Jaroslav Moravec

CUKRÁŘ

V tvé tmavé dílně, cukráři,

svit od ohně vždy zazáří,

když na pec, pod níž přikládáš,

koláčky z pěny péci dáš.

Té vůně žlutých věnečků

a osmažených vdolečků,

smetany sladší, cukráři,

než dětský důlek ve tváři.

Těch dobrot! Ale ty prý sám

— já nevím, zda to věřit mám –

ač tolik sladkých věcí máš

sám nikdy, nikdy nemlsáš.

Raději sýr a chléb prý jíš,

a hořké pivo připíjíš,

vše sladké se ti protiví,

ty dortíky i cukroví…

Ó cukráři, toť divná věc:

mít mnoho, ale nakonec

to navždy za trest přestat –

chtít to radši nechci mnoho mít!

Vilém Němec

SMRT GENERÁLA GORDONA

Den 15. ledna, 1885 zpečetil osud Chartumu. Hlavni jeho opora na protějším břehu Nilu, předměstí Omdurman, padlo do rukou dervišů. Teď byl už konec nadějí, neboť město bylo sevřeno se všech stran. A přece ještě 25. ledna dopoledne přiběhl Gordonův kavas Kalil, celý udýchaný do generálovy pracovny a hlásil mu se slzami radosti, že spatřil na obzoru v nilské zátočině obláčky kouře, jež nemohou pocházet od ničeho jiného, než od blížícího se pomocného anglického loďstva.

Konečně tedy!

Radostná zpráva se rozlétla bleskem po guvernérském paláci a důstojníci s Gordonem v čele se hrnuli proudem na střechu paláce. Kalil měl pravdu. Na severu bylo vidět sloupy kouře. Podivné, ba zarážející však bylo, že se sloupy dýmu nepohybovaly jako u plujících parníků, nýbrž vystupovaly stále na týchž místech. Bylo však jisto, že to nemůže být kouř z ohňů dervišů. Hodinu za hodinou, celé odpoledne až do večera čekali v guvernérském paláci s tlukoucími srdci, kdy už zahřmí děla korábů do míst, obsazených derviši.

Za celé odpoledne se však nestalo nic. Nastala noc a nedělo se opět nic. Gordon s několika důstojníky seděl dlouho přes půlnoc na střeše, a teprve potom, když byl všude klid, odebral se do svého bytu. Unaven zavřel za sebou dveře, před nimiž spával jeho věrný sluha Kalil. Gordon se začal svlékat, aby ulehl, když v přímé blízkosti paláce padlo několik střelných ran. Nevěnoval jim pozornost, poněvadž se ve městě v noci střílívalo dosti často. Když však rány duněly jedna za druhou, pochopil generál, že střílí sama palácová posádka. Přehodil rychle přes sebe bílý tropický oblek, opásal se šavlí, smetl se stolu kvapně revolver a vyrazil na chodbu. Kalil nebyl v předpokoji, zato ho však generál po několika krocích spatřil v posici poněkud nezvyklé: krčil se tam, kde vyúsťovalo schodiště do chodby, a chystal se k výstřelu. Než k němu generál.doběhl, zahřměla rána a vzduch se rozechvěl divokým řevem.

Ano, dervišové byli již v guvernérském paláci a bylo jich tolik, že jen jejich přední řady měly volné ruce. Zadní byli stěsnáni tak, že nikdo z nich nemohl použít kopí, s nimiž dovedli dervišové zacházet nesmírně obratné.

Kalílova palba, k níž se připojil i Gordon několika ranami z revolveru, derviše na chvilku zastavila, ale zadní řady nepovolily. Rozzuřeni fanatikové nedbali střelby a hnali se nezadržitelnou silou přes mrtvá těla svých druhů nahoru po schodišti. »Generále, palte do nich!« vykřikl zdola hlas, v němž Gordon poznal hlas Fauziho paši, který se snažil probít se šavlí nahoru ke Gordonovi. Za nim se krčilo několik úředníků, které hluk vylákal z místností, kde trávili noc.

»Generále, palte do nich! – za chvíli budu u vás a pak nám to půjde veseleji. Kalile, do nich!« Zahřměly čtyři nově rány, jejichž ohlas silné stěny znásobovaly tak, až v uších zaléhalo. Derviši znovu zařvali. Jedni se hnali nahoru, druzí dolů, takže na schodišti nastal nepopsatelný zmatek.

Dervišové sražení k zemi ječeli, poněvadž po nich ostatní dupali. Fauzi paša, kryje si záda sloupem, odrážel statečně nepřítele.

Jedno z kopí ho zasáhlo na pravé ruce, ale kapitán nedbal a bodal do útočníků šavlí. Dervišové, mezi které padly čtyři další rány, se instinktivně nakrčovali a poněkud ucouvli. Vtom jeden z úředníků, zasažený kopím, klesl a vrazil při tom do Faužiho tak nešťastně, že mu vyrazil šavli z ruky. Paša zaklel, poněvadž chtěl zahájit palbu z revolveru až ve chvíli největšího nebezpečí. Nyní však byl už nucen vytrhnout zbraň z pouzdra a hned vzápětí klesli dva nejbližší dervišové pod schody.

Celou budovou se nesl pustý řev.

»Starejte se, Fauzi, jen o sebe a nedbejte na mne!« volal generál Gordon. Sevřel pevně rty a vypálil dvě nové rány.

»Na vás záleží více než na mně, generále!« odpovídal Fauzi vyprahlým hlasem a chtěl znovu střelit na dotírající derviše, když přiletělo se strany kopí a aniž ho zranilo, zavadilo mu o prsty pravé ruky tak prudce, že mu z nich vyrazilo revolver. Zbraň třeskla o zem. Tři dervišové skočili po Fauzim jako lvi po kořisti.

Kalil, jenž nosil u sebe vždycky dva revolvery, měl už jeden vystřílený a nyní pálil z druhého, když se vzduchem mihlo dlouhé kopí a srazilo ho k zemi;

Jiný rozběsněný derviš v témž okamžiku proklál mohutným rozmachem Gordona. Generál se bez hlesu skácel. Padl obličejem k zemi a nyní se sesypaly na něho i na jeho sluhu rány oštěpů a mečů, které by je byly ubily, kdyby už – nebyli mrtvi.

Dva dervišové se chopili Gordonova těla a vlekli je za neustálého řváni dolů. Tam uřízli mrtvole ostrým mečem hlavu, zabalili ji do pytloviny a spěchali, aby ji co nejrychleji mohli odevzdat emirovi. Dostali okamžitě vypsanou odměnu, a emir Vod-en-Negúmi odeslal useknutou hlavu anglického gentlemana rychlými posly proroku Mahdimu do El-Obeidu.

Z románu cestovatele Viléma Němce »Vzpoura dervišů«, který líčí dobrodružné událostí z dob Mahdiho hrůzovlády v Egyptě a Sudanu. (Vydali nakladatelé Toužimský a Moravec.)

FRANTIŠEK BĚHOUNEK

ÚNIK Z ATOMOVÉHO MĚSTA

PŘÍBĚH Z BITVY O VYNÁLEZ

I. Vězeň číslo 712

Půl roku tomu bylo, co Pavel Šari ztratil jméno a stal se pouhým číslem, vězněm č. 712. Půl roku si zvykal na vězení, které mělo být jeho doživotním domovem a ještě si nezvykl. Byl přesvědčen, že si nezvykne nikdy. Zamřížované dveře, sahající od stropu úzké cely až k podlaze, vylučovaly jakékoliv soukromí. Každý, kdo šel kolem, mohl nejen nahlédnout dovnitř, ale i prostrčit ruku mřížemi, jako do klece dravé šelmy. Pavel Šari ty dveře nenáviděl. Nenáviděl všechno kolem sebe a lidi nejvíce. Ve svých pětadvaceti letech zatratil a proklel celou lidskou společnost. Nešetřil nikoho, a chvála Bohu – říkal si – nemá, koho by ze své kletby vyjmul. Byl bez sourozenců a bez příbuzných. Šedesátiletého otce, evangelického kazatele, ranila mrtvice, když četl v novinách, že se jeho syn stal vrahem.

Pavel Šari seděl otočen zády ke dveřím na dřevěné stoličce a díval se na nízké zamřížované okénko. Umístěné u samého stropu. Těžké, zprohýbané neprůhledné sklo je uzavíralo, ale šari se nezajímal o pohled ven. Díval se zpátky do svého života, který pro něho skončil jedné noci.

Začínal okamžikem, kdy jako patnáctiletý student opustil s otcem ves u Turčanského svatého Martina. Jeli do Spojených států na pozvání evangelické obce Slováků, usazených v Kansasu. Otec se stal kazatelem v krajanské obci a mladý Šari studoval v koleji blízkého města. Byl dobrým žákem, dostal stipendium a mohl odejít do New Havenu, na slavnou Yaleskou universitu. Tam si ho povšiml profesor fysiky, původem Čech, jenž do stáří nezapomněl mateřskou řeč, Alois Kovařík. Vedl laboratoř pro studium nejmodernějších otázek fysikálních, zabývajících se výhradně atomem. Studium vzrušující, jehož romantika Šariho okouzlila. Přišel do doby velikých objevů. V Anglii právě nedávno Chadwick konečně odkryl tajemnou částici, která dosud tolik chyběla učencům, když se pokoušeli popsat atom. Nazval ji neutron a fysikové celého světa se vrhli na její výzkum. Ukázalo se, že je to kouzelný klíč k atomové pevnosti, částice, před kterou padají elektrické hradby, jimiž příroda obklopila jádro atomu, sídlo ohromných sil, s nimiž nic nesneslo srovnání.

Ještě nedozněl rozruch, způsobený ve vědeckém světě Chadwickovým objevem, a již tu byla nová sensace, tentokrát z Paříže. Dcera a zeť slavné objevitelky radia, paní Curieové, Irena a Frederik Joliot, objevili způsob, jak vyrobit z obyčejného prvku prvek radioaktivní, zářící, vysílající neviditelné elektrické paprsky. Byl to nový průlom do hradby atomového jádra, kudy uniklo něco z jeho energie. A brzy nato přišla nová zpráva, z Itálie, kde Enrico Fermi se svými žáky zaútočil neutronovými střelami na hradby atomového jádra a prorazil je téměř u všech prvků, od nejlehčích do nejtěžších; všechny proměnil v zářící prvky, ze všech se mu podařilo uvolnit trochu z jádrové energie v podobě elektrických paprsků.

Na tom nebylo dosti. Spojené státy, země neomezených technických možností, země bohatých universit, o jejichž majetek pečují výstřední boháči pohádkovými odkazy, počala stavěči ohromné stroje na výrobu atomových střel. Byly tak veliké, že se nevešly do obyčejných laboratoří a fysik sám na ně nestačil; stavěly se pro ně veliké tovární haly a štáb lidí je obsluhoval. Vyvinuly se z malých a nenákladných modelů do obřích rozměrů a primát mezi nimi měl cyklotron profesora Lawrence z Berkeleyské university v Kalifornii, důmyslná souhra elektřiny a magnetismu, vyrábějící tolik neutronů, že by je nedokázala opatřit ani celá tuna radia! Statisíce dolarů stál velký cyklotron, jenž pohltil tolik železa a mědi, jako dva velké moderní torpedoborce. A ten náklad se vyplatil. Atomová fysika učinila úžasný pokrok a dosáhla stupně, kterého bylo potřebí k praktickému využití atomové energie.

Šari se ponořil do studia těchto velkých objevů tak úplně, že jen stěží nacházel trochu času pro lehkou atletiku, svůj oblíbený sport. Byl znamenitým počtářem, a profesor Kovařík mu neobyčejně přál. Když proto dostal z chicagské university výzvu, aby poslal své nejschopnější žáky do vědeckého teamu, který právě sestavoval profesor A. H. Compton k účelu, jenž byl přísně tajen, byl Šari mezi vyvolenými. Mladý Slovák opouštěl nerad starého profesora, k němuž za čtyři léta studií velmi přilnul, ale příležitost, která se mu zde naskýtala, byla jedinečná a proto neváhal ani okamžik. Chicagská universita měla mnohem větší prostředky než yaleská a potom – tušilo se, že jde o velkou věc, na kterou kongres počal uvolňovat neomezené částky peněz. Vědělo se také v odborných kruzích, že s Comptonem spolupracuje slavný italský fysik, nositel Nobelovy ceny, Enrico Fermi, jenž měl svůj team odborníků na Columbijské universitě v New Yorku. Fermi emigroval z Itálie těsně před druhou světovou válkou a byl v USA přijat s otevřenou náručí.

Pracovalo se na něčem skutečně velikém a odborníci se dohadovali, co to bude. Počátkem roku 1939 se přišlo ve vědeckých laboratořích v Dahlemu u Berlína na to, že neutronem lze rozrazit jádro nejtěžšího atomu, atomu prvku uranu, na dvě části a že se při tom uvolní velké množství energie, dvacetkrát víc, než co dosud radioaktivní atomy poskytovaly dobrovolně. A hned potom přišli Francouzi na to, že při roztříštění atomového jádra uranu vyrazí z trosek nové střely, několik neutronů, letících rychlostí mnoha tisíc kilometrů za vteřinu, a že tyto střely rozbourají další atomová jádra a uvolní z nich další střely. Bylo to jako lavina: na počátku nepatrná sněhová koule, a na konci, jejž dělí od počátku jen několik minut, řití se již ohromná spousta sněhu, schopná pohřbít pod sebou lidskou osadu. Tak i zde se začalo s jedinou atomovou střelou, s jediným neutronem, jenž pronikl do atomové pevnosti,, ale v několika vteřinách tu mohly být miliardy nových neutronů, vzniklých z práce tohoto jediného neutronu, miliardy rozbořených atomových pevnosti a miliardy koní uvolněné energie.

Té uvolněné energie bylo možno Využít k míru. nebo k válce. Zatím celý svět žil jen válce a myslil jen na válku. A v USA se spojily mozky tisíců lidí k tomu, aby Spojenci měli atomovou pumu dříve než Němci. Mezi plánem a cílem byla dlouhá a svízelná cesta. Vědělo se, že v zásadě je možné uvolnit lavinovitě atomovou energii, ale jak to provést, aby se to stalo v takové míře, jaké vyžadovala atomová puma, to byla ještě v roce 1942, kdy Šari odcházel na chicagskou universitu, záhada.

Šari nezůstal v Chicagu dlouho. Princetonská universita potřebovala nové síly, a profesor Compton, jenž dosud neměl kdy mladého Slováka poznat a náležitě ocenit, postoupil Šariho profesorovi Smythovi. Šari, rozvíjející pásmo vzpomínek ve vězeňské cele, se vždy zastavil u postavy podivínského suchého dlouhána, mrzutého, nevrlého a neoblíbeného. Jmenoval se celým jménem Henry de Wolff Smyth a jeho způsob chování mu vynesl u veselých mladých posluchačů fysiky přezdívku „Big Bad Wolf“¹, podle populárního kresleného filmu Walta Disneye.

Mrzutý vlk se ostatně o své laboratoře mnoho nestaral. Ani nemohl, byl členem mnoha komisí, jejichž zasedáni bylo časté a velmi tajné. Přenechával starost o laboratoře svému prvnímu asistentovi Edwinu Priceovi, veselému a vtipnému Američanovi středních let, jehož hlavní vadou byla záliba v klepech a v lidech podlézavého chování. Šari nebyl jeho oblíbencem; klepy nepěstoval a v podlézavém chování mu bránila přirozená přímost, hraničící až na vášnivou vznětlivost tam, kde šlo o nespravedlivost. Miláčkem Priceovým byl mladý chemik Marlow, donašeč, chabý odborník, ale mistr přetvářky a podlézavosti. Šari pokaždé vzplanul při vzpomínce na tohoto chlapa s jeho šišatou hlavou a cihlově rudou pletí a s jeho ustavičným okusováním nehtů.

Marlow k němu přišel se svým pokryteckým úsměvem a chtěl, aby si říkali křestními jmény. S nechutí Šari vyhověl, nerad uzavíral přátelství na první setkání. A potom se snažil styky s tímto donašečem omezit na nejmenší míru. Dobře si povšiml, že Marlow štve každého proti němu, asistenta Price v prvé řadě, ale pohrdavě to přezíral. Byl si vědom svých schopností – ačkoliv je nikdy nestavěl na obdiv – a čekal, že bude podle nich posuzován. Price mu nepřál, ale Šari si z toho nic nedělal. Vášnivě, jak to bylo jeho zvykem, se vrhl do práce, kterou mu profesor přidělil. Věnoval jí všechen čas, na nějž si Princeton, typické universitní město, nemající ani 10.000 obyvatelů, mohl činit jen malý nárok. Nemrzelo ho ani, že Marlow pracuje na téže otázce, na zjištění, jak prolínají neutrony tuhou. Šari řešil svůj úkol fysikálně a hlavně početně, Marlow šel chemickou cestou. Dařilo se mu špatně, sebelepší udavačství je málo platné, jde-li o skutečnou práci, a Marlow se pokoušel vyzvídat na Šarim jeho výsledky, aby měl nějaké vodítko pro svou práci. Byl stroze odbyt a na čas dal pokoj. A potom přišla ona noc, kterou končil Šariho život.

