František Běhounek

V ZAJETÍ MATABELŮ

NAKLADATELSTVÍ

DEKON

© František Běhounek, 1948

Illustrations © Václav Junek, 1948

ISBN 80-901282-9-7

Distribuci zajišťuje fa ALFAX,

Nevanova 1053, Praha 6

tel.: 02/301 38 16

OBSAH:

1. NÁSTRAHA      7

2. ČERNÝ UPRCHLÍK      15

3. PODIVNÝ NÁLEZ      21

4. FARMA NA BŘEZÍCH VAALU      29

5. ZLÁ NOVINA      41

6. TÁBOR U ŘEKY      51

7. DÉMANTOVÍ MUŽI      56

8. V POUTECH      62

9. STRÁŽCI BRODU      71

10. V HADÍM OBJETÍ      82

11. OHNIVÉ MOŘE      91

12. LOVCI PŠTROSŮ      103

13. TICHÝ NEPŘÍTEL      113

14. VÁLEČNÝ BUBEN      124

15. NOČNÍ NÁVŠTĚVA      134

16. ÚDOLÍ NEKLIDU      146

17. ČTYŘNOHÝ OBR      163

18. NA ŘECE ANGVĚ      179

19. ZAJATCI BAZIZULŮ      194

20. LOVEC LEBEK      204

21. OPIČÍ PŘEDEK      224

22. PROTI PŘESILE      237

23. POSLEDNÍ UTKÁNÍ      249

24. I NEJLEPŠÍ PŘÁTELÉ SE MUSÍ ROZEJÍT      260

1. NÁSTRAHA

„Stát!“

„S

„S

Důstojníkova šavle se zableskla na slunci a malá četa Bettingtonových hulánů se zastavila. Koně hryzli netrpělivě uzdy a vojáci se bez zájmu rozhlíželi po okolí. Bylo jich jen šest, nepočítáme-li černého průvodce, ale přes to jim veleli dva důstojníci. Jeden z nich jel na krásném černém plnokrevníku a zdál se být ještě velmi mladý. Měl zlaté vlasy a dobrodušnou tvář s jasnýma, modrýma očima. Jeho druh byl o několik let starší, ale choval se k němu se zvláštními ohledy, ačkoliv měl stejnou hodnost – oba byli poručíci.

„Po Zulech ani potuchy. Rád bych věděl, co teď?“ prohodil nerozhodně mladší důstojník. „Máte nějaký nápad, Carreyi?“ Oslovený rozpačitě pokrčil rameny.

„Nejlépe obrátit a ujíždět zpátky do tábora,“ radil po krátkém rozmyšlení.

„Ale to nejde!“ namítl živě zlatovlasý poručík. „Generál Marshall potřebuje zprávy za každou cenu a proto nás poslal na výzvědy.“

„Má utkvělou myšlenku, že se jižní křídlo Zulů stáhlo tímto směrem,“ ušklíbl se Carrey. „Ale to je jistě ani nenapadlo. Kečvaj je mazaný chlapík a sotva by si takhle tříštil síly. Sázím svůj celoměsíční žold, že si drží svou armádu hezky pohromadě někde u Ulundi, svého sídelního města. Zde můžeme narazit nanejvýš na nějakou slabší četu, zcela bezvýznamnou pro generála, ale velmi nepříjemnou pro nás! A ještě je ke všemu kraj tak nepřehledný.“

To byla pravda, kraj byl velmi nepřehledný. Mírné pahorky zastíraly rozhled a v malé vzdálenosti od jezdců se sbližovaly tak, že mezi nimi zůstávala jen neširoká kotlina, zužující se o čtvrt míle dále v soutěsku, kudy mohli stěží projet dva jezdci vedle sebe.

„Znáš tu krajinu tady kolem nás?“ tázal se Carrey černého průvodce. Byl to Kafr z kmene Grikvů, tulák, který se léta potloukal po celé jižní Africe a jen na čas uvázl u spořádané práce v démantových dolech u Kimberleye. Tam se naučil natolik anglicky, že se dorozuměl s bělochy a jeho znalosti jazyka i území mu vynesly dobře placené místo zvěda v jihoafrickém vojsku, které vytáhlo pod velením generála Marshalla ztrestat odbojné Zuly.

„Znám,“ přikývl Kafr. „Před námi být rokle, ta ne dlouhá, jen asi dvě stě kroků. Potom skály ustoupit a když jít pět set kroků dále, přijít mezi zulská pole.“

„Je tady nablízku nějaká vesnice?“ tázal se živě Carrey.

Kafr přisvědčil. „Ityotyozi a její náčelník je Gebúda, pravá ruka krále Kečvaje. Ale ten bude se svým plukem jistě u královských vojsk.“

„Neřekl bych, že je to tak jisté,“ mumlal poručík.

„A jak vypadá kraj za tou vesnicí?“ zajímal se jeho druh.

„Hned u vesnice téci říčka, Hyotoyozi, ale ta být jen mělká, koně moci přes a ani si nesmočit břicho,“ hlásil černoch, jenž se zřejmě vyznal v okolí.

„Dobrá,“ přikývl spokojeně důstojník, skládaje dalekohled, jímž se až dosud rozhlížel po krajině. „Povedeš nás!“

„Ještě bych si to rozmyslil,“ varoval poručík Carrey.

„Náš rozkaz je jasný a po nepříteli není nikde ani stopy. Jdeme dále!“ Měkké rysy důstojníkovy tváře se napřímily do velitelského výrazu člověka, uvyklého rozkazovati.

„Jak pan hrabě de Pierrefonds poroučí!“ řekl poručík Carrey odevzdaně a bodl koně.

Malá četa se rozjela poklusem do mírného návrší, ale již za chvíli musil velitel změnit její uspořádání. Vjížděli do úzké rokle, kde měli stěží dva jezdci místo vedle sebe. Nyní jel napřed Kafr a těsně za ním poručík de Pierrefonds, velitel rozvědky, s Carreyem po svém boku. Za nimi následovali huláni vždy po dvou. Poručík Carrey pokládal sice za rozumnější poslat před četou dva jezdce jako přední hlídku, ale netroufal si to veliteli navrhnout. Jeli mlčky a roklí zněly jen nárazy podkov o tvrdý kámen. Východ z úzké soutěsky jim letěl vstříc a poručík Carrey si již spokojeně oddechl, když rokli naplnil ohlušující řev nesčetných hrdel. Koně se začali plašit, ale jezdci neměli čas je uklidnit. Za každým kamenem, za každým výstupkem skály i nerovností půdy se objevilo černé tělo zulského bojovníka. Mohlo jich být na sta, ale nikdo neměl čas je počítat. Koně se stále ještě vzpínali a huláni se stěží drželi v sedle, když zahřmělo několik dunivých výstřelů z těžkých předovek černých bojovníků. Kule snad ještě ani nedošly k svému cíli, a již se vzduchem mihly oslnivé hroty inkusů.¹*) Oštěpy se snesly na malou četu jako krupobití a jejich dřevce utvořily na okamžik clonu mezi přepadenými a útočníky.

Na zemi vzniklo klubko těl lidí a koní. Černý plnokrevník velícího důstojníka klesl, smrtelně zraněn jedním z výstřelů, a jeho jezdec mu přelétl přes hlavu. Pád ho nezachránil před oštěpy, jež Zulové vrhají s neobyčejnou přesností na vzdálenost mnoha desítek metrů. Z jeho těla čněly dřevce četných oštěpů a stále ještě přilétávaly další a zabodávaly se do nehybné postavy, tiše ležící vedle koně, jenž sebou zmítal v posledních křečích. Poručík Carrey přelétl situaci jediným pohledem. Jeho druh byl mrtev a nebylo mu již pomoci. Stejně se dařilo černému průvodci a dvěma hulánům, ale zbytek čety s Carreyem vyvázl zatím jen s četnými lehkými ranami. Vděčili za to svým koním, kteří se v okamžiku útoku vzpínali tak, že černí bojovníci neměli pevný cíl. Na obranu nebylo ani pomyšlení, Zulové měli nejméně dvacetinásobnou přesilu.

„Za mnou!“ vykřikl Carrey a vrazil koni ostruhy do slabin. Nechal jej přeskočit nehybné tělo hraběte de Pierrefonds, odvraceje pohled, aby neviděl strnulou tvář a vyhaslý zrak mrtvého muže, a ujížděl k východu ze soutěsky. To byla jediná možnost záchrany, v úzké rokli by je byli pěší Zulové dostihli a pobili. Čtyři huláni, kteří přežili útok, ujížděli bez váhání za poručíkem. Vzteklý řev Zulů a ojedinělé výstřely, vyslané za nimi, je pobízely k tím většímu spěchu. Schýleni až na šíje koní, bodali ubohá zvířata ostruhami do krve a jejich šílený útěk skončil teprve po několika hodinách, když se uštvaní koně zhroutili nedaleko předních hlídek Marshallova tábora.

* * *

O několik hodin později se blížil k ústí soutěsky, která se stala tak osudnou anglické hlídce, osamělý jezdec. Seděl na malém burském poníku a jel velmi pomalu, rozhlížeje se ustavičně pátravě na všechny strany. Před vjezdem do soutěsky seskočil z koně a chopil se těžké pušky, jež až dosud visela u sedla. Vkročil jen váhavě do rokle, skloněn až k zemi a jeho kůň, ač byl zcela volný, jej rozumně následoval. Pohazoval hlavou, jejíž hustá hříva mu padala až k očím a chvílemi drcnul svého pána přátelsky do ramene.

„Nelíbí se ti to, Tome?“ ozval se tiše muž. „Mně také ne, to mi věř! Musíme dávat dobrý pozor, aby se nám něco nevítaného nezarylo do těla. Povídám ti, kdyby mi tahleta zatracená rokle nezkracovala cestu nejmíň o deset mil, hned bych se k ní obrátil zády a ujížděli bychom odtud honem někam, kde má člověk rozhled aspoň na deset mil kolem dokola!“

Za řeči neustal v prohlížení půdy a každého jednotlivého oblázku. Že má před sebou jezdce, věděl již delší dobu, podle stop, které zanechala koňská kopyta v měkké, travnaté půdě stepi. Nebylo potřebí mnoho důvtipu k úsudku, že jde o anglické vojáky – Zulové na koních nejezdili. Nyní šlo jezdci o to, zjistit, zda se Angličané odvážili do soutěsky. Spočítal dříve pečlivě jejich stopy a poznal, že jich není víc jak deset. Jestliže tak slabý oddíl projel touto nepříjemnou roklí, přímo vybízející k úkladné nástraze, je kraj bezpečný a potom se nemá čeho obávat ani on.

Tak uvažoval muž, zastaviv se na okamžik, aby si narovnal shrbená záda. Byl spíše menší než prostřední postavy, neobyčejně širokých ramen a jeho kulatá tvář byla zarostlá hustým, štětinatým vousem. Vypadala na prvý pohled odpudivě, ale kdo by se byl zahleděl do temně hnědých očí, téměř mizejících v neproniknutelném strnisku vousů, byl by v nich vyčetl tolik dobráctví, smíšeného s jistým šibalstvím, že by byl svůj počáteční úsudek o mužově povaze ihned opravil. Mužův oblek byl takový, jaký se běžně nosí v obou burských republikách, rozdělených řekou Vaalem. Kožený kabátec, na němž se křižovaly dva pásy s náboji do pušky, široký pás s tesákem a pouzdrem, z něhož vyčnívala pažba těžkého revolveru a kalhoty ze silné, černé vlny, zapuštěné do holínek vysokých bot. Jen pokrývka mužovy hlavy se Ušila od obvyklého burského klobouku se širokou střechou; tvořila ji vysoká čepice z pravé bobří kůže. Jižní Afrika měla sice právě zimu – psal se 1. červen r. 1879 – ale slunce hřálo z modré oblohy o překot, jako by se nestaralo o rozdělení roku do čtvero různých počasí. Ačkoliv horko bylo velmi slušné, měl muž čepici naraženou hluboko do čela, na němž se perlil drobný pot. Příčinu této neobvykle důkladné ochrany hlavy znali jen nejbližší přátelé osamělého jezdce. Ti také věděli, že snímá čepici jen za oněch velmi řídkých okolností, když vstoupí do chrámu. Černoši, kteří jsou velmi bystrými pozorovateli, neváhali jej podle tohoto nápadného zvyku pojmenovat a ku podivu se shodli, ať už to byli východní Grikvové, sídlící nevysoko nad Mysem Dobré Naděje, anebo Batlapini, Matabelové, suroví nájezdníci, plenící jihovýchodní pobřeží stejně jako střed jižní Afriky, anebo konečně Marucové, sídlící na střední Zambezi. Různě znící jména, jež mu udělili, měla vesměs stejný význam: „Muž, jenž nikdy neukazuje vlasy.“ Po pravdě řečeno, muž by je nebyl mohl ani při nejlepší vůli ukázat – přes bujnou úrodu vousů měl hlavu lysou jako koleno.

Nebyl znám jen mezi černochy, znali jej i bílí osadníci v Kapské kolonii, Burové obou republik, Svobodného státu Oranžského i republiky Transvaalské a znali jej i jednatelé četných obchodních společností a misionáři, jejichž stanice byly roztroušeny – zpravidla pohromadě, sídlo muže, zastupujícího Boha na zemi, těsně vedle sídla hamižných obchodníků – od řeky Limpopo až daleko nad Zambezi k samému rovníku a od západního břehu Afriky k východnímu. Mezi těmi byl znám pod jménem „ohm Martin“ – strýc Martin, a ještě spíše jako Martin, lovec slonů. Jen málo lidí vědělo, že se jmenuje Martin van Steeven, a že přišel do jižní Afriky před třiceti lety z Holandska jako sirotek, se vzdáleně spříbuzněnou rodinou. Rodina zahynula celá brzy na to za jednoho z četných nájezdů Basutů na řídké farmy holandských přistěhovalců. Z mladého hocha se stal lovec a tulák. Byl ve světě sám a sám a volný, žádnými předpisy nespoutaný život se mu zalíbil tak, že se již nikde trvale neusadil.

Živil se lovem šelem a slonů, za nimiž putoval od jihu k severu, kam se tluskokožci postupně uchylovali před pronásledováním bílých osadníků. Tak prošel za těch třicet let potulek jižní Afriku mnohokrát od Mysu Dobré Naděje až vysoko nad Zambezi, jejíž poříčí znal lépe než skotský cestoval Livingstone, portugalský dobrodruh Serpo Pinta, nebo český lékař Emil Holub. S černochy vycházel většinou dobře a pokud se octl v rukou některého bojovného kmene, jenž zapomněl na úctu k bílým mužům, podařilo se mu vždy dostat se opět na svobodu se zdravou kůží. O vlasy jej nepřipravila nepřátelská ruka, ježto afričtí obyvatelé nesdílí se severoamerickými rudochy neblahý zvyk stahovat zajatcům kůži s hlavy. O vlasy oloupil Martina tyfus, který jej zachvátil právě když prošel Kalaharskou pouští a zastavil se na břehu ohromného močálu Okavango v zemi Ngami. Tehdy měl lovec do nebe jen krok, jak mu řekl dánský misionář Petersen, do jehož stanice černoši přinesli bezvědomého bílého muže. Martin si poležel plné dva měsíce a ještě zesláblý a na kost vyhublý se vydal potom dále, do země maruckého krále Sepopa, ačkoliv ho misionář důtklivě varoval. O měsíc později se již čile zúčastnil velkého státního honu na slony, pořádaného králem Sepopem, a zabil jich devět, daleko víc, než kterýkoliv jiný lovec, překypující zdravím.

O lovci Martinovi šla pověst, že je bohatým mužem. Všeteční lidé počítali, kolik mohl stržit za slonovinu, a vycházelo jim úctyhodné číslo, poněvadž se Martin se svými úlovky nikterak netajil. Kdysi pojalo několik dobrodruhů úmysl, zjednat si o Martinově bohatství přesnější informace. Byli to vyvrhelové démantových polí, štvaní od jedné policejní stanice ke druhé. Jejich posledním působištěm byl Dutoitspan a zde se právě sešli v jedné hospodě s Martinem, jenž si v osadě doplňoval své zásoby potravin na cestu. Plán mužů, štítících se zákona, byl brzy hotov. Měli v úmyslu chytit Martina a rozdělat blízko jeho obnažených chodidel malý oheň, jehož vzdálenost od Martinových nohou by zcela závisela na jeho chuti k řeči. Snad by ho byli potom zmrzačeného zase pustili a snad také ne, to všechno záviselo na zprávách, které od něho dostanou.

Dopadlo to ovšem trochu jinak, než jak si lovci Martinových pokladů představovali. Martin měl bystrý zrak a neušel mu zájem o jeho nepatrnou osobu. Měl se po opuštění Dutoitspanu dobře na pozoru a když dobrodruzi přikročili k útoku na místě, jež se jim zdálo být k takovému podniku nejvhodnější, zjistili k svému velkém překvapení, že jejich oběť leží za neobyčejně dobrým krytem, připravena ke střelbě. Podnikli útok, poněvadž jim silná whisky zkalila zrak i úsudek, a měli příležitost trpce toho litovat. Když prchali, vrážejíce zmateně jeden do druhého, zanechali za sebou širokou a krvavou stopu. Na jejím konci ležela dvě tichá těla s prostřelenou hlavou a malý Holanďan měl plné ruce práce, aby zabezpečil do západu slunce oběma nebožtíkům poslední útulek, který by je aspoň trochu chránil před nenechavým chrupem hyen a šakalů.

2. ČERNÝ UPRCHLÍK

Tak co tomu říkáš?“ obrátil se lovec k poníkovi, stíraje si pot z čela rukávem kabátce. „Vypadá to docela hezky. Tamhle leží oblázek, napolo rozdrcený kopytem některého tvého kamaráda. Hlídka tudy beze vší pochyby projela, a já si myslím, že můžeme jet klidně za ní.“

T

T

Poník náhle zvedl hlavu, stříhnul ušima a neklidně zafrkal. Martin hvízdl a v okamžiku leželi kůň i člověk na zemi. Martin se přitiskl k zemi, chráněn tělem poníka, o jehož sedlo opřel pušku. Věděl, že jej Tom nevaroval bez příčiny a zvedaje opatrně hlavu nad sedlo, pátral po nebezpečí. Našel je brzy. Vězelo za temným, čedičovým balvanem, ve vzdálenosti asi padesáti yardů. Jen na okamžik se objevila hlava a hned zase zmizela, ale Martinův bystrý zrak dobře zahlédl bílé bělmo očí v černé tváři. Za balvanem vězel černoch a kolem dokola jich mohlo být plno. Ale po krátké úvaze došel Martin k názoru, že černoch je nepochybně sám, anebo že má jen málo druhů. Kdyby jich bylo více, byli by se již ukázali, poněvadž museli vědět, že mají proti sobě jen jediného muže. Jak by takové setkání dopadlo, o tom si nedělal malý lovec žádné růžové představy. Zde se mohl setkat jen se Zuly, jejichž nenávist proti bělochům plála tak jasně, jako slunce na modré obloze. Možná, že je to jen jejich zvěd, ale i tak to vypadalo nehezky. Martin se rychle rozhodl.

„Polez ven, neublížím ti!“ volal na černocha, skloniv pušku. Trvalo hezky dlouho, než se muž za balvanem rozhodl. I potom opustil svůj úkryt jen váhavě a blížil se k malé skupině, ležící na skále, tak pomalu, že měl Martin plno času si jej prohlédnout.

Byl to ještě pouhý hoch, ne starší patnácti let, jak Martin odhadl, vysoké, značně svalnaté postavy. Jeho tvář měla inteligentní výraz, téměř rovný nos, u černochů poměrně vzácný, a málo odulá ústa ji činily skoro hezkou. Když hoch pokročil blíže, povšiml si Martin několika rovných zářezů nožem po obou stranách čela, jejichž jizvy již dávno zarostly, a nebyl na pochybách, ke kterému kmeni černoch náleží. Oděv hochův byl velmi skrovný – pozůstával z kusu kalika, ovinutého kolem beder a z kožišinového pláštíku, přehozeného přes záda. K Martinovu údivu to byla kožišina levhartí, důkaz, že hoch je z náčelnické rodiny. Mladý černoch měl na levé ruce, v malé vzdálenosti od ramene, trávový obvazek stažený lýkem, nasvědčující, že byl nedávno poraněn. Byl ozbrojen jediným krátkým asagajem²*) a jeho vlasy, husté a kudrnaté, byly bez jakékoliv ozdoby ze spárů dravců nebo ptačích per, v níž si libují Zulové i jejich pokrevenci, Matabelové.

Martin se vztyčil v celé své nepatrné výši, přendal pušku do levice a zdvihl pravou ruku vzhůru, otevřev ji a drže ji dlaní proti příchozímu na znamení míru.

„Nemusíš se mne bát, Bamangvate!“ řekl přívětivě. „Jsem přítelem všech černých mužů, pokud se chovají pokojně.“

Černoch rozšířil tvář v úsměv a ukázal dvě řady krásných bílých zubů. „Mosipo ví, že Muž, jenž nikdy neukazuje vlasy, je přítelem černých bojovníků!“ Zvedal rozevřenou ruku na pozdrav. Lovec slonů stáhl tvář v posuňku komického údivu.

„Ty mne znáš?“

„Poznal jsem tě podle toho a podle toho,“ odpovídal černoch, ukazuje prstem na Martinovu bobří čepici a na jeho pušku. „Nikdy jsem tě nespatřil, ale slyšel jsem vyprávět o tvé pokrývce hlavy i o tvé zbrani.“

Puška Martinova skutečně stála za povšimnutí. Lovec si ji opatřil před dlouhými léty a zvykl si na ni tak, že ji neodložil ani když těžké pušky na slony s kalibrem téměř coulovým, byly vytlačeny daleko lehčími zbraněmi, nabíjenými výbušnou kulí. Martinův „slonobijec“ proslavil malého lovce po černošských osadách, kde se vyprávěly o přesnosti jeho zbraně úplné báchorky. Černoši věřili, že Muž, jenž nikdy neukazuje vlasy, nechybí žádného slona, na nějž zamíří, což bylo ovšem mírné přehánění.

„Dobrá,“ pravil Martin. „Ty mne znáš, ale já tě znám také. Jsi z národu Bamangvatů a říkáš si Mosipo. Poněvadž máš toto jméno a nosíš kromě toho levhartí plášť, měl bys být královským princem a starším bratrem Mačenga, který, jak vím, je toho času u svého příbuzného, bakvenského krále Sešeleho ve vyhnanství a popouzí ho proti svému synovci Khamovi, jenž ho připravil o trůn.“

To byla trochu dlouhá řeč na Martina a lovec se na chvilku odmlčel, sbíraje myšlenky a dívaje se pátravě na černocha. Mladík naslouchal klidně a neozval se, ani když běloch umlkl.

„Ale nemůžeš být Mosipem, poněvadž za prvé Mosipo zahynul rukou uchvatitele trůnu, svého bratrance Sekhoma, a za druhé i kdyby žil, bylo by mu nejméně padesát a ty jsi dosud ještě netančil tanec mužů!“

„Nelžu, pane,“ ozval se černoch důrazně. „Jsem synem Mosipovým a byl jsem takhle veliký“ – ukázal na svůj asagaj – „když Matabelové zajali mne i mého strýce Mačenga. Strýc byl později na zákrok bílých mužů, kteří se klaněli kříži,³*) propuštěn a svrhl prý uchvatitele Sekhoma s bamangvatského trůnu. Já však jsem zůstal v moci matabelského krále Lobenguly do nedávná.“ Černoch se vyjadřoval plynně v matabelštině, která je podřečím zulského jazyka a stejně bohatá na výrazy.

„Možná věc,“ přikývl dobrodušně Martin. „U vás je vždycky hromada dětí, takže se nakonec člověk v těch vašich panovnických rodokmenech nevyzná.“ Přivřel šibalsky oči. „Ale to bych ti měl vlastně říkat královská výsosti, ne?“

Mladík pokrčil rameny. „Nevím, co tím myslíš, ale dokud Mosipo nedosedne na trůn své matky, je Mosipem pro každého.“

„Dobrá, dobrá,“ smál se Martin. „Budu ti říkat Mosipo a ty mně budeš zase říkat strýc Martin nebo lovec slonů, jako to činí moji bílí přátelé.“ Podával černochovi ruku a Mosipo se jí chopil.

„Budu ti říkat pane, poněvadž jsi bílý muž a veliký lovec,“ odvětil.

„Jak chceš,“ pokrčil Martin rameny. „A nyní mi pověz, jak jsi se dostal do Lobenguly a kdo tě zranil.“

Za řeči se ustavičně rozhlížel po úbočích rokle, ale nespatřil nikde nic podezřelého. Poník Tom se již dávno zvedl na všechny čtyři a očichav černocha jako pes, odloudal se o několik kroků a stál nyní klidně, čekaje, až si jeho pán vzpomene jít dál.

Ukázalo se, že Mosipův odchod od Lobenguly a jeho zranění byly v příčinné souvislosti. Král Matabelů poslal Kečvajovi silný oddíl svých bojovníků jako pomoc proti Angličanům a s nimi vypravil i zajatého bamangvatského prince. Chtěl mít toto rukojmí co nejdále od hranic bamangvatské říše, aby ho nenapadlo napodobit útěk jeho strýce Mačenga. Současně to byl projev Lobengulova přátelství ke králi Zulů, Kečvajovi, že svěřoval jeho dohledu tak drahocenné rukojmí. Matabelský pluk se však již nedaleko cíle své cesty střetl s oddílem anglických střelců, kteří jej dokonale rozprášili. Při bitce se podařilo Mosipovi uniknout, ačkoliv jej zbloudilá kule anglického vojáka poranila na rameni. To se stalo před třemi dny, a od té chvíle se Mosipo, neznající cesty, potloukal krajem, stále ve střehu před Zuly i bělochy a klesal hladem a únavou. V prvý den svého útěku zabil oštěpem, jejž odebral mrtvému Matabelovi, podivného černého hada, jehož masu dávají kalaharští Masarvové přednost před kotletami z losi antilopy. Od té doby však neměl v ústech, hornatý kraj skýtal jen skrovnou příležitost k lovu.

