat a nechat si zásluhu pro sebe,« doznával zahanbeně Jirka. »Mrzelo mne, že se všichni na mne dívají jako na zbytečnou přítěž, slepého pasažéra, a chtěl jsem dokázat, že dovedu být stejně užitečný, jako ostatní. Byla to veliká chyba!«

Zeman přikývl. »Snad se dá ještě všechno spravit, kdož ví? Smluvili jsme se škunerem, že se zmocním vzducholodi a zavedu ji k mysu Flora na Zemi Františka Josefa. Tam se měl škuner se mnou sejít, já bych byl přistál na moři vedle něho a oni by byli osadili vzducholoď svými lidmi a odletěli s ní do Ameriky. Nechtěl jsem se dopustiti na svých kamarádech násilí, a proto jsem uvolnil tajně vzdušný ventil, když jsem se vracel po zápasu s tebou, abychom musili přistát. Věděl jsem, že bude mnohem snazší zmocniti se vzducholodi na zemi, než ve vzduchu. To další už víš. Do vzducholodi vnikl vzduch, musila nouzově přistát, a když jsme šli na břeh onoho ostrova, já jsem se tajně vrátil a odstartoval. Ale než jsem zamířil na východ, shodil jsem vám balík se zásobami a saněmi.«

»Dostali jsme jej v pořádku a byl nám velmi užitečným, « podotkl Jirka.

Zeman zeslábl dlouhou řečí tak, že si musil chvíli odpočinouti. Požádal Jirku o vodu, a když se napil, dokončil svůj příběh.

»Zamířil jsem rovnou k východu, ale brzy jsem si všiml, že střelka kompasu se špatně pohybuje. Byla po nárazu při nouzovém přistání patrně zkřivena a musil jsem ji opraviti dole, v dílně. Upevnil jsem kormidla, dal jsem motor na nejmenší obrátky a nechal jsem vzducholoď letěti bez řízení. Výškoměr ukazoval pět set metrů a myslil jsem, že to zde, nad zamrzlým mořem, úplně stačí. A co jsem byl dole v dílně, narazila vzducholoď na ledovec. Náraz byl hrozný, vidíš to sám. Celá přída se odlomila, přívody benzinu z tanků se přervaly a všechen benzin vytekl. Je štěstí, že byl motor ihned rozbit na kousky, takže od jeho zapalování benzin nechytil. Bylo by to všechno shořelo a já s tím.«

Odmlčel se na chvíli a pak dodal. »Snad by to bylo bývalo lepší. Takhle jsem pozbyl vědomí, a když jsem přišel k sobě, zjistil jsem, že mám obě nohy přeražené a tržnou ránu v pravé ruce. Nevěnoval jsem té ráně pozornost, a dostal jsem otravu krve. A to je všechno.«

Ztichl a zavřel oči. Jirka seděl vedle něho bez pohnutí a v hlavě mu vířilo všechno to, co právě vyslechl. Jak rychle zde následoval trest za zločin! A přece necítil vůči Zemanovi už žádnou hořkost a hluboce jej litoval. Byl tak sešlý dlouhou nemocí a nikdo by v něm nebyl poznal toho hezkého muže atletické postavy, jakým byl ještě před několika týdny!

Raněný otevřel oči a něco zašeptal. Jirka přiklonil ucho až k jeho rtům, aby mu rozuměl.

»Sáhni do mé náprsní kapsy!« šeptal muž. Jirka to učinil a vyndal z jeho kapsy tobolku, která byla plná nějakých papírů.

»Jsou tam peníze, mnoho peněz!« řekl trhaně Zeman. »Jsou to peníze prokleté, za zločin. Nenechávej si je, rozdej je nemocným a chudým, až se vrátíš zase tam k nám. Slibuješ?«

Sevřel chabě Jirkovu ruku a upřel na něj oči, lesknoucí se horečkou.

»Slibuji,« hlesl Jirka a oči se mu zamžily slzami. Násilím se opanoval a začal Zemana těšiti.

»Vždyť vy neumřete, uzdravíte se a sám ty peníze budete moci rozdat.«

Zeman zavrtěl hlavou a na rtech se mu ukázal úsměv.

»Budu teď spát, Jirko, jsem už moc slabý,« řekl tiše a zavřel oči.

Jirka povstal a začal se ohlížeti po nějakých potravinách. Chtěl dát Zemanovi jísti, až se probudí. Kolem raněného leželo několik prázdných konserv, které patrně nasbíral v troskách vzducholodi. Jirka si uvědomil, za jakých bolestí se asi Zeman plazil po ledě, maje obě nohy zlomené, a litoval ho ještě více. Podařilo se mu najít asi tucet plechovek neporušených, ale bylo to vesměs vepřové maso, nevhodné pro nemocného, který tak zeslábl, jako Zeman.

»Budu musit k nám, pro nějaké maso, a uvařit mu polévku. Mžik je tam beztak asi smutný, proč tak dlouho nejdu!« řekl si Jirka a vrátil se k Zemanovi. Muž spal, ale jeho dech byl tak slabý, že jej Jirka jen stěží pozoroval. Chvilku uvažoval, má-li od něho odejíti, ale pak usoudil, že není vyhnutí.

Mezi troskami našel malý rumpál a mnoho provazů, které svázal dohromady. Navinul je na rumpál a připevnil k nim velkou, prázdnou nádobu. Dopravil to všechno s největší potíží na hřeben ledovce a tam rumpál upevnil, vysekav pro něj otvor do ledu. Potom sestupoval opatrně po ledových schodech, připevniv si nádobu na záda. Jak se vzdaloval od hřebene ledovce, lano se odvíjelo s hřídele rumpálu a Jirka doufal, že postačí až dolů.

»No, no, ty máš nějakou radost!« volal na Mžika, který vyskakoval na poslední schod a hlučně štěkal. »To se podivíš, až uvidíš, koho jsem našel tam na druhé straně!« sliboval psíkovi, který mu lízal ruce a skákal na něj tak dlouho, dokud nebyl okřiknut.

Jirka šel nejdříve do »jeskyně mamutů«, doplniti své zásoby masa. Přivlékl ho tolik, až se ohýbal, a složil je do nádoby, uvázané na laně. Přidal k němu zásobu paliva, ježto nevěděl, najde-li na druhé straně nějaké naplavené dříví. Později poznal, že je ho tam daleko více, než u jeho tábora.

»Tak, Mžiku, a teď si vylez nahoru!« vyzval psíka, když upevnil na dříví svůj kotlík na vaření. Mžik se nedal dvakrát pobízet a uvelebil se na dříví vedle kotlíku.

»Čekej a drž se dobře!« vyzval ho Jirka a začal vystupovat nahoru. Tentokrát se mu šlo mnohem rychleji, poněvadž se mohl držeti lana, na němž visela nádoba. Byl brzy nahoře a volal na teriera:

»Pozor, Mžiku, jedeme!« Na to začal točit pomalu klikou rumpálu, lano se počalo navíjeti na hřídel a nádoba se zásobami a psem stoupala zvolna vzhůru. Poskakovala a drnčela na ledové stěně a Mžik hlasitě štěkal, ale z jeho hlasu bylo znáti, že se mu to líbí.

»To věřím, vezeš se jako na lanovce a děláš milostpána!« křičel na něj vesele Jirka. Netrvalo dlouho a nádoba stála vedle něho. Snesl její náklad dolů ke vzducholodi na několikrát a Mžik jej provázel. Při prvním sestupu chtěl dát najevo svůj údiv nad vzducholodí řádným štěkáním, ale Jirka jej rázně okřikl.

»Buď zticha, je tam nemocný Zeman!« Psík si dal říci, ale když spatřil ležícího muže, zježil srst a začal přitlumeně vrčeti.

»Snad bys nebyl na něj zlý, když je v tom tak bídně!« zlobil se Jirka a psík zmlkl. Jirka dal na oheň hrnec s ledem a pořádným kusem masa a uvařil silnou polévku. Zatím, co se vařila, prohledával trosky, a vše, co mohlo ještě sloužiti, dával stranou. Všude kolem byla nepopsatelná změť rozbitých přístrojů, kusů soliditu z přídi vzducholodi a rozptýlených a větším dílem zničených zásob. Zde vyčnívaly, z hromady trosek kusy rozbité vrtule, blízko ní bylo téměř celé kormidelní kolo, o něco dále ležela roztříštěná vysílačka, roztrhané knihy, žíněnky a pokrývky, vše v největším neladu, jedno přes druhé. Jirka teprve na těchto troskách viděl, jak hrozný musil být náraz vzducholodi na ledovec, a divil se, že je Zeman po tom všem vůbec na živu.

Prohlížel i vzducholoď a zdála se mu být kromě odlomené přídi beze škody. Místo přídi se leskla hladká stěna, uzavírající vzdušný prostor a v ní se černal otvor do chodby. Stěna byla nepoškozena a stejně tak i zadní kabina s reservním řízením, vývěvy nad ní, a druhý motor s vrtulí. Jen levé přední kolo se ulomilo při pádu vzducholodi na led, ale chybělo to hlavní: benzin!

Jirka se pokusil zachrániti z louže benzinu, co se dalo, a naplnil tím dvě prázdné nádoby. Benzinu bylo sotva deset litrů a s tím se nedalo nikam doletěti i kdyby vzducholoď mohla startovat.