Den, který jí předcházel, znamenal konec jeho práce. Provedl poslední pokusy, jimiž si ověřil správnost svých složitých výpočtů. Všechno přesně do sebe zapadalo, nebylo tu nejmenší mezery. Duševně nadobro vyčerpán zvedl se od přístrojů a odešel do svého malého pokoje ve společném internátu, aby dal své poznámky pod zámek. Myslil při tom na Marlowa, který čenichal ve všech stolech a co nebylo uzamčeno, přestávalo být pro něho tajemstvím.

Po večeři ve společné jídelně si šel trochu zaboxovat do svého sportovního klubu, neboť cítil, že je na čase poskytnout klid mozku a zaměstnat trochu tělo. Zůstal v klubu až do jedenácti hodin a potom šel domů. První překvapení ho očekávalo, když se pokoušel odemknout dveře svého pokoje a shledal, že jsou nezamčené.

„Zapomněl jsem je zamknout, když jsem odcházel,“ řekl si mrzutě. Rázně otevřel a ve tmě narazil na člověka, jenž se pokoušel chvatně se protáhnout kolem něho. Uchopil ho jednou rukou za rameno a vtáhl ho zpátky do pokoje, zatím co druhou stiskl vypínač.

„Ejhle, mistr Marlow!“ pravil posměšně, dívaje se na zlostně zkroucenou, cihlově rudou tvář. Marlow začal rozčíleně točit hlavou se strany na stranu, směšný zvyk, který mu vynesl od studentů přezdívku Turnhead – Hlavotoč.

„Čímpak ti mohu posloužit?“ pokračoval ironicky Šari. Marlow neodpovídal. Obrátil se k oknu a Šari, sledujíc! jeho pohled, vzplanul prudkým hněvem. Zásuvka jeho psacího stolu byla nejen odemčena, ale i napolo otevřena.

Šari přitáhl vzpěčujícího se kolegu ke stolu.

„Že slídíš v nezaručených zásuvkách, jsem věděl, ale že se dovedeš vloupat i pod zámek, je pro mne novinkou!“ pravil jízlivě s tváří, zrudlou hněvem.

Marlow se mu vytrhl a odskočil. Šari čekal, že uteče a chystal se již mu v tom zabránit, ale k jeho údivu se tak nestalo. Marlow zůstal stát dva kroky od něho a s jidášským úsměvem si opravoval límec, uvedený Šariho nevlídným zacházením poněkud v nepořádek.

„Hodily by se ti moje výsledky?“ vybuchl Šari. Hněv ho ovládl úplně a nevybíral již slova, kterými Marlowa bičoval. Pověděl mu nepokrytě, co si myslí o jeho odborných vědomostech a o jeho chování ke kolegům a nadřízeným.

Marlow se ovládl. „Zbytečně se rozčiluješ,“ pravil docela chladně. „Po tvých výsledcích mi nic není, nepotřebuji je.“

„Co jsi tu tedy hledal?“

„Platinu, která před několika týdny zmizela.“

Šari otevřel v údivu ústa. „Platinu, v mém stole?“

„A také jsem ji tam našel a jdu ji hned odevzdat Priceovi!“ Marlow ukazoval vítězoslavně na podlouhlý balíček, který vyčníval z kapsy jeho laboratorního pláště.

Zde končily Šariho souvislé vzpomínky. To, co následovalo, byla jen tříšť jednotlivých výjevů. Rozvášněn obviněním, do poslední písmeny vylhaným, skočil po Marlowovi, uchopil ho za krk a srazil k zemi. Slyšel temný náraz hlavy na roh stolu a viděl proud krve, řinoucí se z proráženého spánku. Nevěděl, jak to přišlo, že jeho malý pokoj byl náhle plný lidí. Snad je přivolal telefonem, ale možná také, že přišli sami, přivoláni hlukem. Nejasně se rozpomínal, že mezi nimi byla Priceova kulatá tvář; vypadala podivně bez svého obvyklého svatouškářského úsměvu. Detektiv, který mu ukázal svůj stříbrný štítek, byl nevlídný skrček s odstávajícíma ušima. Odvedl ho do vyšetřovací cely, překvapující svou přívětivostí. Neprodlel v ní dlouho, policejní vyšetřováni bylo krátké a soudní vyšetřování také. Věc byla pro soudce jasná: Šari ukradl platinu a zabil Marlowa, aby utajil loupež. Marně se hájil a marně namítal i jeho obhájce, přidělený z úřední moci, že vražda nemohla zůstat utajena, že šlo jen o nešťastnou náhodu. Případ byl jednoznačný a východisko jen jedno: elektrické křeslo. A tehdy vystoupil nečekaný svědek, starý mrzutý „Vlk“, Smyth. Mluvil krásně a dal Šarimu nejlepší vysvědčení. Byl to jediný člověk mezi ostatními, kteří si zakládali na své neosobnosti. Otřásl míněním přísedících, kteří změnili výrok na trest smrti v doživotní žalář.

Šari vyslechl rozsudek lhostejně. Dávno před tím, než byl vynesen, dospěl k podivnému duševnímu stavu, kdy ho jeho osud přestal zajímat. Stejně lhostejně vyslechl šetrnou zprávu obhájcovu, že mu náhle zemřel otec. Drtivé kolo osudu ho zachytlo a vleklo nemilosrdně po cestě, z které nebylo úniku. To jediné si uvědomoval a smrt na popravčím křesle by byl přijal s neosobním klidem. Později, když o tom všem uvažoval ve své vězeňské cele a když jeho podivný klid přešel v ustavičnou, duši rozleptávající, šílenou nenávist k lidem a ke všem jejich společenským zřízením, si řekl, že lidský „Vlk“ chtěje mu pomoci, mu vlastně uškodil víc, než všichni ti lhostejní lidé v porotě, kteří hodlali ho vydat katovi.

Svoboda byla ztracena navždy. Svou laboratoř s krásnými přístroji, které tolik miloval a jejichž duši cítil a chápal, už neuvidí. Tato cela, nebo jiná, jí podobná, je doživotně jeho celým světem. Šest kroků v jednom směru a čtyři v jiném, věčně, až do smrti. Anebo sedm a malý krůček uhlopříčkou. Přistihl se, jak odmocňuje zpaměti číslo 52. Souhlasilo to, Pythagorova věta podržela svou správnost i ve vězení. V tomto vězení, z něhož není úniku, mohl by si rozbít hlavu o mříže, ale jeho mládí se vzpíralo sebevraždě.

„Číslo sedmsetdvanáct!“ Hlas, který se ozval za jeho zády, byl lhostejný, ale Šari se přes to zachvěl nenávistí. Vyskočil tak prudce, že porazil stoličku, na které seděl.

„No, no, nemusíte se tak plašit, je to jen lékařská prohlídka!“ pravil dozorce, odmykaje mřížové dveře, šari potlačil svůj hněv. Kráčel tupě za dozorcem dlouhou chodbou do malé místnosti, v níž bylo několik osob. Poznal mezi nimi ředitele věznice, ale mladý štíhlý muž, který mu pokročil vstříc, mu nebyl znám.

„Svlecte se!“ vyzval Šariho. Strohost rozkazu vehnala vězni krev do tváře. Zlostně zaťal zuby a váhavě sevřel okraj trestaneckého trika, chystaje se přetáhnouti si je přes hlavu.

„V dokonalém stavu, patrně sportovec, ale nepovažujte to prosím za otázku.“ pravil lékař k řediteli, když prohlídku skončil. „Bude se hodit znamenitě.“

Šari se oblékl a mechanicky mířil ke dveřím, následován dozorcem. Zcela podvědomě zachytil ředitelovu odpověď na doktorovu poznámku, ale později, za bezesné noci, se mu vybavila z paměti a na dlouho zatlačila jeho obvyklé pásmo myšlenek do pozadí.

„Opravdu nevím, co to státního tajemníka napadlo, shromáždit doživotní, tělesně schopné vězně ze všech trestnic Unie!“ pravil ředitel.

II. Příhoda v tunelu

Za řekou Canadian, kterou železnice přetíná u jejího stoku s Ute-creekem, počíná vyschlá a neplodná pahorkatina Nového Mexika, přecházející sto mil dále ve vysoké hory, jež jsou odnoží mohutných hor Skalistých. Lidská obydlí jsou tu roztroušena ve velkých vzdálenostech od sebe i od železniční trati, která vede na mnohých místech tunely, nebo po mostech, přehozených přes hluboké kaňony. Ačkoliv je to trať důležitá, není její provoz v těchto místech příliš živý, neboť Nové Mexiko patří mezi nejméně zalidněné státy Unie. Je to skalnatá, po valnou část roku bezvodá poušť, která se jen v sousedství velkých řek, u Rio Grande a jeho přítoku Pecosu mění v step s dobytkářskými ranči a s usedlostmi, jejichž majitelé mohou na zavlažovaných polích pěstovat kukuřici, pšenici a brambory. Za těchto okolností není nic divného, že v Novém Mexiku nevznikla lidnatá města, a že jeho největší středisko, Albuquerque, nemá ani 30.000 obyvatelů.

Koncem července 1943, nedlouho před půlnocí, ujíždělo silnicí, která vede z Torrance do Carriza, malé kryté auto. Provoz na této silnici, přibližující se na mnoha místech k železniční trati, bývá i za dne skrovný; v noci je roven nule. Mužové, kteří seděli v autu, mohli být jisti, že daleko široko není jiných lidí a že je nikdo nemůže spatřit.

Na zadním sedadle, odděleném od řidiče skleněnou stěnou, seděli dva muži. Jeden z nich se díval pátravě otevřeným oknem a kontroloval čísla na milníkových kamenech, udávajících vzdálenost. Zabubnoval prudce na stěnu, dělicí ho od řidiče, když se objevilo číslo, které potřeboval. Auto stanulo a muž po omluvné poznámce k svému mlčenlivému společníku začal vytahovat okna a spouštět černé, neprůhledné kožené záclony. Horká noc proměnila tuto část auta v hotovou výheň.

„V tomhle prašivém státě je horko na denním pořádku, nedá se nic dělat, White,“ pravil a otevřel objemnou aktovku. „Musíme ještě naposled všechno překontrolovat. Je jedenáct dvaapadesát a vlak tu bude dvacet po půlnoci, máte dost času, trať je přímo nad námi.“ Vyjímal z aktovky různé papíry a prohlížel je, vrhaje pátravé pohledy na svého společníka, mladého, světlovlasého muže. Zdálo se, že je s prohlídkou listin i osoby spokojen.

„Udělali jsme, co bylo v lidských silách, a snad ještě trochu Víc,“ pravil sebevědomě. „Instrukce znáte zpaměti?“

„Ano, pane.“

„Dobrá. Co potřebujete, vezme Bill s ostatním a odevzdá vám to nahoře.“ Zhasil stropní světlo a otevřel dvířka. Vystoupili na zaprášenou cestu a řidič je následoval, nechávaje auto stát až u samého kraje neširoké silnice bez světel– Nesl na zádech neveliký tlumok a uzavíral malý průvod, v jehož čele kráčel mlčenlivý White, svítě si malou kapesní lampičkou. Hned na okraji silnice odbočili na úzkou, stěží viditelnou skalní stezku, která je po krátkém, ale namáhavém stoupání přivedla k dvěma rovnoběžným, ve tmě matně světélkujícím pruhům. Byly to železniční koleje, mizející o kus dál v tunelu. Dali se po nich a vešli do tunelu, který se před nimi táhl mírným obloukem do vzdálenosti téměř půldruhé míle. Ušli asi sto kroků, když muž, který hovořil v autu, dal znamení, aby se zastavili.

„Zde bude správné místo pro mne,“ pravil. „Musíme počítat s tím, že pojedou plnou rychlosti, a popřát jim čas k zastavení. Vy, White, si jděte s Billem vybrat stanoviště. Pullmanův vůz s cestujícími je, jak víte, na konci vlaku. Mnoho zdaru!“ Za řeči vyňal ze šoférova tlumoku skládací stojan a tři větší elektrické svítilny, které ještě naposled vyzkoušel. Byl spokojen s jejich silným rudým světlem a po odchodu obou mužů jal se je připevňovat k vrcholům trojúhelníkového stojanu, který postavil mezi obě koleje. Jakmile práci skončil, rozžal všechny tři a opustil tunel. Když vyšel na volnou trať, s uspokojením zjistil, že z rudého světla lamp, zezadu dobře zastíněných, sem nepadá ani paprsek.

White a šofér pokračovali v cestě tunelem. Šli rychle, do příjezdu vlaku zbývalo nanejvýš patnáct minut, a White se každou chvíli ohlížel dozadu, k třem rudým světlům, planoucím nedaleko výjezdu z tunelu. Konečně mu zmizela za ohybem skály a White se dotkl šoférova ramene.

.Zůstaneme zde, Bille,“ řekl tiše. „Vlak je asi třista kroků dlouhý a právě tolik potřebuje strojvůdce k zabrzdění, pojede-li plnou parou. Připravte bomby!“ Zatím, co šofér vyndaval z tlumoku malé kulaté předměty tmavé barvy, svítě si vlastní lampičkou, obrátil White světlo lampy ke stěně tunelu a pečlivě ji prohlížel, kráčeje pomalu vedle ní. Pián tunelu studoval ještě včera a znal jej tak důkladně, že se nemohl mýlit. Skutečně také po několika krocích našel hluboký výklenek, vyznačený na plánu a v něm úzké, dosti vysoké okénko, proražené ve stěně skály. White se ani nepotřeboval podívat oknem ven; věděl, že otvor vede nad hluboký a naprosto nepřístupný kaňon, na jehož dne teče v dobách náhlých přívalů bystřina vysychající velmi rychle do poslední kapky.

Vrátil se k šoférovi a přijal od něho dýchací masku. Pozorně naslouchal, než ji nasadil, napínaje sluch směrem k vjezdu do tunelu. Zaslechl slabé hučení, přicházející ze značné dálky, které rychle sílilo. Byl čas. Připjal si masku, do kapes krátké černé kazajky nastrkal pumy, a prázdný tlumok šoférův vyhodil oknem do rokle. Šofér Bill 10-1se opatřil rovněž maskou a pumami a nyní čekali, ukryti ve výklenku. Nemusili čekat dlouho. Záře silné přední svítilny, upevněné na lokomotivě, zalila koleje i temnou klenbu skály a rachot kol, nárazníků a pístů, zesilovaný mnohonásobným odrazem v neširoké prostoře tunelu, byl tak ohlušující, že jej slyšeli i pod svými maskami.

Lokomotiva prohřměla v rychlém letu kolem nich a po ní následovala dlouhá řada nákladních vozů, ale sotva je první z nich minul, začalo se tempo jízdy zmírňovat a ostrý zvuk brzd, prudce utahovaných stlačeným vzduchem, převládl nad ostatním hlukem. Poslední nákladní vůz projel kolem dvojice velmi zvolna, za ním následoval dlouhý Pullmanův vagon s klenutými stěnami, který se už zastavil jen několik kroků od ní. Slabá záře modrých stropních světel tohoto vozu, jehož cestující všichni už spali, pronikala nezastřenými, napolo otevřenými okny a osvětlovala prostor kolem vozu natolik, že White nepotřeboval k orientaci lampičku, věc v tu chvíli dosti nebezpečnou. Chopil se Billa za ruku a rychle s ním přeběhl několik kroků, které je dělily od zadní vyhlídkové plošiny pullmanu. Zahlédli muže, vystupujícího z posledního nákladního vozu, ale muž je nespatřil. Díval se k lokomotivě, kam právě pospíchali detektivové, střežící náklad, a chystal se již vydat se za nimi, když mu dech začal podivně selhávat. Lapal po něm, ale místo občerstvujícího vzduchu se mu drala do plic podivná štiplavá bílá mlha, unikající pod tlakem z malých černých bomb, které White a Bill otvírali jednu po druhé. Uvědomil si ještě, že úzký tunel je pojednou pln té bílé mlhy a s touto poslední myšlenkou se beze slova zhroutil podle kolejí. Bílá clona, poháněná vlastní rozpínavostí, se vplazila všude tam, kde vzduch neměl dosti síly, aby čelil jejímu postupu. Otevřenými okny vnikla i do osobního vozu a naplnila jej tak důkladně, že White a šofér, kteří do něho rychle vnikli zadní plošinou, měli trochu práce, aby v ní našli své oddělení.