„Máš hlad? Ale tomu se dá snadno odpomoci, počkej jen okamžik!“ Martin pokročil k Tomovi, chtěje vyjmouti sušené antilopí maso z jeho sedlové brašny, ale černoch jej chytil chvatně za ruku.

„Počkej, pane, ne zde, až budeme pryč z téhle rokle!“

Martin se na něj udiveně zahleděl.

„Je zde bezpečno, nemusíš se bát,“ uklidňoval černocha.

„Není, pane,“ kroutil důrazně hlavou černý nápadník trůnu. „Tudy šla smrt a všude, kudy ona kráčí, následují v patách za ní zlí duchové.“

Martin se neusmál černochově pověře, poněvadž jej zmínka o smrtí živě zaujala. Mosipo mu několika slovy sdělil, že spatřil na druhém konci rokle čtyři muže, kteří nepochybně zahynuli pod oštěpy Zulů. Dodal, že tři z nich jsou běloši a to pobídlo malého lovce k okamžité cestě k místu, kde těla ležela. Černoch jej následoval jen váhavě, ohlížeje se ustrašeně na všechny strany, ale lovec slonů toho nedbal.

Po krátké cestě stanuli u čtyř nehybných těl, svlečených do naha. Jeden z mrtvých upoutal k sobě Martinovu pozornost. Jeho tělo bylo poseto ranami a lovec jich napočítal osmnáct. Většinou to byly jen rány lehké, a smrt pronikla k mladému životu jen jednou z nich, když jí hrot kopí otevřel pravým okem cestu až k mužovu mozku.

„Byl ještě velmi mladý,“ pomyslil si lovec slonů, dívaje se dojatě na tichou tvář pod zlatými vlasy. Náhle sebou trhl a sehnul se k mrtvole.

„Jak to, že mu tohle nechali, když jej obrali o všechno?“ tázal se s údivem Martin, snímaje z hrdla mladého muže dva drobné, zlaté předměty, visící na tenkém řetízku z téhož kovu.

„Ty to nevíš, pane?“ divil se Mosipo. „Myslil jsem, že znáš zvyky černých mužů. To byly přece bělochovy talismany, které ho měly chránit ode všeho zlého. Nu, a poněvadž neušel smrti z rukou černých bojovníků, je jasné, že to jsou špatné talismany, přinášející svému nositeli jen neštěstí. Proto se jich zulští bojovníci nedotkli, aby zlý osud nepřešel z mrtvého muže na ně.“

Martin naslouchal tomuto vysvětlení jen velmi nepozorně. Prohlížel si oba drobné předměty a v jeho tváři se objevil výraz velkého údivu. Jedna z obou věciček byla škapulířem s obrazem Matky Boží na jedné straně a s latinským nápisem na straně druhé. Martinova znalost latiny byla jen velmi skromná a pocházela takřka jen z nápisů náhrobních kamenů, které příležitostně obdivoval v chrámech Kapské kolonie, ale přes to lovec vytušil smysl nápisu. Hlásal, že tento škapulíř byl posvěcen přímo Jeho Svatostí, papežem Piem IX. v Římě.

„Je vidět, že vůli Boží nezná ani náměstek Boha na zemi,“ bručel lovec sám k sobě, ale hned zmlkl v bezmezném úžasu, když vzal do ruky druhý medailonek. Byla na něm barevná podobizna krásné ženy se světlými vlasy a modrýma očima, nápadně podobná mrtvému muži a nápis: ‚A Loulou sa maman, Eugenie, impératrice de France‘.“⁴*)

„Jaký to osud!“ šeptal Martin, hluboce dojat. Sňal čapku z hlavy a nábožně se pokřižoval. Jeho ústa se tiše pohybovala slovy modlitby a černoch hleděl s údivem na jeho počínání. Netroufal si vyrušit lovce, dokud viděl, že tiše mluví sám se sebou, ale potom se již nezdržel a položil mu otázku.

„Ne, nebyl to žádný můj příbuzný, ani přítel,“ řekl Martin, vytrhnuv se z hlubokého zadumání. „Ale byl to syn velmi mocného panovníka a prasynovec panovníka ještě mocnějšího. Ten přišel před mnoha lety přes moře i do této země a dobyl z ní velký kus. Jmenoval se Napoleon.“

„Na-po-le-on,“ slabikoval pomalu černoch po něm. „A poroučel mnohým bojovníkům?“

„Tam doma, za mořem, jej poslouchalo tolik válečníků, kolik je krůpějí v řece. A mocní panovníci čekali pokorně před jeho stanem, až jim oznámí svou vůli,“ vykládal lovec.

Černoch se zadíval s novým zájmem na mrtvého potomka velkého krále a pozvedl na jeho pozdrav oštěp hrotem k obloze.

„Musíme je pohřbít, nenecháme je zde přece za kořist šakalům a hyenám,“ rozhodl běloch, zasunuje s povzdechem talismany mrtvého prince do hluboké kapsy loveckého kabátu. „Ale kde?“ Rozhlížel se bezradně kolem sebe, ale všude byla jen skála, příliš tvrdá pro jeho tesák. Rozhodl se již, že nezbude nic jiného než navršit nad mrtvými těly mohylu z kamení, když si černoch vzpomněl, že v malé vzdálenosti odtud je jeskyně. Zavedl k ní Martina, a ten, nahlédnuv zběžně do temné rozsedliny ve skále, prohlásil, že je dosti veliká, aby pojala všechna čtyři těla.

„Jak podivné jsou cesty Prozřetelnosti,“ mluvil sám k sobě, zdvíhaje šetrně nehybné tělo císařského prince. „Jediný syn, v zlaté kolébce se narodil a ve vlhké skalní díře bude teď odpočívat až do dne posledního soudu!“

3. PODIVNÝ NÁLEZ

Císařský princ, dva prostí huláni Bettingtonova pluku a černoch leželi tiše vedle sebe v skalním hrobě, v družnosti a bratrství, jež dovede přivodit jen Smrt, veliká vyrovnavatelka všech rozdílů. Černoch se již chystal, že počne zahrazovat těsný otvor jeskyně kamením, které donesli k tomu účelu, když si lovec Martin vzpomněl, že by se měl ještě naposled podívat na tvář nešťastného prince, než zmizí navždy světu. Škrtl sirkou o podrážku a mihotavý, bledě žlutý a čpějící plamének síry ozářil nezřetelně vnitřek skalní pukliny, jejíž stěny se leskly krůpějemi vody. Martinův zrak sklouzl z tiché tváře mladého muže k zemi, kde něco zahlédl. Shýbl se proto, a odhazuje zbytek hořícího dřívka, které mu již pálilo prsty, vylezl chvatně pozpátku z jeskyně ven na světlo.

C

C

„Copak je tohle?“ Vraštil čelo v údivu a rovnal na dlani kus hrubého, hnědého papíru, sotva většího než jeho dlaň. Papír byl pomačkaný, přelámaný a začouzený a místy v něm zely otvory velikosti penízu, nepravidelné a s ohořelými kraji.

„Asi ucpávka pušky, nevěděl jsem, že ti černí darebáci nosí s sebou papír,“ brumlal lovec. Usoudil, že v jeskyni byli ukryti někteří Zulové z roty, jež přepadla princův oddíl a že jeden z nich ucpal pušku před výstřelem tímto papírem, zmuchlaným do tvaru zátky. Černoch sice nerozuměl Martinově holandské samomluvě, ale bystrou myslí vytušil její obsah.

„To nepatřilo černému bojovníkovi, vzal to jistě nějakému bílému muži!“ pravil s určitostí.

Martin se již chystal papír odhodit, ale po mladíkových slovech se na něj zahleděl s novým zájmem.

„U Joviše, co to je?“ vyrazil s úžasem, zdvihnuv papír proti nebi. Spatřil v něm četné drobné otvory, vyhlížející, jako by byly úmyslně do papíru něčím vpíchány. Ležely těsně vedle sebe a na jednom místě se skládaly ve dvě zřetelná slova.

„With son, se synem,“ četl Martin a udiveně hvízdl. „Podívejme se, vypadá to jako dopis nebo nějaká zpráva,“ poznamenal užasle a pátral po dalších slovech. Ale nedařilo se mu to, papír byl příliš porušen ohněm i zmačkáním a jen na onom jediném místě poskytovaly drobné vpichy zřetelná slova. Lovec se rozpomenul na naléhavější věci a uložil pečlivě nález do náprsního koženého pouzdra, v němž choval své osobní papíry a peníze.

„Jsme příliš blízko nepřátelské vesnice, než abychom měli čas na luštění hádanek,“ prohodil a dal se s Mosipem kvapně do práce. Navršili kameny před vchodem do jeskyně s padlými muži do pořádné malé hradby, aby se dovnitř nemohlo dostat ani větší zvíře. Na to rozhodl Martin, že vyjedou z rokle bližším východem, kudy prchal zbytek anglické hlídky a že se opatrně vyhnou vesnici, jejíž slaměné střechy bylo vidět v dosti malé vzdálenosti.

„Nemáme mnoho času a proto si musíš vyskočit za mne na Toma, abychom se dostali brzy odtud,“ řekl Mosipovi, který poslušně vyskočil za sedlo. Tom měl z tohoto nového břemene malou radost a chvilku se vzdorovitě točil na místě, nechtěje kupředu, ale když ho Martin pobídl ostruhou, dal si říci. Nepozorováni objeli velkým obloukem vesnici a o hodinu později zastavil Martin poníka na břehu nepatrné říčky, asi tři míle nad vesnicí. Kolem dokola, kam až oko dohlédlo, táhla se plochá step, zarostlá nízkou travou a nebylo tedy nebezpečí, že by je na tomto místě někdo nepozorovaně přepadl. Nepříteli mohli vždy zavčas uniknout, tím spíše, že Zulové jsou pěšáci; mají sice hbité nohy a jejich pluky dovedou urazit neuvěřitelně dlouhé pochody, ale rychlému poníkovi by přece jen nestačili, i když by musil nést dvojnásobné břemeno.

„Tak, tady máš maso a pusť se do toho!“ vybízel Martin vlídně Mosipa, vyjímaje ze sedlových brašen pořádné kusy sušené antilopí kýty, tvrdé jako dřevo. Černoch se nedal dvakrát nutit a v okamžiku začalo maso praskat mezi jeho silnými zuby. Martin chvilku s úsměvem přihlížel, jak hochovi chutná, ale potom si vzpomněl na svůj nález z jeskyně a opatrně vyňal papír z pouzdra. Prohlížel jej proti obloze, kroutě nad ním starostlivě hlavou, ale kromě ojedinělých úryvků slov, nedávajících žádný smysl, z něho nevyčetl nic nového.

„Takhle to nepůjde, musíme jít na to s metodou,“ promluvil konečně, blýsknuv čtverácky očima. „Víš, co je to metoda, černý příteli?“

„Mosipo nerozumí tomu slovu, ale ví, že chceš najít slova, která pohltil oheň,“ řekl černoch skromně.

„Ty jsi na to kápl, synu! To také chci, ale nevím, jestli se mi to povede.“ Martin se hrabal ve svých listinách, hledaje nadarmo kus čistého papíru. Konečně zjistil, že jeho starý a téměř se již rozpadávající křestní list má zadní stranu jen zčásti popsanou a že se tedy hodí k jeho účelu. Po další námaze našel malý pahýl tužky, opsaný až ke dřevu, a jal se ho přiřezávat velkým kapesním zavírákem, s nímž obvykle stahoval ulovenou menší zvěř.

„Muž, jenž nikdy neukazuje vlasy, je velkým lovcem a dovede najít i takovou stopu, kterou nevidí oko jiných lidí. Najde jistě také slova, která uletěla s ohněm,“ mínil černých hoch, sledující s velkým zájmem Martinovo počínání.

„To máš o mně lepší mínění, než já sám,“ řekl lovec, ukončiv pracné ořezávání tužky, která se tím scvrkla na neuvěřitelně malý kousek. Drže jej pracně mezi hrubými prsty, maloval na prázdné místo v křestním listě jednotlivá písmena, jak je vyčetl z nalezeného kousku papíru. Snažil se zachovávat přesně stejnou velikost písmen i jejich vzájemnou vzdálenost, jakou měla v originálu. Konečně byl hotov a s uspokojením si setřel po této nezvyklé námaze pot s čela. Prohlížel si svůj výtvor ze všech stran, četl to pozpátku i přímo, kroutě hlavou, ale nebyl s výsledkem své práce nijak spokojen.

„Tohle nemá žádný smysl,“ řekl posléze zklamaně, odloživ oba papíry. Skutečně také, to co mu vyšlo, nevypadalo nijak povzbudivě: Vytečkovaná místa, jak si je lovec naznačil v svém dopise, odpovídala místům, jež na papíře zničil oheň nebo ohýbání papíru. Řídil se při tom rozměrem první řádky, kde zůstal kousek neporušeného papíru před první i za poslední písmenou, takže bylo zřejmé, že řádka je, až na místa porušená uvnitř, celá.

„Rád bych věděl, co s tím má co dělat nebožtík Abel, kterého Kain zabil už před tisíci lety,“ bručel Martin, vzav svůj opis do ruky a dívaje se na poslední řádku se slovem „abels“. Správné znění neúplného slova mu projelo mozkem ještě než skončil svou samomluvu.

„Matabels!“ vzkřikl vítězně, udeřiv se pěstí do čela. „A to vedlejší slovo má znít land, dám se stáhnout z kůže, že je to tak. In Matabels land, do země Matabelů, je to tak jasné, jako to slunce tamhle nad námi!“ Jeho zarostlý obličej zářil radostí a také černoch se usmíval.

„Mosipo věděl, že bílý lovec najde stopu,“ pravil s přesvědčením.

„Počkej, ne tak rychle,“ odpíral Martin. „To máme teprve dvě slova a pak ta dvě, co jsem přečetl ihned, ale dokument je delší.“ Polovinu poslední řádky však již měl a brzy ji doplnil celou. Tři písmena na konci, „fam“, přímo vybízela k doplnění na „familly“, rodina, načež už snadno Martin doplnil i předchozí slovo na „tell“, sdělit.

„Ten, kdo psal měl málo místa, a proto se nezdržoval s předložkami a členy,“ vykládal lovec černochovi, jako by tento rozuměl mluvnici. „Teď už mi chybí z poslední řádky moc málo. Ta dvě písmena „he“ jdou jistě za slovem „land“ a mezi nimi a slovem „tell“ je tak málo, že se tam vejdou nanejvýš dvě písmena.“

Chvilku si s těmi písmeny lámal hlavu, ale potom toho nechal, zaujat skupinou písmen „drag“, která byla v druhé řádce právě nad nimi.

„Dragged, vlečen nebo spíše vlečeni, poněvadž jde o syna a ještě o někoho,“ prohlásil spokojeně, vpisuje si nová písmena na prázdné místo. „Vlečeni do země Matabelů. A nyní je jasné i to poslední slůvko z třetí řádky. Co bys udělal, mladý muži, kdyby tě někdo někam vlekl proti tvé vůli?“

„Mosipo netančil ještě tanec bojovníků a není mužem,“ odmítal černoch.

„Dobrá, nehádejme se o slovíčka, beztak mne už bolí hlava z těch, která jsem neuhodl,“ smál se Martin. „Co bys tedy dělal, pověz?“

„Bránil bych se ze všech sil,“ řekl hoch důstojně.

„To je v pořádku,“ přikývl Martin. „Ale co kdyby tě spoutali tak, že bys nemohl hnout údy a teď bys věděl, že jsou nablízku bojovníci tvého kmene.“

„Volal bych o pomoc.“

„To je ono,“ chválil Martin. „Help, pomoc nebo pomozte, nyní máme řádku celou.“ Povzbuzen svým úspěchem, luštil nyní malý lovec záhadný dokument mnohem rychleji. Po slově vlečeni mohlo jedině přijíti udání směru, kam, ježto zmínka o zemi Matabelů byla příliš všeobecná – tato země, na západě i na severu nikým neohraničená, zaujímá nejméně půl milionu čtverečních mil. A tak doplnil Martin písmena rthw na northwards, k severu, a usoudil, že to nemůže být nic jiného, poněvadž už na příklad northwesterly, k severozápadu, bylo příliš dlouhé slovo, které by se nebylo na papír vešlo. Prvá dvě slova řádky doplnil bez dlouhého přemýšlení na prisoners Zulu, zajatci Zulů, a také počáteční slovo celé zprávy, trader, obchodník, mu nezpůsobilo žádné velké potíže. Že za údajem povolání následuje jméno osoby, která zprávu psala, bylo zcela zřejmé, ale jak toto jméno, počínající písmenkami Skal, zní celé, to byla velká záhada. Byla to neobvyklá skupina písmen a mezi ní a následující skupinou efstr bylo tolik místa, že Martin nakonec usoudil, že obě ty skupiny písmen nemohou patřiti k jednomu a témuž slovu.

„Ovšem, že ne, jaký jsem to hlupák!“ zvolal náhle a vrazil si čepici hlouběji do čela. „Vždyť tam musí také stát, nejen jak se ten člověk jmenuje, ale i odkud je. To Skal je začátek jména a ta písmena efstr jsou kouskem z údaje místa, odkud pochází. Teď už to půjde rychle.“

Ale jeho důvěra byla předčasná, nešlo to rychle. Ukázalo se naopak, že je to nejnesnadnější místo z celé zprávy a bohužel také nejdůležitější. Martin věděl, že se bílí obchodníci pouští se svými vozy, naloženými zbožím a taženými voly, hezky daleko, cestou necestou. Muž, jenž psal tuto zprávu, mohl pocházeti stejně tak z Natalu, jako z Kapské osady, ze Svobodného státu Oranžského jako z Transvaalské republiky.

Martin probral v mysli svědomitě místopis jižní Afriky od řeky Limpopo, tvořící severní hranici Transvaalské republiky až po Mys Dobré Naděje, a od Indického oceánu až k oceánu Atlantickému. Za třicet let svých potulek jej poznal dokonale a říkal si nyní jména všech větších míst, osídlených bělochy, jedno po druhém, ale marně. V žádném z nich se nevyskytovala podivná skupina písmen efstr, která vyčetl z dokumentu.

„Je to nad mé síly,“ prohlásil zklamaně, odkládaje papíry. Až dosud luštil tak vášnivě podivnou zprávu, že zapomněl na přítomnost černého uprchlíka a teprve nyní si ji uvědomil. Pocítil potřebu sdílnosti a pověděl mu v řeči Matabelů obsah zprávy, pokud ji rozluštil, neboť jeho holandské samomluvě černoch rozuměl jen velmi málo. Když uslyšel, oč se jedná, vypoulil překvapeně oči, až z nich bylo viděti jen bělmo obrácené vzhůru.

„Říkáš bílý muž a jeho syn, pane? A že je zajali Zulové a vlekli tam?“

Ukázal rukou k severu a Martin přikývl. „Pak jsem se s nimi jistě setkal,“ pravil černoch a lovec vzrušením povstal. „Setkal? Kdy a kde? Pověz rychle!“ křičel.

Nešlo to tak rychle, jak si přál, ale konečně vypověděl černoch celou svou příhodu. Překročili právě nějakou řeku, tekoucí k východu a podle sdělení muže, jenž se v zemi vyznal, byli již jen dva dny pochodu od Ulundi, Kečvajova sídla, když se setkali se silným oddílem Zulů, putujících k severu, do míst, odkud oni sami přišli. Náčelník tohoto oddělení se pozdravil s jejich náčelníkem a chvilku spolu rozmlouvali. Zulové putovali ke králi Lobengulovi s dary, jež jej měly přiměti k vyslání vydatnější vojenské pomoci proti Angličanům. Součástí těchto darů byli také dva bílí zajatci, starší muž s dlouhým vousem, jak jej nosí Burové – Mosipo si ukazoval až k pásu – a mladý hoch, asi prý tak starý, jako je on sám, Mosipo.

„To bude asi o něco starší, než ty, naši hoši nerostou tak rychle jako černoši,“ poznamenal Martin. „A nevíš jak se bílý muž jmenoval?“ tázal se dychtivě. Ale to, bohužel, Mosipo nevěděl.

„Říkáš řeka, která tekla k východu a byla dva dny pochodu od Ulundi,“ pravil zamyšleně Martin. „To mohla být jen Mkusi, jestli byl údaj o vzdálenosti od Kečvajova tábora správný.“

„Ano, Mkusi, tak se jmenovala, nyní si na to vzpomínám,“ řekl rychle černoch.

„Musím na to přijít, odkud ten muž je,“ rozhodl se umíněně Martin, bera opět do ruky odložené papíry. Napadlo ho hádat od konce. Mezi písmenami efstr a následující spojkou with (s) bylo po odečtení mezery, rozdělující od sebe dvě slova, místo jen pro tři písmena. „Načpak končí holandská jména menších míst?“ brumlal si Martin. „Je to buď Stad (město), dorp (ves), burg (hrad) nebo fontein (studna), i stroom (řeka), když to leží u řeky. Poslední slovo bylo zcela jistě to pravé.

„Efstroom, efstroom,“ opakoval si Martin, když s velkým uspokojením vepsal chybějící písmenka. „Teď ještě začátek… Potchefstroom!“ vyrazil vítězně a tak hlasitě, až Tom, okusující nedaleko nich trávu, překvapeně zařičel. „Ale vejde se mi to tam?“ staral se. Vešlo se to, ale jméno neznámého nemohlo pak být dlouhé, za Skal se už vešlo nejvýš jedno písmenko.

„Na tom nesejde, jak se správně jmenoval, to v Potchefstroomu snadno zjistím,“ prohlásil Martin spokojeně a přepisoval dokument na čisto. Jméno zajatého obchodníka si nazdařbůh doplnil na Skald, aby mu nechybělo ani písmenko. Nyní bylo zajatcovo poselství, psané se stručností víc než telegrafickou, jak ji diktovala železná nutnost – nedostatek papíru – úplné:

Trader Skald Potchefstroom with son

prisoners Zulus dragged northwards

in Matabels land help tell familly.

(Obchodník Skald se synem,

zajatci Zulů, vlečeni k severu

do země Matabelů, pomozte, sdělte rodině.)

„Vypíchal to patrně trnem z akácie a někde to pohodil, v naději, že to najde nějaká anglická hlídka,“ usoudil Martin, prohlížeje si naposled rozluštěnou zprávu. „Podle toho, co jsi řekl, jste se musili srazit s Angličany ještě týž den, kdy jste potkali zulské oddělení, jdoucí k Lobengulovi?“

Černoch přikývl.

„Bude to tak, jak si myslím,“ pravil spokojeně lovec. „Nějaký zulský darebák ten papír našel a udělal si z něho ucpávku do pušky. Kampak jsi měl namířeno, když jsi utekl Matabelům?“

„Chtěl jsem do země Bakvenů, k svému strýci, králi Sešelemu.“

„Dobrá, to se hodí,“ kývl Martin. „Nikterak si nezajdeš, půjdeš-li se mnou přes Potchefstroom. Tam odtud máš bezpečnou cestu, v bečuánském protektorátu je všude klid. Nejdřív ale musíme do anglického tábora, odevzdat, co jsem našel u padlého prince.“

Při zmínce o Angličanech se objevily v tváři černého hocha známky strachu.

„Neboj se, já jim dosvědčím, že nejsi Matabel,“ těšil ho Martin. „Jsou tam ostatně lidé, kteří znají zvyky černých mužů a přesvědčí se podle tvého tetování že patříš k mírumilovným Bamangvatům. Dostaneme tam také koně pro tebe a bude se nám pak cestovat mnohem rychleji.“

Stíny obou mužů se zatím již značně prodloužily a slunce začalo rudnout, sklánějíc se k západu. Martin věděl, že anglický tábor je někde na řece Umfolosi a že k němu nemohou dorazit než slunce zajde, ale chtěl jet i v noci. Měsíc stál v první čtvrti a poskytne jim dosti světla, aby viděli na cestu. Nasedli a odpočatý a napasený poník vyrazil tentokrát bez jakékoliv námitky.

4. FARMA NA BŘEZÍCH VAALU

Někdy počátkem sedmdesátých let se našlo zlato v okolí transvaalského města Johannesburgu a přivábilo k sobě celé zástupy lidí, dychtících po rychlém zbohatnutí. Ti, kdož nadarmo hledali démanty kolem Kimberleye, opouštěli neplodnou modrou hlínu a putovali do nového Eldorada. Rozptýlili se po okolí nového naleziště a pátrali po tajemném žlutém kovu všude, kde se to jen dalo. Rýpali skály a prali říční písek a namnoze ovšem bez jakéhokoliv úspěchu. Když však se podařilo několika šťastlivcům objevit zlato v některých přítocích Vaalu, vložila se do celého podniku velká důlní společnost Gold Union Ltd. a dala provést důkladný průzkum půdy odborníky. Počáteční příznivé zprávy ji potom přiměly, že zakoupila – jak se později ukázalo trochu předčasně – rozsáhlé pozemky po obou březích řeky Vaalu, v Transvaalské republice i ve Svobodném státě Oranžském.

N

N

Jak tomu bývá ve většině podobných případů, opadla zlatá horečka poměrně brzy a život v rozrušeném kraji se vrátil do obvyklých kolejí. Vysněná zlatá ložiska se scvrkla na několik málo dolů, jichž se zmocnily důlní společnosti. Zástupy zklamaných dobrodruhů se opět rozešly a podnik Gold Union Ltd. měl na krku rozsáhlé lány neosídlené a nic nevynášející půdy. Ředitelé společnosti se rozhodli půdu rozprodat a poněvadž v jižní Africe by nebyli našli kupce, poslali své jednatele do Evropy. Byli mezi nimi zkušení lidé, kteří věděli, že nejsnáze najdou odbyt na ladem ležící půdu mezi obyvatelstvem přelidněné střední Evropy, a jeden z nich si vybral za své působiště Čechy. Jeho příchod měl znamenat osudový obrat pro dvě nezámožné české rodiny, žijící až dosud klidně na lesní samotě.