Mezi troskami našel Jirka velkou, nepoškozenou thermosku a přelil do ní trochu polévky pro Zemana. Nechtěl ho buditi a zatím se najedl sám s Mžikem. Končil právě jídlo, když se Zeman pohnul.

19

Výstřel na moři

Jirka přidržel k Zemanovým ústům šálek s polévkou, ale mechanik zavrtěl hlavou.

»Nemohu už nic polykat, Jirko,« šeptal namáhavě. Jirka se k němu naklonil, aby lépe slyšel.

»Viděl jsem naše kamarády tam, venku, na ledě!« řekl Zeman přerývaně a ukázal chabě k moři.

»Havlík ležel, inženýr stál a hrozil mi.« Odmlčel se a sbíral poslední síly. Jeho hlas slábl vůčihledě a Jirka musil přiložit ucho až k jeho rtům, aby jej slyšel.

»Dej jim znamení, Jirko – –, pomoz jim –

– a řekni, ať mi odpustí. Od – pusť mi sám!«

»Vždyť já se na vás už dávno nezlobím!« jektal Jirka a slzy mu tekly z očí plným proudem na vyhublý obličej umírajícího muže. Šťastný úsměv zahrál na okamžik na Zemanových rtech, pak se jeho celé tělo napnulo jako v křeči a vydechl naposledy…

Jirka plakal dlouho nad jeho chladnoucím tělem a vzpamatoval se teprve, když ho znepokojený Mžik začal tahat za rukáv. Přikryl mrtvého muže kusem plátna a začal pak přemýšlet o jeho slovech. Snad to bylo jen blouznění umírajícího, napadlo ho, ale pak si řekl, že člověk v hodině smrti může viděti různé věci, které zůstávají skryty zraku živých, a umínil si, že se zachová podle jeho rady.

»Tak vidíš, Mžiku, už jsme zase sami!« řekl smutně, hledaje mezi věcmi, vybranými z trosek vzducholodi, kukátko. Jedno sklo kukátka bylo sice prasklé, ale drželo v objímce a přístroje se dalo použíti.

Jirka zamířil kukátko na moře, ale kry, nakupené u pobřeží, mu bránily v rozhledu. Vyšplhal se proto na ledovec, opřel se o rumpál a začal se rozhlížeti. Odtud přehlédl celou severozápadní část ostrova, až k posledním pahorkům, spadajícím na severu dosti příkře k moři.

Prohlížel jejich hřebeny, pokryté věčným sněhem, a zahlédl na jednom z nich podivnou, nízkou hromadu sněhu, která vypadala tak pravidelně, jako by ji tam byla nakupila lidská ruka. Zaujalo jej to tak, že zaostřil skla a prohlížel onu hromadu pozorně. Měla tvar pyramidy, a úzká, tenká čára, která z ní vyčnívala, připomínala vlajkovou tyč. Prohlížel okolí onoho místa, ale neobjevil už nic nového.

Zamířil potom svůj přístroj na zamrzlé moře a pátral kolem pobřeží, nenajde-li tam stopy po lidech. Všude byl jen led, nakupený v menších i větších krách, ale byl zcela opuštěný. Přenesl svůj pohled dále na zamrzlé moře a prohlížel je velmi dlouho, ale neobjevil nic.

»Nikde nic,« řekl zklamaně, »ale nějaké znamení přece jen dám, že jsem na ostrově.« Sestupoval dolů a přemýšlel, jak to zařídit. Vzducholoď ztroskotala asi sto metrů od pobřeží, ale blízko břehů byla nahromaděna i taková hradba ker, že ji úplně zakrývala při pohledu s moře.

Jirka chodil bezradně mezi troskami, hledaje nějaký pestrý kus látky, který by vztyčil u břehů jako prapor, ale nenašel nic. Náhle jej něco napadlo.

»Oheň rozdělat, to by snad šlo,« poznamenal k psíkovi, který jej provázel na každém kroku. »Plameny vidět nebudou, protože je stále světlo, ale kouř stoupá vysoko a jsou-li tam na tom ledu, jak tvrdil Zeman, musejí jej zahlédnout!«

Dal se hned do práce. S ledovce spatřil u pobřeží, v malé vzdálenosti od vzducholodi, ohromnou kupu naplaveného dříví. Byla jen málo zasněžená, ježto silný vítr, který vál od moře, odstranil s vyplavených kmenů většinu čerstvého sněhu.

Za půl hodiny plápolal na pobřeží mohutný táborák a Jirka házel do ohně vlhké dřevo, aby se vyvinulo hodně kouře. Z ohně začal stoupati bílý dým, ale to se Jirkovi nelíbilo.

»Kouř je bílý, Mžiku, a nebude jej na dálku vidět, protože všude je plno sněhu, a ten je také bílý!« vysvětloval teriérovi, který se díval se zájmem na mohutný oheň a nepochybně čekal, že na něm jeho pán upeče něco dobrého.

Jirka se rozběhl pro benzin a přinesl ho plnou konev. Postavil ji v náležité vzdálenosti od ohně, namočil do benzinu poleno, a hodil je opatrně z určité vzdálenosti do plamenů.

»Tohle je přece kouř!« pochvaloval si hustý, černý sloup dýmu, který vyrazil hned na to z plamenů. Opakoval to ještě několikrát a při posledním polenu měl dojem, že z dálky se ozvala někde na zamrzlém moři slabá rána.

»Výstřel, Mžiku!« zvolal vzrušeně a pozorně naslouchal. Psík se obrátil k moři a začal prudce štěkati. »Mlč přece!« zlobil se Jirka, »vždyť nic neslyším!« Ale pes se tentokráte nedal utišit.

»Jsou tam někde lidé!« řekl si Jirka vzrušeně a chtěl okamžitě vyrazit na ledové kry. V poslední chvíli si to však rozmyslil. Nemůže jíti jen tak, beze všeho, co kdyby jej zase překvapil nějaký pohyb ledu a odřízl mu cestu zpátky?

Vrátil se ke vzducholodi a naplnil si rychle jeden z tlumoků, který našel neporušený mezi troskami, pečeným masem, k němuž přidal thermosku, plnou teplé polévky. Nahoru položil svinutou pokrývku, k pasu si hrdě připjal colt, který objevil blízko mrtvého Zemana a do kapsy strčil několik zásobníků s patronami.

»Tak jdeme, Mžiku!« řekl psíkovi, který stál pořád ještě u ohně a štěkal z plných plic, obrácen k moři.

Zdálo se, že Mžik ví dobře, kam má jíti. Seskočil na led a bez vyzvání zamířil určitým směrem. Jirka šel za ním, jak nejrychleji mohl, a chvílemi jej musil volati zpátky, aby se mu neztratil s dohledu.

»Já nemohu běžet tak rychle, jako ty,« řekl celý udýchán. »Však ty bys taky tak nepospíchal, kdybys toho nesl tolik, co já!«

Byli už několik set metrů od břehů a rozhled jim zastíraly četné ledové pahorky, které čněly z ledu na všech stranách. Nedočkavost poháněla Jirku kupředu a dávala mu zapomenouti na jeho únavu, ale konečně přece mu došel dech. Aspoň na chvíli si musil odpočinouti.

Zastavil se, a vypálil z revolveru dvě rány rychle po sobě. Tentokrát zazněla odpověď tak blízko, že nemohlo být pochyby o jejím původu. Dva výstřely zapraskaly v nepatrné vzdálenosti a Mžik se již nedal udržet. Vrhl se směrem, odkud rány zazněly, a Jirka spěchal přes všechnu únavu za ním. Přelézal právě vysokou kru, když zahlédl pod sebou několik temných postav!

»Halóóó. to jsem já, Jirka!« volal radostně a viděl, jak se jedna z postav malátně zdvihla a kyne mu rukou! V příštím okamžiku byl dole a sevřel v náručí inženýra Sýkoru.

»To jsi ty, Jirko,« šeptal inženýr a v jeho vyhublém, špínou pokrytém obličeji bylo znáti nesmírnou radost. Zapotácel se slabostí a Jirka mu pomohl usednouti. Pak se rozhlížel kolem sebe a spatřil i ostatní. Havlík ležel bez pohnutí na svém plášti před sněhovou chatou, vedle něho seděl Bureš, s hlavou opřenou o dlaně, a Sládek se pokoušel povstati.

»Umíráme hladem, Jirko!« řekl Sýkora třesoucím se hlasem. »Pět dní jsme už nejedli, když se ukázal kouř na pobřeží.«

Jirka zahlédl na zemi, vedle Havlíkovy karabiny, peří a zbytky ptačí kůže. Srdce se mu sevřelo soustrastí nad kamarády a začal okamžitě vykládati ze svého tlumoku přinesené zásoby. Bureš a Sládek se chtěli vrhnouti na maso, ale inženýr je zadržel. Dal Havlíkovi trochu polévky a potom se napili i ostatní.

»Maso až později, odstonali bychom to všichni!« řekl už silnějším hlasem a Bureš i Sládek uposlechli. Havlík se probral, když vypil polévku, ze své mdloby a udiveně se zahleděl na Jirku. Sládkovi se dokonce vrátila už i jeho stará, dobrá nálada.

»Nikdy bych byl neřekl, Jirko, že anděl spásy je špinavý, roztrhaný kluk, který přinese člověku jídlo, právě když už umírá hlady,« poznamenal s úsměvem a vzal Jirku kolem krku. Inženýr dal všem po malém kousku masa, jen Havlík, který byl nejslabší, dostal zbytek polévky.