Třiadvacetiletý Kanaďan Irving Drayton, dlouhý, světlovlasý muž modrých očí, dosud research student² Mc Gillovy university v Montrealu v Kanadě, vykonal dlouhou a únavnou cestu, než vystoupil na nádraží v Hutchinsonu, jenž je důležitou železniční stanicí kansaského státu. Domníval-li se, že nejhorší část celé cesty – jejíž cíl ostatně neznal – má za sebou, pak se ihned přesvědčil o opaku, jakmile přestoupil práh místního policejního ředitelství, kde měl přikázáno se hlásit. Zkontrolovali jeho doklady nejpodrobnějším způsobem, jaký může vymyslet mozek policisty, člena FBI³ a neopomněli ani přezkoumat otisk jeho palce v osobním průkazu tím jednoduchým způsobem, že jej porovnali s čerstvým otiskem, který sami z jeho palce pořídili. Nedosti na tom, podrobili ho tuhému křížovému výslechu – dotazujíce se nejen na jeho osobni poměry, ale i na různé záležitosti Mc Gillovy university. Ačkoliv byl jinak zdatným sportovcem, vyšel Drayton z kapitánovy kanceláře nadobro zničen.

Dostal nový průkaz, vystavený federální policií, ubytovací legitimaci a svou vlastni fotografii, opatřenou celou řadou razítek a podpisů, umístěných na širokém bílém pruhu pod obrázkem. S údivem v ní poznal fotografii, kterou sám před týdnem odevzdal universitnímu kancléři na jeho výslovné přání, aniž věděl, proč tento úctyhodný hodnostář náhle zatoužil po snímku málo známého stipendisty. Chystal se ji zastrčit s ostatními doklady do své náprsní tašky, když ho policejní náčelník zadržel.

„Ne, ta se nosí zde! Proto jsme ji dali do celofánu,“ pravil a připjal mu patentním smačkovacím knoflíkem zručně fotografii na klopu kabátu. „A pokaždé, když se převlékáte, nezapomeňte připnout fotografii na nový kabát.“

Drayton sledoval jeho počínání s jistými rozpaky, v předtuše, jaké pozornosti se bude těšit, až vyjde se svou vlastní fotografií na ulici. Jako by četl jeho myšlenky, prozradil mu náčelník, aby si oblékl plášť do deště.

„Je sice horko a velmi krásně, ale ten plášť bude rozhodně méně neobvyklý, než váš průkaz na kabátě,“ dodal s úsměvem. Drayton si pomyslil, že mnohem jednodušší by bylo vstrčit fotografii prostě do kapsy, ale po krátké úvaze seznal, že rychlou a častou kontrolu osob umožňuje jen viditelný průkaz a trpělivě se pekl v plášti z balonového hedvábí, čekaje na svůj vlak. Byl to zvláštní vlak, vypravený z New

Yorku, zastavil v Hutchinsonu jen na dvě minuty, které Irving Drayton potřeboval, aby nastoupil. Musil si pospíšit, neboř jediný osobní vůz byl až na konci dlouhého vlaku, skládajícího se z třiceti nákladních krytých vozů, v nichž byly uloženy nejrůznější laboratorní potřeby a přístroje všech velikostí, od drobounkého kapesního elektrometru velikosti plnicího pera, až po ohromné elektriky, jejichž úkrytem mohl být jen hangár řiditelné vzducholodi.

Irving Drayton se udýchaně představil vedoucímu fysikovi a odevzdal mu své průkazy, načež se seznámil s novými kolegy. Bylo jich jen devět a jeden z nich, veselý pihovatý Irčan nazrzlých vlasů, Terrence O’Reilly, jenž se mu na první pohled zalíbil, ho poučil, že toto je jen malá část „Oppenheimerovy výbavy hmotné i duševní,“ jak se s humorem vyjádřil, a že většina strojů i lidí jede do novomexické poušti „po nápravě“, t. j. v nákladních a osobních autech.

„Ale tohle cestování je rozhodně pohodlnější,“ podotkl, když spolu stáli na vyhlídkové plošině a dívali se, jak rychle se smrskují obě koleje v jedinou přímku za vlakem, uhánějícím po rovné trati rychlostí osmdesáti mil. Opustili Hutchinson krátce po třetí hodině odpolední a o osmé již projížděli Dalbartém na hranici Kansasu a Texasu. Pobyt ve vagoně s uměle chlazeným vzduchem byl sice příjemný, ale jednotvárnost cesty unavila všechny cestující do té míry, že v deset hodin večer klímal i černý kuchař v jídelním oddělení. Brzy nato prošel stewart obytnou částí vozu a jednoduchým způsobem přeměnil sedadla v pohodlná lůžka. O jedenácté hodině popřál O’Reilly dobrou noc zívajícímu Kanaďanovi a zatáhl záclonu u svého lůžka.

Měl dojem, že spal jen několik minut, když ho probudil ostrý záchvat kašle.

„Zatracené cigarety, budu musit to kouření trochu omezit,“ bručel, usedaje na lůžku, aby popadl dech. Kašlal, až se celý otřásal, a když jednu chvíli otevřel řádně oči, spatřil v slabém modrém světle noční lampy bílou mlhu, deroucí se dovnitř pootevřeným oknem. Bez uvažování poklekl na lůžku, snaže se okno zavřít, ale v okamžiku, kdy se chopil držadla, vdechl odpornou dusivou mlhu a v bezvědomí se shroutil. Dopadl na lůžko obličejem ke stěně a posledním bezděčným pohybem ruky, o němž vůbec nevěděl, trhl pákou, která otvírala přívod uměle chlazeného vzduchu do této části vozu.

Celé bezvědomí Terrence O’Reillyho netrvalo ani deset minut. Nový prudký záchvat kašle ho přivedl zase k sobě, napolo omámeného, ale přece jen schopného soustředit myšlenky a vyvoditi z nich uzávěry. Především učinil to, v čem mu mdloba zabránila, zavřel okno. Nato otevřel přívod vzduchu naplno a rozžal normální světla. Ostrá záře žárovek mu vrátila vědomi, jež nastoupilo s myšlenkou na jeho kamarády. Odhrnul první záclonu, na kterou namátkou padl. Zastírala lůžko jeho nového přítele, Kanadana Draytona z Montrealu. Sklonil se nad ním a shledal, že je v bezvědomí. V ostré záři světla připadal O’Reillymu podivně zestárlý.

Natáhl se přes jeho nehybné tělo, zavřel okno nad lůžkem a otevřel naplno přívod vzduchu. Víčka bezvědomého muže se zachvěla a potom se otevřela.

„Kde jsem? Kdo jste? Co se děje?“ tápal Drayton těžkým jazykem, pokoušeje se povstat.

„Stále ve vlaku a já jsem stále Terrence O’Reilly, váš kamarád od včerejška,“ odpovídal vesele Irčan. „Ležte klidně, staroušku, a dýchejte zhluboka! Jdu se podívat po ostatních.“ S těmi ostatními neměl už O’Reilly mnoho práce. Vedoucí fysik, James Mc Leod, byl na nohou a s ním i čtyři další kamarádi, zbytek vědecké čety vzkřísili snadno houbou, namočenou do vody. Byli s tím právě hotovi a O’Reilly si náhodou na svých náramkových hodinkách povšiml, že je dvaatřicet minut po půlnoci, když se dvířka, vedoucí na vyhlídkovou plošinu otevřela a do vozu vstoupil muž s tváří zastřenou kapesníkem. Mc Leod se rychle pohnul k věšáku, kde visely jeho spodky s pistolí v zadní kapse, ale nedokončil svůj pohyb. Muž odstranil kapesník a všichni v něm poznali vrchního inspektora Freda Burtona, velitele mužů z FBI, kteří střežili drahocenný náklad vlaku.

„Všichni zůstat na svých místech, nikdo ať se ani nehýbá!“ velel vrchní inspektor chraptivým hlasem. Kašlal a zajíkal se při svém rozkazu, jeho plíce stále ještě bojovaly s posledními zbytky otrávené mlhy. Jeho podřízení byli na tom ještě hůře, a jak tu stáli, vypadali tak směšně, že se veselý Irčan nezdržel prostořeké poznámky.

„Vykašlete se na to pořádně, inspektore! Co vás to kouslo, že na nás míříte revolvery?“

„Tiše. O’Reilly!“ okřikl ho vedoucí fysik. „Co se děje, inspektore?“

„Někdo zastavil vlak výstražným znamením, a zaplynil větší část tunelu, pane Mc Leode. Děláme právě podrobnou prohlídku tunelu i vlaku. Musíme prohlédnout i váš vůz a znovu ověřit vaši totožnost,“ odpovídal inspektor.

Mc Leod se dal do smíchu. „Jestli ten někdo myslil, že vezeme plány tajné zbraně, které ukradne, zatím co budeme spát, pak je ten někdo hodně naivní,“ pravil. „Jen se rozhlédněte pánové a ověřujte nás, nebudete s tím mít moc práce.“ Měl pravdu, vagon neposkytoval skrýši ani v obytné části, ani v oddílu, kde byl buffet a kde spali dva černoši, kuchař a stewart. Všetečný O’Reilly, jenž sledoval detektivy do tohoto oddílu, se smál zplna hrdla, když spatřil černochy, ryčně chrápající na úzkých kavalcích.

„Jim a Toby nepotřebují ani omamnou mlhu, aby dobře spali, podívejte se!“ řekl detektivovi. Spánek nezachránil černochy před důkladným výslechem, jehož výsledek byl všude záporný. Stejně dopadla i pečlivá prohlídka celého vozu – nebyl ušetřen ani podvozek, ani střecha – i ověřování totožnosti osob. Vrchní inspektor byl ostatně se všemi ve styku po řadu dní a nepotřeboval ani znovu zkoumat jejich průkazy, aby poznal, že mezi nimi není cizince. Nejdéle prodlel u mladého Kanaďana, kterého znal teprve několik hodin, ale i zde dopadlo vyšetřování jako u ostatních. Irving Drayton se ostatně na nic nepamatoval Ulehl řádně unaven a usnul, sotva položil hlavu na polštář. Procitl se svého omámení teprve když O’Reilly vpustil do jeho oddílu čerstvý, omamnou mlhou neprosycený vzduch.

Zatím co vrchní inspektor konal tuto prohlídku v osobním voze, přicházeli jeho podřízení, které pověřil prohlídkou nákladních vagonů, tunelu a trati, která ležela před nimi. Přinášeli vesměs záporná hlášení. V nákladních vozech leželo všechno nedotčeno na svém místě, v tunelu nebylo živé duše a nejmenší známky, nasvědčující tomu, že tu někdo dlel. Trať, dobře viditelná v záři silné svítilny lokomotivy do vzdálenosti celé míle – vlak zatím po odstranění výstražných světel projel, aby bylo možno prohledat místo, na němž.se zastavil – byla naprosto volná a netknutá. Mlha již vyprchala větracími otvory ve výklencích tunelu a tak nebýt hmatatelného důkazu v podobě tří elektrických lamp a dřevěného stojanu, byl by mohl někdo myslet, že to všechno byl pouhý sen.

Vrchní inspektor tento náhled nesdílel. Ten, kdo zastavil vlak a zaplynil tunel, měl k tomu jistě důvod a tento důvod musí vypátrat. Vlak pokračoval po devadesátiminutovém zdržení ve své cestě bez vrchního inspektora a dvou z jeho mužů. Zůstali v tunelu, střežíce oba jeho vchody, a ještě před úsvitem se k nim připojily dvě čety policistů. Byli přivoláni z Torrance a Carriza, a přijeli na motorových drezinách. S nimi prohlédl Burton celý tunel znovu, krok za krokem, a nejen tunel, ale i všechno jeho dostupné okolí. Nenašli ani stopy po pachateli plynového útoku na vlak a zkušený detektiv se tomu ani valně nedivil. Skála, ocelové koleje, drobný štěrk a tvrdé dřevo pražců, to byly vesměs hmoty, na nichž nemohl hledat otisky noh, které po nich přešly. A tak zůstalo zastavení vlaku v tunelu záhadou na tak dlouho, dokud si tři pošetilí mladí sportovci, členové horolezeckého klubu „Mt Everest“, toho času vojáci na dovolené, nevzali do hlavy, že se vyspí na dně kaňonu „Devil’s Pit“⁴, jehož stěny až dosud nikdo nezlezl.

III. Vynález zkázy

Opuštěné travnaté údolí, malá oasa v suchopáru novo– mexické pouště, vděčící za svůj vznik bystré říčce, jejíž vody, sycené sněhy Sierry Blancy, jen zřídka kdy vysychaly, se změnilo jednoho dne jako kouzlem. Přišly tisícové zástupy lidí, většinou doživotních vězňů, sehnaných ze všech koutů Unie, přišly štáby inženýrů a stavitelů, a na místě, kde krátce před tím živořilo jen několik malých pensionů, vyrostlo za několik týdnů celé město s dokonale bezprašnými silnicemi, s vodovodem, kanalisací, telegrafem, telefonem a elektrickým proudem, přiváděným neobyčejně mohutnými kabely až ze vzdálené přehrady na Rio Grande del Norte.

Tato podivná osada měla neobyčejné spotřebitele elektřiny, veliké cyklotrony na výrobu umělých paprsků, bořících atomickou pevnost, a ohromné třecí elektriky, které si sice vyráběly elektřinu o napětí několika milionů voltů samy, ale přece jen se neobešly bez elektromotorů, pohánějících jejich hedvábné pásy rychlostí expresního vlaku, a jiných pomocných zařízení, ovládaných rovněž elektřinou.

Ohromné prostorné haly pro tyto obří stroje byly zbudovány jedny z prvních, hned po obytných staveních. Cvičení dělníci je sestavovali z dovezeného materiálu, částečně již zmontovaného, s takovou rychlostí, že stavby tohoto Walley City, „Údolního města“, jak bylo nazváno nikoliv úředně, ale v hantýrce svých obyvatelů rostly jako houby po deští. Vypadalo podivně toto nové město, ležící v liduprázdné poušti na okraji reservace mescalerských Apachů, i když se v něm ulice křižovaly v pravém úhlu, jak je to v moderním městě zvykem. Co zejména překvapovalo, byly vzdálenosti jednotlivých jeho částí. Travnaté údolí s říčkou se táhlo v délce pěti 16-1mil a široké bylo asi půl míle: po celé této délce byly roztroušeny různé čtvrti města. Na nejjižnějším konci údolí stály nízké obytné budovy, pravidelně, pokud to terén dovoloval, seskupené kolem ústřední dvoupatrové budovy značných rozměrů, která byla sídlem ústřední správy a stravovacích podniků. Nedaleko této obytné čtvrti se vypínaly rozměrné stavby s cyklotrony a elektrikami a v jejich skupině byly vybudovány laboratoře pro běžné práce fysikální a chemické.

Jestliže se tato část „Údolního města“ ještě jakž takž podobala obyčejným osadám, nebylo tomu tak s ostatními stavbami, rozptýlenými po jedné, nanejvýš po dvou, po celém údolí. Těchto staveb bylo dvaadvacet a označeny byly jednoduše římskými číslicemi. Nejmenší vzdálenost, která je dělila od sebe – pokud ovšem nešlo o výjimečné případy dvou budov v těsném sousedství – činila aspoň třetinu míle, většinou i více. Podivný ráz „Údolního města“ doplňoval stanový tábor, obklíčený ostnatým drátem a vysunutý do nejsevernějšího cípu údolí. V něm žilo několik tisíc doživotních vězňů, pokud nebyli ovšem venku za prací. Jejich přítomnost opodstatňovala existenci tří pylonů, sestavených z ocelových trubek a tyčí a nesoucích ve výšce třicet stop malou plošinu, krytou stříškou na ochranu proti slunci. Na této plošině stál mohutný světlomet a hlídka s kulometem.

Na první pohled se zdálo, že tyto nehezké strážní věže jsou opatřením přechodným a že budou odstraněny, jakmile trestanci vykonají svou práci a vrátí se do svých věznic. Kdo by však byl pozorně prohlížel zelená křoviska a háje, rostoucí nedaleko nových staveb, byl by objevil celý tucet takových pylonů s hlídkami, kulomety a světlomety. Všechny byly spojeny telefonem mezi sebou a s neobyčejně početným policejním stanem, sídlícím v ústřední budově. Na tomto opatření nebylo dosti. Doživotní vězňové dostali jako poslední svůj úkol před odchodem z „Údolního města“ výstavbu ocelové sítě, šest stop vysoké, obklopující jednotnou hradbou všechny stavby v údolí. Tato síť byla ustavičně pod elektrickým proudem a dotknout se jí, znamenalo okamžitou smrt. Byla přerušena vchody, ve dne v noci hlídanými, jen na čtyřech místech, nacházejících se téměř přesně na hlavních světových stranách. Severní vchod byl obrácen proti trestaneckému táboru, jehož hradba z ostnatého drátu, nabitého rovněž elektřinou, tvořila samostatný uzavřený celek a byla od hradby ostatního města oddělena trávníkem asi tři sta stop širokým. Bystřina, překlenutá četnými můstky, protékala údolím zhruba od severu k jihu, dělíc je na dvě nestejné části, větší západní a menší východní. Svahy, uzavírající údolí na východě a na západě, neměly stejný ráz. Zatím co na východě se půda zvedala značně povlovně, na západě spadala vysoká skalní Stěna do údolí a byla tak nepřístupná, že kapitán Clark, velitel mužů FBI v „Údolním městě“ uznal po velmi pečlivé její prohlídce, že drátěný plot s vysokým napětím je v těchto místech zbytečný.