* * *

V hlubokém komplexu křivoklátsko-brdských lesů, prostupujících jako zelené moře téměř celé západní Čechy, je místo, kde oheň kdysi zničil statné kmeny v okruhu několika kilometrů. Vrchnost tehdy tento zásah živlu uvítala celkem s radostí, neboť potřebovala robotníky a zde bylo místo k jejich usazení. Osadila zde několik rodin a tak vznikla lesní samota, nazvaná podle svého původu Požáry. Bylo jí souzeno, že nikdy nevzroste na osadu. Ležela příliš stranou všech dopravních tepen i menších žil a nevábila nové usedlíky, tím spíše, když nedlouho po jejím založení přišel rok osmačtyřicátý se zrušením nevolnictví, jenž měl za následek drobení ohromných šlechtických velkostatků. Požáry zůstaly toutéž malou lesní samotou, jakou byly hned po svém založení.

V době, kdy jednatel jihoafrické důlní společnosti zavítal do Čech, žily v Požárech dvě chalupnické rodiny Horynů a Skálů. Sousedily spolu a mezi oběma byly nezkalené přátelské styky již od prvých časů, kdy jejich dědové sem přišli z rozkazu vrchnosti, rvát se s kořeny ohořelých lesních velikánů. Neměli ustláno na růžích. K malým chalupám patřilo několik měr polí, ale špatných, jak to bývá v těsném sousedství lesa. Půda kysala metlicí a skrovnou žeň spásli z větší míry ještě za zelena panští zajíci a jeleni.

„Nebýt té náhrady, co dostanem každý rok od vrchnosti, musil by tu člověk zemřít hlady,“ říkával Skála, statný chlapík neklidné povahy. Sám měl o svá pole jen malou zásluhu, hospodařila na nich ponejvíce jen jeho žena s patnáctiletou Marií. Obě byly přičinlivé a práce se nebály. Skála také nebyl lenochem, ale takové obracení kamene, jak posměšně říkal lopotné práci na lesním úhoru, jej nevábilo. Zoral pole, posekal obilí, jehož bylo ostatně pomalu, ale to tak bylo vše. Jinak se raději trmácel v lese svážením dříví vrchnosti. Koupil si koníka – na dluh, který však svědomitě splácel – a vozil ohromné kmeny na dráhu, do nejbližšího městečka. V zimě, kdy v lese, zapadlém sněhem, ztichl všechen pracovní ruch, rozvážel Skála aspoň zboží z městečka, vzdáleného téměř tři dobré hodiny chůze, po okolních osadách.

Kromě Marie měli Skálovi již jen jediné dítě, desítiletého Jana, jenž byl celý otec, jako by mu z oka vypadl. Živý a neposedný, jehož dětské svaly předčasně ztuhly těžkou prací. S otcem začal jezdit do lesa ještě než mu bylo devět, ačkoliv se matka zlobila, přejíc si, aby raději chodil do školy. Byla v osadě, vzdálené od Požárů půldruhé hodiny chůze a Jana nijak nevábila.

„Jen ho nech!“ smával se Skála, když žena hubovala, že hoch zvlčí a nenaučí se pořádně ani číst ani psát. „Bude z něho lesák jako jeho tatík a ten potřebuje více síly tady než tady.“ Ohnul pravici až mohutný sval napnul rukáv plátěné kazajky div nepraskl a potom si poklepal na čelo.

Jiřík Horynů byl stejně starý jako Jan Skálů a oba byli nejlepšími kamarády od útlého mládí. To ovšem neznamená, že by se časem nebyli spolu seprali, ale jeden bez druhého nemohl být. V létě se sice málo užili, poněvadž Horynovi přidržovali hocha mnohem více ke škole než Skálovi, ale jejich přátelství tím nijak neutrpělo. Jiří byl o hlavu větší než Jan a vypadal starší, ale měl stejně málo rozumu a rozvahy jako on, jak často s povzdechem tvrdila jeho matka. Měla více starostí než její sousedka a dobrá přítelkyně Skálová, jejíž rodina byla početnější. Kromě Jiříka a jeho starší sestry, třináctileté Pavly, tu byly ještě dvě malé děti, dvouletá Ludmilka, která se nemotorně batolila za matkou, chytajíc se nábytku a padajíc co chvíli na všechny čtyři a Vašík, jejž balili ještě do peřinky a stahovali povijanem.

„Dá to práce, ta, havěť!“ říkávala udřená Horynová, když usedla po celodenní práci za šera vedle sousedky na starém poraženém stromu, který jim nahrazoval lavičku.

„Cožpak ty, máš muže, který se stará o pole i dům, ale ten můj!“ říkávala s jistou závistí Skálová.

„Zas ti přinese domů nějaké peníze, ale u nás? Každý krejcar abych obrátila na dlani čtyřikrát, než ho vydám. A ty děti, ty malé dají nejvíc starosti, to už jsi ty zapomněla?“ odpovídala Horynová. Tak si svěřovaly denně své drobné trampoty a těšily se, že v zimě bude lépe, že bude méně práce a více klidu. Pole v zimě odpočívala a dobytek i drůbež se obstaraly snadno, ježto obě rodiny toho mnoho neměly.

Zima roku 1872 přinesla do života obou hochů, Jiřího a Jana, nového a velmi vzrušujícího činitele. Vlastně jej nepřinesla zima, nýbrž Skála, jemuž daroval sládek z panského pivovaru v městečku staré číslo obrázkového časopisu „Světozor“. Horyna, na svůj věk velmi vážný a usedlý, jako mnoho našich venkovanů, žijících na samotě, předčítal z časopisu hned jak se obě rodiny po prvé večer sešly na přátelské besedě. Bylo tam mnoho zpráv ze světa, neobyčejně zajímajících tyto zapadlé obyvatele tiché lesní samoty, co však je zaujalo nade vše a zejména hochy, byl dlouhý dopis lékaře doktora Emila Holuba z jižní Afriky. Líčil život v démantových polích kolem Kimberleye, popisoval černochy, jejich způsob života a zvyky. Hoši byli do toho celí žhaví a také dospělým se Holubův dopis tak líbil, že si Skála umínil, že se bude shánět po dalších číslech „Světozora“, jakmile jen pojede zase do městečka. To také učinil a zima uběhla oběma rodinám zcela ve znamení jižní Afriky.

Hochům to neskončilo jen četbou, rozhodli se, že její obsah uvedou také ve skutek. Luky a šípy už měli dávno, černošský štít si vyrobili z vyraženého dna od sudu, asagaj nahradila tyčka s hřebíkem a po různých pokusech se podařilo Jiříkovi, jenž byl velmi obratný, vyřezat ze silné větve také něco, co se dosti blížilo krátkému, černošskému kyji, zvanému kiri, jímž dovedou černoši srazit i ptáka v letu. První pokusy s novými zbraněmi dopadly špatně. Jirka by byl málem vypíchl asagajem oko malého Vaška, který se nevinně protahoval na peřince, rozložené u plotu.

„Neměl se mi plést do rány,“ mrzel se Jirka, ani neoceniv náležitě okolnost, že jeho skutek prošel nepozorován a tedy bez trestu. O dva dny později zabil Jan svým kiri kvočnu, sedící na vejcích a Jirkovi se podařilo vmetnout těžký klacek matce do dížky, právě když ji naplněnou čerstvým mlékem nesla od dojení. Pustila ji úlekem a nohy pod ní zdřevěněly. Myslila nejinak, než že to spadlo do nádoby něco s nebe, ježto neviděla v prvé chvíli syna, sedícího ve vikýři, odkud se pokoušel zasáhnout některého ze Skálovic holubů.

Po těchto činech provedli oba otcové odzbrojení a ztrestali syny několika pádnými pohlavky s ujištěním, že už to víckrát neudělají. Hoši skutečně drželi v jistém směru slovo. V okolí obou stavení se proháněli okázale bez jakýchkoliv zbraní, ale zato přenesli tajně své působení do lesa, kam měli pár kroků.

„Byli jsme hloupí, že jsme na to nepřišli už dávno,“ litoval Jan, když si uvědomili, jaké nádherné možnosti jim les skýtá. Veverky se staly samozřejmě opicemi, loupeživá skalní kuna, kterou se marně namáhali otcové hochů chytit do pasti, krvelačným levhartem, lišák s rodinou, sídlící v malé skalce, obklopené neproniknutelnými ostružinami, lvem s lvicí a mláďaty, nevinná užovka hroznýšem, zmije nejjedovatějším africkým hadem, mambou a tak to šlo dále. Bujná obraznost vyzdobila neškodné obyvatele českého lesa všemi znaky a vlastnostmi divoké a dravé africké zvířeny.

Hoši nabyli záhy značné zručnosti v zacházení se svými primitivními zbraněmi. Dovedli zasáhnout šípem veverku i ve skoku a Jirkovi se podařil i tak mistrný hod „asagajem“, jako bylo zasáhnutí „dikobraze“ – ježka – na vzdálenost plných třiceti kroků.

„Ovšem tvých,“ řekl pohrdavě Jenda, v jehož nitru zahlodal tehdy červ závisti. „Tatínek by to přešel desíti kroky!“ Přesto se nemrzel dlouho a pomohl čile při stáhnutí a vykuchání ježka i při jeho upečení „na rožni“, po africkém způsobu. Rožeň zastupoval drát a matky obou hochů by se byly nepochybně zděsily, kdyby byly spatřily, jak jejich synkové rvou s ohromnou chutí nelákavou krmi z kostí, buď polosyrovou nebo spálenou až do černa. I tak se nestačily divit, že se hoši vracívají ze svých „procházek lesem“ s malou chutí k jídlu a měly až obavy, že jejich potomkům něco chybí. Dorážely pak na ně s heřmánkem a jiným kořením a mladí lovci, aby se tomu vyhnuli, musili předstírat doma obvyklou chuť k jídlu a hrdinsky si přeplňovali žaludky, netoužící po žádné další potravě.

Tak žili oba hoši rušným a dobrodružství plným životem, o němž jejich rodiče neměli ani potuchy, celé dva měsíce, až pojednou nastal náhlý konec. Horyna si právě sedl za tichého červnového večera na „besední strom“, ležící před stavením a zapálil si dýmku, když se na okraji lesa objevil dlouhý, kostnatý hajný, mířící velikými kroky k Horynovic stavení. Nešel sám, v každé ruce třímal ucho jednoho hocha a nešťastní majitelé uší hopkovali vedle něho, bolestně se šklebíce. Jejich obličeje byly hrůzně pomalovány blátem – „na černochy“, jak později vysvětlili – a jejich vlasy zdobila změť peří a ratolestí, takže Horyna, jemuž překvapením div nevypadla dýmka z úst, v prvé chvíli nepoznal, že jde o jeho vlastního syna a jeho nerozlučného přítele.

„Je to pěkná sběř, ten váš kluk a ten Skálojc!“ pravil hajný, zastaviv se se svou kořistí před Horynou a odplivnuv si opovržlivě přes kládu. „Víte, co udělali? Zastřelili jemnostpaní lesní nejkrásnější perličku šípem a když bědovala nad tou spouští, tvrdili drze, že to není žádná perlička, ale ňákej prej štros.“ Mínil pštrosa, ale otci Horynovi jeho malé mluvnické nedopatření zcela ušlo. S ustrnutím naslouchal přívalu stížností, jak jeho syn, s tím „Skálojc klukem“, hubí v lese veverky a jinou drobnou zvěř, ba že zabili i jezevce, kterého Jeho Jasnost kníže pán poručil šetřit.

„Tady je máte a potrestejte si je!“ končil hajný dlouhý výčet lesního pychu obou provinilců a pošinuv na pozdrav klobouk na hlavě, vnořil se zase do lesa. Trest následoval, důtklivý, palčivý a po řadu nocí, jež hoši trávili na boku či na břiše i nezapomenutelný. Ale ještě než zmizely poslední rudé stopy na jejich pokožce, octly se obě domácnosti v divokém zmatku. Způsobil jej Skála zprávou, kterou přinesl jednoho dne z městečka.

„Je tam nějaký agent a nabízí pozemky v jižní Africe na řece Vaalu za neuvěřitelně nízkou cenu,“ hlásil a v obličeji se mu chvěla každá žilka vzrušením, ačkoliv za dlouhé cesty z městečka, konané pěšky, měl plno času se z prvního mocného dojmu vzpamatovat. Měl ovšem všechny příčiny k úžasu, když naslouchal v hostinci agentově řeči, pronesené vzletně přes to, že agent mluvil jen lámanou němčinou. Líčil tak přiléhavě krásy vaalského poříčí, hojnost zvěře a ryb a úrodnosti půdy – což bylo ovšem přehnané, ježto tamní kraj se hodil spíše k dobytkářství než k orbě – že posluchačům přecházel zrak i sluch. A směšně nízká cena za pozemky, osvobozené nadto na pětadvacet let od veškerých daní, kterou jim agent sdělil nakonec, jim odňala vůbec dech.

„Představ si, Horyno,“ pravil tajemně Skála a přitáhl si za knoflík kazajky kamaráda tak těsně k sobě, že se až dotýkali čely, „že je to tam tak laciné, že přijde jitro jen na zlatý čtyřicet!“ Agent se sice vyjadřoval v akrech, ale přepočítal ochotně posluchačům tuto nezvyklou míru na jitra. Jitro za zlatý čtyřicet! To byla míra ani ne za půl zlatky! Horynovi vyvstal rozčilením pot na čele a zabafal tak prudce ze své dřevěnky, až se zešeřelá světnice naplnila na okamžik modravým dýmem.

Jako v duši tak mnoha českých bezzemků nebo majitelů nepatrných políček, dřímala i v duši Horynově silná, byť i potlačovaná touha po půdě. Jak mohl zde nějakou nabýt? V prvé řadě na ni neměl a potom, kolem dokola byl panský les, neprodejný les a tedy žádná naděje na rozšíření jeho skrovných políček, na nichž se dřel do úpadu.

„A sklizeň dvakrát do roka!“ dodával Skála podle agentova vyprávění, přehánějícího i v tom.

Zasel do Horynovy duše semeno, které muselo vzklíčit a přinést svůj plod, ale sám také neměl od té chvíle stání. Na rozdíl od Horyny nehnal jej z tiché lesní samoty hlad po půdě, ale neklidná krev, toužící po změně, po cizím kraji s jinými lidmi a s jinými zvyky. Oba muži se nyní častěji než jindy scházeli a vedli spolu porady, v nichž okamžitě ustávali, když se objevila některá z jejich manželek. S jasnozřivostí, vrozenou každé ženě, tušily obě, že se jejich mužové radí o něčem podivném a bláhovém, přes to však zdřevěněla Horynová úžasem, když jí jednoho večera muž stručně podle svého zvyku oznámil, že to zde prodají a odstěhují se do jižní Afriky.

Jirka, náhodou přítomný rozmluvě, zavyl radostí. Otec ho umlčel pádným pohlavkem a vyvedl za límec ze světnice.

„Muži, ty jsi přišel o rozum,“ zahořekovala Horynová, když se dveře za Jirkou zavřely a Horyna opět zasedl za stůl. „Prodat to zde, na čem náš rod hospodaří tolik let? A komu, copak to někdo koupí? A uvědomil sis, že Vašíkovi není ještě ani rok a co já si tam s dětmi počnu mezi těmi černochy?“ Její nářek nebral konce a Horyna jej trpělivě poslouchal.

„Koupí to tu kníže a zaplatí dobře, už jsme jednali v kanceláři,“ začal rozvážně, když žena ztichla. „Knížeti je tady ta samota trnem v očích, rád by tu měl zase les, jako bývalo dříve, je to náruživý lovec. A také ty každoroční náhrady za spasenou úrodu se mu zajídaly, říkal to nejednou pan správce. Dají mi za to všechno tisíc pět set zlatých. Něco padne na přeplavbu, ale zbude nám přece jen dost, abychom si mohli koupit nějakých dvě stě jiter půdy, dobytek a hospodařit na pořádném statku. Skálojc vyprodají taky a pojedou s námi. Nebudeš tam tedy mezi samými černochy a ostatně to místo není daleko od okresního města, kde bydlejí Holanďané a to jsou bohabojní křesťané.“

To byla na málomluvného Horynu nezvykle dlouhá řeč, ale jeho ženu ještě uklidnit nestačila.

„Ale pomysli jen na ty malé děti, na Lidku a na Vašíčka! Vždyť by tu cestu přes moře ani nevydržely!“ starala se.

Horyna se usmál. „I vydrží, vydrží,“ ujišťoval ji. „Nepamatuješ se jak jsem četl ve „Světozoru“ o dítěti, které se narodilo na širém moři na plachetní lodi, co plula do Austrálie? Matka se rozstonala, ale dítěti šla cesta tak k duhu, přes to, že ho krmili cumlíkem s kravským mlíkem, že se už stavělo na nožičky, když tam dorazili. Náš Vašík je silný a vydrží to dobře, neměj žádný strach!“

Nepomohly domluvy ani nářky obou žen, Skála s Horynou provedli své a o měsíc později opouštěly obě rodiny svou vlast, vstříc novému osudu. Není snad ani potřebí podotýkat, že Jirka s Janem žili po celou dobu příprav k odjezdu v jediném krásném snu. Báli se jen, aby je někdo z něho neprobudil. Nabyli přesvědčení, že se jejich sen mění v nezvratnou jistotu teprve v okamžiku, kdy vystěhovalecký parník odrazil od evropského břehu.

* * *

Po příjezdu do Transvaalu nastala českým vystěhovalcům těžká dřina a lopota. Jejich pozemky se prostíraly jižně od okresního města Potchefstroomu, vzdáleného asi dvacet anglických mil, v místě, kde řeka Vaal teče širokým a líným proudem téměř přesně od východu k západu. Nejbližší burská farma byla deset mil daleko, nejbližší osada patnáct. Kraj byl jinak pustý a neobydlený. Bylo štěstím pro obě rodiny, že se dostaly na místo svého nového pobytu v době jihoafrického léta, takže mohly bydlet pod stany.

„Nejdříve si musíme postavit řádná obydlí!“ rozhodli oba muži a dali se neprodleně do díla, v němž pomáhaly jejich ženy i dospělejší děti. Řemeslníci a zedníci zde nebyli – o bělošské pracovní síly byla v Transvaalu velká nouze a Češi neměli dost peněz ani aby si najali domorodce, neboť jejich hotovost se silně vyčerpala dlouhou cestou z přístavu Port Elisabeth na Vaal. Na štěstí požárecká samota naučila rodiny svépomoci a tak oba muži zedničili a tesařili s chutí a s úspěchem. O stavební dříví byla nouze, musilo se vozit z Potchefstroomu a přišlo draho. Proto se Horyna i Skála rozhodli, že budou stavět z kamene. Lom nebyl daleko, ale bylo potřebí zakoupit alespoň lehký vozík a pár tažných volů a tím se hotovost vystěhovalců scvrkla ještě více.

Jirka i Jan se cítili při tomto způsobu života jako ryby ve vodě. Skutečnost také předstihla všechny jejich představy. Už to bydlení ve stanu, které bylo vždy jejich snem! Ani to, že musí napnout své, ještě nevyvinuté síly a pomáhat rodičům při stavbě obydlí, jim nijak nevadilo. Tužili se seč byli, jezdili s potahem pro kámen, nosili nespočetné putýnky vody z Vaalu, míchali maltu a každý večer se s hrdostí dívali na společné dílo a hádali se o každý milimetr, o nějž zdi vyrostly.

Na tom však nebylo dost a nejsmělejší touhy hochů se počaly převtělovati v hmatatelnou skutečnost. Po několika týdnech zjistily obě ustarané matky, že jim dochází zásoby potravin, které si nakoupily v Potchefstroomu. Peněz bylo namále a Skála se rozhodl k radikální pomoci.

„Mouka a omastek být musí a to obojí zde na štěstí není drahé. Zajedeme si pro to na sousední farmu raději hned. Ale maso si opatříme sami, budeme žít z kraje.“

„To se ti lehko řekne, ale jak to uděláme?“ staral se Horyna. „Pečení holubi ještě nikomu nepřilétli sami do úst.“

„To nepřilétli,“ smál se Skála. „Ale musejí to být zrovna holubi? Ryby jsou také pro začátek dobré a později se dá ulovit jistě i něco pořádnějšího. Zvěř tu ještě není vybitá, antilopy jsme tu viděli několikrát a ty musí být stejně dobré jako naše srnčí.“

„Ale kdo bude lovit? Máme plné ruce práce se stavbou, abychom to měli aspoň pod střechou než přijdou deště. A rád bych také něco zasel, ačkoliv se mi zdá, že první rok toho moc nesklidím.“ Horyna byl ustaraný a neklidný, teprve nyní viděl do čeho se to pustili.

„Budou lovit kluci, staří jsou na to dost!“ rozhodl Skála.

„Cože, ty bys jim chtěl svěřit pušky?“ hrozil se Horyna.

„Zatím ne, mohou začít s udicemi a rybařit, ale později na to jistě dojde,“ prohlásil Skála.

Hoši tedy zatím rybařili a zásobovali obě rodiny velkými a chutnými rybami, jichž bylo ve Vaalu hojnost. Brzy však se splnilo jejich nejhoroucnější přání a došlo k cvičení ve střelbě. Tentokráte už Horyna nic nenamítal a jen obě ženy se děsily, když spatřily v rukou svých letorostů pušky, téměř větší než hoši sami. Stalo se totiž, že jedné noci ukradl jakýsi tulák z Horynovic stanu nějaké šaty a pokrývku a o několik dnů později se opakovala podobná krádež u Skálů.

„Takhle to nejde!“ rozhodl rázný Skála. „Musíme v noci hlídat. Tady kolem Vaalu projde každou chvíli nějaká nenechavá čeládka.“

„Hlídky, to se ti řekne, ale kdo je bude držet? Udřeme se přes den tak, že člověk usíná u večeře!“ ohrazoval se Horyna.

„Hoši nám budou pomáhat. Naučíme je zacházet se zbraní. Nechci snad, aby sami stříleli na podezřelé lidi, to ne, ale aby dovedli aspoň vystřelit na poplach a vzbudit nás, aniž by si při tom ublížili.“

Horyna už nic nenamítal a kluci radostí metali kozelce, když se dozvěděli, jakého nového úkolu se jim dostane. Budou zajišťovat noční stráž! Dostanou do ruky pušku a naučí se střílet! Není kluka, aby o něčem podobném nesnil, ale kolika z nich se takový sen vyplní?

V táboře byly dvě staré pušky, dvojky s jednou hlavní na broky a s druhou na koule, které si Češi přivezli ještě z domova. Skála k nim připojil třetí, moderní pětiranovou mauserovku. Objevil ji u vetešníka v Potchefstroomu a získal ji velmi levně, neboť puška byla porouchaná, chyběla jí téměř celá pažba. Obratný lesák – a kdysi tajný pytlák, jako mnoho lidí, svedených blízkostí lesa – vyrobil si snadno novou pažbu, připevnil k ní hlaveň se zámkem a poněvadž puška byla mnohem lehčí, než druhé dvě, učil z ní hochy střílet. Neměl sice mnoho nábojů, musil šetřit s penězi, ale hoši byli obratní lukostřelci a nepotřebovali mnoho cviku, aby se naučili slušně zasahovat i z pušky. A tak chodili brzy za noci s důležitou tváří kolem spícího tábora s puškou na rameni, ostražitě se rozhlížejíce tmou a přikládajíce pilně na táborový oheň a byli vždy nešťastni, když jim ručičky důkladných, baňatých kapesních hodinek – tak zvaných „cibuli“ – svěřených jim otcem, oznámily, že je čas vzbudit novou hlídku.

Matky se časem s tímto novým zaměstnáním hochů smířily, zejména když se jim nestala žádná nehoda a když se občas některému z nich podařilo zastřelit nějakou antilopu, která zásobila dvě rodiny na několik dní vydatným a chutným masem. Antilopy byly v té době již na březích Vaalu dosti vzácné, zato však stepních zajíců bylo dost a vodního ptactva, zejména potápek a divokých kachen, přímo nadbytek. A tak nebyla o jídlo nouze a vystěhovalci nemuseli při své těžké práci strádat hladem.

Jestliže si oba hoši nemohli dosavadní způsob života, nekalený žádnou školou, úkoly a přísným učitelem, ani dost vynachválit, majíce jediné přání, aby se totiž nikdy nezměnil, nebylo tomu tak s dospělými. Skálovi se to tak ještě dost zamlouvalo, bylo to něco nového, co jeho povaze, tíhnoucí k změnám a rušnému životu vyhovovalo, zato ustaraný Horyna počítal, kdy už bude moci začít s hospodářskou prací a zejména obě ženy byly nešťastné.

„Žijeme jak cikáni, člověk nemá křesťanskou střechu nad hlavou a hoši tu úplně zvlčí, nic se neučí, jen pořád samé střílení a chytání ryb!“ stěžovaly si. Ale nemohly popřít, že dětem šel tento způsob života k duhu a že i malý Vašíček, jenž bez nehody snesl dlouhou a namáhavou cestu i změnu podnebí, se má čile k světu.

Konečně se dočkaly. Obě stavení byla hotová a vyschla natolik, že se do nich mohli nastěhovat. Muži sbili zatím z hrubých prken nejnutnější nábytek a rodiny slavnostně přesídlily ze stanů, pod nimiž bydlely plné čtyři měsíce, do nových příbytků.

„Nu tak, farmy na řece Vaalu už bychom měli,“ pravil spokojeně Skála, když usedli všichni družně večer na lavičce před Horynovým stavením.

„Jo, to bude ještě trvat, než to budou opravdové farmy,“ pravil s povzdechem Horyna. „Zatím máme jen stavení a louku, ale kde jsou obdělaná pole, kde dobytek a drůbež?“

„I to všechno bude, neměj strach!“ ujišťoval ho Skála.

„Dejž to Bůh!“ děl Horyna a obě ženy to opakovaly po něm.

5. ZLÁ NOVINA

První dva roky hospodaření byly pro obě české rodiny velmi svízelné. U místních usedlíků, Burů, jejichž praotcové přišli před mnoha lety do země, jíž se zmocnili, nalézali málo pomoci. Tito usedlíci hlídali žárlivě svá práva a dívali se nevlídným okem na všechny přistěhovalce. Pro ně to byli „uitlandři“, cizozemci, jimž poskytovali jen nejmenší míru občanských práv. Přistěhovalec nesměl volit do „volksraadu“, státní rady, soustřeďující ve svých rukou všechnu výkonnou moc, i kdyby žil v Transvaalu sebe déle, a tím méně ovšem směl býti volen.