»A jestlipak víte, co to jíte?« ptal se šťastný Jirka Sládka.

»Rajský pokrm, Jirko, nejlepší pečeni na světě, něco, co jsem dosud v životě neokusil,« velebil Sládek a díval se žádostivě po dalším mase, ale Sýkora byl neúprosný. Poručil Jirkovi, aby je raději schoval do tlumoku, aby nedráždilo chuť vyhladovělých lidí.

»Byla to pečeně z mamuta!« prohlásil Jirka a Sládek na něj vykulil nedůvěřivě oči.

»Houpáš nás, Jirko!« řekl vyčítavě, »a to není hezké, když jsme se tak dlouho neviděli!« Také Sýkora se tvářil nedůvěřivě a vyzval Jirku, aby jim vyprávěl, co se s ním dělo od té chvíle, kdy je pohyb ledu a mlha od sebe odloučily.

Jirka se uvelebil na pokrývku, kterou si přinesl s sebou, a začal, ale každou chvíli byl přerušen výkřikem úžasu, který vyrazil některý z jeho tří posluchačů. Vysílený Havlík po požití polévky klidně usnul a neúčastnil se rozhovoru.

»Tak se mi zdá, Jirko,« začal pochybovačně Sládek, když hoch skončil, »že se stal z tebe znamenitý baron Prášil, za tu dobu, co jsme se neviděli!« Jirka byl pohněván, ale inženýr mu sevřel chlácholivě ruku.

»Já ti věřím, Jirko,« řekl mírně, »ačkoliv jsou to neuvěřitelné věci, co jsi nám tu vyprávěl!«

»No, to bych řekl, že jsou neuvěřitelné!« ozval se Sládek. »Tak hned ten medvěd. Proč pak jsi to Jirko neudělal, jako slavní medvědobijci, kteří si zhotovili z drápů a zubů uloveného grizzlyho náhrdelník, aby každý viděl, že zabili medvěda!« pravil v žertu.

Jirka si na něco vzpomněl. »Podívejte se, čím je spravená moje kazajka!« Ukazoval vítězně silnou medvědí šlachu a Sládek byl umlčen, ale jen na okamžik.

»Ale že by Zeman ztroskotal právě tady, to mi nejde na rozum!« ozval se s novými pochybami.

»A proč ne?« namítal Jirka. »Letěl přece k Zemi Františka Josefa a musil přes Viktoriin ostrov, měl jej na cestě!«

»Ale my nejsme na Viktoriině ostrově, Jirko,« řekl zamyšleně inženýr. »Mořské proudy nás zanesly daleko na severovýchod a zahnaly nás k nějaké neznámé zemi. Bude to patrně země, kterou objevil roku 1707 plavec Gillis, pak ji zahlédl roku 1925 Angličan Worsley, ale o pět let později ji marně hledalo ruské letadlo. S výšky se tyto ostrovy, pokryté sněhem a ledovci, těžko rozeznají od zamrzlého moře.«

»Dobrá, ale jak by se sem byl dostal Zeman se vzducholodí, vždyť tenhle ostrov leží daleko stranou od směru, kterým letěl!« trval na svém Sládek.

»Na tom není nic divného,« poznamenal inženýr. »Jirka vám přece řekl, že Zemanův kompas byl porouchán. Patrně se střelka odchylovala hodně stranou a vedla jej na severovýchod, místo na východ!«

»Ale s těmi mamuty je to přece jen trochu silné,« bručel Sládek, ale nedovedl říci, z jakého zvířete by Jirkovo maso pocházelo.

»Uvidíte to všechno brzy sám,« zakončil inženýr rozhovor a děkoval Jirkovi, že je všechny zachránil.

»Ba, skutečně je to tak!« řekli dojatě Sládek i Bureš a tiskli jeden po druhém Jirkovu ruku. Jirka se rděl radostí, ale odmítal jejich díky.

»Měl jsem více štěstí, než vy,« poznamenal skromně, »to je všechno! Ale povězte mi teď vy, jak se vám vedlo!«

To se dá říci několika slovy,« odpověděl Sýkora. »Když přišla mlha, vyběhli jsme všichni za tebou, volali a stříleli. To nám vlastně zachránilo život, poněvadž všude kolem se lámal led, a praskla i kra, na které stál náš stan. Když jsme se k němu vraceli, narazili jsme na otevřené moře. Všechno zmizelo ve vlnách, zbyla nám jen karabina a colt s dvěma tucty patron. Pokud jsme mohli jiti, šli jsme k východu, ale nejdřív jsme prohledali všechno kolem dokola, když se trochu vyjasnilo.«

»Myslili jsme, že jsi zahynul i se Mžikem, a byli jsme náramně smutni«, vskočil inženýrovi do řeči Sládek vážným hlasem. »A ty jsi se zatím vítězně potýkal s medvědem!« dodal šelmovsky a Jirka se usmál.

»A čím jste se živili?« tázal se Sýkory.

»Prvních několik dní jsme nejedli nikdo ani sousto. Byli jsme už tak zesláblí, že jsme se zastavili a nešli dále. Potom se začali objevovati rackové a podařilo se nám několikrát některého z nich sestřelit, ale nestačilo to pro čtyři lidi, ačkoliv jsme šetřili jejich masem jak jsme jen mohli.«

»A při tom bylo odporné, jako rybí tuk a jedli jsme je syrové,« poznamenal Sládek. »A ty jsi zatím hodoval na svíčkové z mamuta«, škádlil Jirku, ale hoch se už nezlobil.

»Tak Zemanův sen tě vlastně přivedl na myšlenku, dát nám znamení,« řekl zadumaně inženýr. »Napravil svou vinu, bez tebe bychom byli zahynuli! Byli jsme už zoufalí, když jsem zahlédl na pobřeží dým. A obětoval jsem dvě patrony, ačkoliv nám jich už zbývalo jen šest.«

»Ubohý Zeman, vzal to zkrátka,« politoval mrtvého kamaráda Sládek. »Já mu odpouštím z celého srdce!«

»I my!« doložil inženýr za ostatní.

20

Tajemství ostrova

Tři dny prodlel Jirka se svými druhy, s nimiž se tak neočekávaně shledal, na jejich kře. Za tu dobu se zotavili všichni, i Havlík, tak, že se mohli vydati na břeh. Šli sice velmi zvolna, ale dorazili přece jen šťastně po několikahodinovém pochodu na pevnou zemi a k ztroskotané vzducholodi.

Prohlíželi ji s údivem a Sládek se Jirkovi omluvil za svoji počáteční nedůvěru.

»Teď už věřím i na ty mamuty!« řekl velkomyslně a o dva dny později, když přelezli výběžek ledovce a dostali se do Jirkova tábora, žasli všichni nad pravěkými velikány, které příroda zachovala v tak dobrém stavu.

»Ti jistě netušili, že si jednou na nich budeme pochutnávati!« prohlásil vyhublý Havlík, který jen pomalu nabýval své původní, kulaté podoby. Inženýr rozhodl, že přenesou ke vzducholodi co nejvíce mamutího masa a usuší je na slunci, aby měli zásobu, až se později vydají na pochod.

Dříve však a hned, jakmile se trochu zotavili, vykonali smutnou práci. Pohřbili mrtvého Zemana, zabaleného do přikrývky, v trhlině ledovce, na místě samotném, kde vzducholoď narazila a zřítila se. Pomodlili se za něj, a vztyčili nad jeho hrobem veliký kříž, který zhotovil Havlík z kmene sibiřské jedle.

Inženýr rozhodl, že se ubytují uvnitř vzducholodi, kde byli chráněni proti nepříznivému počasí. Jejich útulné, malé kabiny byly sice rozbity a zbývaly z nich jen trosky, ale v zadním prostoru, na samém konci vzducholodi, bylo místa dosti. Pod řidičskou kabinou byla veliká místnost, deset metrů dlouhá a čtyři široká, kde stál jen zadní motor. Osvětlovala ji s každé strany dvě malá okna, která vpouštěla dovnitř dosti světla. Podlaha byla sice šikmá, ježto vzducholoď ležela nakloněna k jedné straně, ale to nikomu nevadilo.

Trosečníci vnesli sem všechny žíněnky a pokrývky, pokud zůstaly bez pohromy při pádu vzducholodi a zařídili se tu velmi útulně. Stěny nepropouštěly teplo ven a místnost se dostatečně vyhřála primitivními kamny na dříví, které zhotovili Sládek s Burešem z kusů břidlice, nasbírané na pobřeží. Trubice ze soliditu odváděla obtížný kouř větracím otvorem ven, a místo u kamen se stalo shromaždištěm všech v době jídla a po denní práci.

Byli všichni pohromadě už týden, když Sládek nadhodil při jedné takové rozprávce u kamen, co že budou dále podnikati.