„Moje motorka je porouchaná, vezmete mne s sebou?“ tázal se Drayton O’Reillyho, když se po obědě chystali do práce v laboratořích objektu číslo XV., čtyři míle vzdáleného od jejich obydlí.

„Velmi rád, staroušku, skočte si dozadu!“

Po příjezdu do laboratoře se rozešli po své práci, ale později vstoupil Drayton do O’Reillyho pracovny, přinášeje malou mosaznou nádobu.

„Potřebuji si profoukat tuhle ionisační komoru a potrubí se stlačeným vzduchem mám v nepořádku. Dovolíte?“

O’Reilly mlčky přikývl. Se soustředěným výrazem ve tváři nanášel jakýsi bílý prášek na skleněnou destičku kruhového tvaru, pokrytou lepkavou vrstvou kanadského balsámu.

Drayton nasadil kaučukovou hadici na kohoutek potrubí se stlačeným vzduchem, ale dříve, než kohoutek otevřel, nahnul se zvědavě nad neobvykle mlčenlivého kamaráda.

„Tak tohle je ten tajemný prvek číslo 94, po němž se Němci tolik pachtí?“ tázal se zvědavě. O’Reilly přikývl, ale jeho řečnost mu přece jen nedovolila, aby se omezil jen na němé gesto. Odložil skleněnou tyčinku a postavil pečlivě do stojánku malou zkumavku, naplněnou bílým práškem.

„To je on, vlastně jeho kysličník, abychom mluvili vědecky přesně,“ pravil. „Vy jste jej ještě neměl v ruce?“

Drayton zavrtěl hlavou. „Neměl, šéf mi přidělil jinou práci, ve které čtyřiadevadesátka nevystupuje.“

„Dokonalé neviňátko, když se tak na něj díváte, a při tom je to výbušnina k pohledáni. Atomická výbušnina, samozřejmě, něco docela zvláštního. Libra jí vydá za tisíc tun trinitrotoluolu, to už je něco, eh? Tamhle je ho trochu víc,“ pokynul hlavou na poličku nad svým stolem, na které stála nepatrná lahvička, naplněná z třetiny bílým práškem. Drayton po ní zvědavě sáhl, ale O’Reilly ho zarazil.

„Pozor, starý brachu, nechte ji stát, kde je! Neznáme sice ještě přesně kritické množství téhle atomové výbušniny, ale bude lépe, když nebudete dávat do blízkosti mé zkumavky se čtyřiadevadesátkou tu lahvičku, ve které je také. Mohlo by to špatně dopadnout!“⁵

Drayton kývl souhlasně hlavou a vrátil se k své práci. Odšrouboval víko komory a otevřev kohoutek stlačeného vzduchu, počal čistiti nádobu. Prováděl to za ochranným sklem malé digestoře, aby neznečistil vzduch v laboratoři a nerušil O’Reillyho v práci. Chystal se právě skončit a kohoutek zavřít, když se ozvala hromová rána, následovaná takovým otřesem, že se musil chytit hadice ze silné gumy, pevně nasazené na kohoutku, aby neupadl. Polekaný výkřik O’Reillyho následoval bezprostředné po výbuchu. Drayton se rychle otočil a spatřil kamaráda, vyděšeně hledícího na podivnou fialovou záři, která plápolala před ním na stole, žhnouc tak intensivně, že horko z ní sálalo až k němu. Pochopil situaci v kratičkém zlomku vteřiny. Otřesem, který následoval po výbuchu, spadla lahvička s atomovou výbušninou na stůl, její zátka vylétla a prvek číslo 94 se vysypal na stolní desku, do blízkosti zkoumavky, v které ho také trochu bylo, a skleněného terčíku, na který jej O’Reilly lepil. Příliš mnoho atomové výbušniny se tu octlo pohromadě, a neutrony, ustavičně z ní uvolňované, našly tolik terčů, že mohly začít se zkázonosným uvolňováním energie ve velkém. Nezbývala snad ani vteřina a Drayton jednal jako blesk.

Chtěl přeskočit vzdálenost, která ho dělila od O’Reillyho, ale hadice, kterou stále držel v ruce, byla krátká a strhla ho zpět. Obrátil její ústí, z něhož ustavičně proudil syčící vzduch pod tlakem několika atmosfér, z nejmenší možné vzdálenosti proti pekelně žhnoucí skvrně. Ostrý proud vzduchu rozprášil výbušný prášek po celé ploše velikého laboratorního stolu. Záře zmizela okamžitě a s ní pominul i nesnesitelný žár. Drayton se zvědavě nahnul nad místem, na němž žhnula atomická výbušnina, ale zde právě byl stůl pokryt asbestem, na němž zanechal podivný oheň jen málo stop.

O’Reilly se zatím vzpamatoval a s celou výbušností svého irského temperamentu děkoval Draytonovi za jeho zákrok.

„Byl to ohromný nápad rozfoukat výbušninu vzduchem od sebe!“ obdivoval Draytona.

„Budete mne méně chválit, až to budete musit sbírat dohromady,“ zasmál se Drayton. „Kolik toho vlastně bylo?“

„Asi dvacet gramů, mám někde přesné číslo,“ odpovídal nedbale Irčan. „Cožpak nevíte, že jste mi zachránil život?“ vybuchl v novém návalu vděčnosti. Drayton mávl odmítavě rukou. „Sobě také, nemáte tedy příčiny mne velebit. Měli bychom se raději podívat ven, co způsobilo takovou ránu a otřes země. Slyšíte požární sirény?“

Velkou rudou záři spatřili hned jak vyšli z budovy. Byl to objekt číslo XIX., který hořel. Měli k němu dobrou půl míle, a O’Reillyho, stále ještě zmateného vlastním zážitkem, ani nenapadlo vzít motocykl. Dal se do běhu směrem k požáru a Drayton ho bezmyšlenkovitě následoval. Zůstal o něco pozadu, když dobíhali k cíli, a O’Reilly tím byl udiven.

„Hrome, ani při největší ctižádosti by mne bylo nenapadlo, že předhoním rekordmana Mc Gillovy university!“ pravil s dobráckým posměškem. Drayton se do temna zarděl. „Bolí mne kotník,“ řekl podrážděně. Ukázal k severu: „Podívejte se, kde je objekt číslo XX!“ O’Reilly údivem vykřikl. Místo, kde stálo rozlehlé přízemní stavení objektu číslo XX., v němž se provádělo čištění atomické výbušniny, bylo dokonale prázdné a tráva kolem něho vypálená až k hořícímu stavení.

„Pekelný vynález!“ vydechl užasle. Drayton stáhl ústa v ironickém úsměvu.

IV. Na útěku

Třetí den už trávil Šari v trestaneckém vlaku, ve společnosti lidí sobě podobných, vesměs odsouzenců na doživotí. Jeli ustavičně na jih. jak Šari poznal z polohy slunce i z rostoucího horka. Nevěděl kam a také se o to nestaral, ačkoliv jeho společníci o tom zapřádali ustavičně rozhovory a vyslovovali nejfantastičtějši dohady. Pokoušeli se příměti i Šariho, aby vyjádřil svůj názor na přetřásané otázky, ale dostalo se jim jen jednoslabičných odpovědí, takže toho brzy zanechali. Dali Šarimu posměšnou přezdívku „gentleman samotář“ a přestali se o něho zajímat. Šari se nehněval. Jejich nelogické tlachání mu bylo odporné, byl rád, že je sám se svými myšlenkami, jejichž krystalisačním bodem byl plán útěku. Byl si dobře vědom, že útěk sám nestačí, že musí vést k nějakému cíli, že je potřebí uniknout nadobro zákonu, který za ním pošle své stíhací smečky. Ale s tím si zatím hlavu nelámal. Byl zvyklý řešit vědecké problémy krok za krokem, nepředbíhat, nestavět střechu a teprve potom zdi a základy. Prvním a hlavním problémem byl útěk sám o sobě. Nejdříve musí vymyslit způsob jak utéci a teprve pak bude uvažovat o tom, kam uteče.

Brzy nahlédl, že nelze činit plánů do budoucnosti, poněvadž nezná budoucí podmínky. Začal si pečlivě všímat svého okolí i sebemenších maličkostí, které by mu mohly být užitečné. Studoval zvyky strážců, ačkoliv věděl, že to má jen malou cenu, poněvadž věčně nezůstanou ve vlaku, a na místě, kam je vezli, budou zase podmínky jiné. Ale pomáhalo to trávit čas a zahánět myšlenky na sebe, které byly trýznivým břemenem.

Konečně dojeli k cíli a při vystupování zachytil Šari pohledem jméno stanice, které před nimi nikdo neskrýval. Alamogordo. Znal dobře zeměpis Unie a vzpomněl si, že toto místo je v Novém Mexiku, sotva sto mil od státních hranic, které zde tvoří veliká řeka Rio Grande del Norte. Tato skutečnost ho neobyčejně povzbudila a pomáhala mu v příštích dnech snášet nezvyklé tělesné útrapy těžké fysické práce pod pekelně žhavými paprsky slunce, které neznalo úkrytu za mraky. Lámali kámen, kopali a stavěli, a večer byli tak utýráni, že se sotva doplížili do stanů. Zřízení jejich vlastního tábora bylo jejich první prací. Ostnatý drát, jenž ho celý obklopoval, byl postaven v několika hodinách, po něm pylony strážních věží. Hned příští den je vyvedli do pouště, kopat příkopy pro elektrický kabel. Na vzdálenější pracoviště je vozili v nákladních autech a v silném doprovodu stráží. Zde nebylo nejmenší příležitosti k úniku, ale Šari se nevzdával naděje.

„Necelých sto mil, necelých sto mil.“ opakoval si pokaždé, když se ho začala zmocňovat beznadějnost. Při lámáni kamene se mu podařilo uzmout ekrasitovou patronu. V tu chvíli nevěděl, k Čemu ji použije, ale přes to využil příznivého okamžiku a odcizil ji. Zahrabal ji pak ve stanu, který sdílel s pěti druhy, málo příjemnými společníky, s nimiž omezil hovor na nejnutnější míru. Patřili k běžnému typu doživotních vězňů nízké duševní úrovně a surových pudů, které vězení nedovedlo potlačit. Dva z nich, chlapíci kolem pětatřicítky, zdraví a silní – doklad dobrého stravování ve věznicích Unie – byli z gangu pověstného Jacka Diamonda a odpykávali si již patnáctý rok svého doživotního trestu. Netajili se nijak svými někdejšími podniky, byli přímo hrdí na odstřelení policisty, který se pokoušel je zadržet při nějakém jejich nájezdu, a vysmívali se slabomyslnosti poroty, která se nedovedla sjednotit na trestu smrti za jejich čin.

Nesmyslný útok jednoho podrážděného trestance na dozorce, v zárodku potlačený, k němuž došlo jednoho dne, nebyl jediným projevem neklidu a nespokojenosti v táboře. Bylo tu nahromaděno příliš mnoho nízkých vášní sevřených železnou kázní, která ve spojení s těžkou fysickou prací a nezvyklým podnebím působila na některé trestance nesnesitelným tlakem. Když byl zaveden elektrický proud do ostnatého drátu – a to se stalo ještě dřívá, než byl položen hlavní přívod elektřiny zavedením proudu ze světelného transformátoru – začalo denně docházet k případům sebevraždy. K úniku z nesnesitelné trýzně stačilo prostě položit niku na drátěný plot. Šari jednou zrána nastupoval do práce ještě než bylo tělo jednoho nešťastníka, zkroucené do oblouku, uvolněno ze zajetí elektřiny. V hrůze odvrátil hlavu, ale tento případ, viděný zblízka, ho nezklíčil beznadějnost, naopak, stal se mu podnětem k novému vypětí vynalézavosti při hledání cesty k úniku.

Plán stanové čtvrti i druhé, nepoměrně větší části Údolního města, si vštípil do paměti do všech podrobností. Stanová čtvrť s několika tisíci trestanci byla rozdělena pravoúhle se křižujícími ulicemi, které ústily na ústřední náměstí s několika dřevěnými stavbami. Zde byl hlavní stan dozorců, správní místnost, kuchyně, jídelny, nemocnice a skladiště. Ve dne dleli trestanci venku na práci, a jejich čtvrť byla téměř liduprázdná. Po návratu z práce byli ihned zahnáni do svých stanů a nesměli se objevit na ulici. Aby byl tento rozkaz dodržován, o to pečovaly hlídky, které procházely ulicemi stanového města, jasně ozářenými silnými elektrickými světly. Když Šari nesčetněkrát rozmýšlel plán útěku, narážel vždy na jeho neproveditelnost. Mohlo se mu podařit mezi dvěma obchůzkami stráží nepozorovaně proklouznout ven ze stanu a ve zvláště příznivém případě, ukrývaje se mezi stany, mohl se dostati až k drátěnému plotu, ale co potom? Přes plot nemohl, na něm číhala všude smrt v podobě elektrické jiskry. Východem v plotu rovněž nemohl, zde stála silná stráž, která by nedala uklouznout ani myši.

Kdyby ale nějakým naprostým zázrakem prošel všemi těmi. překážkami, pak tu byly ještě strážní věže, jejichž světlomety ohledávaly bez ustání širší okolí trestaneckého tábora svými zářícími tykadly. Byl to začarovaný kruh.

Když se Šarimu podařilo uzmout ekrasitovou patronu, začal rozvíjet své plány znova, vycházeje z této nové skutečnosti. S patronou by mohl způsobit menší výbuch, ale poněvadž byla zařízena na elektrické zaněcování, musil by mít dráty a baterii. K drátu si pomohl poměrně snadno, všude se ho povalovalo dost s isolací i bez ní, ale baterie byla naprosto nedostižná. Trestanci se nezabývali elektrotechnickými pracemi, na to tu byl odborně školený personál, skládající se z dlouholetých zaměstnanců veliké firmy General Electric, a proto si Šari nemohl žádným způsobem opatřit přístup k elektrotechnickému materiálu. Potácel se beznadějně v uzavřeném kruhu marných plánů, až jednoho dne, nedlouho před zakončením trestaneckých prací, utkvěl náhodou pohledem na obnažených, zlatově lesklých drátech světelného vedení, spojujících jednotlivé pouliční lampy s transformátorem. Zde byl únik ze zakletého kruhu a Šari si klnul. že po týdny chodí kolem něho, aniž si ho všiml.

Nyní už nemínil ztrácet čas. Nejbližší noc se pokusí o útěk Nezdaří-li se mu, nemá, co by ztratil, doživotně může být člověk odsouzen jen jednou. Leda by byl nucen na útěku zabít člověka. Potom ho čekalo po dopadení elektrické křeslo. Nelekal se ho, kolikrát při cestě kolem plotu, nabitého elektřinou, musil přemáhat touhu, aby na něj nepoložil ruku.

Den, který předcházel noci, zvolené k útěku, byl mimořádně namáhavý. Pozdě odpoledne vyletěl do povětří jeden objekt ve druhé části města a trestanci byli povoláni od své obvyklé práce k odklízení trosek. Nebylo to příliš obtížné, ježto trosek bylo pramálo, za to zavážení ohromného kráteru a úprava půdy k okamžitému zahájení stavby nového objektu trvaly až do desíti večer. Trestanci sotva snědli večeři, když byli odvedeni zpět do stanů, usínajíce nad svými miskami. Šari zůstal dokonale bdělý, rozčilení nad nastávajícím podnikem, které se mu přes všechno vypětí vůle nepodařilo úplně potlačit, zahánělo od něho jakékoliv pomyšlení na spánek.

Rozmyslil si už, kam bude utíkat. Ne smírem k Rio Grande, nejkratší cestou k mexickým hranicím! Tuto myšlenku zavrhl už dávno, poněvadž na oné cestě bude pronásledování nejintensivnější. Věděl, že ve vzdálenosti asi pětadvaceti mil od tábora protéká přítok řeky Pecos, poněvadž odtud vedli Vodovod do Údolního města a trestanci tu prováděli všechny vykopávky. Když pracovali u samé řeky, přijeli se na ně několikrát podívat cowboyové, divocí a neotesaní chlapíci, kteří obtěžovali pracující tak dlouho svými surovými vtipy, až je dozorci energicky a s pohrůžkou střelby zahnali. Kde jsou cowboyové. tam jsou i stáda a ranče, a Šari byl přesvědčen, že pastviny se táhnou podle celé řeky a ještě dále, podle hlavního proudu Pecos Riveru.

Pětadvacet mil urazí snadno do svítání. Přes den se skryje, v noci si pomůže na některém rančí k obleku a ke koni. S ním dorazí za noc a den k podružné železniční trati, která probíhá po pravém břehu řeky Pecos, a u stanice téhož jména se napojuje na hlavní železniční trať, vedoucí z pohraniční stanice El Pasa na Rio Grande do Dallasu v texasském státě. Jakmile bude jednou u dráhy, má vyhráno. Vyznal se velmi dobře v trampském způsobu nepozorovaného cestování tisíce mil po železnici, ze sportu to prováděl po několik svých prázdnin. Trať bude snad po nějakou dobu lépe střežena, než obvykle, ale to bylo jedno z menších risik jeho plánu. Neměl na vybranou, tento plán, jehož pravděpodobnost zdaru s vědeckou chladnokrevností odhadoval na pouhých několik procent, byl jediný možný.