P

P

Češi se statečně probíjeli touto nepřízní přírody i obyvatel. Neznalost holandštiny a angličtiny, obou jazyků, jimiž se v zemi mluvilo, byla jim z počátku velmi na závadu, ale časem přemohli i to. Najali pro starší děti kočovného učitele, putujícího po řece Vaalu a přilehlých farmách, opatření, které Jiří a Jan přivítali s velkou nechutí. Učitel u nich pobýval plný jeden den v týdnu a tu se od něho učili děti i dospělí, děti číst, psát a počítat, dospělí jazykům. Holandština dala mužům méně práce než angličtina, podobala se dosti němčině, kterou znali z doby své vojenské služby. Jiří se učil poměrně lehce, zato s Janem byla potíž, učení mu „nelezlo do hlavy“, jak si stěžovala jeho matka.

„Těch pár hodin týdně je na kluky málo, potřebovali by pořádnou školu,“ toužil Horyna a jeho přání mělo být splněno. Počátkem třetího roku jejich pobytu na Vaalu vznikla v nejbližší osadě, deset mil vzdálené, malá škola, kam dojížděly děti z farem, rozptýlených po okolí. Jirka Horynu a Jan Skálů byli mezi nimi. Každé ráno odklusali na ponících do školy a vracívali se až pozdě odpoledne. Jejich oblíbená jízda na koni jim sice tuto povinnost trochu zpříjemňovala, ale přes to nepřestali litovat blahých dob svobody, nezkalených žádnou školou. Tentokráte nebyl proti pilné návštěvě školy ani Skála, ačkoliv by byli hocha dost potřebovali doma, stejně jako Horynovi. Uznával, že bez důkladné znalosti jazyků, jimiž se v zemi mluvilo, by hoch neměl žádnou budoucnost.

Práce v hospodářství byla v těch prvých letech velmi těžká. Půda, která dosud nepocítila radlice, zdráhala se přijmout zrno a vydat za ně sklizeň. Prvé pokusy s obděláním větších kusů polí ztroskotaly, a teprve druhý nebo třetí se zdařil. Horyna se plahočil trpělivě s rodinou na nové půdě, a konečně se dočkal odměny za práci. Sil kukuřici, proso zvané kaferským žitem i pšenici, a značnou část půdy proměnil v zelinářskou zahradu. Třetím rokem se mu už slušně dařilo; vozil zeleninu a obilí do Potchefstroomu a vždy dobře prodal. Po třech letech už měl několik černých pomocníků a byl na nejlepší cestě k poměrnému blahobytu.

Skálovi se nedařilo stejně. Neměl tu trpělivost a vytrvalost jako Horyna a nelnul tak k půdě. Ta, jako by to cítila, zavřela před ním svou dlaň. Žně se mu nedařily a Skála se po dvou letech nabažil sedlačení. Rozhodl se, že bude raději pěstovat dobytek a koně, o něž byla v zemi poměrně nouze. Neměl štěstí ani v tomto podniku; nedlouho na to vypukl v zemi dobytčí mor, na nějž zahynula většina Skálových kusů. To bylo ve čtvrtém roce jejich pobytu na Vaalu a Skála opět změnil zaměstnání: vrátil se k povoznictví, jímž se zabýval už v Požárech. Zde konečně měl úspěch. Mluvil již plynně oběma jazyky, jichž se užívalo všude v jižní Africe a od černé čeledi se naučil několika kaferským dialektům, zejména řeči sečuana, kterou se lze domluviti od Hartovy řeky a řeky Oranje až k Zambezi. Z počátku jezdil jen s lehkým vozem a dvěma koni, rozvážeje zboží z Potchefstroomu po okolních osadách a osamělých farmách, ale záhy se zmohl na těžký vůz s volským šestispřežím a začal obchodovat ve větším měřítku s černošskými náčelníky.

Zajížděl do polosvobodných černošských států v Bečuánském protektorátu, ovládaném Anglií jen podle jména, a pro zboží až do Durbanu, přístavního města v Natalu. Býval na cestách po celé měsíce a vracíval se s dobrým výdělkem, jak v penězích, tak i v slonovině, pštrosích perech a dokonce i zlatém prachu. Vedlo se jim nyní velmi dobře a jejich obydlí bylo daleko lépe zařízeno, než u Horynů, ale přes to se odtud neodstěhovali. K půdě je nyní sice již nic nepoutalo, ale Skálová se nechtěla vzdát společnosti českých přátel a také její muž byl rád, když se po toulce mezi bělochy nejrůznějších národností a černochy, zase vrátil k svým krajanům.

„Tady je člověku dobře, tady si zase promluví po svém a je mezi svými,“ pochvaloval si za svých krátkých pobytů doma. Zatím děti dorůstaly. Skálovic Marie už byla na vdávání a také se o ni ucházel mladý Bur z nejbližší farmy, k malé radosti svých rodičů – přejících si za snachu dceru ze starousedlické burské rodiny – i Mariiny matky, toužící po českém zeti.

„Toho by sis sem musila nechat poslat z domova jako rychlozboží, kdepak by se tady vzal Čech?“ smával se Skála ženě. „A kdyby nakrásně nějaký přišel, víš ty, jestli by se líbil Marii? Pavla má ráda a to je hlavní!“

„Ale je to protestant!“ namítala Skálová, když už vyčerpala všechny své důvody proti nastávajícímu zeťovi.

„Křesťan a řádný člověk!“ odpovídal vždy Skála už bez žertu a tím debata končívala.

Jirkovi a Jendovi už bylo šestnáct a jejich návštěva školy právě nadobro skončila. Byli to statní a silní hoši, velmi vyvinutí na svůj věk, třebaže Jeník nikdy nedorostl Jirky a zůstal rozložitým silákem, jakým byl už od dětských let. Zlatý čas svobody byl pro Jirku ten tam, měl nyní od rána do večera pomáhat otci na farmě, zatím co Jan se s mnohem veselejší myslí chystal na cestu s otcem, daleko, až do Durbanu. Těšil se na ni, věděl z otcova vyprávění, že na takové cestě není o zážitky ani o dobrodružství nouze, ale přes to se jen nerad loučil s přítelem.

„Nevím, co si tu bez tebe počnu,“ prohlásil smutně Jirka, když se loučili. „Při tom chození za pluhem, štěpování a roubování stromů, nebo zavlažování zeleniny, člověk nic neužije a čas se tak pomalu vleče!“ Nebyla to práce, po jaké by toužil, měl jiná přání. Chtěl by být lovcem, jako „ohm Martin“, všem známý ideál burské mládeže. Tomu ovšem nechtěl otec Horyna vůbec rozumět a Jirkovy nesměle pronášené tužby se setkávaly jen s hluchýma ušima.

„Otec by tě mohl pustit na cestu s námi,“ mínil Jan, ale přítel jen mávl rukou. Také už na to myslil, a odvážil se i otce prosit o dovolení, ale byl krátce a rázně odbyt. Horyna byl sedlákem tělem i duší a sousedův způsob života se mu vůbec nezamlouval, přes všechnu jeho výnosnost. To tak, ještě aby si jeho vlastní syn zvykl na takové toulání!

Horynová nesmýšlela tak přísně; byla přece jen ženou a občas se v její duši ozvalo cosi jako mírná závist při pohledu na přítelčin přepych. Nebyla by žádná škoda, kdyby se Jirka stal stejně úspěšným obchodníkem; konec konců je tu Vašík, jenž zatím již vyrostl v čiperného, šestiletého klučinu, a mohl by jednou převzít otcovu farmu. Aspoň by oni, staří, nemusili tak brzy na výměnek. Ale s mužem nebyla žádná řeč, měl nepovolnou, českou hlavu, umíněnou ve svém rozhodnutí.

„Není ani pomyšlení, že by mne otec s vámi pustil,“ pravil Jiří sklesle. „Kdybych tu aspoň měl nějakého kamaráda, pak bych to bez tebe lépe vydržel a rychleji by mi to uběhlo.“

„No, máš přece Pita, který ti dělá co ti na očích vidí. S tím už občas uklouzneš na nějaký ten lov nebo vyjížďku,“ pokoušel se Jan rozveselit smutného kamaráda. Loučení ho také dojímalo, ale přece ne tak silně, jako Jirku. Těšil se na cestu, na nový, neznámý kraj a lidi, a tušil, že mu čas bude daleko rychleji ubíhati, než příteli, jenž zůstane doma.

Jiří se při zmínce o Pitovi usmál a jeho zármutek trochu polevil. Pit byl kaferským černochem z kmene Tembo, pravý obr a veliký silák, výjimka mezi soukmenovci. Sloužil u Horynů již čtvrtý rok a Jirku přímo zbožňoval. Není jisto, bylo-li to proto, že hoch s ním jednal daleko vlídněji, než všichni ostatní z Horynovic rodiny, neboť necítil k černochům žádného odporu, nebo z nějaké jiné neznámé příčiny, ale Pit byl ochoten dát za „mladého baase“, jak Jirkovi říkal, své černé tělo i duši.

Naučil ho nejrůznějším kouskům z umění černých mužů. Stopovat zvěř, splétat z větví a listí loveckou chýši, líčit past na hyenu i na slona a ještě mnoho jiných věcí. Věnoval mu všechen svůj volný čas a hlídal „mladého baase“ věrně a ostražitě jako pes.

„Co má pořád náš Jirka s tím černým pohanem?“ stěžovávala si matka Horynová, která se nedovedla smířit s černochy jako s domácí čeládkou.

„Nech ho, aspoň se naučí jeho řeč a to mu nemůže škodit. A potom, Pit je řádný pracovník a dělá za dva,“ odpovídal vždy otec Horyna. Nutno ještě dodat, aby náš popis byl úplný, že Pit se vlastně jmenoval Umfolopace, ale nikdo nemohl od Horynové požadovat, aby na něj tak volala. Dala jej tedy pokřtít od kočovného protestantského kazatele na Pita, vybravši úmyslně toto krátké jméno, stejně cizokrajné, jako černochova tvář. Umfolopace se podrobil křtu i po něm následujícímu kázání s obdivuhodnou trpělivostí a mírností; ponechal si ovšem i nadále měděné kruhy a v uších a v nose, stejně jako na krku talismany černého kouzelníka jejich kmene a v duši víru v kaferského pánbíčka, „morimo“, o jehož vzezření a místě trvalého pobytu ovšem neměl žádné určité představy.

* * *

„Vrátíme se se zbožím nejdéle za čtyři měsíce!“ ujišťoval Skála, když se loučil s rodinou. Vyjeli na sklonku jara, šest neděl před Štědrým dnem. Jirka je provázel přes brod na Vaalu a daleko na druhý břeh a bylo potřebí dvojí důrazné Skálovy domluvy, aby se obrátil zavčas na zpáteční cestu k domovu, než nastane tma. Konečně si oba nerozluční kamarádi řekli naposled „Na shledanou!“ a stiskli si ruce, ale ještě potom stál Jirka nehnutě se svým poníkem tak dlouho, až pomalé volské spřežení zavleklo vůz za obzor. S těžkým srdcem obrátil potom koně k domovu a čas začal zvolna plynout.

Den se skládal ke dni, týden se řadil k týdnu a konečně i měsíc k měsíci. Skálou vyměřená doba byla ta tam, ale vůz se nevracel. Minul pátý měsíc a šestý se již chýlil ke konci, a dosavadní neurčité obavy Skálové a její dcery se změnily v těžkou úzkost a žal. Horynovi sdíleli jejich zármutek a Jirka nejvíce ze všech. Horyna sám nečekal, až ho sousedka o to požádá a zajel do Potchefstroomu a potom, když tam nepořídil, i do Pretorie, sídelního města transvaalské vlády. Sháněl se po nějakých zprávách a hledal pro přátele pomoc u úřadů, ale neměl úspěch.

„Nemohu vám pomoci,“ řekl rozložitý, prošedivělý Bur, starosta Potchefstroomu. „Jedině Volksraad by mohl vyslat komando pátrat po zmizelých, ale pochybuji, že to učiní. Skála je uitlander, že?“

„Skála je především křesťan, řádný muž a dobrý otec rodiny,“ odsekl Horyna popuzeně.

„Tím se snažíme být všichni,“ pravil neochvějný Bur. Horyna to tedy zkusil v Pretorii.

„Zapomínáte patrně, příteli, že Transvaal není už přes dva roky samostatnou republikou, nýbrž anglickou korunní kolonií,“ řekl vlídně landrost, úřadující zástupce Volksraadu. „Zařídit pátrání po vašem zmizelém krajanovi není v naší moci, to je věc anglického komisaře. Ostatně se znepokojujete asi zcela zbytečně, obchodníci cestují proto, aby obchodovali a snadno se potom zdrží mnohem déle, než původně zamýšleli.“

„Ale Skála neměl vůbec v úmyslu cestou obchodovat,“ namítl Horyna. „Jel si pro zámořské zboží do Durbanu a chtěl je potom vézti do Khamovy říše za Limpopo. Neměl nejmenší příčiny cestou se zdržovat.“

Úředník pokrčil rameny.

„Nemohu nic dělat, obraťte se na anglického zástupce!“

„To jsou samé hlouposti a výmluvy,“ pravil povýšeně Angličan, když přijal po jistých průtazích neúnavného Čecha. „Burové se jen vytáčejí, aby nemusili pro vašeho krajana nic udělat, dobře víte, jak se dívají na přistěhovalce. Mají úplnou volnost posílat svá komanda kam chtějí, vyjma ovšem proti zájmům Velké Británie, my se jim do toho vůbec nepleteme.“

„A nemohli byste vy sami něco udělat?“ prosil Horyna.

Zástupce britské královny povstal s úsměvem a zavedl Horynu k velké mapě, zaujímající značnou část jedné stěny jeho úřadovny. Znázorňovala jižní Afriku a žlutou barvou v ní byly zakresleny obdélníčky různé velikosti. Bylo jich poskrovnu ačkoliv byly roztroušeny na prostoře mnoha set tisíc čtverečních mil.

„To jsou naše policejní stanice,“ vysvětloval Angličan. „Nejslabší má posádku tří mužů, nejsilnější třicet. Zdá se vám jich být málo, pravda? A přes to pohlcují několik tisíc mužů policejního sboru. Připočtěte k tomu pohyblivé hlídky na hranicích, hlídky v démantových polích a nejnutnější pohotovost proti kaferským nájezdům na farmy a pro případ vnitřních nepokojů a uznáte, že nemám lidí nazbyt a že nemohu postrádat ani jediného muže.“

„Ale snad byste aspoň mohli zařídit dotaz u vašich policejních stanic v místech, kudy měl Skála projet,“ naléhal Horyna.

Úředník se vrátil na své místo za stolem a chvilku uvažoval.

„To znamená vyslat posly, poněvadž telegrafní spojení existuje jen s hlavními stany. Za normálních poměrů by se to dalo zařídit, ale nyní ne. Víte přece, že v zemi Zulů, kudy musil váš přítel projeti, zuří válka a že zasahuje až do Natalu. Podle mého názoru, váš krajan a jeho syn už nežijí. Byli bělochy a měli smůlu, že projížděli vzbouřeným krajem v okamžiku, kdy Zulové byli proti bělochům nejvíce rozvášněni.“

Horyna zbledl. To, co si dosud tiše říkal, obávaje se to vyslovit nahlas, aby nepřivolal zlý osud, mu nyní chladnokrevně a s bezohlednou otevřeností oznámil anglický komisař.

Trpce zklamán vracel se domů, obávaje se, jaký dojem zpráva o nezdaru jeho cesty vyvolá, ale ukázalo se, že si činil zbytečné starosti. Jiří ho zahlédl jak přijíždí a běžel mu naproti, volaje radostně: „Sláva, tatínku, žijí, dostali jsme od nich zprávu!“ Jedním dechem mu pak vyprávěl, že dva dny po jeho odjezdu do Pretorie dorazil na farmu lovec slonů, strýc Martin, v průvodu černého hocha a se zprávou od Skály, kterou našel v místě, kde se srazila anglická jízdní hlídka se Zuly.

„Bohu buď chvála!“ pravil zbožně Horyna, snímaje klobouk a křižuje se. Spěchal do svého domu, který hostil strýce Martina, aby přivítal návštěvu a dozvěděl se podrobnosti.

„Ale nezdá se mi to být o nic lepší, než to bylo dříve,“ potřásl starostlivě hlavou, když vyslechl celý příběh a když s Martinem na chvíli osaměli.

„Vypadá to tak,“ přikývl Martin, bafaje z krátké dýmky. „Když jsem se poptával v Potchefstroomu, znají-li člověka, jehož jméno začíná Skal, zašel jsem k landrostovi s vybídnutím, aby pro zmizelého tradera něco učinili. Odbyl mne stejně, jako to udělali vám, ačkoliv jsem Holanďan a tady v Transvaalu mne zná snad každé dítě. Ostatně, nemohu popřít, že vlastně měl pravdu. Kam, u čerta, by posílali komando do země Matabelů, kde nemá žádný běloch co poroučet!“

„Ale pak jsou oba ubožáci ztraceni,“ řekl tiše Horyna.

Martin se odmlčel a zamračen kouřil. Do světnice se zatím vtrousili ostatní členové Horynovy rodiny a obstoupili dychtivě strýce Martina. Ten Vyjmul dýmku z úst a zvedl rázně hlavu.

„Podívám se za nimi sám,“ pravil rozhodně a pokynuv Horynovi, jenž se chystal něco namítnouti, aby ho nepřerušoval, pokračoval. „Znám se s Lobengulou a kdysi jsem mu dokonce prokázal dosti velkou službu. To bylo před třemi lety, když se Lobengula vydal na nájezd proti jižním Marucům. Padli tehdy do léčky a byli rozbiti na řadu menších oddílů, z nichž se jich jen několik málo vrátilo domů. Většina Lobengulových mužů zahynula cestou, spíše žízní a hladem v neznámé krajině, než pod oštěpy a šípy Maruců. Našel jsem Lobengulu vyčerpaného strádáním a zcela samotného. Nepil už dva dny a měl na onen svět jen pár kroků. Napojil jsem ho, rozdělil jsem se s ním o své zásoby a doprovodil jsem ho až na hranice jeho říše. Ujišťoval mne tehdy, že na moji službu nezapomene a skutečně se ke mně choval velmi slušně, kdykoliv jsem pak k němu zavítal. To jsem od něho nic nechtěl a tak aspoň se nyní mohu přesvědčit, jak vypadá vděčnost černého krále.“

Martin zapíjel svou dlouhou řeč sklenicí kaferského piva, zatím co mu Horyna se ženou vřele děkovali.

„To bude mít Skálová radost, musím běžet jí to říci,“ pravila Horynová, utírajíc si slzy pohnutí a hrnula se ke dveřím.

„Tatínku, dovol mi jít se strýcem Martinem!“ prosil Jirka.

„A já půjdu taky!“ ozval se šestiletý Vašík a otec i sestra se mu dali do smíchu.

„Tys mi hrdina, tebe by tak právě strýc Martin mohl potřebovat,“ vysmívala se Pavla. „Ani nic neujdeš, hned tě bolí nohy, když máš pro něco dojít!“

„Nebolí mne žádné nohy, dyť sem došel až do Počečtromu, dyť!“ durdil se Vašík.

„Do Potchefstroomu, to se ví, tam jsi krásně došel, když jsem tě celou cestu vezl na koni,“ děl pohrdavě Jirka. „To není pravda!“ nabíral do pláče hošík.

„Nehádejte se, děti, není to hezké před hostem, který vám k tomu ještě ani nerozumí!“ zakročil přísně otec Horyna. „Samozřejmě, že nepůjdete ani jeden ani druhý, oba jste ještě příliš mladí na takovou cestu. Vašíka by si ještě nakonec Matabelové upekli k večeři,“ končil žertem a pověděl potom holandsky Martinovi, oč se jedná. Trochu se podivil, když se lovec jeho žertu o lidožroutských Matabelech ani neusmál.

„Je to hezké, že chceš jít na pomoc kamarádovi, ale není to cesta pro tak mladého člověka, jako jsi ty,“ obrátil se lovec slonů vlídně k Jirkovi. Hoch učinil ještě jeden pokus otce obměkčit.

„Už jsem řekl!“ Horynův hlas měl rozhodný tón a nebylo žádné naděje, jakmile pronesl tuto krátkou větu, to Jirka věděl. Sevřel vzdorně rty a beze slova vyšel z místnosti. Šel si postěžovat černému hochovi, jenž přijel s Martinem. Získal si jeho náklonnost hned první den, když prohlásil, že si ho vezme do své komory a nenechá ho bydlet s čeledí. Hrdý potomek černých králů ocenil náležitě tento nezvyklý projev bělochovy pozornosti a pocítil k Jirkovi velkou náklonnost.

Vyslechl s účastí jeho stížnost na otce, že jej nechce pustit s Martinem do země Matabelů a dal si vyprávět podrobnosti celé rozmluvy, která se konala v místnosti. Jirka znal sice lépe řeč jihovýchodních Kafrů, ale dovedl i sečuánsky natolik, aby se se svým novým přítelem dorozuměl.

„Mosipo by Lobengulu o nic neprosil!“ prohlásil černoch hrdě. „Zná ho za ta léta, která u něho strávil v zajetí a ví, že je to ukrutný a věrolomný muž. Proč dovoluje bílým mužům, kteří vzývají kříž, aby lili vodu na hlavu jeho lidí, jak to chce Bůh bělochů a potom tyto lidi, kteří přijali novou víru, dává zavraždit?“

„A co bys tedy učinil?“ tázal se dychtivě Jirka, jenž porozuměl jen nejasně Mosipově zmínce o misionářích a křtu Matabelů.

„Šel bych do země Matabelů, připlížil bych se jako levhart k Lobengulově sídlu a odvedl bych mu lstí oba zajatce,“ odvětil černoch bez dlouhého rozmýšlení.

„To bys udělal, opravdu?“ tázal se nedůvěřivě mladý Horyna. Opravdu!“ potvrdil Mosipo.

6. TÁBOR U ŘEKY

V místech, kde řeka Ingalale vtéká do mohutného Limpopa, tvoříc s ním téměř pravý úhel, planul velký táborový oheň, vydatně živený rákosím a suchými, trnitými větvemi akácií. Místo bylo k táboření velmi vhodné. Obě řeky je chránily se dvou stran a třetí stranu trojúhelníku se právě snažil černoch obrovské postavy uzavřít jakousi nízkou, trnitou zábranou, dostatečnou překážkou pro plížící se hyenu i loupeživého šakala. U ohně seděl černoch, a horlivě nad ním otáčel velkou rybou, navlečenou na tenký rákos, jako na rožeň, aby se řádně propekla na obou stranách. U stanu, vztyčeného několik kroků od ohně, klečel běloch a něco kutil v malém vaku z kůže antilopy. Kdo by si byl lépe prohlédl obě postavy u ohně, byl by zjistil, že jde o velmi mladé muže, ba přímo o sotva dospělé hochy. Skutečně to také hoši byli: černoch, opékající rybu nad ohněm, byl patnáctiletý Mosipo, následník bamangvatského trůnu, a jeho bílý druh, jen o rok starší, se jmenoval Jiří Horyna.

V

V

„Nu tak, Pite, budeš už jednou hotov s tou ohradou?“ ozval se Jiří. Přesvědčil se, že náboje do jeho mauserovky posledním prudkým deštěm nijak neutrpěly a zavřel vak. „Potřebuji, abys mi pomohl chytit ještě nějakou rybu, Mosipo myslí, že jich nemáme k večeři dost.“

„Už jdu, baase, už utíkám, už jsem tam celý,“ překonával se černoch v horlivém ujišťování, ale klidně si nejdříve dodělal svou ohradu a potom se teprve přidružil k svému veliteli. Od té chvíle, co opustili farmu – tajně, za noci, hned po odjezdu Martinově – říkal mu prostě jen „baas“, ježto tu jiný pán pro něho nebyl.

Jirka si vzal z ohniště hořící větev a s Pitem, ozbrojeným oštěpem, sestoupil po krátkém a srázném břehu k řece Limpopo. Valila se u jejich nohou, temná a hrozivá, rozvodněná zimními dešti a planoucí pochodeň na ni vrhala mihotavou zář, v níž chvílemi zasvitla bílá pěna vlny, rozrážející se o písečnou výspu. Světlo přilákalo ryby a Kafroví se podařilo nabodnout v krátké chvíli dva statné sumce, o nichž Jirka prohlásil, že jim k večeři docela stačí.

„Ó, Pit má hlad, veliký hlad, náramně pořádný hlad,“ ujišťoval černoch a Jirka mu povolil ještě chvíli lovu. Konečně bylo ryb dosti i podle uznání Pitova a černoch, svázav ryby ocasy k sobě, přehodil si řádnou kořisť přes záda a ubíral se za svým pánem k ohni. Jirka zašel ještě ke koním, aby se podíval, jsou-li řádně obslouženi. Poníci spásali mladé výhonky rákosí, které pro ně Kafr nařezal z nedostatku jiné píce a Jirka přátelsky poplácal svého oře po širokém a baculatém hřbetu. Tentokráte mu ponny neolízl uličnicky tvář, jak měl ve zvyku činit. Zdvihl hlavu, sál vzduch nozdrami natahuje krk k nedaleké řece Ingalele a neklidně zafrkal, hrabaje přední nohou.

„Copak ti je?“ divil se Jiří a napínal krk do tmy. Snažil se dohlédnout na druhý břeh. Nebyl sice příliš daleko, Ingalele byla mnohem užší než Limpopo, ale černé mraky, pokrývající oblohu a slibující brzy nový déšť, propůjčily noci neproniknutelný plášť tmy. V této tmě zapadal Jirkův pohled bez cíle a hoch brzy zanechal marného rozhlížení. Věděl, že burští poníci, žijící většinou pod širým nebem, si daleko více uchovali své přirozené pudy, než koně, uzavírané ve stáji, ale nemohl přijít na žádnou příčinu poníkova neklidu. Moskyti v této zimní době koně neobtěžovali, krokodýlové, jichž bylo v obou řekách a zejména v Limpopu hojnost, nemilují rychlý proud a jistě si zalezli někam na severní břeh řeky, který byl méně srázný a písčitější, a levhart, nebo jiná šelma, nestojí o lázeň a odhodlá se plavat přes řeku jen když je jí zle, když ji k tomu nutí pronásledovatel nebo hlad. Ale v okolí nebyli lidé a zvěř tu nechyběla.