»Myslil jsem na to už dříve, Sládku,« odpověděl inženýr, »a budeme se musiti nějak rozhodnouti.«

»Je k zlosti,« zahovořil Havlík, nacpávaje si lulku zbytkem tabáku, který našel mezi troskami, »že nemáme benzin! Právě dnes odpoledne jsem zkusil zadní sadu vývěv, dal jsem do jejich motorku trochu benzinu, který tu našel Jirka. Pracovaly bezvadně a také vzducholoď těsní jak se patří. Ta přední stěna, která byla za našimi kabinami a která uzavírá vzdušné komory, neutrpěla nárazem ani za mák!«

»Není to nic příjemného,« svědčil Sládek, »pomyslit, že se znovu budeme tlouci po tom ledu, který nás odplaví zase někam, kam nebudeme chtít, když bychom mohli letět rychle a pohodlně, kam bychom chtěli.«

»A jak bys chtěl letět?« namítl Bureš. »Výpomocné řízení je sice v pořádku, ale vzducholoď nemůže letět pozpátku, a dopředu to také nepůjde. Chybí jí celá příď a ta rovná stěna by byla vysazena ukrutnému tlaku větru a nesnesla by to. A potom, chybí nám jedno přední kolo, a nemohli bychom si troufnout někde přistát!«

»To by nebyla největší překážka, Bureši,« poznamenal inženýr, »mohli bychom vždy přistáti někde na vodě, k tomu nepotřebujeme kola. Ale chybí nám pohonná látka, benzin, a to je to hlavní!«

»Tu příď bych si troufal udělat novou,« ozval se Havlík, dýmající statně z lulky. »Na břehu jsem viděl krásné jasany, z těch bych udělal kostru, a pokryl bych ji soliditem. Tady se ho válí všude dost z rozbité přídě. Bylo by to sice těžké, ale teď, kdy už potřebujeme daleko méně benzinu, než s počátku, si to můžeme dovolit. Kolik by stačilo benzinu odtud do San Franciska, pane inženýre?«

Sýkora okamžik přemýšlel. »Asi tisíc litrů při dobrém počasí,« řekl potom. »Ale vy byste se nechtěli odtud vrátit domů?« ptal se udiveně.

»To nás ani nenapadlo, že, kamarádi?« prohlásil Havlík. »Nikdo by se přece nevzdal před cílem i kdyby měla být vzducholoď záplatovaná jako bývaly mé kalhoty, když jsem chodil do školy.«

Sýkora se usmál, ale tato houževnatost jeho lidí jej velmi potěšila. Bohužel, byly to jen krásné plány a skutečnost byla jiná. Nezbude jim nic jiného, než pokusit se znovu o pochod k Viktoriinu ostrovu, jakmile se počasí ustálí. Dosud vál stále prudký vítr a Sýkora se bál, že by je zase zahnal s cesty na ostrov, který nyní ležel přímo na jih od nich, asi stopadesát kilometrů daleko. To byla daleká cesta a Sýkora váhal se na ni vydat, ačkoliv činili k tomu všechny přípravy.

Nasušeného masa už měli více, než mohli vzíti s sebou, a mechanici zhotovili z jasanu, objeveného mezi vyplavenými kmeny na pobřeží, krásné saně. Byly tak pevné jako ty, o které přišli na ledu, ale poněvadž byly ze dřeva, které je daleko těžší, než solidit, vážily bohužel mnoho. Sládek se nijak netěšil na to, až budou plně naloženy a bude potřebí se do nich zapřáhnout.

Při práci se jednou Jirka zmínil o stopách lidské činnosti, které objevil na pahorku u severního břehu a inženýr při nejbližší příležitosti vystoupil s ním na ledovec a dal si ukázati sněhovou pyramidu s tyčí.

»Vypadá to jako znamení a na té tyči možná visel někdy prapor,« řekl zamyšleně. »Nevím však, co by to mohlo být, na tento ostrov před námi ještě nikdo nevstoupil, aspoň nikdo, kdo by byl o něm přinesl zprávu do civilisovaných krajin.«

»Mohli bychom se tam podívat!« navrhoval Jirka, ale inženýr k tomu neměl chuti. Odhadoval vzdálenost nejméně na pět kilometrů a pobřeží vypadalo velmi neschůdně. Jirka prozatím o tom nemluvil, ale když byli hotovi se všemi přípravami na cestu, vytasil se s názorem, že by snad nebylo správné odejít s ostrova a nepřesvědčit se, co ta pyramida v sobě skrývá.

»Mohli bychom obejít pobřeží po ledu,« navrhoval.

»Všude u břehů je dosti rovný a jistě je pevný, vždyť přece moře je u břehů mělké a musí být zamrzlé až do dna.«

»To není tak docela jisté, Jirko,« odporoval inženýr. »Někdy spadají břehy velmi příkře a hned u nich je velká hloubka, jako v norských fjordech.«

Ale Havlík a Sládek se přimlouvali za Jirkův návrh a inženýr konečně povolil. Druhý den opustili na čas svůj tábor. Šli všichni a na saních vezli zásoby na týden a benzinový vařič, který objevil Jirka mezi troskami a Sládek opravil. Po tříhodinové cestě po zamrzlém moři, při níž se drželi stále břehů, se dostali přímo pod pahorek s pyramidou.

Čím blíže přicházeli, tím zřetelněji poznávali, že nejde o náhodnou hromadu kamení, nýbrž o dílo lidských rukou. Z pyramidy čněla kovová tyč asi pět metrů dlouhá, a když se vyšplhali na pahorek, zjistili k svému údivu, že tyč je z hliníku.

»‚Vypadá to jako součást nějakého stroje,« podotkl inženýr, zatím co se netrpělivý Havlík dal s Jirkou a Burešem do odstraňování sněhu a rozebírání břidlicové pyramidy, kterou našli pod ním. K jejich velkému zklamání nebylo však pod kamením nic a teprve když odstranili předposlední vrstvu kamene, přišli na malý štítek, který byl rovněž z hliníku. Sládek jej podal Sýkorovi, jenž jej pozorně prohlížel. Na štítku byl vyškrabán nápis, zašlý vlivem povětrnosti, ale přece jen čitelný.

»Italia, 25. května 1928!« četl užaslý Sýkora.

»Výprava generála Nobila se vzducholodí Italia k severní točně!« zvolal překvapeně Sládek a inženýr přisvědčil.

»Máte pravdu, ale je to divné. Ti přece ztroskotali asi sto kilometrů na západ odtud!«

»Ano, pane inženýre, ale jen polovina posádky!« namítl živě Sládek. »Vrak vzducholodi letěl dále, na východ, a bylo v něm ještě šest lidí. Četl jsem to!«

»A vy myslíte, že vrak vzducholodi spadl někde blízko našeho ostrova a že ti lidé se na něm zachránili?« řekl nedůvěřivě Sýkora. Vzal kukátko a začal obhlížeti tu část ostrova, která ležela na východ od pohoří a nebyla s jejich ledovce viditelná. Zastavil nakonec přístroj na jednom místě, které bylo přímo pod pahorkem, a začal je bedlivěji prohlížeti. Ze sněhu tam čnělo něco lesklého a vypadalo to, jako část nějaké veliké, kovové nádoby. Kolem tohoto místa byly malé pahorky, pokryté sněhem, které připomínaly zaváté kameny. Byly to snad trosky vzducholodi?

Sýkora rozhodl, že sestoupí s pahorku na tuto část pobřeží, zatím co Havlík s Burešem tam dopraví po ledu saně. Sestup byl dosti obtížný a obě skupiny dorazily na místo téměř současně. Jirka hořel netrpělivostí a předstihl ostatní, ačkoliv jej inženýr napomínal, aby dával pozor na cestu a nespěchal. Přímo pod vrchem, s něhož slezli, byly hluboké závěje a Jirka v nich zapadl až po pás. Vyprostil se s velkou potíží, a dostihl Mžika, který stál u velké hromady sněhu, a tlumeně vrčel.

»Měli bychom se tam podívat, Mžik tam něco cítí!« navrhoval Jirka dychtivě a inženýr dal přinésti lopatu. Sládek začal odhazovati sníh, ale brzy narazil na zledovatělou vrstvu, na kterou bylo nutno zaútočiti špičákem. Havlík jej vystřídal v práci, a když odrazil několik větších kusů ledu, ustal, a překvapeně zvolal:

»Ale vždyť je to chýše z kamení a dřeva!«

Všichni se kolem něho seskupili a začali mu pomáhati sekerkami a tesáky. Trvalo téměř dvě hodiny, než zbavili chýši ledového nánosu, který ji pokrýval a objevili její vchod, uzavřený kameny. Chýše byla velmi nízká a čněla nad své okolí sotva půldruhého metru.

Měla kamennou podezdívku, asi půl metru vysokou a nad ní byla sroubena z naplaveného dřeva. Střecha byla rovněž dřevěná; byla plochá a leželo na ní několik kamenů, které ji měly zatěžovati, aby ji vítr neodnesl.

Vchod byl tak nízký, že si Sýkora musil kleknouti, aby se dostal dovnitř. Chýše neměla okna a inženýr si dal podati od Havlíka zapálenou louč, aby osvětlil tmavý vnitřek. Bylo tam místa sotva pro dva lidi a inženýrovi druhové mohli jen nahlížeti zvědavě vchodem.

Mihotavý plamen louče ozářil nehybnou lidskou postavu, zabalenou do přikrývky.

»Člověk!« volali překvapeně trosečníci a inženýr nachýlil plamen louče k obličeji mrtvého. Byla to tvář mladého člověka, tak klidná, jako by spal. Inženýr ji prohlížel pozorně a zjistil, že muž je dávno mrtev. Mrazivý polární vzduch uchoval jeho tělo neporušené po celou řadu let.