Hodiny stanové čtvrti odbíjely půl jedenácté, když hlídka prošla kolem Šariho stanu. Vyklouzl z něho hned, jak dozněly její kroky, nerušen spolunocležníky, kteří tvrdě spali. Proklouzl do příčné ulice, plíže se po zemi za zády hlídky, a než se dozorci obrátili k zpáteční obchůzce, ukryl se v nejbližším stanu, pod jehož plátěnou stěnou nejprve prostrčil ruce, aby si vyhmatal prázdné místo mezi spáči. Tímto složitým postupem, který opakoval ještě několikrát, pronikl až k samému transformátoru, v jehož stínu se ukryl právě když hodiny tloukly půldvanáctou. Octl se už na okraji stanového města a měl nyní před sebou asi dvě stě yardů široký pruh travou zarostlé půdy, dělící krajní řadu stanů od elektrického plotu.

I zde hlídkovali strážci, obcházejíce podle krajní řady stanů, ale z opatrnosti se drželi v slušné vzdálenosti od nebezpečného plotu. To bylo štěstí pro Šariho, neboť mohl pracovat nerušeně a bez zbytečného zdržování. Připevnil k rozbušce patrony dva kusy isolovaného drátu, jeden kratší a druhý delší, načež patronu prostrčil větracím otvorem transformátorové věže, se všech stran uzavřené ocelovými deskami, zahnuv dráty tak, aby na nich patrona visela. Isolaci na konci drátu sedřel nehty, a s nahým koncem kratšího drátu spojil konec dlouhého, neisolovaného měděného drátu, který měl mnohonásobně ovinutý kolem těla.

Pracoval rychle a bez omylů a byl hotov se vším za necelou čtvrt hodiny. Nyní mu zbývala nejnebezpečnější část plánu, kterou musel vykonat v nekrytém terénu. Když se hlídka začala vzdalovat od transformátoru, obracejíc k němu záda, přeběhl rychle, přikrčen k zemi, vzdálenost, kterou mu poskytovala délka drátu. Než se přitiskl k zemi, aby ho neviděla vracející se hlídka, vrhl pohled nazpět, k transformátorové věži. Byla hrozivě blízko, sotva třicet yardů od něho, a tuto vzdálenost musil ještě o několik yardů zkrátit, aby, dostal drát do styku se světelným vedením, probíhajícím ve výšce osmi až desíti stop nad zemí. Bylo tu velké nebezpečí dané výbuchem, ale neváhal ani okamžik. Když hlídka míjela transformátor, byl už na konci drátu upevněn kámen, který si Šari obezřetně vzal do kapsy již odpoledne, když odklízeli trosky zničených laboratoří.

Vztyčil se, silným rozmachem vyhodil kámen do výše a bleskurychle se vrhl k zemi, ke které se přitiskl celým tělem. Kámen přenesl svůj drát přes dráty světelného vedeni a u– vedl jej s nimi do styku. Elektřina jím vproudila s rychlostí mnoha tisíc kilometrů za vteřinu do rozbušky ekrasitové patrony, visící uvnitř transformátorové věže, a zanítila třaskavinu. Účinek výbuchu byl tak veliký, že ohlušený Šari nevěděl, klesl-li k zemi vlastní silou, anebo byl-li sražen vzdušnou vlnou. Ocelové trosky věže prolétly mu svištivě nad hlavou a zmizely někde ve tmě, která zalehla celý tábor. Se všech stran zněl poplašný hvizd píšťalek dozorců a tmou mžikaly nervosně jejich svítilny. Ale o to Šari už nedbal.

Něco nezřetelného před ním vyvstalo po několika vteřinách šíleného trysku. Vytušil elektrický plot a na okamžik zaváhal. Zničil sice rozvod elektřiny v celém stanovém městě, ale co když tu byla někde nějaká skrytá, v zemi zakopaná odbočka hlavního kabelu, dodávající stále elektřinu do plotu? Zaťal zuby a odvážně natáhl ruku. Málem by byl zajásal radostí, drát ho nesevřel smrtícím objetím několika tisíců voltů, byl to jen neživý, neškodný ocelový drát, po jehož okách rychle šplhal nahoru a dolů.

Běžel rychle směrem k jihu, podle pásma křovin, jež v hluboké tmě spíše vytušil, než rozeznal. Klopýtal, padal a znovu zase vstával, promočen potem a s bolestným pícháním v boku. Tak urazil asi míli, prchaje stále směrem na jih, souběžně s okrajem Údolního města, které zůstalo po jeho pravé ruce ve vzdálenosti několika yardů, když se kraj kolem něho viditelně osvětlil odleskem elektrických světel, zapjatých na akumulátory. Hned nato šlehl tmou v dálce za ním oslnivý vějíř světla z reflektoru některé strážní věže a zahnal ho do křovin. Prodíral se jimi, nechávaje na nich útržky trestaneckých šatů i vlastní kůže, jako neklamné ukazovatele pro pronásledovatele, a podařilo se mu proniknout na volnou lučinu. Běžel stále přikrčen podle křovin,. kryje se jimi jak to jen šlo před zrádnými proudy světel, tryskajícími z ojedinělých temných míst za křovinami. Za ohybem nízkého hájku lísek byl by málem vrazil na dva muže, kteří tu stáli v podivném postavení.

Zarazil v poslední chvíli a jen několik kroků od nich– Neslyšeli ho, tím si byl jist, neboť pokračovali v hovoru. Jeden z nich stál zády k Šarimu a v ruce držel silnou lampu, kterou si svítil na druhého muže. Ten stál sice čelem proti Šarimu, ale byl zakryt postavou prvého muže, takže Šari z něho viděl jen ruce, zdvižené vysoko nad hlavou. Záře lampy byla tak silná, že rozeznal pistoli v ruce prvého muže a motocykl, který ležel na zemi vedle nich.

„Obraťte se a držte je hezky vysoko nad hlavou, nebo vás rozstřílím na hadry!“ velel výhružně ozbrojenec.

Muž se poslušně otočil. Ozbrojenec si zavěsil svítilnu na náprsní kapsu, nespouštěje při tom ani na vteřinu svého zajatce z kužele paprsků. Sahal si rukou do zadní kapsy kalhot pro pouta, když Šari, poslechnuv okamžitého popudu, přeskočil vzdálenost, která ho od 28-1něho dělila, a sevřel mu krk tak mocně, že se s krátkým dusivým zachrčením zhroutil. Svítilna zapadla vedle něho do trávy, nepřestávajíc svítit a Šari po ni skočil. Okamžik se zdržel hledáním pistole, než ho napadlo, že muž ji asi nepustil z ruky, když pozbyl vědomí. Vykroutil mu ji z prstů, ale třebaže to všechno se odehrálo ve zlomku jediné minuty, měl zatím druhý muž čas– se vzpamatovat.

Když se Šari napřímil, zamžikal očima do ostrého světla.

„Nehýbejte se a pusťte pistoli!“ Hlas, který zněl ze tmy za světelným reflektorem, nepatřil dozorci. Byla to uhlazená angličtina vzdělaného muže.

„Ani mne nenapadne, střílejte, chcete-li,“ řekl Šari. „Budu také střílet, je mi jedno, kdo z nás padne!“

Ze tmy se ozvalo krátké zasmání.

„Ejhle, anděl strážný v uniformě trestance a s vybroušenou řečí z koleje. Dělejte 6Í s tou pistolí co chcete, vy blázne; máte-li chuť sem přivolat všechny dozorce a slídily z FBI! Postavte ten motocykl!“

Šari na okamžik zaváhal, potom zastrčil pistoli do kapsy a připraven, že v nejbližším okamžiku třeskne výstřel z pistole druhého muže, zvedl motocykl se země. Světlo zhaslo a muž ho odstrčil stranou, zmocňuje se řidítek.

„Skočte dozadu, vy pruhovaný andělí“ velel posměšně, a Šari cítil, jak mu hbitě vjel rukou do kapsy. Zaskřípěl bezmocně zuby nad ztrátou zbraně, ale uposlechl. Hned nato začal motocykl neslyšně sjíždět po travnatém svahu.

V. Ranch u Rio Grande

Hluk z Údolního města dozníval ještě za nimi, když Šariho společník zapnul světlo a spustil motor. Ujížděli po hrbolaté travnaté pláni a Šari měl práci, aby se udržel na sedadle. Snažil se srovnat si v hlavě dojmy z posledních zážitků a najít východisko z nové situace. Jeho plán útěku byl podivuhodně pozměněn neočekávaným setkáním s mužem, který zřejmě také prchal z Údolního města. Z jejich stanového tábora nepocházel, tím si byl jist. Jeho původ ho zatím příliš nezajímal, obrátil proto své myšlenky jiným směrem. Tento muž je k útěku mnohem lépe vyzbrojen, než on. Má motocykl a nepochybně i dostatečné zásoby benzinu, aby dosáhl místa, kde bude v bezpečí. Bylo by dobře, kdyby se mohl motocyklu zmocnit a zbavit se jeho majitele, uvažoval. Pánovitý tón cizincovy řeči i způsob, jímž se zmocnil jeho pistole, ho neobyčejně dráždil. Viděl před sebou nejasně záda muže, nahnutého nad řidítky. Stačilo vztáhnout ruku a stisknout mu krk, jako tomu dozorci. Nejasný zbytek sportovní cti říkal však Šarimu, že útok zezadu je nečestný.

„Hloupost, toho dozorce jsi napadl také tak,“ našeptávalo mu cosi. „Ale ten byl ozbrojen a ohrožoval bezbranného.“

Jako by četl jeho myšlenky, křikl muž u řidítek přes rameno: „Žádné opičárny tam vzadu, nechcete-li si rozmlátit lebku, cizinče! Motocykl se nehodí k pořádání zápasů!“

Šari sevřel zuby a neodpověděl. Uznával, že při rychlosti padesáti mil, s jakou jeho společník odvážně hnal motorku kamenitou pouští, je jakýkoliv zápas s vyhlídkou na úspěšný konec vyloučen.

„Co jste udělal s tím strážcem?“ zajímal se muž u řidítek. Musil křičet dvakrát svůj dotaz, než mu Šari porozuměl.

„Jen jsem ho trochu přiškrtil, touhle dobou už zase vesele dýchá,“ odpověděl mrzutě. Slyšel zaklení a hned potom stroj poskočil, jak řidič přidal plynu. Jízda, jež byla před tím jen nebezpečná, se stala přímo krkolomnou. Motocykl poskakoval po nerovné skalnaté půdě, nakláněl se a smýkal v ostrých zatáčkách, jak se řidič v poslední chvíli uhýbal překážkám, které při ďábelském tempu jízdy svítilna nestačila zavčas odhalit. Byl znamenitým jezdcem a Šari, ač nerad musil připustit, že se mu zdaleka nevyrovná. Napadlo ho. že učinil vlastně nesmysl, když nechal dozorce na živu, ježto touto dobou budou všichni pronásledovatelé vědět, že u– prchlíci mají motocykl. Byl to těžký omyl, který ho mohl stát svobodu, nedávno znovu nabytou, ale Šari ho ku podivu nelitoval tolik, jak by byl zasluhoval.

Kam jedou? Orientoval se podle hvězd a usoudil, že cizinec míří přímo na jih, k hranicím mexické republiky.

V tomto názoru byl o chvíli později utvrzen, když sjeli po travnatém svahu k řece, jejímž polovyschlým a mělkým korytem stroj projel bez valných nesnází. Byl to nepochybně přítok Pacosu, po jehož březích chtěl putovat. Těch pětadvacet mil, které by mu byly trvaly celou noc, urazil motocykl za slabou půlhodinku.

Šari se občas ohlédl dozadu, ale nespatřil žádná světla pronásledovatelů. Všiml si, že jeho společník se co chvíli dívá k obloze a pochopil, že pátrá po letadlech. Ale nebe bylo čisté a hvězdy zářily nerušeně.

Půl hodiny po překročení řeky zahnuli na jihozápad. Ujížděli ještě hodinu a potom zavanul Šarimu do obličeje vlhký vzduch. Uhodl, že mohutný proud Rio Grande je již nedaleko a náhle se ho zmocnil radostný pocit bezpečí, ačkoliv si říkal, že k tomu ještě není čas. Řeka mohla být a nepochybně bude také obsazena policií. Je to první věc, kterou by nařídil, kdyby byl pověřen stíháním uprchlíků. Ale pocit radosti byl příliš silný a odolával každé logice.

Prudké zabrzdění motocyklu ho vytrhlo z opojení. Deset kroků před nimi stál jezdec, krotící vzpínajícího se koně. Byl oděn mexickým šatem, oblíbeným u hlídačů stád v poříčí Rio Grande a Šari si povšiml, že má u pasu na háčku zavěšenou pušku. Neměl šerifskou hvězdu a toto zjištěni bylo Šarimu úlevou. Slyšel svého společníka, jak klidně hovoří s jezdcem španělsky a když potom muž pobídl koně a dal se do cvalu, následován motocyklem, pochopil, že jde o smluvené setkání. Udivovalo ho, že jeho druh mohl v noci, krajem bez cest, dorazit tak bezpečně na místo sjednané schůzky, ala usoudil, že tu bylo patrně rozestaveno v řetězu více podobných hlídek, a že jedna z nich zaslechla hluk motocyklu, který bylo v nočním tichu daleko slyšet.

Nový den ještě nezačal svítat, když dorazili k nízkým budovám ranče. Jeho majitel – motocyklista neuznal za vhodné nazvat ho před Šarim jménem – se nijak nepozastavil nad Šariho trestaneckým oblekem. Zavedl je do skrovně zařízené světnice a sám jim přinesl jídlo a pití. Šari si povšiml, že jeho společník sňal s motocyklu, než vešel do ranče, mosaznou tenkou tyč, asi čtyři stopy dlouhou, které věnoval zvláštní pozornost. Pokud nemusil, nedal ji vůbec z ruky, i při jídle ležela na jeho stole před ním. Místnost byla dosti spoře osvětlena visací petrolejovou lampou. Šari si poprvé mohl prohlédnout svého společníka. Shledal, že je ještě mladý, snad téhož věku jako on sám, vysoký, štíhlý, se sportovní postavou a s tváří, která by byla dosti příjemná, nebýt ironického, chvílemi až krutého úsměvu.

„Říkejte mi Brown, nebo Smith, nebo Walker, co je vám příjemnější,“ odpověděl muž posměšně, když se ho tázal, jak se jmenuje.

„Dobrá, přidržím se prvního jména, mistr Browne,“ řekl vesele Šari. Byl vyhladovělý jako vlk a po prostém, ale vydatném jídle pocítil uspokojeni, jakého již dávno neměl. Obílené zdi místnosti, ve které seděli, se mu zdály být bezpečnou a spolehlivou záštitou proti každému pronásledování. Byli sami, hostitel přinesl jídlo a pití a zase odešel. Brown jedl málo a pozorně si prohlížel Šariho. Sám mu nalil sklenici těžkého vína, a alkohol, jemuž Šari nikdy neholdoval a kterého se mu od zatčení také nikdy nedostalo, prolomil záhy hradbu, kterou se Obklopil vůči ostatnímu světu. Byl sám udiven, když se přistihl, jak vypráví cizinci nejen o příčině svého uvěznění, ale i o své poslední vědecké práci, kterou prováděl v Princetonu.

„Tak vy jste byl také jedním z tisíce koleček manhattanského⁶ projektu, podívejme se!“ pravil Brown s neobyčejným zájmem.

„Byl,“ odvětil Šari. Jeho nálada náhle poklesla při vzpomínce na vědeckou dráhu, s které byl tak násilně stržen.

Zdálo se, že cizinec vytušil jeho myšlenky.

„Co hodláte počít?“ tázal se.

„Nevím, snad pást tady, nebo raději na druhém mexickém břehu dobytek,“ odvětil mrzutě Šari.

„Nechtěl byste jinak a lépe sloužit lidstvu?“

„Lidstvo mně může být ukradeno!“ odsekl popuzeně Šari.

„A kdyby vám někdo dal fysikální laboratoř, dokonale zařízenou k výzkumu atomu, a tolik peněz, kolik byste na své výzkumy potřeboval, co byste učinil?“ Cizinec se nahnul přes stůl k Šarimu, dívaje se mu pátravě do tváře. Na jeho rtech hrál ironický úsměv, ale šari si ho nevšímal. Vyskočil, zrudnuv v tváři, a opřel se oběma rukama o stůl.

„Takovému člověku, takovému člověku…“ zajíkal se.

„Nu, jen to dořekněte,“ vybízel ho Brown.

„Sloužil bych tělem i duší i kdyby to byl třeba sám ďábel!“ vybuchl Šari, napřahuje přes stůl ruku k Brownovi.