Jirka ještě chvíli postál u koní, domlouvaje poníkovi, a potom si sedl k ohni. Pit zatím vykuchal ryby a aniž z nich sedřel šupiny – což považoval za zbytečnou a obtížnou práci – pekl je jednu po druhé nad ohněm. Když se mu zdálo, že jsou dost, sňal je z rákosu, sloupl z nich zuhelnatělou kůži a bílé maso, chutně vonící, položil jednoduše na Jirkův krátký plášť do deště.

„Tak, večeře je hotova,“ hlásil spokojeně. Jirka svůj díl posolil – oba jeho společníci slízali sůl z dlaní, kam jim ji nasypal, ale maso jedli nesolené. Hoch sousta přímo hltal, tak byl vyhladovělý. Jeli ostře od samého oběda a polevili teprve za soumraku, když Pitův kůň, zchvácený jeho vahou, začal zůstávat vzadu. Od oběda neměli v ústech a to bylo, jak si Jiří nyní uvědomoval, před nějakými desíti hodinami.

Jídlo se odbývalo mlčky. Černoši nemají ve zvyku při jídle mluvit. Považují obsluhu svého žaludku za cosi svrchovaně významného a důležitého a Jirka zpravidla večer vzpomínal nejvíce na domov. Od oné noci, kdy jej tajně se svými druhy opustil, aby šel na pomoc kamarádovi, zajatci Matabelů, uplynul již plný měsíc a Jirkovy vzpomínky na domov, z počátku přetížené výčitkami svědomí za nehezký čin, jehož se svým útěkem dopustil, se časem změnily v mírný stesk a neurčitou touhu. Za ten měsíc projeli Transvaalem napříč, od jeho jižní hranice, vyznačené řekou Vaalem, až k hranici severní, kterou tvoří Limpopo. Gesta, kterou úmyslně volili tak, aby se vyhnuli větším osadám a městským střediskům, kde by mohl být Jirkův útěk znám, byla přeplněna různými zajímavými zážitky, jež postupně smazaly z hochovy mysli první silný dojem, vzbuzený vědomím, že učinil něco nesprávného, něco, co mu otec výslovně zakázal.

„A přece to není tak špatné, jeden má druhému pomáhat, to tatínek pořád říká,“ opakoval si Jirka často, aby umlčel hlas svědomí. On přece neujel za nějakou zábavou, šel vysvobodit přítele a jeho otce v přesvědčení, že zákrok strýce Martina u Lobenguly nebude mít žádný úspěch. S každou mílí, která jej vzdalovala od otcovského domu – a urazili jich za ten měsíc jistě na tisíc – nabývalo v něm vrchu přesvědčení, že vlastně neučinil nic špatného a že mu dá otec nakonec za pravdu. „Až uvidí, jak se vracím s Jednou a se strýčkem Skálou,“ říkal si v duchu. A tento mladistvý optimismus zlepšoval každým dnem jeho náladu a dával mu zapomínat na domov. Jen večer, když se unaveni po celodenní jízdě utábořili na noc a zasedli k jídlu, často hodně skromnému, vybavil se Jirkovi obraz domova v celé živosti. Rodina je u stolu, Pavla přináší mísu s večeří, otec říká modlitbu a malý Vašík se netrpělivě vrtí na svém místě, čekaje dychtivě na okamžik, kdy mu matka naloží na talíř. A matka se dívá starostlivě před sebe, rty se jí pohybují modlitbou a při tom asi myslí jen na něho.

„Jimmy byl nějaký nepokojný,“ vytrhl se Jirka násilím ze svého zamyšlení.

„Nepokojný, tak?“ Mosipo, jenž právě skončil jídlo, byl pln zájmu. „A kdy to bylo?“ Jirka pověděl. „Měl jsi mně to hned říci, Gergi,“ – černoch si upravil holandský překlad Jirkova křestního jména, aby se mu lépe vyslovoval.

„Nevěděl jsem, že by na tom mohlo něco být,“ podivoval se bílý hoch. „Myslil jsem, že se to na protějším břehu plížila nějaká hyena a že ji Jimmy zvětřil.“

„Hyeny nevycházejí tak brzy na lov,“ pravil Mosipo, vstávaje a chápaje se asagaje. „A zde je neklidná země, tam,“ – napřáhl ruku do tmy, ukazuje na severní břeh Limpopa – „jsou už Matabelové. Zajíždějí často přes hranice a proto se zde podle řeky neusadil žádný běloch. Pojďme se podívat k řece!“

Jirka si vzpomněl, že za celý den jízdy nepřišli na jedinou bělošskou farmu. Vstal ochotně, chopil se pušky a šel za Mosipem, následován Pitem. Prošlí kolem koní, kteří se nyní klidně pásli a opatrně sestupovali po kamenitém břehu k Ingalele. Zář ohně nesahala až sem a musili dávat pozor, aby nespadli do vody. Neviditelná řeka šuměla u jejich nohou a bělavá, vlhkostí čpící mlha na ni kladla svůj měkký polštář. Zrak jim nebyl nic platný, mohli spoléhat jen na sluch, ale jakýkoliv zvuk z protějšího břehu musel beznadějně zaniknout v hučení rozvodněného proudu. Oba hoši a Kafr šli podle břehu, opatrně tápajíce ve tmě až k místu, kde Ingalele vtékala do Limpopa, ale nezjistili nic podezřelého. Zastavili se na okamžik na břehu Limpopa, hledíce do tmy, když tu Mosipo sebou polekaně trhl.

„Slyším koně, ržají a dupají, něco se děje v táboře. Rychle, zpátky!“ Běželi zpět k ohni, jak nejrychleji ve tmě mohli a Jirka si cestou nepěkně spílal. Jaký nerozum, že odešli od ohně všichni tři a nikdo z nich tam nezůstal na stráži! Lapajíce po dechu vyběhli po srázném břehu vzhůru, k mělké úžlabině, kde rozbili svůj tábor. Nahoře se zastavili jako na povel a v úžasu zírali k ohni, kolem něhož sedělo několik mužů. Ještě než se vzpamatovali, vyskočil jeden z nich a krátkým povelem vymrštil na nohy i ostatní. V jejich rukou se zaleskly pušky, jež okamžitě obrátily svá ústí proti příchozím.

„Zbraně zahodit a ruce vzhůru!“ velel ostře muž, jenž první vyskočil od ohně. Jirka pustil ze ztuhlých prstů pušku a zvedl neochotně ruce nad hlavu. Mosipo zahodil po krátkém váhání oštěp, ale Pit neměl v úmyslu se od své válečné sekery tak rychle odloučit. Zvedl ji výhružně nad hlavou, ale Jirka k němu přiskočil a zavčas jeho ruku zachytil, zatím co jeden z mužů přiložil pušku až k černochově nahé hrudi, chystaje se stisknout natažený kohoutek.

7. DÉMANTOVÍ MUŽI

Když za soumraku téhož dne přijížděli oba hoši s Kafrem od západu k řece Ingalele a pátrali po jejím břehu po brodu, jenž by jim umožnil dostat se na druhou stranu, spustil se tak prudký liják, že bylo stěží vidět na sto stop daleko. Jen tak se stalo, že všichni tři přehlédli malou skupinu mužů, která v téže době přijížděla od jihu podle Ingalele a v okamžiku, kdy Pit objevil brod, byla od nich sotva čtvrt míle daleko.

K

K

Tato skupina cestujících se skládala ze šesti mužů, z nichž jen tři jeli, zatím co ostatní tři kráčeli pěšky. Přebrodili řeku o něco výše, než hoši s Pitem, používajíce k tomu skalnatých prahů, čnějících z jejího dna a podařilo se jim to teprve po značné námaze. Koním co chvíli sklouzla noha s hladkého kamene, skrytého pod vodou, takže byli nuceni plavat, aby je rozvodněný proud nestrhl s sebou; pěší mužové měli větší štěstí, ale za to se namočili až po prsa.

„Mám tohohle plahočení už dost, Jacku, to ti povídám!“ pravil jeden z pěšáků, otřepávaje se jako zmáchaný pes, když stanuli na druhém břehu. „Ať mne ďas spere, jestli tě po druhé nesrazím s koně a nesednu si na něj sám!“

Muž, nazvaný Jackem se krátce zachechtal.

„Kdo za to může, že jsi přišel o koně, Bille? Místo, abys byl nám, jezdcům, povděčen, že jsme vás neopustili a nedali přednost rychlejší záchraně, ještě nám spíláš!“

„Nehádejte se!“ okřikl je ostře druhý jezdec, muž dlouhé postavy. Vyjímal se směšně na drobném poníkovi, na němž seděl s nepřirozeně zdviženými koleny, maje kostnatá záda shrbena do oblouku, jako by jej nějaká neviditelná ruka tlačila k sedlu.

„Kdybyste byli pořádně své koně uvázali, nemusili vám v noci utéci a nebyli byste potom našli jejich kosti obrané od hyen,“ pokračoval dlouhán. Byl zřejmě velitelem tlupy, jak bylo patrno z toho, že muži snesli jeho pokárání i výtky bez odmluv. Příhoda, o které se zmiňoval, se stala dva dny před tím, když tábořili na úpatí nízkých pahorků, prodlužujících Zoutpanské hory směrem na západ, a vinu na ní měla smečka žíhaných hyen. Tato zvířátka se, alespoň v jižní Africe, nespokojují jen mršinami, jak jim to předpisují přírodopisné učebnice, ale dovedou zaútočit i na tábor, cítí-li v něm koňské maso, jež je zvlášť dráždí a přitahuje.

„Vyzná se někdo z vás tady v těch místech?“ tázal se náčelník malé tlupy, když mlčky urazili asi půl míle po řece dolů.

„Já!“ hlásil se temnolící chlapík, na prvý pohled míšenec bílé a černé rasy. Byl synem Portugalce a černošky z kmene Bapedů a jeho druhové ho znali jen pod jménem Pedro.

„Prošel jsem tudy už třikrát…,“ začal muž, ale byl přerušen Jackem, jenž si rád dobíral druhé lidi.

„A vždycky s kamínky v kapsách a s policisty v patách, co, Pedro?“

Míšenec se ušklíbl, ale neodpověděl na narážku. „Je velmi příhodné místo k táboření, chiefe, tam u soutoku obou řek,“ hlásil. „Chráněné ze dvou stran, suchý břeh a moskytů tam bude po těch deštích jen pomalu. Přidáme-li trochu do kroku, jsme tam za delší půlhodinku, ještě než nastane tma!“

Náčelník spokojeně přikývl a pěšáci vyrazili rázněji. Přestalo pršet a západ se na okamžik zbarvil rudým odrazem slunce, jehož žhavá koule klesla již pod obzor. Náčelník mimovolně otočil hlavu k červené záplavě, ale v příštím okamžiku pustě zaklel a hned byl z koně dole.

„Na zem, všichni na zem, okamžitě!“ velel tlumeně a udivení muži poslechli. Poníci se schoulili vedle nich jako psi a lidé i zvířata strnuli v nehybném očekávání. Na západ od nich, asi půl míle daleko, se objevila dlouhá řada jezdců. Jeli rychle souběžně s řekou, odrážejíce se na rudém obzoru jako strašidelné stíny, promítající se na světlé pozadí v nepřirozených rozměrech.

„Podívejme se!“ hvízdl překvapeně Jack. „Přičinlivý seržant Flaherty a jeho družina! Myslil jsem, že už jsme je setřásli ze stopy před třemi dny. Má to ale čenich ten irský setr!“ Neskrývaný obdiv, znějící z jeho slov, popudil náčelníka.

„Hrom aby je rozbil na prach a peklo pohltilo!“ láteřil. „To máme z toho, že se kvůli zbrklým chlapům, kteří ani nedovedou uvázat svého koně, hrabeme jako chromí! Dávno jsme už mohli být na portugalských hranicích!“

„Nezlobte se, chiefe,“ konejšil ho Jack. „Nemohou nás vidět, kolem nás je tma. Nebyli bychom je také spatřili, nebýt toho, že mají za sebou světlo.

Náčelník ještě zlobně něco bručel a hněvivě hleděl za četou policistů. Přejeli tiše jako duchové a zmizeli na temné části obzoru. Hned potom, jako by nějaká tajemná ruka čekala na tento okamžik, pohaslo rudé světlo na obloze, ustupujíc pásu šedé modři, která však rychle tmavěla a v několika minutách se přestala lišit od ostatního nebe.

„Ďas aby na ně!“ klel znovu náčelník. „Teď jsme ve tmě a můžeme se tu rovnou utábořit!“

„U soutoku obou řek bychom to stejně nemohli učinit, chiefe, to místo si nepochybně vybral Flaherty se svou čeládkou,“ pravil filozoficky Jack, zarážeje do země kolík, aby k němu připoutal svého koně.

„Co to děláte, Jacku?“ tázal se míšenec, jenž pro tmu neviděl dobře druhovy přípravy k táboření.

„Chystám si tu pohodlnou postýlku,“ šklebil se Jack. „Jen se bojím, že mi v ní nebude dost teplo, vypadá to, jako by mělo každou chvíli zase pršet!“

„Počkejte s tím!“ vybízel Pedro. „Znám lepší místo kus dále a jistě je najdu i potmě.“

Na náčelníkův povel se dali muži zase na pochod, tentokráte všichni pěšky, jezdci vedli koně za uzdy. Postupovali za sebou, držíce se za ruce a Pedro kráčel v čele. Po kratším tápání se octli mezi shlukem velkých balvanů, patrně pozůstatků nějaké skály, která se zřítila v dávných dobách. Místy přečnívaly balvany výše položené ty, na nichž spočívaly, tvoříce tak jakýsi kryt proti hrozícímu dešti, třebaže nedostatečný. Muži tápali ve tmě kolem sebe, hledajíce si pohodlné místo pro nastávající nocleh a jeden z nich nahmatal pod převislým kamenem suché větve hustého křoví. Byl to jeden z pěšáků, kteří se při přechodu řeky řádně promočili a nečekaný nález jej tak potěšil, že radostně zvolal: „Sláva, suché dříví, to si rozděláme oheň a usušíme se!“

„Opovažte se, Jonesi a rozbiju vám tu vaši tupou hlavu!“ vyhrožoval náčelník. „Copak jste zapomněl, že ti prokletí slídilové táboří sotva půl mile odtud?“

Mokří členové tlupy nespokojeně bručeli.

„Ale vždyť jsme tady mezi kamením, chiefe, oheň nemůže být od řeky vidět,“ odvážil se namítnout Bill.

„Nemůže být vidět od řeky,“ posmíval se velitel. „A co odraz na nebi, mraky visí tak nízko, že si na ně můžete sáhnout!“

Nespokojenci ještě něco bručeli, ale za chvilku zavládlo ticho, rušené jen občas nárazem podkovy o kámen, jak koníci neklidně hrabali nohama. Muži, jimž voda řeky Ingalele pronikla až na kůži, jektali zuby, ale neodvážili se rozžehnout oheň. Chvíli seděli všichni mlčky, chroupajíce tvrdé suchary a houževnaté sušené maso antilopy, až si zase Jack na něco vzpomněl.

„Je to přece jen hloupé, náčelníku, sedět tady potmě a nevidět si ani do úst. Nemohl by aspoň Pedro, který se tu vyzná, vylézt na nějaký větší kámen a rozhlídnout se tak trochu kolem, jestli ti policajti skutečně táboří u soutoku řek?“

„Vylézt a spadnout dolů a rozbít si hlavu, ne? Půjčte mu na to svoji hlavu, Jacku, nebo si ji s ním vyměňte!“ posmíval se náčelník.

„Prodělal bych na tom,“ pravil Jack a někdo se zasmál.

„Mohu udělat něco lepšího,“ hlásil se Pedro, jenž zřejmě byl ochotným mužem. „Půjdu podle břehu řeky a podívám se zblízka, jestli se tam Flaherty usadil.“

Ježto náčelník proti tomuto návrhu nic neměl, zvedl se míšenec a ozbrojen jen revolverem a nožem – puška by mu byla při plížení překážela – zmizel neslyšně ve tmě. Uplynula dlouhá doba než se vrátil a zpráva, kterou přinesl, všechny překvapila. Po policajtech nebylo ani potuchy, ale místo, kde tlupa chtěla tábořit, přes to nebylo prázdné. Usadili se tam dva hoši, běloch a černoch, v průvodu statného Kafra.

„Mají koně?“ tázal se chtivě Bill, a když Pedro přisvědčil, řekl rychle: „Mám nápad!“

„Podívejme se, to se ti také někdy stává?“ posmíval se Jack. „Ale nic si z toho nedělej, to zas přejde, až oschneš!“

Náčelník ho okřikl a vyzval Billa, aby pověděl, co si vymyslil.

„Až usnou, přepadneme je a zmocníme se koní,“ navrhoval Bill a jeho dva druhové v neštěstí, opěšalí jako on sám, vyslovili okamžitě svůj souhlas.

„Krásný nápad, Bille, opravdu!“ předstíral Jack obdiv. „A co pak uděláme s těmi hochy a s tím negrem, na to už tvá chytrá hlava také myslila?“

Byla sice tma, takže Jack nemohl dobře vidět muže, s nímž mluvil, ale přesto správně vytušil výmluvný pohyb Billovy ruky kolem hrdla.

„Tedy je odděláme, vida!“ řekl a jeho hlas pozbyl své obvyklé posměvačnosti. „Rozhodně postupujeme! Nejdříve kupci kradených démantů, potom zloději koní a hned na to vrahové! Ne, v tomhle s tebou nehraji, Bille! Jsem démantovým mužem, kupuji kradené démanty a podloudně je vyvážím přes hranice, ale to mi stačí. Chci umřít jednou hezky v posteli, obklopen truchlící rodinou, jako počestný darebák a nemám chuť strkat krk do oprátky. Kdyby aspoň v Transvaalu dali člověku pořádný provaz, ale ti chlapi šetří i na takových věcech. Pamatujete se, jak věšeli toho kaferského náčelníka Mampúra? Provaz se s ním přetrhl a musili ho znova navázat!“

Někteří muži se smáli, ale dva z nich se připojili k Jackovu názoru a vznikla krátká hádka, kterou ukončil náčelník rázným okřiknutím.

„Nechte sporů, nyní na to není čas!“ pravil přísně. „Billův návrh, abychom se zmocnili koní, je správný. Nemůžeme takhle dále, sice nás Flaherty zcela jistě uhoní. Co s těmi třemi, to se ještě uvidí, ale rozhodně musíme zabránit, aby nás neudali policistům. Nyní se poradíme, jak ten přepad provedeme.“

O hodinu později vyrazili všichni, až na jediného muže, jenž byl ponechán jako stráž u koní.

8. V POUTECH

„Počkat, Fanaby, nestřílet!“ Prst na spoušti povolil a ústí karabiny se trochu vzdálilo od Pitovy hrudi. Zdálo se, že to černocha valně nedojímá, koulel očima a skřípěl zuby stejně horlivě, jako v okamžiku, kdy mu Jirka vyrval sekeru z pozdvižené ruky.

„P

„P

„Tohle nejsou naši lidé,“ pokračoval muž, jenž byl velitelem ostatních. Jirka se již tak dalece vzpamatoval, že byl s to nevítané návštěvníky si lépe prohlédnout. To, co zjistil, jej uspokojilo i znepokojilo současně. Poznal uniformy jízdní policie a neměli tedy co činit s žádnými násilníky, od nichž by se mohli nadít toho nejhoršího. Na druhé straně jej přítomnost policistů silně znepokojila. Jsou snad na jejich stopě, pátrají po něm, uprchlíkovi, jenž utekl z domova bez vědomí rodičů?

Do těch obav zalehla mrzutá slova seržanta, velícího hlídce, o tom, že to nejsou jeho lidé, jako nejpříjemnější hudba.

„Můžete dát ty ruce dolů, boys a vy tam, k noze zbraň,“ pokračoval seržant. „Kdo jste, odkud přicházíte a kam máte namířeno?“ vyrazil na Jirku, jenž byl v trojlístku jediným bělochem. Jirka odpověděl pohotově na obě první otázky, ale potom na chviličku zaváhal. Lhát nechtěl a pravdu se obával seržantovi říci. Myslil si, a nepochybně zcela právem, že by mu seržant velmi nepříjemně překazil jeho pouť do země nezkrotných Matabelů. „Tam na druhý břeh,“ Jirka ukázal přes neviditelný proud Limpopa.

„Mám se tam sejít se strýčkem Skálou, který je obchodníkem a je se synem u Matabelů.“ Tato diplomatická odpověď byla celkem správná a ani slovo strýček neodporovalo skutečnosti. Jirka říkal Skálovi strýček a Skálovy děti zase oslovovaly stejně Horynu, podle zvyku, tehdy ještě na českém a moravském venkově všeobecného.

Seržant zabodl na okamžik oči ostře do Jirkových a hoch byl rád, že při nedokonalém světle ohně není vidět zrádnou červeň, jež se mu rozprostřela po tváři.

„Musí to být odvážný chlapík, ten tvůj strýc, když se pouští mezi Matabely,“ pravil seržant. „Na každý pád vám ale radím, abyste se odtud daleko nevydávali. Asi dvacet mil odtud, po proudu, jsou peřeje Tola Azima a nad nimi, na druhém břehu, je strážní ves Matabelů, osazená jen královými muži. Kdo to je snad víte?“

Jirka věděl už od Mosipa, že „královi muži“ jsou stálé matabelské vojsko, vybrané z nejstatečnějších a nejbojovnějších mužů, v němž však kromě čistokrevných Matabelů slouží mnoho podmaněných Makalaků a Mašonů, ba i Bečuánů, odvlečených za loupežných nájezdů na Khamovu říši.

„Vykouřím s vámi jen dýmku a pustíme se hned dále,“ pravil seržant, sedaje si k ohni a vytahuje z náprsní kapsy lulku a váček s tabákem. „Mac Allane, obejděte hlídky!“ Zachytil udivený pohled Jirkův a pokynul mu, aby si sedl k němu; černochy nepovažoval za hodny této cti. „Ano, máme hlídky kolem vašeho tábora. Je nás celkem tucet a polovinu lidí jsem rozestavil od řeky k řece. V té tmě je ovšem malá naděje, že by jim někdo vběhl do rány. Honíme se za démantovými muži.“

Povšiml si Jirkova úžasu a krátce se zachechtal.

„Nikdy jste o nich neslyšel? Rád věřím, na farmách jsou řídkými hosty, nemají, co by tam pohledávali. S dobytkem neobchodují, zajímají se jen o kamínky a jak by je dostali odtud do delagojské zátoky, na portugalské území. Mluvím-li o kamínkách, myslím tím démanty a není to tak špatné jméno, jak se vám zdá. Devět démantů z desíti nepoznáte od obyčejných oblázků, když je vyrýpnete ze země.“

Jirkovi svitlo. Vzpomněl si na řeči, jež slýchal od zcestovalého Skály, o hledání démantů a o nezákonném obchodu s nimi. Asi šest roků předtím, než se Horynovi přistěhovali do Transvaalu, objevil jakýsi černý pasák dobytka u stoku Vaalu s řekou Oranjí první démant. Kámen byl trochu obroušen a blýskal se, ale přes to burský sedlák, jenž byl černochovým zaměstnavatelem, netušil, že jde o drahocenný nález. Prodal později potulnému obchodníkovi „blýskavý kamínek“ za několik křesadel do staré lovecké pušky a za roh střelného prachu. Kámen šel potom z ruky do ruky a nakonec byl vydražen v Londýně za 14.000 liber šterlingů.

Zpráva o nálezu se rozkřikla a do obou republik, Transvaalské i Oranžské, i do Kapské kolonie se začali hrnouti diggerové. Brzy byl kraj kolem soutoku obou řek rozryt jako ohromná krtčí hromádka a démantů bylo vykopáno na sta. Ale nejen zde, i na jiných místech, zejména kolem Kimberleye. Příroda je zde uložila v komínech pravěkých sopek, kde je pečlivě skryla do podivné, modré hlíny, úlomků hadce a jiných nerostů, ale voda si našla cestu i k nim. Vyplavila podzemní pokladnice a ukryla odcizený poklad v korytě svých řek. Hledání vzácných kamínků neučinila člověku nijak snadným: na jediný gram démantů je potřebí pečlivě proprat celý železniční vagón písku nebo hlíny.

Dělníci pracují sice v dolech nazí, ale ani nedostatek oděvu není s to jim znemožnit krádež démantů. Černoši dovedou pronést drobounké kamínky kolem nejpřísnější kontroly v nejnemožnějších úkrytech, jimiž jsou ponejvíce všechny přirozené dutiny jejich těla. A tak nemohli běloši čelit krádeži démantů ničím jiným, než nejpřísnější kontrolou jejich prodeje a vysokými tresty za obcházení těchto předpisů. Řekli si, že černoch přestane krásti démanty, nenajde-li na ně kupce, ale nepočítali s lidskou prohnaností a hrabivostí. Našlo se vždy dosti bílých dobrodruhů, kteří riskovali těch několik let káznice za IDB, illicit diamond buying, nezákonné kupování démantů, jak se jejich přečin v řeči anglických zákoníků nazýval. Tak vzniklo veliké společenstvo „démantových mužů“, otrlých dobrodruhů, jejichž údělem však většinou nebývalo jen těch několik let káznice za nedovolené kupování démantů. „Démantoví muži“ se často utkali s policií a Kapská kolonie je trestala za ozbrojený odpor doživotní nucenou prací na vlnolomu v Kapském městě, po případě i oprátkou, jestliže při srážce s nimi přišel některý policista o život.