Ruce mrtvého byly složeny na prsou a Sýkora zpozoroval mezi nimi malý zápisník s červenými deskami. Vyprostil jej jemně ze ztuhlých prstů a podal jej ven Sládkovi. Jinak byla chýše téměř prázdná. Blízko vchodu bylo několik kamenů, narovnaných do tvaru ohniště, a bednička, z polovice ještě plná malých předmětů, zabalených do staniolu. Když inženýr jeden z nich rozbalil, našel v něm tabulku pemmicanu, velmi dobře zachovanou. Hladem tedy neznámý muž nezemřel. Podlaha chýše byla dřevěná a pokrývaly ji kusy šedozelené látky. Na stěnách byly pověšeny kůže tuleňů, ale kryly je jen z části.

Vedle ohniště bylo několik kusů šatstva, sekera, dlouhý tesák s rezivým ostřím, hliníkový kotlík na vaření, pár bot z měkké sobí kůže, a puška se zlomenou pažbou. Sýkora skončil svoji prohlídku a vylezl ven.

»Jsou tam poznámky, psané italsky,« hlásil mu Sládek, podávaje mu zápisník mrtvého. »Umíte to přeložit, pane inženýre?«

Sýkora znal italsky natolik, že dovedl čisti. Vzal s pohnutím malý zápisník a listoval v něm. Kromě několika běžných záznamů bylo v něm půl tuctu stránek, popsaných drobným písmem. Začínaly slovy: »Moje jméno je Ugo Lago a jsem členem polární výpravy generála Nobila se vzducholodí »Italia«. Kdokoli najde tento zápisník, nechť jej odevzdá redakci mého listu »Popolo d‘ Italia« a přijme můj dík!«

Inženýr si pročetl popsané stránky za hlubokého ticha. Začínaly dnem 25. května a končily 10. října 1928. S počátku byl záznam každý druhý den, později už zapisoval žurnalista jen jednou týdně stručně, několika větami, co se stalo za celou uplynulou dobu.

»Dne 25. května 1928, po deváté hodině ráno, jsem odešel do horních prostor vzducholodi trochu se prospati,« zahájil inženýr Sýkora četbu deníku italského žurnalisty.

»Nespal jsem celých čtyřiadvacet hodin a byl jsem velmi unaven. Naše vzducholoď se vracela od severní točny, kde jsme spustili na led vlajku naší vlasti a kříž, který nám dal s sebou Svatý otec. Měli jsme velmi špatné počasí a posledních patnáct hodin jsme zápasili s úporným větrem, který nás ustavičně zaháněl s naší cesty na východ.«

»Letěli příliš pomalu, nemohli vyvinouti větší rychlost jak 110 kilometrů za hodinu, i když pracovaly všechny tři motory,« podotkl Sládek, který znal cestopis o Nobilově výpravě téměř nazpaměť.

»Spal jsem sotva hodinu,« pokračoval inženýr v četbě deníku, »když mne někdo chopil za rameno a prudce mne zburcoval. »Vstávejte, vzducholoď klesá, nemůže se udržet ve vzduchu!« volal na mne rozčilený hlas. Poznal jsem našeho poručíka a velitele motoristů, Arduina, muže velmi zdatného a zkušeného, který prodělal s generálem Nobilem již jednu polární výpravu ve vzducholodi »Norge«.

Neměl jsem čas mu odpověděti, poněvadž v příštím okamžiku narazila vzducholoď tak prudce, že bych byl bez jeho přispění vylétl ven otvorem, který vedl na lávku k levému motoru. Zadržel mne a já přitisknut k němu, viděl jsem hrozné divadlo.

Několik metrů pod námi byla změť trosek z velitelské kabiny, která se při nárazu na led odlomila celá. Mezi troskami leželi lidé, někteří bez pohnutí, jiní se hýbali a patrně hrozný náraz přežili. Později jsme zjistili, že z posádky vzducholodi zůstal na krách velitel generál Nobile, všichni tři důstojníci, inženýr, muž od zadního motoru, hlavní mechanik a radiotelegrafista, vesměs moji krajané, a dále český a švédský badatel, kteří byli našimi hostmi.

Neměli jsme čas pozorovati déle, co se děje pod námi, poněvadž vzducholoď, zbavená značného břemene, opět vystoupila do výše, a mlha zakryla brzy pohled na ledové kry.

Arduino a tři mužové z posádky činili vše, co bylo v jejich silách, aby našli otvor, kudy unikal z našich balonetů drahocenný vodík, který nás nesl.

Podařilo se nalézti a narychlo spraviti velikou trhlinu, která zela v pátém balonetu, ale vzducholoď klesala pomalu dále. Motory byly porouchány a nepracovaly, takže nás hnal jen silný západní vítr. Zanášel nás stále více od břehů Špicberk, kde jedině jsme mohli doufati v záchranu.

Půl hodiny po katastrofě se rozhodl Arduino, že se zbaví obou zbývajících motorů; třetí, zadní se odlomil při nárazu na kru. Skutečně, tyto stroje nám už nemohly sloužiti a byly pro nás zbytečnou přítěží. Bez nich by se vzducholoď udržela ještě nějaký čas ve vzduchu a snad by nás byl vítr zanesl až k Zemi Františka Josefa, kde jsme mohli vyčkati záchrany.

Přesekali jsme nosiče motorů za krátkou chvíli a brzy jsme slyšeli třesk, jak oba stroje dopadly na led. Ačkoliv byla mlha, zahlédli jsme černý kouř od benzinu, který byl v nádržích motorů a při dopadu na led vzplanul.«

Sládek, který sledoval s největším napětím osudy nešťastného Itala, se již neudržel a přerušil inženýra Sýkoru.

»To byl kouř, který zahlédli také trosečníci z velitelské kabiny!« zvolal. »Někteří z nich to vykládali jako signál, který jim dávají jejich druhové z vraku vzducholodi, ale jiní se domnívali, že celá vzducholoď spadla a benzin při dopadu explodoval. Ti byli přesvědčeni, že posádka při pádu zahynula do posledního muže, a jejich názor se bohužel ujal i u velitelů pomocných výprav. Proto nebyla tato skupina tak horlivě hledána, jak se patřilo.«

»Máte pravdu,« přisvědčil inženýr, »pamatuji se na to ještě ze současných zpráv. A tento ubohý hoch by snad byl ještě na živu, kdyby nebylo toho nešťastného nápadu, že vrak vzducholodi shořel se vším všudy.«

»A co se dělo dále, pane inženýre?« ptal se Jirka, jejž zajímal osud nešťastných trosečníků nejvyšší měrou. I ostatní čekali s největším napětím na pokračování osudů trosečníkových. Jedna záhada zaujala všechny myšlenky. Co se stalo s ostatními pěti muži, kteří byli mimo žurnalistu ve vraku vzducholodi »Italia«? Mělo se jim na to dostat brzy odpovědi.

»Shození motorů nám na nějaký čas pomohlo,« četl Sýkora pokračování zápisu, »a vzducholoď opět vystoupila. Ale po další půl hodině začala klesati tak prudce, že zkušený Arduino usoudil, že je čas zachrániti se padáky. Připoutali jsme se k nim všichni a rychle jsme si každý vzali tolik pemmicanu, kolik jsme v tak krátké době mohli shledati.

Shromáždili jsme se na obou lávkách, které spojovaly hliníkový kýl vzducholodi s motory. Nejdříve seskočili oba motoristi, za nimi profesor Pontremoli s Arduinem. Zbyli jsme již jen dva, správkář Alessandrini a já. Alessandrini skákal na druhé straně kýlu, a já jsem vyskočil po něm. Ale provaz od mého padáku se zachytil na nosníku useknutého motoru, a já jsem zůstal viseti na vzducholodi.

Marně jsem se namáhal provaz vyprostiti. Visel jsem nad propastí, naplněnou mlhou, takže jsem nemohl vidět, co se stalo s mými kamarády. Vzducholodi se po jejich seskoku opět ulehčilo a udržela se ještě nějaký čas ve vzduchu. Jak dlouho jsme ještě letěli, nemohu říci. Pás od padáku mne dusil, takže jsem stěží dýchal. Náhle se mlha pode mnou otevřela, spatřil jsem led, sníh, a místy černé balvany, čnějící ze sněhu.

V příštím okamžiku jsem byl vlečen mezi krami a kamením, něco mne prudce udeřilo do hlavy a pozbyl jsem vědomí. Když jsem se vzpamatoval, viděl jsem, že ležím mezi troskami vzducholodi, nepopsatelnou změtí plátna a kovu. Bylo mým štěstím, že nevzplanul benzin, kterého jsme měli ještě s sebou mnoho set litrů.«

»Mnoho set litrů benzinu! Bože, kdyby tak tu ještě byl!« vzkřikl Havlík a začal se rozhlížeti pilně kolem sebe. Spatřil kovovou nádobu, která vyčnívala z ledu a sněhu, a rozběhl se k ní. Začal na ni klepati topůrkem sekyrky.

»Je plná!« volal vítězně na ostatní a Sýkora přerušil četbu žurnalistových zápisků. Všichni se přidali k Havlíkovi a začali horlivě pátrati po dalších nádržích s benzinem. Nebylo to snadné, ježto celé místo, kde nešťastná vzducholoď ztroskotala, bylo pokryto silnou vrstvou mnohaletého ledu, zavátou hlubokým sněhem.