„Nebo Führer Velikého Německa?“ nadhodil Brown. Šari nezaváhal ani okamžik. Pevně stiskl podávanou ruku.

Federální policie dokázala svou zdatnost dvojí prohlídkou osamělého ranče, kterou provedla ještě než nastalo poledne. Poprvé přijel šerif s dvěma průvodci na koních, ale omezil se jen na několik zběžných dotazů a rychle zase odjel. Od jejich návštěvy neuplynula ani hodina, když se přihnal velký policejní vůz s desíti muži FBI, kteří provedli neobyčejně důkladnou prohlídku ranče se všemi jeho hospodářskými budovami. Trvala skoro tři hodiny a skončila s nepořízenou, neboť Šari i Brown byli v tu dobu dávno již na stepi u stád, přestrojeni za cowboye. Ztrávili na stepi plné tři týdny a ušli tak novým dvěma prohlídkám, které byly výsledkem podezření, jež osamělý ranč u policie vzbuzoval.

Šari byl nyní ochoten následovat Browna kamkoliv, slepě a oddaně. Nekladl mu proto ani jedinou otázku, když ho po třech týdnech pobytu na pastvinách ranče vyzval, aby sedl na koně a jel s ním. Bylo to za temné, bezměsíčné noci a Brown sám se nespoléhal na svou znalost kraje. Starý předák rančerův je vedl a jejich koně slepě běželi za jeho klusákem. Po tříhodinovém ostrém cvalu sjeli po mírném travnatém svahu k Rio Grande a jejich vůdce bez váháni vehnal koně do vody. Řečiště bylo široké, ale mělké a čněly z něho četné nízké písečné lavice, které usnadňovaly koňům přechod; sotva v šířce jednoho sta stop byla voda tak hluboká, že koně musili plavat. Jezdci se pohybovali tiše jako stíny, tisknouce koním rukou nozdry, aby nefrkali. Přes to neušli hlídkám, rozestavěným podle řeky. Neměli už k mexickému břehu daleko, když se se břehu, jejž opustili, ozvala výzva z několika úst, aby zastavili. Byla jim jen pobídkou k rychlejší jízdě. Než ještě jejich koně vybředli z vody, přeletěl řeku první roj kulek. Ve tmě se však policistům špatně mířilo a kulky zapadly neškodně stranou od jezdců, kteří pobodli koně do cvalu.

„Otázka je, pustí-li se za námi přes řeku,“ řekl Brown.

„Pustí zcela určitě, sir. To neznáte americkou policii, ta si z hranic nic nedělá. Horší bude, přiláká-li jejich střelba mexické hlídky,“ odpovídal předák.

„To by bylo mrzuté,“ souhlasil Brown.

„Nemohli bychom se někde skrýt?“ navrhoval Šari. Oba jeho společníci uznali, že je to moudrá rada a také ji rychle uvedli ve skutek. Vehnali váhající koně do hustého křovinatého porostu, který lemoval řeku. Zanechali sice po sobě plno stop v bahně, ale noc byla temná a mohli spoléhat, že je pronásledovatelé nespatří. Přehnali se o deset minut později kolem jejich úkrytu a rančerův muž usoudil podle dupotu kopyt, že je jich nejméně deset.

V úkrytu, kde se komáři přímo rojili, čas zvolna plynul a netrpělivý Brown chtěl jej již několikrát opustit, ale předák mu to pokaždé rozmluvil. Ukázalo se, že jednal moudře, neboť po dvouhodinovém čekání zaslechli ze stepi tichý hluk vracející se čety, která se vzdala dalšího pronásledování.

VI. Služebnici šelmy

Šari seděl u úzkého sklápěcího pultu, plného knih, v malé těsné místnosti, jejíhož kovového, olejovou šedou barvou natřeného stropu se téměř dotýkal hlavou, když se postavil. Byla menší, než jeho vězeňská cela, a nacházela se na německé ponorce, ale to obojí Šarimu nevadilo. Věděl, že je to jen přechodné místo jeho pobytu a proti národnosti ponorky neměl žádných námitek. Tajemný mr. Brown je Němec, nebo německý agent, ale to v jeho očích nic neznamenalo. Pro něho byl Brown mužem, jenž mu pomohl na svobodu a jenž mu slíbil vědeckou laboratoř a neomezené prostředky k výzkumu atomu.

Knihy a časopisy, které ležely před ním, ho valně nezajímaly. Byly to většinou německé romány, magaziny a noviny, víc než dva měsíce staré. Našel mezi nimi i americké a mexické časopisy mnohem pozdějšího data a s poněkud větším zájmem si přečetl líčení útěku vězně z Údolního města a popis vlastní osoby. Nepřekvapilo ho, že bližší údaje o poloze města zcela chyběly. Stálo tu jen stručně a poněkud nepravdivě, že z trestaneckého transportu uprchl v západní části státu Nové Mexiko, vězeň, atd. Listoval ve všech amerických i mexických novinách ve snaze, najít něco o tajemném panu Brownovi, ale nenalezl ani nejmenší zmínku.

Odložil noviny a ve vzpomínkách se vrátil k oné noci, kdy se jim podařilo uniknout americké jízdní hlídce, která neoprávněně pronikla na území mexické republiky. Další jejich cesta se už konala bez větších obtíží. Rancherův předák je ještě před úsvitem zavedl do malé mexické osady a zde se s nimi rozloučil. V osadě na ně čekalo silné auto, které je zaneslo po bídných cestách a často i krajem bez cest přes Rio Conchos do bezvodé stepi Llano de los Gigantes. Nikdo je cestou nezastavil, jediné potíže, kterých zakusili, byly způsobeny beznadějným stavem silnice a pekelným horkem. Zničili obě reservní pneumatiky a potom už spravovali duše po každých několika mílích. Přece však se protloukli, takřka již jen na kolech bez pneumatik a s posledním galonem benzinu, do malé haciendy, stojící na samém východním okraji pouště.

Všechno zapadalo tak podivuhodně do sebe. jako ozubená kolečka hodinového stroje. Nebylo těžké uhodnout, že vše bylo pečlivě předem připraveno, a Šari se neubránil projevu obdivu.

..Dokonalá organisace, nic jiného,“ odvětil skromně mr. Brown, ale jeho samolibý úsměv prozrazoval, že si na této organisaci hodně zakládá.

Na haciendě dostali jízdní koně, nákladního koně se zásobami potravin a vody, a průvodce, starého, mrzutého vaquera, který je vedl úzkou stepí do hor na západním břehu Rio Sabinas, jejichž stinné rokle přivítal Šari s velkou radostí. Putovali jimi plné dva dny a vystoupili na nevelikou náhorní plošinu, kde našli k Šariho velkému údivu helikopteru a dva muže, oblečené v leteckém dresu.

Mezi jedním z nich a Brownem se rozpředl delší rozhovor, jehož výsledkem bylo, že druhý letec vyměnil svůj oděv se Šarim a zaujal jeho místo na jednom z obou uvolněných jezdeckých koních, s nimiž se vaquero vracel zpátky na haciendu. Brown a Šari odletěli krátce po západu slunce, a než se rozednilo, přistála s nimi helikoptera na mořském břehu, na krokodýlí farmě seňora Diaze. Po celou cestu z ranche u Rio Grande se mr. Brown neodloučil od dlouhé jednohlavňové kulovnice, jejíž nemodernost Šariho udivovala. Odmítl velmi rozhodně se jí vzdát, když pilot helikoptery žádal, aby nechali zpátky všechny zbytečné věci, ježto chtěl vzít s sebou co nejvíce benzinu. Visela nyní nad jeho lůžkem v kajutě, která sousedila s kajutou Šariho.

Tiché, jednotvárné bzučení se mísilo do Šariho vzpomínek. Z počátku si toho nevšímal, ale jeho vytrvalost si nakonec vynutila pozornost. Rozhlédl se po malé prostoře a zjistil, že hluk vychází z kovové nálevky, do které ústilo potrubí, probíhající po celé délce stěny. Puzen zvědavostí povstal a přitiskl ucho k nálevce, v níž vytušil vývod akustického potrubí, jímž se rozkazy velitelovy přenášejí do všech prostorů ponorky. Nyní rozeznal hlasy, tiché, ale zřetelné. Co zaslechl, ho okamžitě zaujalo tak, že přitiskl ucho k nálevce, aby mu neuniklo ani slůvko.

„Jak se vám vlastně podařilo zmocnit se toho prvku, doktore?“ Šari poznal podle nadutého přízvuku hlas velitele ponorky, svobodného pána Hanse von Randau-Goltzke. Odpovídal mr. Brown a mluvil čistou němčinou.

„Nebylo to tak těžké, kapitáne, díky tomu výbuchu. Řekl jsem vám už, že prášek byl rozfoukán po stole. Vrátili jsme se, abychom jej sebrali, hezky opatrně, do dvou lahviček, náležitě od sebe oddělených.“

„Proč oddělených?“ přerušil Browna třetí hlas.

„Poněvadž ten prášek, pane nadporučíku, správně řečeno prvek číslo 94…“

„Hitlerium,⁷ tak bude ten báječný prvek jistě pojmenování“ vpadl Brownovi do řeči kapitán.

„Budiž, tedy hitlerium,“ podvolil se ochotně mr. Brown. „Tento prvek vybuchuje jen tehdy, když je ho určité množství jinak je naprosto neškodný.“

„A máte ho tolik, že by mohl nastat výbuch?“ zajímal se nadporučík.

„Jen asi dvacet gramů ve dvou lahvičkách po desíti gramech. To je velmi nepatrné množství, ale přes to by oba díly. spojené dohromady, stačily poslat celou ponorku na mořské dno, či lépe řečeno do nebe,“ vykládal mr. Brown.

„Dobrá, ale ještě jste nám neřekl, jak jste se toho svého hitleria zmocnil,“ vrátil se kapitán k počátku rozhovoru.

„Sbírali jsme s O’Reillym prášek opatrně vyssavačem a z něho jsme jej sypali do dvou lahviček, patřičně od sebe vzdáléných. Nosil jsem už několik dní s sebou zcela stejné lahvičky, naplněné bílým práškem. Šlo jen o to, odsypat tolik z každé, aby zbylo takové množství prášku, jako v lahvičkách s hitleriem a podstrčit falešné lahvičky za správné. Prášek jako prášek, pouhým okem se to od sebe nepozná a ten den se už s hitleriem nepracovalo, O’Reilly je jen zamkl na noc do pancéřové pokladny.“

„Ale jak jste je vynesl ven, do kapsy jste je přece nemohl dát, to by to bylo vybuchlo,“ zajímal se nadporučík.

„Ba ani do dvou různých kapes, na to nebyly dost daleko od sebe,“ smál se doktor. „Vstrčil jsem jednu lahvičku pod čepici a druhou do kapsičky, kterou jsem si k tomu účelu našil předem pod záložku kalhot. Tak byly obě lahvičky od sebe tak daleko, jak jsem vysoký, tedy metr osmdesát.“

„Povězte nám teď o svém útěku, doktore!“ vyzval tajemného mr. Browna kapitán.

„To bylo mnohem horší, než zmocnit se hitleria! Bez zákroku toho Slováka bych byl asi těžko unikl.“

„Takže jste ho ušetřil z vděčnosti a z přehnaného citu pro kamarádství, který je naší národní německou ctností?“ Posměšný přízvuk kapitánův zapůsobil na Šariho nelibě, ale následující poznámka nadporučíkova mu vehnala všechnu krev do tváře.

„Víte, že Himmler a vůdce sám je toho názoru, že všechny Slovany je nutno vyhubit jako obtížný hmyz?“

„Nevím,“ odvětil chladně mr. Brown. „Jsem mnohem méně obeznámen s politikou, než s fysikou. Ostatně tu nešlo o planou sentimentalitu, kapitáne. Ten chlapík spolupracoval na manhattanském projektu…“

„To je jiná,“ přerušil ho kapitán. „Povězte mi, má to nepatrné množství hitleria, kterého jste se zmocnil, pro naši německou vědu tak velký význam, aby se sám Führer o podnik zajímal a poslal nás sem?“

„Velmi značný význam, kapitáne!“ odvětil Brown pyšně. „Naši učenci vědí, jak je vyrobit ve velkém množství, potřebném na plnění atomových pum, ale dosud ho nevyrobili tolik, aby mohli prostudovat jeho chemické vlastnosti. Američanům se to podařilo, poněvadž mají veliké cyklotrony, kterých my nemáme. Kdybychom je chtěli postavit, znamená to zdržení nejméně dva roky. A chemické vlastnosti hitleria musíme předem znát, jinak se nám nepodaří oddělit je náležitě od ohromného množství uranu, v kterém je po svém vzniku roztroušeno.“

„Takže jste si získal velikých zásluh o Třetí říši,“ pravil závistivě nadporučík.

Doktor na to neodpověděl.

Jal se líčit podrobnosti svého útěku z Údolního města, které Šari znal z vlastní zkušenosti. Odtrhl ucho od ústí mluvícího potrubí a narovnal si záda, unavená skrčenou polohou. Začal se procházet po své malé kajutě a jeho hlavou se honily podivné myšlenky. Byl udiven, jak nepříjemně se ho dotkl pohrdavý nadporučíkův výrok o Slovanech.

„Věda je přece mezinárodní,“ opakoval si. „Záleží na tom, jsem-li Slovan nebo Portugalec? Sám kapitán přece uznal, že moje vědecká práce má pro ně cenu! Co mi záleží na tom co si myslí o Slovanech nějaký Himmler, nebo Hitler?“

Šari se nikdy nezajímal o politiku a v americkém vypovědění války mocnostem Osy viděl jen nezbytnou politickou odpověď na hloupý japonský útok na Pearl Harbor, který Američany rozlítil. Po pravdě řečeno, ani dobře nechápal americké rozhořčeni. Pouta Šariho k staré vlasti se desítiletým pobytem ve Spojených státech nadobro uvolnila, ale těch deset let zase nestačilo k vytvoření pevných svazků mezi ním a novým domovem. K válce měl až dosud poměr naprosto neosobní, jako mnoho Američanů. A u něho byl ještě tento vztah zesílen jeho vědeckým způsobem nazírání. Považoval občasné války za nezbytné a nevyhnutelné zlo, jako jsou přírodní katastrofy, zemětřesení, orkány a výbuchy sopek. Nutno litovati maření hodnot, k němuž vedou, ale nemá smyslu se nad nimi rozčilovat; tím se nic nezlepši.

To byla Šariho filosofie. Zprávy o válce četl jen zřídka a náhodně. Dověděl se z rozhlasu o vyhlazení české vesnice Lidic, ale považoval tuto zprávu za záměrně přehnanou z důvodů propagačních. Stále ještě bylo v USA mnoho lidí, kteří tvrdili, že jim není nic po válce v Evropě a těm bylo potřebí dávati takovými zprávami protiněmeckou injekci. To byl až dosud Šariho názor I Dnes po prvé zakolísal, když uslyšel z úst německého důstojníka Himmlerův výrok o Slovanech.

Zastavil se na své omezené procházce zamračen, nerozhodnut. Z ústí zvukového potrubí stále ještě zněl tichý bzukot hovoru. Přitahoval Šariho proti jeho vůli.

„Je to totéž, jako lokajské posloucháni za dveřmi,“ řekl si popuzeně, ale přece jen neodolal a přitiskl ucho ke zvukovodu. Pán von Randau-Goltzke právě skončil větu.

… to znamená likvidaci všeho. Plynové komory pro židy jsou již v činnosti, pracují rychle, smrt je naprosto bezbolestná. Führer je citlivý, nepřeje si, aby lidé zbytečně trpěli, i když jsou z tak nízké rasy.“

Šari se rozčileně vzpřímil. Slyšel už, že Němci chladnokrevně vraždí tisíce lidí v plynových komorách, postavených podle dokonalých plánů německých inženýrů. V nich prý se popravuje plynem pod pečlivou lékařskou kontrolou. Odbýval tyto řeči pohrdavým výsměchem.

„Nikdy,“ pravil, „neklesne člověk s vysokoškolským vzděláním na takový stupeň zvrhlosti! Nenajde se inženýr, který by nakreslil plány k hromadnému vraždění nevinných a bezbranných lidí. Nenajde se lékař, který by převzal nad takovým vražděním dozor. Kdyby mělo k něčemu takovému dojit, pak lidstvo zlomilo hůl samo nad sebou, nad svou civilisací, nad svou budoucností.“

To byl názor Šariho a mnoha jiných Američanů. Šari se znovu nachýlil ke zvukovodu. Opět mluvil velitel ponorky, jasně, chladně, určitě.