„Ajdýbí!“⁵*) vydechl Jirka. „Honíte se za překupníky démantů?“

Seržant přikývl. „Po pravdě řečeno jsme jim v patách už čtrnáct dní, ale pod Zoutpanskými vrchy jsme ztratili jejich stopu.“

Jirka si náhle na něco vzpomněl. Pověděl seržantovi o nepokoji, jejž projevoval jeho kůň krátce před večeří. Seržant oživl. Vyptával se Jirky, kdy to asi bylo a porovnával potom časy.

„Není pochyby, musil to být někdo z nich!“ pravil a zaklel. „My jsme byli v tu dobu ještě asi míli či dvě odtud. Chlapi musili někde blízko přebrodit řeku a váš kůň je zvětřil. Je to možné, je tu někde blízko brod?“

Pit, jenž se zájmem sledoval rozmluvu, ačkoliv byl z čestného sezení u ohně vyloučen, tuto možnost sice popřel, ale seržant mu nevěnoval ani sluchu, ani víry.

„Musilo to tak být a chlapi jsou už dávno pryč,“ utvrzoval sám sebe ve svém úsudku. „Nemají to odtud již k portugalských hranicím daleko a rozhodli se jistě jet i v noci. Uděláme to také tak!“

„Ale jak je najdete, když nemáte jejich stopu? Začíná pršet a do rána ji jistě déšť smaže!“ Seržant zodpověděl tuto oprávněnou otázku bílého hocha velmi sebevědomě. Zná dobře místo, kde démantoví muži přecházejí portugalské hranice, kořist mu nemůže ujít. Stiskl Jirkovi ruku, přál mu šťastnou cestu, varoval ho znovu před Matabely a hned na to pohltila jej i jeho průvodce tma. Po několika minutách se ozval tlumený dusot četných kopyt, který však brzy zanikl v dáli.

„Že je to baví, jet v takové temné noci,“ pravil Jirka. „Ještě si někde srazí vaz!“

„Koně vidí i potmě, pojedou pomalu, ale dobře,“ mínil Pit, ale Mosipo zavrtěl nespokojeně hlavou.

„Koně vidí, ale ten bílý náčelník nevidí, jeho rozum má zavázané oči,“ pravil pohrdavě. „Užene koně v noci a stejně bude musit odpočívat ve dne.

Démantoví muži jsou jistě chytřejší, ti někde odpočívají a pojedou ve dne mnohem rychleji.“

„Nevěděl jsem, že umíš tolik anglicky, abys rozuměl naší rozmluvě!“ divil se Jirka.

„Mosipo se učil u bílých otců, kteří se klaní kříži, když byl v Bulavajo jako zajatec Lobengolův,“ odvětil černoch dosti čistou angličtinou a Jirka na něj vyvalil oči.

„Ty jsi křesťan?“ tázal se užasle.

Mosipo se usmál a pokynul odmítavě rukou.

„Mosipo není křesťan,“ odvětil. „Nerozuměl učení bílých mužů, kteří mu nedovedli vysvětlit, proč jsou tři bohové jen jediným bohem. A potom, Mosipo je rád na světě a Lobengula dával zabíjet potají všechny své lidi, kteří přijali křest.“

Jirka byl tak ospalý, že poslouchal Mosipovy theologické úvahy jen jedním uchem a vybízel, aby šli spát. Pit ještě robil z větví ochrannou stříšku nad oheň, zatím co Mosipo obcházel ležení.

„Neměli bychom držet v noci stráž?“ tázal se mladý černoch starostlivě, když se vrátil.

„A k čemu to?“ namítal Jirka, již zevnitř stanu a hlasem, jejž ospalost činila jen napolo srozumitelným. „Oheň stačí, aby udržel hyeny i šakaly od našeho tábora a lidí se bát nemusíme. Slyšel’s seržanta, že démantoví muži jsou už jistě za horami!“

Mosipo ještě chvilku váhal, ale potom vlezl do stanu za Jirkou, kam jej brzy na to následoval i Pit, navršiv nejdříve kolem ohně pořádnou hranici neproschlého dřeva, o němž byl přesvědčen, že bude pomalu hořet celou noc.

***

Jednotvárný zvuk drobného deště, bubnujícího na napnutou plachtu stanu, ukolébal Jirku okamžitě v spánek, plný podivných snů. Postavy černých bojovníků, rodičů a sourozenců, starého i mladého Skály se v nich mísily a proplétaly v nelogickém sledu a konečně se rozplynuly kdesi v temném pozadí a ponechaly Jirku jeho novému povolání. Byl diggerem a razil si v mastné, modravé hlíně úzký komín k démantům, uloženým někde hluboko pod zemí. Hlína se ustavičně sesouvala a Jirka marně pátral po dřevu, jímž by svou šachtici vyztužil.

„Eh co, však ono to ještě chvilku vydrží,“ řekl si bezstarostně a spouštěl se rychle po provaze s četnými uzly na dno hluboké jámy. Byl asi v polovině, když se stěny jámy začly k sobě hrozivě blížit. Ještě okamžik a těžká, páchnoucí hlína ho zavalila úplně. Stiskla ho a zalehla mu prsa olověnou tíží. Dusil se, marně lapal po dechu, chtěl se rozpřáhnout, aby rozhrnul tíživý příkrov, ale nebyl s to učinit jediný pohyb. Hrůzou procitl, ale zdálo se, že jeho sen pokračuje dále, dusil se stále a také tíže na jeho prsou nepovolila. Trvalo chvíli, než si uvědomil, že někdo mu klečí kolenem na prsou, svírá mu rukou hrdlo a že někdo jiný mu poutá ruce i nohy dohromady jediným kusem provazu. Konečně železný svěrák, upnutý kolem krku, povolil a Jirka sál plnými ústy vzduch do zmořených plic.

„Dýchat můžeš, ale hlesneš-li slovo, přibodnu tě k zemi jako motýla!“ vyhrožoval mu kdosi anglicky. Jirka vzhlédl a v matném pablesku uhasínajícího ohně zahlédl nad sebou temný stín muže s širokým kloboukem. Na důkaz, že hrozba je míněna zcela vážně, pocítil na prsou nepříjemné škrábnutí hrotu nože. Sevřel rty a pozdvihl hlavu, aby viděl, co se stalo s jeho druhy. Mosipo ležel vedle něho a jiný muž jej právě poutal, ale Pit stál na nohou a s bojovným řevem se bránil třem útočníkům najednou. Neměl žádné zbraně, ale to mu nijak nevadilo a jeho mohutné pěsti pracovaly jako dvě palice. Setřásl se sebe dva z mužů a počastoval je takovými ranami pěstí do hlavy, že vrávorali v poloviční mdlobě a právě se mu podařilo vyrazit třetímu útočníkovi nůž z pěsti a uchopit jej za krk.

Pohled na zápas černého obra vzrušil Jirku tak, že docela zapomněl na nůž, jenž jej ohrožoval. Vztyčil se napolo, jak jen mu to jeho pouta dovolovala a otvíral již ústa k povzbuzujícímu výkřiku, když nastal náhlý konec nerovného boje. Muž, jenž ho hlídal, postihl nebezpečí, hrozící druhovi, rdoušenému ocelovým stiskem černochovy ruky. Vyskočil, chopil se pušky, ležící na zemi, za hlaveň a zasadil pažbou zezadu černochovi takovou ránu na temeno hlavy, že to zaznělo jako úder sekery do špalku. Pit zakolísal, okamžik ještě svíral krk svého protivníka, ale potom se jeho prsty uvolnily a ubohý černoch se zhroutil bez jediného slova.

To vše se odehrálo tak rychle, že Jirka neměl čas vyrazit ani výkřik Pitovi na výstrahu.

„V pravý čas, Pedro!“ chroptěl polozardoušený muž, osvobozený z Pitovy pěsti. „Zabil jsi toho černého dobytka?“

„Nevím,“ smál se Pedro, prohlížeje si pažbu pušky u ohně. „Ale pro jistotu ho ještě svážu, ty černé bestie mají tuhý život.“

„Ty bys to měl věděl nejlépe,“ bručel si do vousů Jack, jenž se zúčastnil přepadení jen jako divák. „Tvůj tatíček nebo mamička měli kůži stejné barvy.“

Od místa, kde mezi rozřezaným stanem leželi oba spoutaní hoši, zazněl pronikavý křik.

„Vrahu, mizerný vrahu!“ vyrážel ze sebe Jirka, zalykaje se hněvem a lítostí. Pokoušel se vstát a dobelhat se k ohni za Pedrem, ale jeho úsilí bylo marné. Provaz byl tak krátký, že ho strhl okamžitě k zemi, jakmile se chtěl vztyčit ze dřepu.

„Co to křičí ten kluk?“ horšil se Pedro, obraceje se k Jirkovi. „Půjdu a dám mu jednu za ucho.“

„Nech ho!“ zakročil Jack, chopiv ho za ruku. „U sta rarachů! Vždyť on jde na tebe sám. A tohle je nějaké statečné vlče!“

Jack měl všechnu příčinu se divit. Spoutaný hoch se koulel k ohni a míšenec měl právě čas odrazit jeho okované boty pažbou pušky, aby uchránil své holeně. Ale Jirka se nespokojil jedním pokusem a obnovoval zuřivě své útoky tak dlouho, až se do hry vmísil náčelník a poručil ho připoutat k stanovým kolíkům, zaraženým hluboko do země.

Jirka lapal sípavě po dechu a hrudník mu pracoval, div se mu žebra nerozskočila. Do spánků mu bušila rozbouřená krev jako dva perlíky a trvalo značnou chvíli, než se uklidnil. Rozvaha se mu zvolna vracela a začal přemýšlet. Kdo byli ti muži a proč je přepadli? Na první otázku našel snadno odpověď, když si vzpomněl na návštěvu policistů. Nebylo pochyby, tito zákeřníci byli jistě démantoví muži! Ale proč je přepadli? Jirka byl zmaten, nedovedl si na tuto otázku odpovědět. Z toho, co o těchto narušitelích zákona věděl, i z vyprávění seržantova, si učinil úsudek, že takový překupník kradených démantů hledí co nejrychleji dostat svou kořist za hranice a nezdržuje se žádným jiným podnikem. A dále, co mohli démantoví muži od nich získat? Kromě koní a nezbytné výzbroje neměl Jirka žádný majetek a jeho kamarádi tím méně.

Jeho kamarádi! Co je s nimi? Ležel na znaku, ruce měl spoutány před sebou, zápěstími k sobě a od nich šel provaz k nohám, jež poutal těsně dohromady svým druhým koncem. Byl tak krátký, že Jirka mohl ležet jen na znaku a se skrčenýma nohama. Nemohl se hnout z místa, ježto od nohou šly krátké provazy k dvěma kolíkům, zaraženým tak důkladně do země, že by je z ní nebyla vytrhla ani obří síla Pitova, Ale mohl by se snad posadit a rozhlédnout se? Od nápadu byl k provedení jen okamžik, ale sotva Jirka vztyčil horní část těla a rozhlédl se kolem sebe, strhla ho silná ruka někoho, kdo seděl za ním a přirazila ho k zemi tak neurvale, že mu hlava poskočila a před očima se mu roztančily rudé kruhy.

„Hneš-li se ještě jednou, rozbiju ti hlavu!“ vyhrožoval strážce a v jeho hlasu bylo tolik opravdovosti, že Jirka ani okamžik nepochyboval o vážnosti jeho úmyslu. Ležel nadále klidně, se zavřenýma očima a přemýšlel. Povšiml si, že je muži přenesli dále od ohně, kolem něhož se sesedli patrně všichni, až na strážce, sedícího za ním. O čemsi se radili, ale byli tak daleko, že jejich hlasy nedoléhaly až sem. Mosipa zahlédl několik kroků od sebe a těsně vedle něho ležel Pit. Byl živ, nebo mrtev? To Jirka nevěděl, ale nejistota nikterak nezměnila jeho výčitky svědomí, které si činil jak pro Pita, tak i pro Mosipa. Hodného Kafra odvedl záludně z jejich farmy, kde žil poklidně a Mosipo kvůli němu, Jirkovi, přerušil svou cestu domů a byl ochoten se vrátit do nebezpečné blízkosti místa, z něhož unikl tak těžce a po tolika letech zajetí. Na okamžik kmitlo Jirkovi hlavou, že celý ten jeho podnik, cesta za přítelem do země surových Matabelů, byl velkým nesmyslem, ale jen na okamžik. Pestrý sled jiných myšlenek zatlačil tuto prchavou úvahu pod obzor vědomí a Jirkův mozek začal pracovat jiným směrem.

Tito násilníci jsou patrně schopni všeho, napadlo ho, a podivné teplo se mu náhle rozlilo celým tělem. Dlouho se u této myšlenky nezdržoval, představa smrti byla jeho mládí zcela cizí. Pocítil nezkrotnou touhu vyprostit se z pout, zmocnit se nějaké pušky a odstřílet ty chlapy rychle jednoho po druhém. Zuřivý hněv jím zalomcoval, až skřípěl zuby, ale zachechtání jeho strážce mu vrátilo rozvahu.

„Špatně se ti leží, co, synáčku?“ Hmátl rukou podle provazu dolů, zkoumaje pevnost uzlů a spokojeně si bručel. „Koho Pedro spoutá, ten se z toho nevyvlíkne!“

Podle hlasu poznal Jirka muže, jenž ho svázal a zasadil pak Pitovi do hlavy onu hroznou ránu. Škubalo mu to rty, aby něco odsekl, ale násilím se opanoval a mlčel. Pouta byla pevná, dřela mu kůži do krve. Pedro je také umístil tak mazaně, že Jirka k nim nemohl ani zuby, aby je přehryzal. Na to ostatně nebylo s bdělou hlídkou za hlavou ani pomyšlení. Pomoc by mohla přijít jen zvenčí, ale od koho? Policie! Jirka si vzpomněl na sebevědomého seržanta Flahertyho a jeho nitro se rozechvělo živelným pocitem naděje. Policie nemusí být daleko a násilníci to nepochybně vědí. Proč nepoužili střelné zbraně ani proti Pitovi, který by byl málem unikl?

Jirka se díval do nebe nad svou hlavou s novými pocity. Déšť již dávno ustal, mraky se trhaly a na čisté obloze zasvitly tři hvězdy z Orionova pásu. Údy mu dřevěněly z nepřirozeného oběhu krve, únava mu roztrhala pásmo myšlenek na nesouvislé kusy a konečně mu spánek zavřel pevně víčka.

9. STRÁŽCI BRODU

„Hej! Nespěte! Teď je na to nejméně vhodná doba!“ syčel někdo do Jirkova sna, jak se mu zdálo. Ve skutečnosti to byl Jack, démantový muž, jenž syčel do jeho ucha a podporoval svou výzvu mírným rýpáním do žeber. Neobvyklý pocit v boku vypudil Jirku úplně z říše snů. Otevřel oči a udiveně hleděl na širák, sklánějící se nad ním a neurčitě se odrážející na hvězdném nebi. Jack mu neviděl do tváře, ale podle změny v dechu poznal, že se hoch konečně vzbudil.

„H

„H

„Máte vy dobré spaní!“ řekl s obdivem. „Teď mi ale neusněte a dobře poslouchejte, co vám řeknu. Mám málo času, za chvilku půjdu vzbudit Billa, aby mne vystřídal. Přeříznu vám pouta na rukou i na nohou, ale hezky je zase složím dohromady, aby vypadala jako celá a vy je budete přidržovat, kdyby náhodnou napadlo Billa je prohlížet. Nemyslím, že to udělá, poněvadž bude řádně ospalý, ale člověk nikdy neví. Nůž vám položím pod záda a vy na něm budete pěkně ležet. O to ostatní se musíte postarat sám. Napínejte uši a až začne Bill podřimovat – to poznáte podle jeho dechu – skočte po něm a řádně ho přiškrťte. Uškrtíte-li ho docela, bude to jen spravedlivá odplata za to, že přemluvil ostatní, aby vás ráno oddělali.“

Jirku zamrazilo na okamžik podle hřbetu a muž přerušil svou řeč. Zdvihl hlavu a díval se pátravě k ohni, ale nebyl důvod k obavám. Jeho kamarádi klidně spali, hlučně chrápajíce a neměli ani tušení o podivném hovoru svého společníka. Uspokojen klidem u ohně, dokončil muž práci na Jirkových poutech a vsunul mu nůž pod záda. Hoch zvedl hlavu, chystaje se něco říci, ale Jack předešel jeho otázku.

„Divíte se asi, proč vás nepustím rovnou?“ Tiše se zasmál. „To si nemohu dovolit, jsem už beztak podezřelý, že jsem se vzpíral Billovu návrhu. Tak, teď jsem hotov a půjdu vzbudit Billa. Hleďte se dostat okamžitě přes Limpopo, je tu brod asi tři sta kroků po proudu a noc je dosti jasná. Na druhý břeh vás pronásledovat nebudeme, nemáme na to čas. Ráno se sem můžete vrátit, až odjedeme, nechám vám tu něco v tom mimózovém křoví, kde byli uvázáni vaši koně. Ta zvířata jsou vlastně příčinou celého vašeho maléru, potřebovali jsme je nutně pro tři muže, kteří přišli o koně. Tak dobré pořízení a na neshledanou!“

Vzpřímil se a chtěl odejíti, ale hoch jej zadržel.

„Počkejte!“ šeptl. „Děkuji vám za sebe i za kamarády. Go je s Pitem?“

„Pit?“ opakoval muž nechápavě. „Aha, to je ten černý hromotluk, co přiškrtil náčelníka? Ten je už zase hezky v pořádku. Něco si před chvílí brumlal a musil jsem mu pohrozit roubíkem, aby dal pokoj.“

„Děkuji vám ještě jednou,“ opakoval Jirka. „Jak se jmenujete?“

Muž zaváhal. „Říkají mi Jack,“ pravil posléze. „Jak dále, na tom nesejde, pohlednici mi posílat nemusíte!“ Tlumeně se zachechtal a odcházel, ale když učinil několik kroků, obrátil se a vrátil se k Jirkovi.

„Nemyslím sice, že to uděláte,“ řekl tiše, shýbnuv se až k hochovu uchu, „ale jen tak pro jistotu a aby bylo mezi námi jasno. Kdybyste se chtěli pokusit o něco proti nám, až se zbavíte Billa a budete mít jeho pušku, tedy vás upozorňuji, že budu spát jen jedním okem a s rukou na spoušti. Ostatně ta Billova puška vám stejně nebude nic platná.“

S těmito tajemnými slovy odešel, nečekaje na Jirkovo ujištění, že na něco podobného vůbec nepomýšlí.

Rozespalý Bill si protřel oči, chopil se opakovačky, ležící vedle něho a nestaraje se o pás s náboji, který před spaním odložil, odcházel mrzutě na svou stráž. Sklonil se nad Jirkou, jejž po jeho pokusu o útok na míšence považoval za nejnebezpečnějšího člena celého trojlístku a uspokojen jeho pravidelným oddechováním nastoupil hlídku, aniž zkoumal pouta zajatců.

Jirka se tvářil, jako by spal a dýchal zhluboka, ale všechny jeho smysly byly ve střehu. Sluch mu řekl, že si strážce sedl jen asi krok od něho, za jeho hlavu. Vidět jej nemohl a musil spoléhat jen na své uši. Podle hvězd, objevujících se občas mezi cáry roztrhaných mračen, usoudil, že do svítání zbývá ještě několik hodin. Noc byla tichá, až na občasné zvuky naříkavého smíchu hyeny, zanášeného sem větříkem z druhého břehu Ingelele. Nezdálo se, že by si bylo plíživé zvíře vybralo tábor za svůj cíl a Jirka byl rád. Kdyby se hyena přiblížila, nastal by neklid mezi koni a muž na hlídce by zcela jistě neusnul. Jeho spánek byl však nezbytnou podmínkou zdaru jejich pokusu o útěk. Vlastně jejich útěk závisel jen na něm a proto Jirka napínal uši s rostoucí netrpělivostí.

Konečně přišel vytoužený okamžik. Za Jirkovou hlavou se ozvalo hluboké oddechování, svědčící o tom, že strážce propadl dřímotě. Jirka se ani nepohnul, ale dýchal nyní méně hlasitě, aby nic nepřeslechl. Do Billova oddechování se chvílemi vmísila hlubší nota zachrápnutí a Jirka vzdal nebi krátké, ale vroucí díky. Pozvedl hlavu, zachovávaje jinak stále stejnou polohu těla, a když zjistil, že tím nevyrušil nikterak Billa z jeho nezaslouženého odpočinku, zavolal hlasitým šeptem Mosipa.

„Slyším tě!“ zněla tichá odpověď, k níž se chytrý černoch odvážil až po delší chvíli, když se ujistil, že stráž Jirkovo šeptání nezaslechla.

„Mám nůž a přeříznu ti pouta,“ pokračoval Jirka, obraceje se zvolna na bok čelem k příteli. Nyní viděl dobře hlídače, jenž spal s puškou přes kolena a s hlavou měkce uloženou v dlaních. Jirka se neslyšně a mrštně skulil k Mosipovi a začal pracovat nožem na jeho poutech. Spoléhal jen na svůj hmat, neboť nesměl odvrátit ani na okamžik zrak od spící hlídky, a tak se stalo, že několikrát Mosipa citelně škrábl, ale černoch si z toho nic nedělal.

„Uf!“ vyrazil ze sebe uspokojeně, když spadl poslední závit provazu a třel si rozbolavělé zápěstí a kotníky.

„Buď tiše!“ napomínal ho Jirka. „Vezmi si nůž a přeřezej pouta Pitovi, nechci jít tak daleko od hlídače. Jakmile s ním budeš hotov, ať skočí na hlídače a pořádně mu sevře krk, aby nevyrazil ani hlásku. Já si nevěřím, že by se mi to prvním hmatem podařilo. Dělej rychle!“

Vtiskl Mosipovi nůž do dlaně a právě v tom okamžiku zazněl nedaleko tábora dunivý řev, připomínající rachot vzdálené bouře. Jakmile se ozval, ztichly okamžitě hlasy všech nočních zvířat, ozývající se až dosud v nepravidelných přestávkách.

„Lev, aby ho čert vzal, vybral si náramně nevhodnou dobu,“ šeptl Jirka zděšeně. V příštím okamžiku skočil beze všeho rozmyšlení na Billa. Muž, probuzený řevem lva, se v prvé chvíli rozhlédl nechápavě kolem sebe, ale než si mohl uvědomit, že s jeho střeženci není něco v pořádku, ovinulo se mu něco kolem krku a sevřelo mu jej tak, že mu všechen hlas uvázl v hrdle. V okamžiku svého náporu měl Jirka v ruce jen kus provazu, jejž sňal s Mosipových údů a ten nyní utahoval kolem mužova krku s takovým úsilím, že zčervenal více v obličeji, než jeho oběť sama. Ležel při tom na Billovi, ale nemohl zabránit, aby se jeho ruce nespojily kolem jeho vlastního krku.

Byl to nerovný boj, v němž nevyzrálá síla šestnáctiletého hocha musila podlehnout tvrdým svalům dospělého muže, ale pomoc na štěstí nedala na sebe čekat. Mosipo se nezdržoval uvolněním Pita, skočil k zápasícím a nahmatav strážcovy ruce, svírající kamarádův krk, přejel je ostrým nožem. Muž sebou trhl bolestí tak, že až Jirka na jeho těle poskočil a uvolnil na okamžik hochův krk. Než měl čas znovu se chopit, popadl ho Mosipo za zápěstí, srazil mu je dohromady a ovinul je několikrát provazem, jejž uzavřel důkladným uzlem. V té chvíli už prchalo pod rdousivým provazem vědomí z Billova mozku. Škubl ještě několikrát nohama a pak se natáhl rovně a ležel tiše.

Jirka upachtěně oddechoval, stíraje si pot z čela, ale Mosipo se nespokojil tímto úspěchem.

„Počkej, co děláš, nezabíjej ho!“ Jirka popadl zděšeně kamaráda za ruku v poslední chvíli, když už se nůž zaryl hrotem do mužovy kazajky.

„Ale co s ním, Gergi?“ šeptal udiveně černoch. „Je to vrah, přepadl nás a jistě by nás byl zabil!“

„Ale neudělal to a tedy ho nemůžeme zabít také my!“ namítl důrazně Jirka, jejž pojímala hrůza při pouhé myšlence, že by mu měla mužova krev zkropit ruce.

„Za chvíli se probere a bude křičet! Chytnou nás znovu!“

„Nebude křičet, pojistíme si ho!“ tvrdil Jirka a vykroutiv nůž z neochotné Mosipovy ruky, odřízl z Billova kabátu pořádný kus, zavinul mu do něho hlavu a upevnil jej provazem, jejž sňal z hrdla bezvědomého muže.

„Tak, a teď nemůže sténat ani nosem,“ prohlásil spokojeně, zapomínaje, že se Bill může v jeho obvazku zcela klidně udusit. Pokročil již k Pitovi, aby mu přeřízl pouta, když ho náraz kovu na kov zastavil. Ohlédl se a spatřil černocha, otáčejícího závěrem pušky.

„Je prázdná!“ šeptal zklamaně Mosipo. „Myslil jsem, že bychom se mohli zmocnit tábora.“

Jirka nyní pochopil, co mínil Jack slovy, že jim puška nebude nic platná. Chytrý muž se zajistil proti osvobozencům tím, že vyprázdnil komoru Billovy pušky.

Pit byl vyproštěn z pout v několika příštích okamžicích a spokojeně roztahoval mohutné údy. Pak si ohmatával opatrně temeno hlavy a zasykl bolestí, když se dotkl ohromné boule. Jirka naléhal na odchod. Až dosud měli štěstí, že se žádný z mužů, spících u nedalekého ohně, nevyrušil jejich počínáním.