Přes tyto překážky se jim podařilo za několik hodin odkrýti značnou část zbytků vzducholodi. Byl zde především její silný, hedvábný obal, rozbitý na cáry, vrostlé do ledu, zbytky hliníkových tyčí, které tvořily kostru vzducholodi, a velký počet nádrží z hliníku, z nichž téměř polovina byla rozbita. Našli jich nicméně osm neporušených a z nich jedna byla prázdná, dvě částečně plné a pět zbývajících plných až k uzávěru.

Havlík byl bez sebe radostí. » Kolik může v jedné takové nádrži toho být?« ptal se inženýra. Sýkora odhadl obsah každé nádrže na stopadesát až dvě stě litrů.

»Hurá, hoši!« křičel Havlík nadšeně, »tady je benzin pro naši vzducholoď!«

»Jen se tak moc neraduj!« ochlazoval jej Sládek. »Za prvé, je to cizí benzin, který nám nepatří, a za druhé: jakpak jej chceš dopravit do našeho tábora?«

Havlík se zatvářil velmi smutně a Sýkora mu přišel na pomoc.

»Pokud jde o prvý důvod, myslím, že není závažný,« prohlásil. »Jednak je ostrov tak nepřístupný, že nikoho sem nenapadne pořádati výpravu jen pro pár set litrů benzinu, a potom můžeme velmi snadno po návratu – ovšem vrátíme-li se – benzin italské vládě zaplatit. Horší to bude s dopravou, ale snad se také najde nějaká pomoc.«

»Tak vidíš, věčný rýpale!« vysmíval se potěšený Havlík Sládkovi, »všechno jde, jen chtít!« Sládek se díval zamyšleně na lesklé, hliníkové nádrže.

»‚Vzpomínám si, jak se všichni polárníci divili, že za celá ta dlouhá leta nevyplavilo moře ani jednu z těchto skrýší nedaleko své chaty.«

»To bude asi ten malý přístavek za jeho chatou, podotkl Bureš. »Je celý pokryt ledem a sněhem, který se na něm nahromadil za ta dlouhá léta, a dalo by práci jej vykopat.«

»Nebudeme se zatím o to pokoušet,« rozhodl inženýr, »ale než toto místo naposled opustíme, označíme to zásobiště nějakým viditelným znamením. Kdož ví, snad ještě jednou ty potraviny zachrání někomu život.«

»A co tam je?« ptal se zvědavý Jirka.

»Podle zápisků většinou pemmican, trochu čokolády a cukr. Trosečník si je schovával na jaro, kdy se chtěl pustiti po ledu na Špicberky. Sám se živil masem několika tuleňů, které ukořistil na pobřeží. Zabíjel je pouze pažbou pušky, poněvadž měl sice zbraně, ale žádné střelivo.«

»To souhlasí s cestopisem našeho krajana o osudu prvé skupiny trosečníků, která zůstala na ledu hned po odlomení velitelské kabiny,« ozval se Sládek. »Stojí v něm, že tato skupina trosečníků měla sice střelivo, které bylo z opatrnosti uloženo ve velitelské kabině a vypadlo zároveň s nimi, ale chyběly jim zase pušky. Ty byly uloženy v horních prostorách vzducholodi. Pouhou náhodou se stalo, že tito lidé měli jeden colt a sto nábojů.«

»A jak asi zemřel muž, kterého jsme našli? Jídlo měl a nemohl tedy zahynouti hlady!« divil se Jirka.

»To je těžko říci, ale mám o tom svou domněnku,« prohlásil Sýkora.

»Jeho poslední zápis zní: »10. října 1928. Včera zmizelo slunce úplně pod obzorem a nastala polární noc, která potrvá až do konce února. Musím udělat komín u svého krbu, abych mohl topiti při zavřeném vchodu a nahromadit u chaty větší zásoby…«

Zde zápis končí, ale není těžké si jej doplniti slovem »paliva«. Z toho, že jsme našli zápisník v ruce mrtvého,« pokračoval Sýkora, »soudím, že jej zmohla únava, takže při zapisování usnul. Chýši měl zavřenou, ale netopil v ní, a jak jste viděli sami, je ve stěnách plno spárů, třebaže je obložil tuleními kůžemi. Zatím co spal, nastala patrně náhlá změna počasí, uhodil silný mráz, a ubohý hoch zmrzl.«

»Ale ležel přece ve spacím pytli ze sobí kůže a měl na sobě ještě pokrývku,« vyjádřil Sládek pochybnost o inženýrově úsudku.

»Ale to byl jen lehký spací pytel, Sládku, pro zimní mrazy se dělají dvojité,« poučoval jej Sýkora. »A potom zde nejsou žádnou vzácností padesátistupňové mrazy, a těm se bez důkladného topení nedá čeliti!«

»Brrr,« otřásl se Havlík, »nechtěl bych tu přezimovati. Když jsme měli u nás třicet stupňů pod nulou, už jsme si s tím nevěděli rady a všechny vymoženosti techniky byly po ruce! Ale co uděláme s mrtvolou toho ubohého mladíka, pane inženýre? «

»Necháme ji tam, kde je. Uzavřeme chýši a nakupíme na ni zase led. Myslím, že to bude pro onoho nešťastníka nejlepší místo posledního odpočinku.«

Ostatní s inženýrem souhlasili a tak se pustili do práce ihned, jak si odpočali. Když byl hrob Italův uzavřen, zhotovili ze dřeva prostý kříž a Sýkora vyryl do něj stručný anglický nápis, hlásající, kdo v hrobě odpočívá. Kříž zasadili potom na nejvyšší místo ledového pahorku, který navršili nad nízkou chatou nešťastného trosečníka, jemuž bylo souzeno, aby odpočíval tak daleko od své krásné vlasti.

21

Vzducholoď dostane jméno

Pěti trosečníkům, ztraceným daleko na severu, na nepřístupném ostrově v Ledovém moři, nastaly nyní dny plné horečné práce. Přenésti víc jak tisíc litrů benzinu po sněhových závějích a ledových krách se zdálo být nemožnou věcí, ale nikdo nepochyboval ani na okamžik, že se to musí podařiti.

»Zkusme to po pevné zemi, nejde-li to po moři!« navrhl Sýkora, když se přesvědčili, že by to trvalo několik měsíců, než by všechno dopravili ke vzducholodi po nerovných krách zamrzlého pobřeží. Na štěstí se podařilo najiti blízko »italského vrchu« průsmyk, a terén za ním se ukázal být daleko méně nepříznivý, než čekali. Půda se zde svažovala dosti mírně až k samému táboru u vzducholodi a bylo jen potřebí několika dnů práce na upravení sáňkové dráhy.

Saně mohly odtud sjížděti vlastní vahou až ke vzducholodi a Jirka se už napřed těšil na jízdu. Velkou práci dalo uvolnění průsmyku od sněhu a pak bylo potřebí vyřešiti problém, jak dostati těžké nádrže s benzinem až k průsmyku. Místo, kde vzducholoď »Italia« ztroskotala, bylo sice jen asi půl kilometru daleko, ale sto metrů před průsmykem stoupal svah pohoří velmi příkře.

»Postavíme zde kladkostroj, dopravíme nádrže saněmi až pod svah a pak je budeme kladkostrojem zdvíhati k průsmyku. Odtud pojedou s nimi saně na druhou stranu pohoří samy svou vahou až k naší vzducholodi,« prohlásil Sýkora a tak to také udělali.

Čtrnáct dní po nálezu ztroskotané vzducholodi bylo dopraveno vše, co mohli potřebovati, a především všechen benzin, do tábora. Mezitím spravili také poškozené potrubí vlastních tanků a naplnili je přivezeným benzinem. Měli ho přes tisíc litrů a inženýr soudil, že se s ním dostanou až do Kalifornie, budou-li míti jen trochu slušné počasí nad točnou.

»A co budeme dělati teď?« ptal se Jirka, který svážel s Havlíkem benzin do tábora s velikým nadšením. Je zbytečné podotýkat, že Mžik je provázel na každé cestě, ale nutno na něj prozraditi, že byl tak líný, že se při každé cestě dolů pohodlně vezl s Jirkou na naložených saních.

»Teď budeme tesařiti, odpověděl Havlík na Jirkovu otázku a skutečně se stalo, jak řekl. Nejdříve zbudovali z naplavených kmenů vysoké lešení kolem přední části vzducholodi, podobné onomu, které staví tesaři kolem místa, kde má býti postaven dům. Potom vybrali nejlepší jasanové dříví, které našli na březích ostrova, nejen u vlastního tábora, ale i nedaleko Italova hrobu. Havlík, Sládek a Bureš začali z něho robiti kostru nové přídi a měli v Jirkovi zdatného pomocníka.

Inženýr Sýkora jim zhotovil nákresy a řídil stavbu. Nebylo to nic příjemného pracovati nějakých deset metrů nad zemí, za mrazivého větru, kdy rtuť v teploměru klesala často až patnáct stupňů pod nulu. Bylo znáti, že se léto chýlí ke konci, však také už nastávala druhá polovina srpna. Vedle staveniště plápolaly ustavičně dva mohutné ohně a chvílemi slézali naši tesaři až k nim, aby se trochu ohřáli.

Za této práce byl Jirka často vyzýván, aby nechal všeho a »navařil sud mamutí polévky«, jak se vyjadřoval Sládek. Jirka tak činil velmi ochotně a podařilo se mu dokonce zpestřiti jejich jídelní lístek úlovkem tří statných tuleňů, kterých se jednoho dne ukázalo na pobřeží celé stádo.