„Atomová puma je zárukou našeho vítězství. Londýn, Leningrad a Moskva budou zničeny v jediné hodině. Říkáte, doktore, že jediná puma s náloží padesáti kilogramů hitleria zpustoší deset čtverečních kilometrů. Pět pum postačí na celý Londýn, jiných pět na Moskvu a tak dále. Vyrobíme jich padesát nebo sto, dříve než s nimi vystoupíme. Naše odvetné zbraně je zanesou až do Spojených států. Mohu vám prozradit, že v Peenemunde je už připraven prototyp rakety s doletem pěti tisíc kilometrů. Celý svět bude ležet v troskách u našich nohou. A na těch troskách zbudujeme svět nový, lepší, svět náš, svět německý. Heil Hitler!“ Poslední věty mluvil povýšeným silným hlasem, a pozdrav vůdci, opětovaný oběma naslouchajícími muži, Šariho přímo udeřil.

Tupě se zahleděl na šedou stěnu kajuty. Jak šedý, smutný a jednotvárný bude život na celém světě! Lidé vymizejí, zůstanou jen roboti, otročící pro německý svět. Konec demokracii, konec svobodě. A to všechno rozpoutal jediný člověk, Hitler, vůdce, ne – svůdce Němců! Jeho představa narůstala v zmučeném mozku Šariho do hrůzných tvarů. Vzpomněl si na kázání otcovo, které slyšel dávno, před mnoha lety, snad ještě na Slovensku. Otec zahájil citátem z Písma, který se vybavil Šarimu z hlubin paměti neúplný, v kusých a drtivých větách Apokalypsy.

„Viděl jsem šelmu, vystupující z moře, která měla sedm hlav a deset rohů a na rozích deset korun. I dal jí drak sílu svou a trůn svůj i velikou moc… Jedna z hlav jejích zbita byla až na smrt, ale rána smrtelná uzdravena jest. I divila se všecka země a šla za tou šelmou. A klaněli se šelmě a říkali: „Kdo je podoben této šelmě? Kdo s ní bude moci bojovati?“… I dána jí moc vládnouti čtyřicet a dva měsíce.“

Hitler – šelma z Apokalypsy! A ti, jejichž hlasu Šari naslouchal, jsou služebníky šelmy. Hrozná myšlenka přibila Šariho na místo. Zastavil se, upíraje vyděšený zrak na ústí zvukovodu. I on je služebníkem šelmy, jedním z předních jejích služebníků. Kdyby nebyl napadl policistu, který zadržel německého agenta, prchajícího se vzorkem prvku číslo 94, nikdy by Němci nepředstihli Američany ve výrobě atomické pumy! Celá válka by jinak dopadla! Spojenci by nad nacisty zvítězili s atomovou pumou, nebo třeba i bez ní, demokracie a světová svoboda by byly zachráněny! Nyní se to nestane. A že se to nestane, že svět se promění v ohromnou otrokárnu robotů, sloužících šelmám, o to se má přičinit i on, Pavel Šari, Slovák, syn evangelického kazatele?

Šari cítil ledové kapky potu na čele. Mechanicky je setřel rukou, ale to byl jediný pohyb, který učinil. Stál nehnutě, hlavou mu letěly myšlenky v divokém sledu a stále, neodbytně, palčivě se vracela jedna a tatáž: „Sloužit šelmě?“

Zvuk dveří, otevíraných za jeho zády, ho vytrhl ze ztrnulosti. Brown vstoupil s přívětivým úsměvem.

„Nepůjdete k obědu? Je čas!“

Šari násilím sebral myšlenky.

„Ne, omluvte mne, bolí mne hrozně hlava!“

Brown se na něj pátravě zadíval. „Skutečně, nevypadáte dobře. Uděláte lépe, když si lehnete a vezmete prášek. Na moři byste se toho bolení hlavy tak brzy nezbavil, naopak. Když ponorka pluje na hladině, hodně se kymácí, dostanete jistě mořskou nemoc.“

„Vyplujeme brzy?“ tázal se Šari. Snažil se mluvit lhostejně, ale byl napjat na nejvyšší míru.

„Mýlím, že asi kolem třetí,“ odvětil Brown už ve dveřích. Šari si oddechl, když dvířka za ním kovově zapadla. Má ještě dvě hodiny času. Němci ho neomezovali v pohybech, mohl svobodně přecházet s ponorky na břeh. Důstojníci budou u oběda, nepotká nikoho, kdo by mu mohl klásti nepříjemné otázky. Hitlerium je vedle, v Brownově kajutě. Jedna lahvička je patrně v ústí staré kulovnice, kterou Brown tak pečlivě střežil, druhá někde v pažbě. Nebude těžko je najít, Brown je u oběda s důstojníky. Lahvičky ponese takovým způsobem, jakým je Brown vynesl z Údolního města. Jednu pod čepicí, druhou v botě.

S rukou na klice dveří zaváhal. Co když bude dopaden? Nebo když se mu nepodaří lahvičky najít? Ten plán, jak si jej v rychlosti utvořil, není dobrý. Především se musejí Spojenci dověděti, že vzorek atomické výbušniny je v rukou nepřátel lidstva. Bezradně zatékal očima po kajutě. Na polici nad svým lůžkem spatřil malý hliníkový válec, pouzdro s vodotěsným uzávěrem, používané v případě ztroskotáni ponorky k podání zprávy. Pouzdro, lehké a pevné, vypluje vztlakem vody na hladinu, i když ponorka uvázla na dnu.

Šari usedl ke stolu a začal rychle psát, vrhaje chvílemi pohled na hodiny. Vylíčil stručně všechny události, které zažil od okamžiku svého útěku, i rozhovor, zaslechnutý na ponorce. Končil slovy: „Zmocním se ukradeného prvku a vrátím jej vládě USA. Kdyby se mi to snad nepodařilo.. Zaváhal, chvíli přemýšlel a potom škrtl poslední větu. Uzavřel svůj zápis do hliníkového pouzdra a pouzdro vstrčil do kapsy. Hodiny ukazovaly půl druhé, měl ještě plno času, důstojníci vysedávali dlouho po obědě u černé kávy a cigaret.

Stará kulovnice visela stále nad Brownovým lůžkem. První lahvičku našel snadno, byla tam, kde ji očekával, v ústí hlavně. Byla to spíše kraťounká zkumavka než lahvička, uzavřená v kovovém pouzdru a Šari ji uložil na polici, co nejdále od pušky. Nato se začal zabývat pažbou, ale zde mu dalo trochu práce, než se mu podařilo odsunout kovový štítek, připevněný k spodní úzké straně pažby. Našel malé kovové pouzdro, v němž byla ukryta druhá zkumavka. Měla stejné rozměry, jako první a byla tak krátká, že ji snadno ukryl v dlani. Chystal se již vložit ji zpátky do pouzdra a s ním do boty, když se ze zvukovodu ozval velitelský hlas.

„Všichni na svá místa, ponorka vypluje!“

Při neočekávaném zvuku sebou Šari trhl, div mu pouzdro s prvkem nevypadlo z ruky. Strnul po vyslechnutí rozkazu, nerozhodný, bledý, těžce oddychuje. Na kovové palubě nad jeho hlavou zazněly hlučné kroky rychle pobíhajících lidí. S pobřeží se ozvaly hlasy a jiné hlasy s paluby ponorky jim odpovídaly. Něco se stalo, co uspíšilo odjezd. Šari se nenamáhal přemítáním, co to bylo, myslel jen na to, že jeho plán útěku je nadobro zmařen. Ponorka jistě nikde nepřistane, zakotví až v Německu, odkud již nebude úniku.

Bylo tu jen jediné východisko. Položil zkumavku na stolek a vyhodil hliníkové pouzdro se svou zprávou větracím otvorem. Zkušenou rukou lehce naklepl tenké sklo zatavené zkumavky střenkou nože a vysypal bílý prášek na lesklou desku pultu. Věděl, že každou chvíli přiletí z vesmíru neviditelný neutron kosmického záření a projde špetkou jemného bílého prášku, který ležel před ním, ale zatím se nemohlo nic stát. Teprve až bude obsah obou zkumavek sloučen dohromady, vznikne z něho atomová výbušnina a první kosmický neutron, který skrze ni proletí, stane se její roznětkou, která ji přivede k výbuchu.

Šari odhodlaně přikročil k polici nad svým lůžkem a vzal odtamtud druhou lahvičku. Dveře se za jeho zády otevřely.

„Jak se daří kamaráde?“ Šari se prudce otočil. Brown se zarazil v řeči. Spatřil malou třpytnou zkumavku v Šariho ruce a okamžitě ji poznal.

„Co to k čertu děláte, vy blázne?“ křikl a skočil po Šarim. Podařilo se mu uchopit ho za krk, ale tolik síly neměl, aby zarazil jeho pohyb. Šari se ani nenamáhal, aby ho se sebe setřásl. Vlekl ho s sebou, krůček za krůčkem, přes zoufalý jeho odpor, k pultu, na němž se leskl bílý prášek, a cestou drtil křehké sklo zkumavky ve dlani…

VII. Pouzdro z hliníku

Příhoda s vlakem, zastaveným mezi Torrance a Carrizem v zaplynovaném tunelu, neskončila jen pátráním, které provedl hned po činu vrchní inspektor Fred Burton, provázející vlak. Tajná policie USA jí věnovala neobyčejnou pozornost, neboť nikdo nezastaví jen tak pro nic za nic vlak, aniž z něho odcizil jediný šroubek! A toto byl ještě ke všemu „atomický vlak“, vezoucí vědecké přístroje do laboratoři v novomexické poušti, kde se měla provádět poslední a nejchoulostivější práce s atomickou výbušninou, její plnění do pumy. Sám generál Leslie Groves, vládní zmocněnec, mající vrchní dozor nad všemi pracemi s atomovou pumou, se o tento případ neobyčejně zajímal. Na jeho naléhání byl jím pověřen inspektor H. M. Evans, jeden z nejschopnějších mužů newyorské tajné policie.

Evans se odebral se svou pátračkou na místo činu, ohledal přímo vědecky každý čtvereční palec půdy, dal spustit na laně muže přes převislou skalní stěnu do strže, na jejímž dně tekla prudká bystřina, ale nakonec byl nucen přiznat se k stejnému nezdaru, jako inspektor Burton. Sepsal o případu protokol a chystal se jej již po několikatýdenním tlení v zásuvce svého přeplněného stolu založit, kam patřil, to jest do společné registratury. A vtom přišlo hlášení ze San Miguel.

San Miguel je nepatrná osada, ležící asi deset mil na severovýchod od Carriza a její šerif – místní hokynář – ani netušil, že hlášení, které povinně učinil svému nadřízenému v Carrizu, rozezvučí telegrafní dráty po celé Unii. Byl dosti mrzutý, když se k němu jednoho horkého odpoledne dostavili tři mladí sportovci, členové horolezeckého klubu Mount Everest, a žádali ho, aby s nimi sepsal protokol o mrtvém muži, kterého našli na dně kaňonu Devil’s Pit.

Policejní lékaři, kteří přiletěli hned nato s H. M. Evansem až z New Yorku, sestavili dosti podrobný popis mrtvého muže. Roztříštěná lebka svědčila o pádu s velké výše a částečně zachovalé svalstvo poukazovalo na velmi zdatného chodce nebo běžce. Následovaly několikeré výzvy v novinách i v rozhlase, jejichž sestavení věnoval H. M. Evans, jenž zatím zjistil souvislost mezi potokem v kaňonu Devil’s Pit a bystřinou, protékající skalní strží pod tunelem, kde byl zastaven „atomický vlak“, velkou pozornost. Byl odměněn sdělením Mc Gillovy university v Montrealu, že uveřejněný popis by se hodil na jejího stipendistu Irvinga Draytona, že však není pochyby, že se tento mladý muž nachází živ a zdráv v Oppenheimerově atomovém teamu na novomexické poušti.

Vojenské letadlo s Evansem na palubě startovalo hodinu po příchodu této zprávy a za úsvitu přistalo v Údolním městě. Jak vrchní inspektor očekával, Irving Drayton už tam nebyl. Zmizel před několika dny a s ním dvacet gramů čisté atomické výbušniny.

Evans zahájil pátrání na vlastní pěst. Neštval se k nekonečnému poříčí Ria Grande, poněvadž si moudře řekl, že by tam nebyl nic pláten, ale dovedl zato plně zaměstnati telefon, telegraf i rozhlas. Tak se mu podařilo po čtrnácti dnech sledováni falešných stop vypátrat v Albuqerque motocykl, který patřil nepravému Irvingu Draytonovi, jenž v tunelu mezi Carrizem a Torrance zaujal místo pravého Irvinga Draytona, omámeného a shozeného do skalní strže, odkud bystřina zanesla jeho mrtvolu až do kaňonu Devil’s Pit. Další týden trvalo, než byl vypátrán cowboy, jenž motocykl odcizil na ranči u Ria Grande, ale tato práce se vyplatila. Cowboy, jemuž byla slíbena nejen beztrestnost, ale i odměna, poví-li pravdivě všechno co ví, vyprávěl velmi zajímavé věci o dvou cizincích, kteří přijeli před několika týdny na onom odcizeném stroji na ranč a potom s cowboyi pásli dobytek

Několik hodin po cowboyové výslechu došla zpráva o nezdařeném pronásledování tří jezdců, kteří bez dovolení přešli mexické hranice na Rio Grande.

H. M. Evans vyrazil k onomu místu hned, jakmile státní tajemník projednal s mexickou vládou formality, nezbytné k povolení vstupu federální policii na území mexické republiky. Provázelo ho šest nejschopnějších mužů jeho vlastního oddělení v newyorské policii.

Přepravili s námahou auto po prámu přes řeku, která měla v místech, kde ji uprchlíci přejeli, žalostně málo vody, ale potom se bezradně zastavili. Ti tři jezdci měli na vybranou všechny směry kompasové růžice a H. M. Evans stál před těžkým a zdánlivě neřešitelným úkolem vybrat z nich ten pravý. Rozestřel na kolenou podrobnou mapu severního Mexika a pečlivě ji studoval.

„Kdybych chtěl lidem co nejrychleji zmizet s očí, dal bych se tímhle směrem!“ pravil k svému oblíbenému seržantovi, Dickovi Cheynovi, klepnuv prstem na to místo mapy, kde špinavě žlutá barva s temnějšími hnědými skvrnami ukazovala písčitou poušť s nízkými hřebeny hor. Drobných koleček, označujících lidská sídla, bylo tu tak málo, že v stomílovém okruhu jim k jejich spočítání postačily prsty obou rukou. Dick Cheyne sice mínil, že v lidnatém městě se uprchlík lépe skryje, než v bezvodé poušti, ale vrchní inspektor odbyl jeho námitku pohrdavou poznámkou o románových výmyslech a dal policejnímu šoférovi rozkaz, aby jel na východ.

„Zde se ukáže, jsme-li na dobré stopě!“ pravil k Dickovi, když dorazili k Rio Conchos. Sledovali, místy se značnou námahou, poněvadž cesty byly bídné anebo chyběly vůbec, jeho tok od městečka Ojinaga, kde ústí do Rio Grande del Norte, až téměř k městečku Marquezu, konečné stanici nedlouhé železniční trati. U silničního mostu, deset mil nad Marquez, byli za svou námahu odměněni. Mexičtí dělníci, pracující s náležitě zpomaleným tempem na opravě silnice, jim vyprávěli o autu americké značky, které tudy včera projelo.

„Mají dvacetihodinový náskok!“ prohlásil chmurně H. M. Evans, ale k Cheynovu novému údivu se nevydal přímo na východ, kam podle sdělení dělníků auto ujíždělo, ale do okresního města Marquezu. Svůj průvod poslal spát, ale sám se odebral k náčelníkovi místní policie. Způsobil mu horké chvíle, poněvadž měl nesčíslné množství otázek, jež bylo třeba nejen prostě zodpovědět, ale zodpovědět s doklady, telegraficky ověřenými. Nakonec si ještě vzpomněl, že pošle telegrafický dotaz do St. Louis, na policii i do kanceláře admirála, velícího celému pobřeží, od ústí Ria Grande do Mexického zálivu, až po Floridu. Potom už musil jen trpělivě čekat na odpovědi a tento čas ztrávil spánkem na pohovce v náčelníkově kanceláři.

Byl z něho probuzen za časného jitra zívajícím náčelníkem, jenž mu přinášel osobně telegrafické odpovědi. V odpovědi policie santlouiské nebylo nic významného, za to dlouhý telegram ze štábu admirála W. N. Huxleye neobyčejně pozvedl Evansovu náladu. Dal povolat telefonicky své lidi a než přišli, zabýval se horlivě mapou, seznamem, který mu sestavil mexický kolega, a telegramem ze štábu admirálova.

„Je to jasné, jako den v pravé poledne!“ pravil vítězně k Dicku Cheynovi. „Před několika týdny operovala německá ponorka v Mexickém zálivu, blízko Barra San Rafael. Poněkud to rozdovádělo pány od námořnictva, poněvadž byli přesvědčeni, že vyčistili Mexický záliv i Karibské moře od Fricků už před půl druhým rokem.“

„Nechápu,“ začal udiveně seržant.