„Musíme přes brod na druhou stranu Limpopa,“ pravil tiše Jirka. „Víš kde je, Pite?“

„Brod? Vím, ale proč máme utíkat a ještě k tomu v noci? Skočím na ty chlapy u ohně a poškrtím je jednoho po druhém!“

„Ne, to nejde!“ odporoval Jirka. „Jeden z mužů, ten, který mi přeřízl pouta, nespí a hlídá nás. Odstřelil by nás, než bychom doběhli k ohni.“

„Ale u brodu jsou strážci,“ začal Pit, neměl však čas dokončit. Řvaní lva se ozvalo nyní z bezprostřední blízkosti, hned za trnovou ohradou, zbudovanou zvečera Pitem a bylo tak důrazné, že od ohně vyskočili hned dva najednou. Jedním z nich byl Jack, jenž se úmyslně postavil zády k zajatcům a jako nedopatřením kopl do ohně a rozmetal dříví tak, že téměř uhasl.

„Co to děláš, blázne?“ osopil se jeho druh. „Neslyšíš tu bestii? Potřebujeme oheň, pořádný oheň, toho se ona bojí!“

„Vzbuď tedy Dicka, tomu svítí jeho ryšavá hlava tak, že před ní zalezou všichni lvi z celého Transvaalu,“ posmíval se Jack a otočil nenápadně hlavu směrem, kde leželi zajatci. Místo bylo již prázdné. Jirka nečekal, popadl levou rukou Mosipa a pravou Pita a vlekl je k řece. Neměli k ní daleko, ale brod sám byl ještě o hezký kus níže. U trnitého křoví akácií Pit zaváhal. Řev lva zněl nyní v krátkých přestávkách bez ustání a bylo patrné, že šelma obchází před překážkou, kterou tvořilo houští ostnatých akácií a trnitý plot.

„Tam je lev,“ pravil Pit v rozpacích, svíraje v pravici nůž, jejž dostal od Jirky, aby prosekal křoví. Byl to vlastně pořádný tesák, a visel dříve u Billova opasku, odkud si jej Jirka vypůjčil bez majitelova svolení i s opaskem.

„A za námi jsou lidé s ostře nabitými puškami. Pospěš si, nebo mi dej tesák, prosekám to sám!“ naléhal Jirka a Pit se již nerozmýšlel. Byl čas. Právě když se Jirka protáhl jako poslední úzkým otvorem, rozdíraje si přitom šaty i kůži na rukou, jimiž si chránil oči, o nesčetné ostny poťouchlých křovin z velikého rodu akácií, zazněly od ohně četné výkřiky. Byly tak hlasité, že i uprchlíci poznali, oč jde. Jejich útěk byl objeven!

„Zajatci uprchli! Ne, někdo tam leží! To je Bill! Za nimi! Střelte přece!“ Tyto pomatené hlasy se ozývaly od ohně, rozdmychaného nyní Jackem tak, že hořel plnou silou. Zatím co dva muži běželi k Billovi, chopil se náčelník planoucího dřeva a přehodil je přes trnovou ohradu. Plamen, rozdmychaný pohybem dřeva, osvětlil kraj a v jeho záři bylo vidět tři postavy, prchající podle řeky. Padlo několik výstřelů a kulky, svištící Pitovi nad hlavou, mu daly zapomenout na lva. Uháněl, pokud mu to nohy, zdřevěnělé vazbou, dovolovaly a Jirka s Mosipem ho následovali v těsné blízkost. O chvíli později skočili všichni tři do řeky a ponořili se do ní až po bradu. Ale od tábora nepřilétl již žádný olověný pozdrav, démantoví muži měli jinou starost.

„Skočte za nimi, Jacku, Dicku, Pedro!“ vybízel náčelník své lidi.

„To tak, lvovi rovnou do tlamy!“ odporoval Jack a oba druzí muži dali bručením najevo, že s jeho názorem souhlasí. „Nechte to na ráno, chiefe,“ pravil lichotivě Jack. „Zanedlouho začne svítat, lev se uklidí do brlohu a ti tři nám daleko neutečou, nemají koně!“

„Jak to, že utekli?“ obořil se náčelník na Jacka, polykaje zlost.

„Vím já?“ divil se oslovený. „Cožpak utekli mně? Tak se mi zdá, že byl právě na stráži vzorný hrdlořez Bill! Snad nám o tom něco poví!“

Bill otvíral namáhavě ústa k odpovědi, ale nedostal se k ní. Kus dále v místě, kde se trnová ohrada opírala o vysokou a opuštěnou stavbu termitů a kde vládlo pološero, proletěl přes ohradu jakýsi stín.

„Bože! Šelma je v táboře! Střílejme!“ křičel zděšeně Pedro.

Pušky vychrlily krupobití střel, ale ruce, chvějící se rozčilením, nebyly s to správně mířit na cíl, jenž byl nadto ještě špatně osvětlen. Lev krátce zařval a tepal půdu zuřivými údery ocasu, až duněla. Muži cpali horečně nové zásobníky do komor opakovaček a šelma nerozhodně váhala. Přikrčila se, jako by chtěla skočit, ale vítr, jenž zanesl k jejím nozdrám lákavý zápach koní, odvrátil její pozornost k původnímu cíli. Mihla se tmou a v příštím okamžiku zaznělo úzkostlivé řičení koní, po němž následoval zvuk drcených kostí.

„Střílejme tam!“ poroučel rozčileně náčelník, ukazuje směrem ke křovisku mimóz, kde byli uvázáni koně.

„To tak!“ ohrazoval se Jack. „A pobijeme si koně!“

„Má je sežrat lev?“ rozčiloval se Dick, jehož pušku strhl Jack v poslední chvíli stranou.

„Lev stačí sežrat jen jednoho koně a my svou salvou je můžeme pobít všechny,“ poučoval ho vlídně Jack. „Půjdu se tam podívat!“ Odložil pušku, vytrhl z ohniště dvě dlouhé, hořící větve, a v každé ruce jednu z těchto pochodní, přikročil nebojácně k houští. Koně se divoce vzpínali, snažíce se přervati řemeny, jimiž byli připoutáni ke kolíkům; bezprostřední blízkost šelmy je uvedla do stavu nepříčetného děsu. Opodál spatřil Jack na zemi temnou skupinu lva, ležícího na koni, kterému přerazil hřbet. Pravicí zamával pochodní a hodil ji mocným obloukem na zvíře, chystající se k hodům. Letěla, zanechávajíc za sebou ohnivou stopu jisker a dopadla právě na hřbet krále zvířat. Lev bolestně zaskučel a polekaně couvl. Ta ohavná, palčivá věc, která mu sežehla kůži, uhasínala sice v mokré trávě, ale tam stál člověk, jeho největší nepřítel, a držel v ruce druhou takovou ohnivou květinu. Netroufal si proti němu zaútočit. Skočil znovu na mrtvého koně, uchopil ho do tlamy a jako by nevážil o nic víc než mládě antilopy, běžel s ním lehce k trnové ohradě. Přehoupl se přes ni bez námahy jediným dlouhým skokem, při čemž mu vysoko nad hlavou hvízdly kulky, vyslané muži od ohně, a zmizel v temnotě.

„Vybral si právě toho koně, který připadl losem Billovi,“ oznamoval Jack, vrátiv se k ohni, a v jeho hlase znělo netajené uspokojení.

* * *

Noc byla chladná a voda ještě chladnější, ale tři uprchlíci neměli na vybranou. V šatech se plavalo neobyčejně špatně, a proto se Jirka po několika tempech zkusil postavit a zjistil, že to jde. Dno řeky zde tvořilo jakýsi práh a voda nesahala Jirkovi ani po ramena. Záleželo nyní na tom, udržet se ve správném směru. To však bylo velmi obtížné. Proud útočil na Jirku z levé strany, a srážel jej z přímé cesty. Každou chvíli se sesmekl s kluzkého kamene a voda se nad ním zavřela. Vyplaval sice ihned, a zuřivě plival a prskal nevítané doušky, ale trvalo vždy chvíli, než zase našel zvýšené dno řeky. Při tom pozbyl veškeré představy o tom, jak dlouho už je ve vodě a jak daleko má ještě na druhý břeh. Řečiště tu bylo široké několik set stop a v temné noci nedohlédl ani na jeden, ani na druhý břeh. I jeho oba druzi mu zmizeli z očí a Jirka si netroufal na ně zavolat, aby na sebe neupozornil pronásledovatele. Netušil, že ti mají v tu chvíli jedinou starost, jak se zbavit nezvané návštěvy v táboře.

Neobvyklý pocit samoty a opuštěnosti dolehl na hocha. Řeka má za noci v sobě cosi tajemného a nevlídného i pro člověka, sedícího pohodlně v suchém člunu a tím spíše pro plavce, jenž si razí přímo svým tělem cestu mokrým, živlem.

Jedinými Jirkovými společníky v této samotě byly vyplašené ryby, které otřely občas své kluzké šupiny o jeho ruce nebo tvář. Zachvěl se vždy odporem při takovém dotyku a zdvojil své úsilí, dostat se kupředu. Nedovedl ani určit správný směr, neboť hladina řeky, zkalená posledními dešti, neodrážela vůbec světlo a ležela kolem něho jako temná plocha, táhnoucí se na všechny strany. Řídil se jen vodním proudem a snažil se jít přes řeku tak, aby jej měl z levé ruky, ale i to bylo velmi obtížné. Musil se vždy zastavit a hmatem určovat, jak voda proudí.

Konečně se dno řeky začalo zvedat a brzy měl vodu jen po kyčle, ale současně se změnil skalnatý podklad, po němž dosud šel, v nepevnou půdu a posléze v úplné bahno. Zapadal v něm až ke kolenům a při tom se octl mezi rákosím. Vrátil se o tucet kroků zpět, vynakládaje všechnu sílu, aby vymanil nohy z kluzkého břemene, táhnoucího jej úporně pod vodu a začal plavat podle rákosí směrem po proudu. Po malé chvíli rákosí ustoupilo a když se Jirka zkusil postavit, ucítil pod nohama písek, do něhož se bořil jen nepatrně. Obrátil se znovu ke břehu a zaradoval se, když shledal, že hladina vody rychle klesá.

Když si hledal usilovně cestu z bahna, nevěnoval pozornost podivnému zápachu, jejž ucítil. Jak se rychle blížil k písčitému břehu, zesiloval se čichový vjem do té míry, že nakonec zatlačil ostatní dojmy do pozadí. Jirka se zarazil. Co to bylo? Páchlo to tak podivně, že pro to neměl žádné srovnání. Náhle mu hlavou bleskla Pitova slova. Strážci brodu! To nemohli být Matabelové, jejichž ves ležela, podle seržantových slov, o dvacet mil dále na východ. Pit mínil někoho jiného a Jirka nyní věděl, koho. Krokodýly!

Dosud se s nimi nesetkal, ve Vaalu nežili. Četl o nich hrůzné povídky a slyšel také, že páchnou pižmem. Nevěděl sice, jakou vůni má pižmo, voňavky byly v jejich rodině neznámým pojmem, ale protivný, zatuchlý zápach, který mu nyní plnil nos, nemohl být ničím jiným. A potom, krokodýl prý miluje písčité břehy a brody, kam chodí pít zvěř.

Strnul úlekem a netroufal si učinit ani krok kupředu. Raději, aby se vrátil, napadlo ho, ale hned nato nápad zavrhl. Na druhem břehu jsou vrazi a potom, necítil síly ještě k jedné takové cestě, jakou právě podnikl. Lépe je jít rychle kupředu. Vzpomněl si, že krokodýl není na zemi právě rychlý. Sebral všechnu odvahu a vykročil, pátraje horečně v kapsách po nějaké zbrani. Nahmatal jen veliký zavírák s pérem, upevňujícím otevřenou čepel, aby se při bodnutí nezavřela. Byl to nůž, který dostal od Jacka. Otevřel ho chvatně a sevřel ho pevně v pravici. Třeštil oči do tmy, ale nic neviděl; na nebi se honily divoce mraky a světlo hvězd bylo příliš slabé, aby rozptýlilo tmu. Byl promočen až na kůži, takže ani necítil, kam mu voda sahá, je-li stále ještě v řece nebo už na břehu.

Shýbl se, aby sáhl, kde je hladina řeky a přitom se dotkl něčeho drsného, co mu rychle projelo pod dlaní. Současně jej ohavný zápach přímo udeřil do nosu. Krokodýl! Uskočil zděšeně a ušel tak napolo ráně ocasem ohromného plaza. Zvíře se po nezdařeném útoku otočilo s překvapující hbitostí, otvírajíc dlouhou tlamu s ostrými zuby. Chňaplo po hochově noze, ale jeho příšerné čelisti sklaply naprázdno. Jirka zahlédl plazovy oči, matně světélkující tmou a vyhnul se útoku dlouhým skokem.

Nemařil čas a uháněl, pokud mu to vyčerpané síly dovolily. Zakličkoval a na chvíli zmátl pronásledovatele, ale když v příštím okamžiku otočil hlavu, spatřil jej jen několik stop za sebou. Úzký srpek vycházejícího měsíce, jenž se právě prodral skrze mraky, osvítil zřetelně celý kraj. Hoch už nemohl dále, srdce mu divoce bušilo a rozbouřená krev mu tepala ve spáncích. Zastavil se, chtěje netvorovi čelit, ačkoliv měl jen slabou naději, že jeho malá zbraň pronikne tlustou kůží. Uskočil před rozevřenou tlamou a pokusil se bodnout zvíře mezi oči, ale čepel sjela po drsném pancíři, aniž jej protkla. Rána ocasem, kterou mu krokodýl zasadil přímo do holeně, mu vehnala do očí slzy bolesti a téměř jej srazila k zemi. Zavrávoral, ale v okamžiku, kdy zvíře se chystalo uchopit již svou kořist, neschopnou pohybu, dopadla na jeho hřbet drtivá rána. Zasadil ji Pit ukořistěnou puškou a vedl ji takovou silou, že přerazil krokodýlovi páteř a rozbil přitom pažbu na třísky. Smrtelně zraněné zvíře tlouklo sebou v posledních křečích a Pit chvatně odtáhl Jirku z jeho dosahu.

„Děkuji ti, Pite,“ pravil přerývaně hoch. „Kde jsi se tu vzal?“

„Slyšel jsem baase křičet, vzal jsem Mosipovi pušku a běžel jsem po hlase.“

„Já jsem křičel?“ ptal se zahanbeně Jirka.

„A jak!“ zubil se černoch. „Ale pojďme rychle odtud, ty potvory cítí kořist a slézají se sem ze všech stran!“ Popadl Jirku pod rameny a spíše ho nesl než vedl pryč. Skutečně také po písku se plazilo několik obrovských zvířat k místu, kde padl jejich druh. Pohybovali se s rychlostí naprosto neúměrnou jejich délce, převyšující dvacet stop a ještě než se Pit s Jirkou vzdálili několik desítek kroků, zaslechli příšerný rachot čelistí, rvoucích maso z dokonávajícího zvířete.

Jirka se otřásl zimou i hrůzou, při pomyšlení, co by se s ním bylo stalo, nebýt Pitova včasného zákroku.

„Jindy nejsou tak pohotoví a raději si maso schovají, až je trochu zavadlé, čerstvé jim tak nechutná. Ale teď, když je po deštích všude dost vody, chodí k řece málo zvěře a proud je rychlý, takže jim i ryby snadněji uniknou a oni mají hlad,“ vysvětloval černoch.

O chvíli později je vítal Mosipo radostným pokřikem.

10. V HADÍM OBJETÍ

Týden po událostech, vylíčených v předchozí kapitole, kráčeli africkou stepí v zemi Matabelů tři unavení poutníci. Byl to Jirka s oběma černochy a cílem jejich cesty bylo Bulavajo, sídlo matabelského krále Lobenguly. Od Limpopa k Bulavaju je letem ptáka jen asi 200 anglických mil a podle Mosipova tvrzení musel i pěšák urazit tuto cestu za deset dní. Černý hoch však nepočítal s potížemi, které se jim postaví do cesty. Stálé deště rozmočily step, až se noha do ní namáhavě bořila a naplnily vodou vyschlá koryta četných potoků a říček, nutíc tak poutníky k častým oklikám a k zdlouhavému hledání brodů. Nedostatek potravy nijak nepřispěl k urychlení pochodu a tak se stalo, že Jirka s oběma svými společníky byl koncem tohoto prvního týdne, co šli pěšky, teprve v místech, kde pramení řeka Umšabetsi a že tedy měli za sebou jen menší polovinu celé cesty. Větší část z toho urazili v posledních třech dnech, kdy přestalo pršet a kdy horké paprsky slunce, vracejícího se na jižní polokouli, s obdivuhodnou rychlostí step vysušily.

T

T

„Teď toho mám pro dnešek tak právě dost,“ prohlásil Jirka a usedl unaveně do svěží trávy. Nenesl sice nic, ale byl zcela zachvácen parným dnem a hladem. V žaludku mu nesnesitelně kručelo, ačkoliv si ráno vypíchl nožem novou dirku do opasku a zapnul přezku na ni. Zadíval se na modré nebe bez jediného obláčku, na němž slunce pomalu začalo sestupovat k západu a potom se jeho zrak obrátil k Pitovi, konajícímu přípravy k večeři. Pit sňal se zad malý tlumok, v němž byl takřka celý jejich majetek, lehké břímě pro statného černocha. Když za jitra po vzrušujícím útěku přes řeku Limpopo přešli znovu brod – tentokráte v bezpečné vzdálenosti od krokodýlů a daleko pohodlněji, neboť bylo dobře vidět – našli v opuštěném táboře malý balíček. Zanechal jej tam démantový muž Jack podle svého slibu a tvořilo jej několik tuctů nábojů do ukořistěné winchestrovky, hrst sucharů, krabička zápalek a malý kotlík na vaření, který byl původně součástí jejich vlastní výzbroje. To vše bylo zabaleno do Jirkova nepromokavého pláště a naplnilo to hocha stejnou radostí, jako pocítil Robinson Crusoe, když zjistil, že vrak jeho lodi obsahuje různé a pro něj neocenitelné věci.

Bohužel, náboje jim nebyly nic platné, poněvadž Pitův útok na krokodýla zcela zničil pažbu pušky a poškodil i její zámek; a tak celá výzbroj tříčlenné výpravy pozůstávala nyní z tesáku, odňatého přemožené hlídce a z velkého zavíráku, který dostal Jirka od soucitného ničemy, démantového muže Jacka. Přes to však Jirku ani nenapadlo, aby se vrátil kajícně domů. Byl přesvědčen, že se už nějak cestou protlučou a Mosipo, jehož zkušenosti nebyly o nic větší, s ním souhlasil. Pokud jde o Pita, ten šel prostě tam, kam jeho „baas“ chtěl.

Vyrazili s neotřesenou důvěrou v zdar podniku rovnou na sever, podle řeky Umsingvani, ale již druhý den pochodu se odchýlili poněkud na východ. Na březích Umsingvani se totiž začaly objevovat černošské osady, a třebaže patřily Makalům, lidu, zotročenému od Matabelů a celkem mírumilovnému, měl opatrný Mosipo zato, že bude lépe se jim vyhnout. Nebylo vyloučeno, že právě v některé osadě není oddíl Matabelů, ustavičně pochodujících za lupem a střetnutí s nimi znamenalo zmar celé výpravy. Proto hoši s Pitem postupovali raději liduprázdnou krajinou, táhnoucí se mezi řekami Umsingvani a Umšabetsi.

Jak se brzy přesvědčili, nebyli v těchto místech lidé, ale také ne zvěř. Ta se uchýlila za stálých dešťů více k severu, do krajů se sušším podnebím a kromě obrovských krtků, jejichž maso nelákalo ani nevybíravý žaludek Pitův, nepřišli cestovatelé na nic živého. Ani ptáci, nemající kde hnízdit, se tu nedrželi a Mosipo neměl vůbec příležitost zkusit kiri, který si vyřezal Jirkovým nožem z větve odumřelé akácie.

Suchary snědli už prvý den a potom se přihlásil nevítaný host, hlad, jenž se jim zavěsil na paty a šel s nimi s dojímavou družností dále. Na to se Pit rozhodl, že se odebere do některé makalacké osady a vymění tam neužitečnou hlaveň pušky a náboje za cokoliv k jídlu.

„Ale nikdo ti za to nic nedá, vždyť to nemůže k ničemu upotřebit,“ namítl malomyslný Jirka.

„Ó dá, baas uvidí!“ smál se černoch a provedl svůj úmysl. Skutečně se nezklamal. Černí muži se v mnohých svých zálibách neliší od dětí; milují hračky a podivné věci, s nimiž si nevědí rady a jsou ochotni kdykoliv je získat. Jirka otvíral úžasem oči, když spatřil Pita, nesoucího na zádech pytel prosné mouky, několik inkusů, vrhacích kopí a pádný asagaj, jehož ostří, nejméně půl stopy dlouhé, se olsnivě blýskalo. Nadále žili z prosné kaše, kterou připravovali jednoduchým způsobem, že rozmíchali mouku v kotlíku s vodou a uvařili ji.

Jirka sledoval očima Pita, odměřujícího s vážnou tváří několik hrstí mouky do kotlíku, naplněného do poloviny vodou z malého potůčku, na jehož břehu tábořili a vzpomínal při tom na domov. Čtyři odpoledne, to byla doba svačiny. Do jeho mysli se neodbytně vtírala představa velkého hrnku, plného čerstvě nadojeného mléka a ještě většího krajíce chleba, namazaného na prst tlustě máslem. Máslo bylo krásně žluté a kůrky čerstvého, domácího chleba tak lákavě voněly! O mléko Jirka nikdy nestál, ale aspoň to kdyby tu teď bylo, kaše by s ním chutnala docela jinak než s vodou. A cožpak teprve ten chléb, třeba suchý! Jirka přivřel blahem oči a ani neposlouchal Pita, jenž mu hlásil, že si půjde pro nějaké dříví na protější břeh říčky, kde rostlo husté křoví mimóz, trnovníků a velbloudího manovníku.

Černochův návrat vytrhl Jirku ze snění; přišel s prázdnýma rukama, ale jeho tváře se chvěly potlačovaným vzrušením. Naklonil se až k pánovu uchu, mluvě tak tiše, jako by jej mohl někdo nepovolaný zaslechnout.

„On je tam!“ sděloval tajemně.

Jirka vyskočil, sahaje rukou k prázdnému opasku, kde předtím visel tesák. Nebyl tam, Pit si jej vypůjčil na dříví. Také Mosipo se chápal zbraně. „Kdo? Kdo?“ ptali se oba současně.

„Asala!“ pravil Kafr a jeho tvář se rozšířila přívětivým úsměvem.

„Asala?“ kroutili hlavou hoši. To jméno jim bylo cizí a trvalo chvíli, než pochopili z Pitova líčení, že jde o velkého hada, který je prý báječnou pochoutkou.

„Fuj, had!“ odplivl si Jirka a ani Mosipo se netvářil nadšeně.

„Ó, asala je moc znamenitý a moc výborný had,“ hájil Pit svůj objev.

„Umfolopace také dříve nejedl hady, ale před lety byl s muži kmene Masarva u velkých slaných jezer“ – ukázal rukou k západu a Jirka nejasně vytušil, že mluví o salinách kalaharské poušti – „a ti mu dali asalu ochutnat. Ani mládě antilopy palá není tak dobré!“

„Dobrá,“ smál se Jirka. „Pomůžeme ti ho chytit, ale já pro svoji osobu se ho zříkám ve tvůj prospěch ačkoliv jsem neměl maso v ústech ani nepamatuji.“ Vzal si od černocha svůj tesák, Pit se ozbrojil Mosipovým asagajem a všichni tři, když přeskočili říčku, se ubírali tiše po jejím protějším písčitém břehu, mírně stoupajícím k pásu ostnatých křovin.

„Tudy lezl!“ šeptal Pit, ukazuje na široké a mělké rýhy, vytlačené do písku. „A tady je!“ vykřikl nadšeně, když se po několika dalších krocích octli v místě, rozrytém četnými krtinami. „Chodí spát ke krtkům, když je hodně najedený, to se pak snadno chytí,“ žvatlal Pit, rozhrabávaje oštěpem krtiny.

Ale tento had buď nesdílel zvyky svého rodu, anebo měl jen hubený oběd, než se uchýlil k odpočinku. Jisté je, že se v krtině, rozhozené Pitem, náhle vztyčila hlava, tupá a krátká, pokrytá štítky s velkou, trojhrannou, červenohnědou skvrnou a že za ní následovalo s obdivuhodnou čilostí i silné a dlouhé tělo se žlutavě šedým hřbetem, na němž se klikatily podivné, hnědé pruhy.

Had nedával najevo žádnou plachost, spíše se zdál být rozzloben, že ho někdo vyrušuje. Zkroutil tělo do četných závitů, a se sykotem vztyčil hlavu. Pit zvedl ruku k ráně, ale než mohl protknout hadův krk, zavlnilo se plazovo tělo v překvapujícím sledu barev a v příštím okamžiku se ovinulo kolem černocha. Pit nechal dopadnout ruku s asagajem na nepřítele, ale zdálo se, že ohromné zvíře ani neucítilo ránu do ocasu. Utáhlo těsněji závity kolem jeho hrudi, až ubohý černoch zšedl ve tváři.

„Pomoc, pomoc!“ chroptěl, pouštěje z ruky oštěp. Mosipo se vrhl na zbraň a zuřivě bodal do hada, ale tomu ani nenapadlo uvolnit své sevření.

Pit sebral poslední zbytek síly a stiskl oběma rukama hadův krk, ve snaze nepřítele uškrtit, ale tuhé maso se nepodalo jeho prstům.

„Podrž mu hlavu dál od sebe!“ křičel Jirka, a když ubohý Pit, lapající po dechu, poslech, ťal odvážně tesákem za hadovu hlavu, těsně vedle černochových prstů. Byla to pořádná rána a oddělila téměř asale hlavu od těla. Smyčky, rdousící Pita, se uvolnily a klesly k zemi, kde zůstaly tiše ležet; ocas plazův se ještě chvíli zmítal křečovitými pohyby, ale potom rovněž znehybňoval.

„Bídná asala, ta mne zmačkla,“ stěžoval si černoch, a třel si pohmožděnou hruď. „Kdyby jí nebyl baas usekl hlavu, bylo už po mně. Ale já se jí pomstím! Sním ji celou, od hlavy až po ocas!“

Jirka se smál této pohrůžce mrtvému nepříteli a prohlížel si hada, jejž se jal Pit s Mosipem natahovat, aby jej zbavili kůže, Byl to statný kus a měřil v celé své délce, od tlamy až ke špičce ocasu, čtyři metry.