»Je viděti, že se blíží zima, tuleni táhnou k jihu, do teplejšího moře,« podotkl tehdy inženýr, ale jeho druhové ponechali tuto poznámku bez povšimnutí. Zato Jirka sklidil velikou pochvalu, tím zaslouženější, že tuleně ukořistil jen třemi výstřely z karabiny.

»To je čarostřelec,« pochvaloval hocha Sládek, »vezmi si z něho příklad, Havlíku, až zase půjdeš na čekanou na tuleně!« dobíral si kamaráda.

»To víš, z tebe bych si příklad brát nemohl, když jsme byli sami na ledu, vyplýtval jsi tucet ran z coltu na jednoho racka. Ty by sis nevydělal ani na patrony!« oplácel Havlík.

Ale všichni byli svorni v tom, že tuleň je přece jen znamenité zvíře, poněvadž si nosí zásobu tuku na pečení hned s sebou.

»Proti mamutu je to asi jako vepřové proti hovězímu,« rozhodl Havlík. »Hovězí je moc dobré na polévku, ale nad vepřové s knedlíkem není!«

»Nemluv mi o knedlíku!« zlobil se Sládek, který postrádal moučné jídlo stejně jako ostatní. V nedostatku této nezbytné součásti potravy jedli někdy i islandský lišejník, jímž se živil Jirka v prvý den svého pobytu na Gillisově ostrově.

Za týden byli hotovi s kostrou nové přídi a také ji osadili na místo. Shledali již dříve kusy rozbitého, soliditového obalu ze staré přídi, narovnali je na kovadlině a nyní jimi pobíjeli dřevěnou kostru.

Za pilné práce se přiblížil den, kdy byli se vším hotovi. Odstranili lešení, které bylo nadále zbytečné, a vzducholoď zde stála jako nová. Jen ulomené přední kolo, které se nedalo spraviti, připomínalo katastrofu.

»Vypadá to moc hezky,« řekl spokojeně Havlík, prohlížeje si znalecky novou příď, »jen bydlet se v tom už nedá. Ale to místo pod zadní řidičskou kabinou nám úplně postačí!«

Snesli do vzducholodi zásoby mamutího masa na měsíc, i trochu usušeného lišejníku, o němž prohlásil inženýr, že je výborným prostředkem proti kurdějím. Na štěstí nikdo z nich neonemocněl touto hroznou polární nemocí, která je téměř vždy smrtelnou, není-li proti ní účinných prostředků. Inženýr to přičítal právě tomu, že doplňovali svou stravu lišejníkem.

Na 31. srpna byl určen start a den předtím se vytasil Sládek s návrhem, aby s sebou vzali na památku pár mamutích klů.

»Ale nač to, Sládku?« divil se inženýr, »pár takových klů bude vážiti aspoň sto kilo a to je zbytečná přítěž! Vzducholoď je beztak nyní mnohem těžší, když má příď ze dřeva!«

Sládek, podporován Jirkou, mořil však inženýra tak dlouho, až svolil. Oba pak odešli do jeskyně mamutů a vybrali si krásné kly z nejmenšího obra. Byly téměř půldruhého metru dlouhé a bylo potřebí spojené síly Sládka i Jirky, aby je po jednom dopravili až k schodišti, které kdysi Jirka vytesal do ledovce. Odtud je zvedli rumpálem nahoru a konečně je přivlekli až do vzducholodi, kde je dal inženýr složiti blízko zadních dvířek.

Večer byla slavnostní hostina na rozloučenou s ostrovem a Jirka s Havlíkem se vyznamenali při této příležitosti jako kuchaři. Však si také Jirka schovával k této slavnostní hostině nejlepší části z tuleně!

Večeři zahájila mamutí polévka, po ní následovaly tulení ledvinky na rožni, které byly tak dobré, že Sládek prohlásil, že je škoda, že tuleň nemá aspoň tři páry ledvin. Hlavním jídlem byla tulení svíčková a hašé z mamuta. Ke konci hostiny uchystal Jirka všem neobyčejné překvapení, předloživ jim malé, kulaté placičky, pode jménem »tuleních lívanců«. Byly prohlášeny za »zlatý hřeb« celé večeře, a Jirka na všeobecnou žádost prozradil svůj kuchařský recept.

»Je to tulení krev, smíchaná s tulením špekem a lišejníkem, a jsou v tom vejce racků. Našel jsem jejich hnízdo při poslední jízdě k italské vzducholodi a vybral jsem je, ale později jsem na ně zapomněl.«

»Brrr,« otřásl se Sládek, »a možná že už v nich byli malí rackové! Jirko, ty jsi přece jen velký uličník! Kdybys mi to byl řekl dříve, nebyl bych ty tvoje lívance vzal ani do úst!«

»Beru tě za slovo!« řekl klidně Havlík a přinesl odkudsi talíř s několika posledními lívanci. »Pomáhal jsem Jirkovi a tohle jsme si schovali pro sebe, jako kuchaři.« Pustil se s Jirkou do lívanců a jejich jídlo vonělo tak líbezně, že Sládek po něm natáhl žádostivě ruku, ačkoliv se před chvílí zapřísahal, že o něm nechce ani slyšet. Sýkora s Burešem se smáli a Havlík nechal Sládkovu žádost bez povšimnutí. Dobrosrdečný Jirka to však nepřenesl přes srdce a dal kajícímu Sládkovi ze svého podílu.

»A víte, na co jsme zapomněli?« ptal se Sládek s plnými ústy. »Pojmenovat různá místa na tomhle ostrově! Jméno sice má, říkají mu Gillisova země, ale před námi kromě nešťastného Itala nikdo nevstoupil na jeho břehy a máme tedy plné právo jej pokřtít!«

Inženýr se sice tomu smál a mínil, že to nemá velký význam, ale Jirka byl do toho celý žhavý.

»Dobrá,« svolil Sýkora, »tak tedy navrhujte, ale žádné ztřeštěnosti!« Zhotovil již dříve mapu ostrova a chystal se zanésti tam nová jména.

»Tomu vrchu, na němž Jirka objevil pyramidu z kamení a vlajkovou tyč, říkáme už sami »Italský vrch« a není příčiny, proč by se to tak nemohlo jmenovat!« prohlásil Havlík a všichni s ním souhlasili.

»A to pohoří, v němž je tento vrch, bychom měli nazvat na památku nešťastného italského žurnalisty, který pod ním odpočívá, »Hory Lagovy«, přihlásil se Jirka a také jeho návrh byl okamžitě schválen.

Ledovec, v němž byla jeskyně mamutů a který tvořil nejvyšší a nejnápadnější bod ostrova, byl jednohlasně pokřtěn na »Český ledovec« a jeho dva výběžky, kryjící pobřeží, dostali jména »Pražský mys« a »Vltavský mys«.

Konečně přišel Bureš, který chtěl být také kmotrem některého názvu, s návrhem, aby břeh, kde se Jirka po prvé usadil, dostal jméno »Pobřeží Jiřího«, ale Jirka důrazně odmítal.

»Má pravdu,« rozhodl inženýr. »Jsme rozumní lidé a nechceme zvěčňovat sami svá jména! Dejme tomu břehu název »Pobřeží mamutů« a břehu na druhé straně ledovce, kde ztroskotala naše vzducholoď, jméno »Pobřeží vzducholodi«.«

Jeho návrh byl přijat jednohlasně a inženýr zapsal obě tato jména do mapy. Chystal se ji právě složiti, když se Sládek uhodil do čela a zvolal:

»A víte, na co jsme zapomněli? Že naše vzducholoď vůbec žádné jméno nemá!«

Všichni se na něj překvapeně zahleděli a Sýkora se usmál.

»Máte pravdu, Sládku,« řekl. »Měli jsme ve strojírnách tolik starostí s novým vynálezem, že nás ani nenapadlo vzducholoď pokřtít. Nuže navrhujte a můžete ještě před startem jméno na vzducholoď napsat, vystačí-li vám k tomu naše zásoba laku.«

Ukázalo se, že pojmenování vzducholodi je těžkým oříškem, zejména když Sýkora odmítl, aby nesla jeho jméno. Jeden návrh po druhém byl zavržen a nakonec se přihlásil o slovo Jirka, který delší domu mlčel a úporně přemýšlel.

»Myslím, že naše vzducholoď až dosud vítězně čelila všem nepohodám, ba i katastrofu přestála šťastně, takže doufáme, že bude vítěziti až do konce. Navrhuji proto, aby se jmenovala »Vítěz«!«

»Výborně, Jirko, ať žije »Vítěz« i jeho kmotr!« volal bouřlivě Havlík a byl tímto názvem tak nadšen, že okamžitě přistavil žebřík k vzducholodi a namaloval na její boky lakem a velkým písmem její jméno.

»Škoda, že nemáme láhev šampaňského, abychom »Vítěze« důstojně pokřtili!« litoval Sládek a byl nucen spokojiti se šálkem ledové vody.

22

Přípitek „slepému pasažérovi“

Počasí dne 31. srpna, který byl určen ke startu, bylo tak krásné, že si nebylo možno přáti lepšího. Vítr ulehl úplně, ale inženýr Sýkora dal přesto z opatrnosti připoutati záď vzducholodi dlouhým lanem ke kotvě, zaryté do ledu. Motor, pohánějící vývěvy, byl uveden do chodu, vzdušné komory se rychle vyprazdňovaly. Ručička pérového manometru se dala do pohybu, ale potom se její chod zpomalil a nakonec se zastavila úplně. Vzducholoď se sice napřímila, vystoupila dokonce o několik metrů, ale v této výšce zůstala, ačkoliv vývěvy pracovaly ustavičně.