„Já vím, že nechápete, na chápání jsem tu já,“ přerušil ho jízlivě vrchní inspektor. „Tak se podívejte, vy otevřená hlavo í Ponorka byla spatřena zde, tady přešli jezdci Rio Grande, a tady zase přejelo auto přes Rio Conchos. Když ta tři místa spojíme, leží téměř na jedné čáře. A nejen to, na téže čáře se vyskytuji ještě dvě jiná zajímavá místa. Zde –“ ukázal prstem na pravý okraj pouště Llano de los Gigantes – „je malá hacienda, kterou před půl rokem koupil za značné peníze jakýsi seňor Ramon Gomez, ačkoliv na ni zkrachovali už čtyři majitelé! A zde zase, na samotném mořském břehu je Krokodilí farma jiného seňora, který se zove Miguel Diaz. Zastavíme se nejprve u seňora Gomeze, poptat se, jak se mu urodila kukuřice, a potom si zajedeme k seňoru Diazovi, jenž nám poví, zač jsou krokodilí vejce.“

H. M. Evans žertoval a to znamenalo, že je ve výborné náladě. Něco z ní pozbyl, když po několikahodinovém štvaní pouští – mexický policejní kapitán je provázel, aby svou přítomností dodal důrazu jejich výslechům – dorazili ke Gomezově haciendě. Majitel byl sice přítomen – zatkli ho na místě – a také auto uprchlíků našli, ale vaquerovi, jenž provázel uprchlíky do hor, se podařilo uniknout.

„Chytil bych toho lumpa, kdybych měl letadlo, ale než bych dostal letadlo, obrostl bych mechem,“ zuřil Evans. Vaquero unikl na motorce, a kolej, kterou vytlačil do písku, mizela již půl míle od stavení, zaváta drobným pískem, jejž vítr nutil k ustavičnému pohybu.

Evansovo auto ujíždělo k východu, ke Krokodilí farmě, cestou necestou a tempem, které odnímalo dech mexickému policistovi. Cestou se Evans pokoušel podrobit Gomeze výslechu, ale s nepatrným úspěchem. Zatčený buď zarytě mlčel nebo odpovídal výsměšně na inspektorovy otázky.

„Nevadí, vezmeme tě s sebou k nám do New Yorku a tam už ti rozvážeme jazyk, chlapečku,“ řekl klidně H. M. Evans.

„Mexický stát mě nevydá, není k tomu příčiny!“ odsekl zarputile Gomez.

„Ba vydá, uvidíš, můžeš na to vsadit!“ smál se inspektor.

Měli před sebou cestu nejméně šest set mil dlouhou a starý policista si vzal do hlavy, že ji vykonají bez zastávky. A tak auto, přecpané lidmi – Evans upustil od odevzdání Gomeze do úschovy v některé mexické věznici z obavy před zdržením, které by způsobily formality s převzetím vězně nezbytně spojené – ujíždělo ďábelským tempem, kdykoliv to stav silnice jen trochu připouštěl.

„Proč se tak štveme?“ sténal kapitán mexické policie, když brali zatáčky na dvou kolech.

„Poněvadž ten starý darebák, který uprchl z farmy našeho vězně, jistě varoval osoby, na které pořádáme hon,“ uráčilo se konečně odpověděti vrchnímu inspektorovi na ustavičné nářky nešťastného Mexikána. Významný úšklebek Gomezův mu dával za pravdu.

„Ale stačilo přece poslat telegram do San Fernanda a tamní policie mohla být na Krokodilí farmě mnohem dříve, než my!“ namítl ne bezdůvodně kapitán.

„Mexická policie!“ bručel si H. M. Evans opovržlivě sám pro sebe. „Promiňte, ale jsem zvyklý konat svou práci sám,“ řekl nahlas. Kapitán na to již neodpověděl.

Všechno má svůj konec a měla jej i tato zběsilá jízda, kterou přerušili jen pětkrát na několik minut: dvakrát, aby vyměnili gumu a třikrát k vůli tankování. Použili těchto nucených zastávek k nejnutnějšímu občerstvení jídlem a pitím a k vystřídání muže u volantu. Po osmnáctihodinové jízdě se před nimi zaleskla hladina moře, o několik minut později spatřili již nízká stavení Diazovy farmy. H. M. Evans usoudil, že kraj je příliš otevřený pro nějaké tajné plížení k farmě a nařídil policistovi u volantu, aby přidal plyn. Dokončil sotva svůj rozkaz, když se nad pobřežím, půl míle vzdáleným, vznesl úzký, oslnivě zářící sloup světla. Jen na okamžik zavřel šofér oči, ale tato kratičká chvíle stačila k stočení volantu. Auto, ujíždějící rychlostí šedesáti mil, se odrazilo od vysokého kmene stromu, jenž nápor vydržel, nepatrný zlomek vteřiny zápasilo o rovnováhu na dvou kolech a potom se převrhlo do prachu silnice. Osoby, sedící uvnitř, byly tak zaujaty svým osudem, že si ani nepovšimly hromového rachotu, který zazněl vteřinu po oslepujícím světle, ani větrného poryvu, s nim spojeného.

44-1Jedinou oběti nehody auta byl tajemný seňor Gomez, ostatní vyšli jen s nepatrnými oděrkami.

„Tenhle svědek už nepromluví, má zlomený vaz,“ prohlásil Evans po zběžné prohlídce a hluboce si vzdychl.

„Najdeme dosti svědků na Krokodilí haciendě!“ těšil ho mexický kapitán.

„Jen aby!“ řekl H. M. Evans skepticky. Jeho nedůvěra se ukázala zcela oprávněnou, jakmile se přiblížili k farmě, lépe řečeno k místu, na němž stávala. Co nezničil požár, smetl orkán jako hromádku karet. Plné dvě hodiny pátrali v do– hořívajících troskách, ale nenašli nic, kromě dokladů hrozného žáru v podobě ztavených kusů kovu, který byl kdysi nádobím, nebo vodovodním potrubím.

„Co tu explodovalo, že to vyvolalo takový strašný žár?“ podivoval se Mexičan. „Thermitová puma sice dokáže vyrobit teplotu tří tisíc stupňů, ale ta nevybuchuje.“

H. M. Evans by mu byl sice mohl říci všelicos, ale moudře mlčel. Udivilo ho poněkud, že nenašli ani stopy po Diazovi a jeho služebnictvu, ale usoudil, že snad jsou pod těžkými troskami kamenné podezdívky farmy, na jejichž zvednutí nemohli bez jeřábů ani pomyslit. Obrátili svou pozornost k moři, ale to leželo před nimi klidné a tiché, jediná troska neplula na jeho povrchu. Ani nehluboké dno, dobře viditelné průzračnou vodou, prosvětlenou odpoledním sluncem, nic neprozradilo. Rej pestrých ryb se nad nim mihal v obvyklém svém chvatu za potravou, jako by se tu nebylo nic stalo.

„Bude to hrozná věc, ta atomová puma!“ pravil tiše vrchní inspektor seržantu Cheynovi, když se vraceli k autu.

„Myslíte, že to byl ten odcizený prvek? Jak se ale mohlo stát, že vybuchl?“ nechápal seržant.

„Neptejte se mne na věci, které neznám!“ odsekl vrchní inspektor. „Nejsem atomový fysik a nemohu vám říci, jak se to mohlo stát. Asi s tím neopatrně zacházeli. Zcela jistě to byla ta věc, na to můžete vsadit krk! Všiml jste si toho ukrutného žáru? Ano? To není žádná zásluha, ten mexický trulant si ho všiml také! Ponorka, byla-li tu jaká, se doslova vypařila se vším, co v ní žilo! Ukažte mi známou třaskavinu, která něco podobného dokáže, a já svléknu okamžitě tento kabát a půjdu do pense!“

Za této podrážděné řeči se dostali až k autu. Muž, jenž u něho zůstal na stráži, předstoupil před dopáleného velitele, v ruce malý hliníkový váleček.

„Tohle jsem našel asi sto stop od vozu, sir!“ hlásil. „Chtěl jsem to otevřít, ale myslil jsem, že s tím raději počkám na vás.“

‚A jednou v životě jste vymyslil něco moudrého, Jenkinsi!“ děl jedovatě Evans, přijímaje od něho pouzdro z hliníku. Otevřel je a vyňal z něho hustě popsaný list papíru. Přelétl zběžně obě strany, potom usedl na kámen a začal číst důkladně. Pročetl papír slovo od slova, jednou a potom ještě jednou.

„Smím vědět, co zajímavého jste to našel, seňore?“ tázal se kapitán, udivený pozorností, kterou Američan věnoval náhodnému nálezu.

„Zápis mrtvého muže,“ odvětil vážně H. M. Evans. K bezmeznému údivu těch, kdo stáli kolem něho, povstal, a obrácen k moři vznesl ruku k štítku čapky. Byl to poslední pozdrav muži, jehož písmo četl.

Obsah

I. Vězeň číslo 712

II. Příhoda v tunelu

III. Vynález zkázy

IV. Na útěku

V. Ranch u Rio Grande

VI. Služebnici šelmy

VII. Pouzdro z hliníku

FRANTIŠEK BĚHOUNEK: ÚNIK Z ATOMOVÉHO MÉST A. Obrázky nakreslil Jiří Wowk. Obálka Zdeňka Buriana. 1-12.000. Ediční číslo 551

A OPĚT NOVÁ SOUTĚŽ!

KÁZÁNÍČKO

o cviku a zvyku

Každý ví, že se návyk cvičením posiluje a utvrzuje. Chceš– li se na příklad stát dobrým chodcem, tedy často a mnoho choď, chceš-li se stát dobrým běžcem, mnoho běhej, chceš-li se naučit dobře číst, mnoho čti. Naopak, přestaneš-li dělati to, čemu jsi přivykl, zanedlouho i návyk ochabne a zmizí. Budeš-li na příklad deset dní ležet, uvidíš, jak zeslábly tvoje nohy. Tedy: chceš-li se něčemu naučit, musíš to často a mnohokrát dělat; chceš-li něčemu odvyknout, nedělej to vůbec!

Z hovorů s Epiktetem.

KÁZÁNÍČKO

o cviku a zvyku

Každý ví, že se návyk cvičením posiluje a utvrzuje. Chceš– li se na příklad stát dobrým chodcem, tedy často a mnoho choď, chceš-li se stát dobrým běžcem, mnoho běhej, chceš-li se naučit dobře číst, mnoho čti. Naopak, přestaneš-li dělati to, čemu jsi přivykl, zanedlouho i návyk ochabne a zmizí. Budeš-li na příklad deset dní ležet, uvidíš, jak zeslábly tvoje nohy. Tedy: chceš-li se něčemu naučit, musíš to často a mnohokrát dělat; chceš-li něčemu odvyknout, nedělej to vůbec!

Z hovorů s Epiktetem.

Umíte číst?

Čtete pozorně Polnici? Jsme jisti, že byste mohli vypravovat děj svazků, které jste si koupili nebo vypůjčili; ale rádi bychom zjistili, nečtete-li povrchně, nepřeskakujete-li věty nebo celé odstavce, abyste užuž věděli, „jak to dopadne“. Taková zbrklá četba není totiž k ničemu, nic vám z ní v paměti trvale neutkví. Nuže, přesvědčte se sami, jak svědomitými jste Čtenáři! Otiskujeme tu šest vět:

1. Oh, mládí! Pošetilé, čarovné, překrásné mládí!

2. Odvaha je jako poslušný pes, kterému stačí slovo a již se rozběhne.

3. Ale voják musí vždycky myslet na sebeobětování.

4.… dověděl se, že ani ty nejsilnější světlomety nejmohutnějších majáků, jaké kdy byly postaveny, by nedokázaly osvětlit mořské hlubiny na větší dálku než několika metrů.

5. Kdyby nebylo smrti, nebylo by života. Ale každý z nás by měl umírat se slovy: „Bylo to krásné“.

6.… vidět, jak dílo roste pod rukama! To je, bratře, největší radost pro chlapa!

Znáte tyto věty? Měli byste je znát, vždyť každá je z některého svazku Polnice. Nuže, napište nám, z které povídky je která věta vybrána! Ze správných odpovědí vylosujeme pět, a jejich pisatelům pošleme po knize W. Fleminga, Ztracená karavana.

Řešeni posílejte redakci Polnice v nakladatelství Toužimský a Moravec, Praha XIII., Oblouková 26. Soutěž končí 15. února 1948.

Čtenářům, kteří si Polnici uschovávají a rádi by si ji dali svázat do desek, připomínáme, že na každých šest svazků Polnice byly vydány původní desky, které dodá každý knihkupec nebo nakladatelství za Kčs 15.-, poštou za Kčs 17.40. Na skladě jsou společné desky na svazek 1-6, 7-12, 13-18. – Objednejte si je u svého knihkupce!

1. Jiří Kajer: Byli čtyři. 2. Jiří Medula: Posel s nebes. 3. Frank Laskier: Jsem námořník. 4. Fr. Kvasil: Cesta k hranici. 5. W. E. Johns: Biggles učí létat., 6. V. Kubee: Molardovi piloti útočí. 7. Fr. Běhounek: Ponorka Narwhal-2. 8.M. Hrádecký: Klub Stříbrtič peruti. 9. J. M. Vašák: Stihač z letadlové lodi. 10. Joseph Čonrad: Oheň pod palubou. 11. Jar. Langr: Nočni nálet. 12. J. M. Vašák: Posádka mrtvých. 13. Jiří Medula: Mosty pres Dněpr. 14. O. Švec: Desátnik Jindra. 15. Á. Michle: Operace Hemmgway. 16. J. Langr: Varšavská hlídka. 17.F. Fajtl: Přítel mraků. 18. V. R. Bozděch: Nepřítel v dohledu. 19.A.Komonov: Tři pionýři, 20. Frant. Běhounek: Únik z atomového města

Příští 21. svazek

Polnice Rudyard Kipling

TŘI MUŠKETÝŠI

Některá dobrodružství ze Života a činů pěšáků Terence Mulvaneyho, Stanley Ortherise a Johna Learoyda.

K nesmrtelným dílům velkého anglického básníka patří tyto tři slavné postavy z britského koloniálního vojska v Indi i, v kterých je duch, elán. odvaha a humor prostých vojáků, Tommyů, kteří vytvořili britské Impérium. Mulvaneyho přátelství s neposlušným slonem, boje o afgánské průsmyky, dobytí města loupežníků v Burmě, zběhnutí Learoydovo a povídka, jak se tři mušketýři zbavili všetečného lorda Beniry – to jsou příběhy, jež patří k nejlepším, jaké kdy byly v Polnici vypravovány.

Příští 21. svazek

Polnice Rudyard Kipling

TŘI MUŠKETÝŠI

Některá dobrodružství ze Života a činů pěšáků Terence Mulvaneyho, Stanley Ortherise a Johna Learoyda.

K nesmrtelným dílům velkého anglického básníka patří tyto tři slavné postavy z britského koloniálního vojska v Indi i, v kterých je duch, elán. odvaha a humor prostých vojáků, Tommyů, kteří vytvořili britské Impérium. Mulvaneyho přátelství s neposlušným slonem, boje o afgánské průsmyky, dobytí města loupežníků v Burmě, zběhnutí Learoydovo a povídka, jak se tři mušketýři zbavili všetečného lorda Beniry – to jsou příběhy, jež patří k nejlepším, jaké kdy byly v Polnici vypravovány.

POLNICE. Malé povídky o velké odvaze. Vychází měsíčné. Rediguje Jiří Medula. Tiskne Antonín Novák v Kutné Hoře. Rok 1948. Nakladatelství Toužimský a Moravec, Praha XIII., Oblouková 26. Předplatné na 5 sešitů Kčs 37.50 bez poštovného.

Poznámky

[←1]

Velký zlý vlk

[←2]

Research student, doslova „výzkumný student“, titul užívaný na amerických univerzitách pro stipendisty, zpravidla již hotové absolventy, pracujících na nějakém vědeckém úkolu, který si buď sami vybrali nebo který jim byl přidělen

[←3]

Zkratka z Federál Burelu of Investigation, doslova: spolkový pátrací úřad, název tajné policie USA

[←4]

Ďáblova díra

[←5]

Uvolňováni atomové energie štěpením atomového jádra uranu, nebo prvku č. 94 (uran má číslo 92), jenž byl později nazván podle planety Pluto »plutoniem«, závisí na tom, kolik je štěpitelných atomů pohromadě, t. j. závisí na množství atomické »výbušniny«, jak zde O’Reilly prvek č. 94 nazývá. Je-li jí málo, dojde jen k mizivě malému uvolněni energie, je-li ji více, energie vzroste, a přesáhne-li se určité t. zv. »kritické« množství, potom dojde k bouřlivému uvolnění atomové energie, t. j. k výbuchu, ve velmi kratičké době.

[←6]

Manhattanaký projekt bylo krycí jméno, kterého používaly vojenské orgány USA jako kolektivního označení rozsáhlého pracovního programu, spojeného s vynálezem a s konstrukcí atomové pumy.

[←7]

Američané nazvali tento prvek, který je hlavni součásti atomové pumy a opravdovou atomovou výbušninou hrozných účinků, plutonium, podle planety Plutona, která je nejvzdálenější planetou sluneční soustavy.