»Co to?« ptal se Havlík se svraštělým čelem, »copak to nepůjde výš?«

»Jsme ještě těžcí, Havlíku,« řekl klidně inženýr, »něco musí ven! Sládku, vyhoďte ty svoje mamutí kly!«

Sládek vzal s Jirkou jeden mamutí kel a hrozně se ušklíbaje, vyhodil jej dvířky na led. »Vítěz« vystoupil tak vysoko, že začal mírně napínati kotevní lano, ale Sýkora ještě nebyl spokojen.

»Ještě ten druhý!« řekl stručně a nebohý Sládek s těžkým srdcem uposlechl.

»Přetněte lano!« velel Sýkora a vzducholoď se vyhoupla vysoko nad ledovec.

»Ať žije »Vítěz«!« křičeli všichni mimo Sýkoru a Sládka. Sýkora byl plně zaměstnán řízením vzducholodi a Sládek se ještě nevzpamatoval ze své ztráty. Náhle cítil, že jej někdo tahá za rukáv. Obrátil se a viděl Jirku. Byli všichni namačkáni v řidičské kabině a Jirka šeptal, aby jej nikdo neslyšel: »Nic si z toho nedělejte, já jsem si schoval jednu mamutí stoličku!«

A s radostným úsměvem si poplácal kapsu, která odstávala tak, jako by v ní měl bochník chleba.

Dvoučlenná hlídka kanadské jízdní policie klusala pomalu zarostlou stepí, podle mělké říčky, vlévající se do Velkého Otročího Jezera. Koně byli zpocení, nestačili si odháněti nesčetné moskyty a jezdci měli špatnou náladu. Byli to seržant Duncan Mac Leod, původem Skot, a konstábl Mike O’Grady, Irčan.

Seržant byl mrzutý a v takové náladě si vždycky prozpěvoval posměšnou písničku »O pilné Betsy a líném Mikovi«, která si dobírala Irčany a k smrti dopalovala jeho podřízeného, konstábla Mika O’Grady. Příčinou seržantovy nespokojenosti byl malý, žlutý list papíru, oběžníkový rozkaz, který dostal na poslední stanici.

Oběžník obsahoval výzvu k všem členům »královské jízdní policie«, zvaných stručně »mounties«, aby pátrali po české vzducholodi, která pravděpodobně ztroskotala někde v kanadských pralesích.

Seržant tento rozkaz proklínal šťavnatě a výstižně. »Vzal čert všechny vzduchoplavce, vzducholodi a aeroplány, Miku!« řekl nejméně tucetkrát za hodinu. »Teď zase neslezeme dva měsíce se sedla, jako před lety, když se ztratili ti dva francouzští piloti, Nungesser a Colis. A nakonec jsme nic nenašli! Ale to vy jste měl ještě mléčné zuby!« dodával kousavě a Mike to trpělivě poslouchal, poněvadž byl jen konstábl.

Projeli velkým táborem dřevorubců, kde vybrali menší pokutu za stromy, vykácené mimo povolenou hranici a k večeru sjížděli k ohromné, lesknoucí se ploše jezera.

»Utáboříme se o kus dál, sice nás sežerou moskyti!« bručel seržant a chystal se seskočiti s koně, když jej konstábl chytil za rameno.

»Podívejte se, seržante«, řekl překvapeně, ukazuje na jezero. »Tamhle plave něco podivného!«

»Utopený Irčan, nechte ho s pokojem, Miku, beztak se nikdy v životě nenapil vody!« řekl jízlivě seržant, ale přece jen uznal, že na utopeného Irčana to nevypadá. Vyndal ze sedlové brašny kukátko a zadíval se na plující předmět.

»U svátého Duncana, nechce se mi věřit, že bychom měli tak veliké štěstí!« vyrazil překvapeně. »Víte, co to je, Miku? Právě ta věc, co hledáme, vzducholoď! A co to má za divné jméno? Vajtys!« Četl po anglicku bílý nápis »Vítěz«, namalovaný na boku vzducholodi. Mike vzal od seržanta kukátko a prohlížel si se zájmem ohromnou věc, ležící klidně na vodě. Vypadala jako by

byla zakotvena, a připomínala svým tvarem dělostřelecký granát s podivně zaoblenou základnou.

»Jedeme tam!« povelel stručně seržant a pobodl koně. V příštím okamžiku se jejich šarlatové kabátce hnaly nad temnou stepí jako dva vlčí máky, nesené větrem.

Na břehu jezera planula veliká hranice dříví, jejímž účelem bylo mnohem méně ohřáti lidi, kteří seděli kolem ní – byl počátek září a velmi teplo – jako zahánět krvelačné komáry. Při zvuku koňských kopyt se mužové u ohně překvapeně vztyčili a současně se ozval zuřivý štěkot malého teriera.

»Dobrý večer, pánové!« řekl seržant, seskakuje s koně. »Jestli se nemýlím, mám čest s posádkou české vzducholodi a tamhle to je váš letoun? Ztroskotali?«

Inženýr Sýkora mu pokročil vstříc a představil sebe i své druhy.

»Neztroskotali, ale došel benzin, seržante!« řekl s úsměvem a pozval oba jezdce k jejich ohni. Seržant se zadíval úkosem na ohromný kus masa, pekoucí se na rožni, a uposlechl pozvání. Mike usedl vedle něho a Jirka se díval s obdivem na nádhernou uniformu postav z románů jeho mládí, zatím co inženýr líčil stručně jejich osudy od samého startu.

»Až k točně jsme měli nádherné počasí, ale pak jsme musili zápasiti se silným protivětrem a nad jezerem nám došla poslední kapka benzinu,« končil své vyprávění, jemuž oba jezdci naslouchali s rostoucím údivem.

»Benzin vám doveze vládní letadlo, dáme zprávu z nejbližší stanice. Budete moci klidně letěti až do Kalifornie,« prohlásil seržant a obrátil se k Jirkovi.

»Ty jsi pořádný chlapec!« řekl vlídně, podávaje mu ruku. »Až tě přestane baviti tvé řemeslo, přihlas se u mne a já z tebe udělám takového jízdního policistu, že bude tady Mike valiti oči!«

Inženýr se smál a překládal seržantova slova Jirkovi, který byl blažeností bez sebe. Když něco takového řekne hrdina z jeho románů, pak už to něco znamená!

»A k vůli tomu mladému chlapíkovi vám odpustím, že jste nám upytlačili losa v době hájení,« poznamenal velkomyslně seržant, ukazuje na maso, které se opékalo na rožni a velmi příjemně vonělo.

»Nic jsme neupytlačili, seržante!« prohlásil s úsměvem inženýr. »Tohle maso pochází z mamuta a je dvacet tisíc let staré. Zapomněl jsem se vám o tom zmíniti.« Pověděl mu několika větami o Jirkově nálezu zmrzlého mamutího stáda v ledovci, ale seržant kroutil nedůvěřivě hlavou.

Jirka sice rozhovoru nerozuměl, ale ze seržantových posuňků pochopil nejen, oč jde, ale i jeho nedůvěru. Hledal něco ve svém tlumoku a pak se postavil před seržanta s ohromnou mamutí stoličkou v ruce a výmluvně mu ji ukazoval.

»Výborně, Jirko!« zvolal překvapený Sýkora, maje radost, že jeho vyprávění je podepřeno takovým hmatatelným důkazem. Seržant vzal od Jirky mamutí stoličku a prohlížel ji se všech stran.

»Takové zuby bychom potřebovali na kousání vládních sucharů, co, Miku?« řekl k seržantovi a podal mu stoličku. Pak se rozesmál a plácl Jirku tak vřele do zad, až se hoch prohnul.

»Jsi znamenitý hoch, říkám ti to ještě jednou a můžeš se mnou počítat, kdy budeš chtít!« zvolal vesele a obrátil se pak k inženýrovi.

»Uznejte, pane, že bez toho mládence byste tady nyní asi nekotvili?«

»Ze srdce rád!« zvolal Sýkora, a přitiskl Jirku vřele k sobě.

»To mne smiřuje se slepými pasažéry,« pokračoval rozveselený seržant. »Víte, pánové, o nás Skotech se říká, že jsme lakomí, ale není to pravda. Miku, přineste svou láhev whisky!«

Konstábl se ušklíbl, ale šel ochotně pro svou láhev do sedlové brašny.

»A nyní, pánové, přichystejte nádoby!« velel seržant a na Sýkorovo vyzvání nastavili Češi své šálky, do nichž Mike nalil žlutohnědý nápoj.

»Ať žijí slepí pasažéři!« zvolal seržant, ťukaje si nejdříve s Jirkou a potom se všemi ostatními.

»Ať žijí!« zvolali sborem naši vzduchoplavci a jejich volání se neslo nad hladinou ohromného, tichého jezera.

Doc. Dr FRANTIŠEK BĚHOUNEK

TAJEMSTVÍ POLÁRNÍHO MOŘE

ILUSTRACE A OBÁLKA

AKADEMICKÉHO MALÍŘE VÁCLAVA JUNKA

VYDAL V ROCE 1942

NAKLADATEL JAROSLAV TOŽIČKA V PRAZE

VYTISKLA

STUDENTSKÁ KNIHTISKÁRNA D.M.

V PRAZE