„Je silnější než tvé rámě, Pite,“ poznamenal Jirka. „A jaké to má na sobě podivné skvrny? Vypadá to, jako by byl někdo napsal na jeho kůži psaníčko!“ Skutečně také červenohnědé pruhy, zdobící hadovo tělo, se klikatily tak zvláštním způsobem, že připomínaly písmena. Přírodopisci také proto nazvali tohoto ohromného živočicha krajtou písmenkovou.

„On také je silný,“ vzdychl si černoch, jehož žebra stále ještě pociťovala smrtelný stisk obrovské krajty. „V Natalu jsem viděl asalu jak se ovinula kolem větve stromu nad stezkou, kudy chodila zvěř. Číhala tam tiše jako mrtvá, dlouho, moc dlouho“ – naznačil rukou oblouk, jaký asi za tu dobu urazilo slunce na obloze – „a já jsem chtěl vědět, jak to dopadne a skrčil jsem se v křoví a byl jsem tiše a jen jsem se na ni díval. Potom přišla kama, které Burové říkají hartebeest,⁶*) pořádně veliká.“ Pit se vzpřímil od své práce a zvedl ruku na půl druhého metru od země, aby naznačil, kam až sahala záda zvířete. „A sotva přišla pod větev, sjela na ni asala jako blesk a ovinula se kolem ní tak rychle a pevně, že ubohá kama neměla ani čas zabečet.“

„Pite, Pite,“ pravil káravě Jirka. „Neměl bys tak přehánět! Neřekneš nakonec, že asala tu tvou kamu snědla?“

„A to také snědla, baase,“ pravil Pit důrazně, neustávaje v práci. „Však také byla aspoň o polovičku delší a mnohem silnější než tahle a tu svou hostinu, si napřed hezky upravila. Mačkala a hnětla ubohou kamu tak dlouho, až z ní byl jen takový kulatý tlustý kus jen o málo silnější než kmínek mladého stromu.“

„A spolkla ji i s hlavou a s rohama! Jsi ty baron Prášil, Pite!“ smál se Jirka.

„Nespolkla ani hlavu ani rohy, baase,“ odvětil Pit klidně. „Nechala ji prostě viset z tlamy ven a bylo ošklivé se na to dívat, jak asala ležela líně v křoví, když se nažrala, ani se nemohla hnout a z rozevřené tlamy jí čněl kus krku kamy a na něm hlava i s rohy.“

„Dobrá, ale nechceš přece říci, že asala potom si klidně lezla po světě s hlavou antilopy v zubech?“ namítl Jirka, ještě nepřesvědčený.

„To také neříkám, baase,“ ohrazoval se černoch. „Asala vůbec potom nelezla po světě a ležela si v křoví dobré tři neděle. Já jsem se tam chodil na ni dívat, byl jsem právě zvědavý, co se stane s hlavou kamy. Ale už asi za týden měla asala tlamu zase hezky zavřenou a hlava kamy ležela o kus dál. Bylo horko a maso na hlavě a na krku kamy rychle shnilo a neudrželo kosti, co má zvíře v krku, pohromadě. A tak se ty kosti rozsypaly a hlava i s rohy vypadla hadovi z tlamy, takže si ji mohl zase zavřít.“

„To by mohlo být,“ připustil hoch. „Ale když asala žere takové dobré věci, pak by bylo lepší se podívat, co má ta naše v žaludku a jestli je tam nějaké mládě antilopy, čerstvě spolknuté, upéci si raději to,“ navrhoval žertem a Mosipo se smál. Za řeči stáhli oba černoši kůži s hada a počali ho kuchat. Byla to samice a měla v sobě tolik vajec, že Jirka litoval, že to nejsou slepičí. Pit rozřízl nabobtnalý žaludek zvířete a Jirka se otřásl ošklivostí. Cítil, jak mu náhle jeho vlastní žaludek stoupá až někam do hrdla. Asala si krátce před svou smrtí pochutnala na dvou statných krtcích, snad obyvatelích příbytku, v němž potom klidně trávila, dokud nebyla vyrušena.

Zatím co Jirka odsekával z křoví suché větve, neboť nechtěl dále přihlížet k čtvrcení ohavného zvířete, rozkrájel Pit hada na krátké kusy a nabodal je na dlouhou, silnou větev. Přehodil si jeden konec větve přes rameno – Mosipo učinil podobně s druhým koncem – a tak odnesli kořist do tábora. Jirka trval na tom, aby nejprve snědli prosnou kaši a potom teprve aby si Pit kuchařil na hadovi a to se také stalo.

Kafr vytřel potom prázdný kotlík travou a vhodil do něho několik kusů hadího masa a přiložil řádně na oheň.

„Ale vždyť se ti to spálí, když to budeš péci jen tak, bez omastku,“ upozorňoval ho Jirka, jenž přemohl svůj odpor a přihlížel se zájmem na jeho kuchaření.

„Ba ne, nespálí,“ smál se Kafr. „Asala má v sobě omastku dost sama, baas to vidí.“

O chvíli později se Jirka přesvědčil, že má Pit pravdu. Maso se začalo škvařit a přitom z něho vytékala nažloutlá, mastná tekutina, vonící tak líbezně, že se Jirkovy nozdry rozšířily nebezpečnou měrou.

„Nikdy bych nevěřil, že to ošklivé zvíře bude takhle vonět,“ řekl. Ale tato vůně nebyla ještě ničím proti tomu, co vycházelo z kotlíku, když kusy masa začaly hnědnout, jako nejkrásnější vepřový řízek.

„Teď to bude už dost,“ usoudil po chvíli Pit znalecky a vytáhl z kotlíku krásně upečený kus. „Neochutná baas, jak je to dobré?“ Nabízel maso Jirkovi, ale hoch zavřel oči a zavrtěl energicky hlavou.

„Ne, jen si to sněz sám a dej také Mosipovi,“ pravil. Ale Mosipo nečekal, až mu Kafr nabídne a vylovil sám pořádný kus masa z kotlíku a chtivě se do něho zakousl. Oba černoši hltali pečeni, tváříce se při tom náramně blaženě a Jirka se díval na jejich body s ponurou tváří a s poloprázdným žaludkem. Vzpomínka na krtčí mrtvoly, nalezené v žaludku krajty, bledla v jeho mysli, jako by se přes ni byl položil závoj, utkaný z dráždivé vůně pečeně a mizela stejně rychle, jako maso z kotlíku.

„Vzal čert krtky,“ řekl si v duchu. Jeho vyhladovělé útroby mocně prahly po něčem pořádnějším, než je prosná kaše.

„Je to opravdu tak dobré, Mosipo?“ tázal se s posledním zbytkem nedůvěry a pozoruje úzkostlivě koutkem oka, jak se Pitova velká ruka chápe předposledního kousku masa z kotlíku.

„Ani pečeně z mladé antilopy palá nemůže být lepší,“ odpovídal Mosipo plnými ústy.

„Dobrá, zkusím to,“ řekl Jirka odhodlaně a hrábl rychle do nádoby, aby ho Pit nepředešel. Zavřel oči a zakousl se do měkkého, šťavnatého masa. První sousto mu procházelo hrdlem ještě neochotně, ale další šlo již tak rychle za ním, že se hoch téměř dusil.

„Škoda, že už tam nic není,“ pravil lítostivě, když spolkl poslední kousek. „Na mou duši, ani smažený vepřový řízek není tak dobrý! A to sádlo je o moc lepší než sádlo z husy nebo kachny!“

„Za chvilku bude zase nová pečeně!“ těšil ho Pit, a házel rychle do kotlíku tolik masa, kolik se ho tam jen vešlo. Jirka přikládal horlivě na oheň a nemohl se ani dočkat. Zdálo se mu, že má teď ještě mnohem větší hlad než před požitím hadí pečeně, dokud měl v žaludku jen několik hubených soust prosné kaše.

„Takhle dobře jsme se už dlouho neměli,“ prohlásil blaženě, když si toho večera lehali kolem ohně.

„Opravdu ne,“ přisvědčoval Mosipo ospale. „Naposled ten večer, když jsme si pekli ryby, než přišli policisté z tábora a po nich ti zloději koní.“

„Ale rybí pečeně je nic proti tomuhle,“ hájil horlivě Jirka pokrm z krajty, jejž mu jeho hlad patrně učinil daleko chutnějším, než byl ve skutečnosti.

„Ó asala je dobrá, moc dobrá, velmi znamenitě dobrá,“ brumlal Pit. „Škoda jen, že tahle nebyla aspoň tak velká, jako ten krokodýl, který chtěl sežrat baase, když jsem utíkali přes Limpopo!“

11. OHNIVÉ MOŘE

Obvyklá cesta těch, kteří přicházejí od jihu do Bulavaja, sídla matabelského krále, vedla údolím pravého ramene Umsingvani, širokou kotlinou, vyrytou průběhem tisíciletí nestálým korytem této řeky do nepoddajného kamene Matoppoských hor. Této velmi oblíbené cestě, chráněné od východu nízkým a dlouhým pohořím, tvořícím s Matopposkými vrchy písmeno T, se Mosipo obezřele vyhnul a vedl své druhy velkým obloukem na východ od levého ramene řeky, neboť se chtěl přiblížit k Bulavaju od severovýchodu, kde les sahal téměř až k samému městu. Znamenalo to značnou okliku a prodloužení pochodu nejméně o dva dny, ale poskytovalo to daleko větší bezpečnost.

O

O

Přesto, že kraj se v těchto místech zvedal více než tisíc metrů nad moře, nepozbyl svého rázu jihoafrické stepi s hustou travou, divokými orchidejemi a planým šeříkem. Travnatá plocha, jež se vlnovitě zvedala táhlými a nízkými pahorky, byla na mnoha místech zarostlá křovinatými mimózami, z nichž čněly ojedinělé akácie i celé háje stromů, připomínajících svými širokými a plochými korunami obrovské slunečníky. Místy čněly z temné zeleně trávy šedožluté, podivné stavby termitů až do výšky jednopatrového domu, namnoze již opuštěné ničivým hmyzem, jejž čeští přírodopisci výstižně nazvali všekazem. Mnohé z nich byly jen tak nízké, jako obyčejné mraveniště a jiné zase byly rozdupány na prach kopýtky antilop, jako by tato něžná a bázlivá zvířata chovala zvláštní odpor k dílu žravého hmyzu, jehož kusadlům nic neodolá.

Jirka s Mosipem obcházeli právě jednu takovou rozlehlou a již opuštěnou stavbu termitů s četnými, kuželovitými vrcholy, když se k nim vrátil Pit, kráčející až dosud napřed.

„Antilopy!“ hlásil tlumeně, ukazuje rukou někam přes své rameno.

„Kde? Kde?“ ptal se Jirka rychle. „Viděl jsi je?“ V posledních dvou dnech se živili jen dýněmi, které chodil Pit za noci tahat z políček kraalů, černošských osad, kolem nichž putovali. Musil konat za tím účelem dlouhé cesty, trvající až několik hodin, neboť se drželi obezřetně ve značné vzdálenosti od obydleného poříčí Umsingvani, ale to oddanému Kafrovi nijak nevadilo. Když šlo o to, opatřit potravu pro jeho mladého pána, nedbal žádné únavy a také si nic nedělal z polního pychu, jehož se dopouštěl a o němž mají ostatně černoši velmi volné názory.

„Neviděl jsem je, ale našel jsem jejich stopy,“ odvětil Pit a Jirkův obličej se zklamaně protáhl.

„Stop se nenajíme, milý Pite,“ pravil mrzutě, ale Kafr mínil, že antilopy nemohou být daleko. Vedl je malý kus cesty a ukázal jim místo, kde četné stopy kopýtek, otištěné v prachu rozšlapaných hnízd termitů i čerstvý trus nasvědčovaly, že se zde nedávno ještě antilopy zdržovaly. Jirku zachvátila lovecká horečka a také Mosipo, obvykle velmi klidný, jevil jakési vzrušení. Kráčeli tiše za Pitem a na jeho pokyn se zastavili pod malou skupinou vějířovitých palem. Kafr opatrně vyhlédl za neširoký kmen a Jirka ho napodobil. Stěží potlačil výkřik údivu.

Půda se svažovala před nimi do široké kotliny, zarostlé bujnou travou, v níž čněly místy ostrůvky křovin a malých akáciových hájků. Celek připomínal anglický park, ale nebylo to vzezření krajiny, co hocha tak překvapilo. Nikdy v životě ještě nespatřil tolik zvěře pohromadě. Kam se jen podíval, všude viděl antilopy, pasoucí se jednotlivě i v celých hloučcích. Zcela blízko se klidně živila šestičlenná rodina antilopy losi, dvě mláďata a čtyři dospělé kusy. I mláďata sama byla statná zvířata, ale samec a tři samice se podobaly doslova horám masa. Měly žlutohnědou kůži s temnější a dolů splývající srstí na hrudi a v plecích dosahovaly výšky nejméně pěti stop. Jirka si je pozorně prohlížel a usoudil, že jejich tělo měří jistě od

čenichu k ocasu nějakých dvanáct stop. Vzpomínal marně, k jakému zvířeti českých lesů by je přirovnal. Ozdoba jejich hlavy a současně zbraň, kterou jim příroda propůjčila, dva dlouhé, téměř přímé rohy, vypadaly hrozivě, ale tento dojem zmírňovala malá oháňka, připomínající kravský ohon.

Antilopy palá, pasoucí se o něco dále v hloučku, čítajícím asi tucet kusů, vypadaly proti tomuto největšímu členu z početné rodiny antilop přímo něžně. Byly sotva z poloviny tak dlouhé jako antilopa losi a také značně nižší. Dosahovaly jen asi tři stopy výšky. Rezavě hnědou barvou kůže, bílým zrcátkem i tím, že samice neměly rohy a vyhlížely velmi mírumilovně, připomínalo toto zvířátko Jirkovi srnku požáreckých lesů. Pohybovalo se velmi elegantně na svých tenkých nožkách, jako by tančilo a chvílemi se neklidně ohlíželo, nehrozí-li odněkud nebezpečí. Jirka nemohl od nich oči odtrhnout a v tu chvíli, kdy se na ně díval, ani nepomyslel na svůj hlad a na to, že by měl některého z těchto roztomilých tvorů zabít, aby se najedl. Pit jej zatahal za rukáv a šeptem jej upozorňoval na jiná zvířata.

„Tamhle je pasan,“ ukazoval na antilopu, pasoucí se osaměle hezky daleko od ostatních. Byl to krásný, statný kus s ohromnými, černými rohy, čnějícími rovně nad hlavu na čtyři stopy vysoko. Jirka se díval na jejich ostré hroty s náležitou vážností.

„Tu bych nechtěl rozzlobit,“ šeptal Mosipovi.

„Ba, to by nebylo dobré,“ usmál se černoch. „Ta se nebojí ani levharta a slyšel jsem, že se postaví lvu i člověku.“ Jirka se zahleděl směrem doprava, kde asi tři sta stop daleko se popásalo malé stádo antilop podle nízkých křovin mimóz.

Byly dobře vidět i na dálku, neboť příroda je vyzdobila dvojí barvou a rezavou hněď proložila světlou, žlutou šedí, lemující hezkému zvířeti nohy, hřbet a hrdlo a pokrývající i celé břicho. V poříčí Vaalu byl tehdy tento druh antilopy již vyhuben a hoch věděl jen z obrázků, že je to antilopa skákavá, Bury zvaná springbock.

Stranou od těchto antilop přecházelo právě větší stádo bůvolcovitých kam, skořicově hnědých a se hřbetem, klesajícím k ohonu a když Jirka přenesl svůj pohled na druhou stranu kotliny, spatřil tam hlouček tvorů podivného vzezření. Vyhlíželi tak, jako by velký tvůrce všech zvířat byl v jakési chvilce roztržitosti pomíchal koně s turem. Tělo s temně šedou srstí, nohy i dlouhý ocas, sahající téměř až k zemi, patřily koni, právě tak jako hustá, kartáčovitě zježená hříva, která vroubila horní část krku; ale hlava, zarostlá hustou srstí patřila buvolu a nad nízkým čelem čněly zahnuté rohy, u kořene neobyčejně silné a končící ostrými, vzhůru obrácenými rohy.

„To je gnu,“ vysvětloval Mosipo, na Jirkovu otázku.

„Řekl bych, že je to nepodařený kůň a myslím, že bychom si mohli tři taková zvířata chytit a ochočit si je k jízdě,“ navrhoval dychtivě Jirka.

„Gnu se nedá zkrotit,“ pravil Mosipo, ale Jirka byl pro svůj návrh příliš zanícen, než aby mu uvěřil. Jako by chtěl černochovo tvrzení podepřít, zatoulal se jeden z gnu blízko pasoucích se losích antilop a útočně schýlil hlavu proti mláděti, které se mu náhodou dostalo do cesty. Mladá losi antilopa polekaně odskočila, ačkoliv se velikostí mohla měřit s rušitelem svého klidu a Jirka měl příležitost prohlédnout si zblízka podivnou hříčku přírody. Spatřil pár malých a zlobou se blýskajících oček a tento pohled ochladil jeho zápal pro nový druh ořů. Mosipo skutečně také nelhal; gnu, neboli pakůň, jehož běloocasý druh se tu pásl, je vzpurné zvíře, jež nelze zkrotit.

„To by bylo lepší chytit si nějakou kvagu ze stáda, které se pase tamhle!“ navrhoval Pit, ukazuje přímo před sebe, k hájku akácií, kde se pohybovalo malé stádo zeber, na jejichž šedé kůži nebylo kromě nohou místečka, aby je nezdobil černý pruh.

Jirka uvažoval právě, jak by se to dalo provést, když se všech zvířat, pasoucích se v rozlehlé kotlině, zmocnil podivuhodný neklid. Vůdčí samci zvedali hlavu, sáli vzduch nozdrami a rozhlíželi se na všechny strany a na jejich neviditelné znamení se rozptýlené kusy vracely ke stádu.

„Co je jim?“ podivoval se Mosipo.

„Asi nás zvětřili. Rychle, vrhněme se na ty před námi,“ vybízel Pit, chápaje se jednoho inkusu.

„Počkej okamžik!“ zadržel ho Jirka. Zdvihl nasliněný prst do výše a sotva patrné chlazení, které ucítil na bříšku prstu, ho poučilo, že zcela lehký vánek vane proti nim.

„Nemohli nás zvětřit, vítr jde proti nám,“ tvrdil. „Nepolekali je ti pštrosi, kteří se tamhle objevili?“ Před akáciovým hájkem, kde se pásly zebry, se vynořil malý hlouček vysokonohých ptáků s nehezkým dlouhým krkem, jejichž péra jsou černochy velmi ceněna.

„Ne, pštrosů se ani kvagy ani antilopy nebojí. Pojďme rychle, já si vezmu na starost to mládě dál od nás a Mosipo to, které je k nám blíž,“ rozhodoval chvatně Pit.

„To je dobré! A co já? Budu k tomu jen přihlížet?“ zlobil se Jirka. Avšak ani Pit, ani Mosipo nedbali jeho poznámky. Vrhli se do trávy a plazili se k vyhlídnuté zvěři rychle jako hadi. Jirka se dlouho nezlobil. Uznával, že se ve vrhání oštěpu nemůže měřit s černochy, kteří se v tomto umění cvičí denně od dětských let. A tak se přikrčil ke kmeni palmy a vystrkoval opatrně hlavu, aby ho antilopy nezahlédly a sledoval pozorně podnik svých přátel.

Černoši se blížili k cíli opatrně, ale hbitě. Využívali každého krytu a dbali, aby je žádné zvíře z malého stáda nezahlédlo. Chtěli se přiblížit k mláďatům co nejvíce, ale to se jim nezdařilo. Byli od nich vzdáleni ještě víc jak padesát stop, když se neklid, jenž zachvátil již před chvílí ostatní zvířata, pasoucí se v kotlině, přenesl i na rodinu losích antilop. Staří vzali okamžitě mladé mezi sebe a chystali se k útěku. Jirka postřehl ze svého stanoviště, jak se černoši bleskurychle dorozuměli posuňky, načež vyskočili a takřka současně hodili své oštěpy na statnou samici, která jim stála právě na ráně, obracejíc k nim bok.

Inkusy našly správně svůj cíl; jeden se zabodl zvířeti do šíje a druhý, vržený Pitem velikou silou, zajel ohromné antilopě hluboko do boku i s kusem dřevce. Zvíře se vzepjalo mocným skokem, zabečelo a potom skleslo na přední kolena. Malý okamžik kolísalo v této poloze a pak se zhroutilo úplně, zůstávajíc nehybně ležet. Ještě dříve než antilopa klesla k zemi, spasila se její rodina útěkem. Ostatní zvěř se vytratila již dříve z kotliny a jen stádo pakoňů se klidně živilo dále; nevyrušil je ani Jirkův pokřik nad zdarem lovu.

„To bude masa!“ pravil Pit, pomlaskávaje zálibně jazykem. Byl velkým žroutem, jako všichni negři. V předtuše nastávajících hodů si už nyní blaženě hladil břicho.

„Vždyť to ani neuneseme!“ děsil se Jirka, stanuv vedle nich a prohlížel si ohromnou kupu masa, ležící nehybně na zemi. Skutečně také – antilopa musila vážit mnoho metrických centů a jeho poznámka byla zcela oprávněná.

„Usušíme to, co nesníme a pak už maso nebude tak těžké,“ mínil Mosipo a na jeho radu počali zvíře okamžitě stahovat. Nebyla to snadná práce, ale oba černoši zacházeli s Jirkovým zavírákem neobyčejně zručně a hoch jim zdatně pomáhal, odhrnuje a přidržuje těžkou kůži v místech řezu tak horlivě, že ho až Mosipo několikrát škrábl špičkou nože. Konečně ležela těžká kůže stranou jako ohromný vak a Pit kuchal obnažený trup.

„Játra a ledviny, to je moc dobrá věc,“ chválil si, vyjímaje vnitřnosti a koulel blaženě očima, až se mu bělmo svítilo. Položil je na suchou trávu a začal ukrajovat se žeber veliké kusy masa.

„Nejdřív si uvaříme pořádný kus masa, těším se už na polévku,“ prohlásil Jirka. „Dojdu do kotlíku pro vodu a Mosipo může zatím nasekat trochu dříví na oheň. Na co se to díváš?“ Otázka platila Mosipovi, jenž stál vzpřímen, zastiňuje si dlaní oči proti slunci a starostlivě si prohlížel severní obzor.

„To se mi nelíbí!“ pravil, potřásaje hlavou a ukazoval před sebe, na kalný, šedý pruh, lemující světlé modrou oblohu těsně u nepravidelné čáry obzoru. „Myslím, že dostaneme bouřku!“

„Eh, co! To je ještě daleko!“ poznamenal bezstarostně Pit, vzhlédl jen na okamžik od své práce, a Jirka mínil, že tím víc si musejí pospíšit, aby jim nenapršelo do polévky. Vrátil se ke skupině palem, kde odložil Pit svůj tlumok, než se vydal na hon, sebral kotlík a pospíchal k vodě. Tvořila ji nehluboká říčka, prodírající se mělkou roklí asi sto kroků odtud. Dostat se k ní a nabrat vodu vyžadovalo jen několik minut, a Jirka byl se svou prací brzy hotov. Zdvihl kotlík na rameno, chystaje se k návratu, když zaslechl temný zvuk, připomínající hlas vzdálené bouře.

„Mosipo měl pravdu,“ řekl si a rychle vykročil. Neušel ani deset kroků, když zahlédl jakousi tmavou hmotu, řítící se úžasnou rychlostí do rokle. Byla to sevřená řada těl, z níž čněly bělavé, podivně zkroucené rohy a země duněla pod nesčetnými kopyty.

„Bože, pakoni se ženou rovnou na mne!“ projelo Jirkovi hlavou a na okamžik strnul úlekem. Nebylo času na přemýšlení, semknutý šik zdivočelých zvířat se valil proti němu a musil se přes něj přehnat v nejkratší chvíli. Jirka odhodil kotlík a zděšeně se rozhlédl. U jeho nohou tekla úzká říčka, a stěny rokle, pokryté úponkovými rostlinami, zdály se být z obou stran takřka na dosah ruky. Ale jediný pohled ho poučil, že na nich nemůže hledat ochranu. Nebyly sice vysoké, ale zvedaly se příkře jako zeď a tenké rostliny byly příliš slabé, než aby se jich při šplhání mohl chytat.

Kupředu to nešlo, musel zpět! A jak se obracel na šílený útěk, vzpomněl si, že nedaleko místa, kde nabíral vodu, rostla jedna ze slunečníkových akácií, jejíž rozložitá koruna se skláněla až nad potok. Nyní ji zahlédl. Jak to může být daleko? Padesát kroků a možná také víc. Slyšel za sebou řev poděšeného stáda, jehož slabší a mladší kusy hynuly v úzké průrvě pod nohama silnějších jednotlivců. Neuvažoval o tom, co zvířata tak poděsilo, běžel ze všech sil a zdálo se mu, že cítí dech rozzuřených pakoňů na své šíji a že již v příštím okamžiku se octne pod jejich kopyty.

Jediný zoufalý skok a vztažené ruce zachytly nejnižší větev. Přísun provedl uštvaný hoch v poslední vteřině a ostré hroty rohů přední řady zvířat se takřka otřely o jeho podrážky. Větev byla na štěstí dosti silná a unesla ho. Jirka se na ní obkročmo posadil a unaveně oddechoval. Pod ním míjely rychlostí vlaku šedé hřbety pakoňů, natlačené jeden na druhý a sotva dozněl dusot kopyt na druhém konci rokle, přihnaly se antilopy. Běžely promíseny bez rozdílu rodu, pasani vedle kam, antilopa losi svorně s přímorožcem, antilopa vraná s hustou, temnou hřívou a kroužkovanými rohy za antilopou skákavou. Z kupy rezavých, hnědých a šedých těl vyčníval místy směšně dlouhý krk antilopy žirafí s malou hlavičkou. Za jiných okolností by byl pohled na toto zvláštní zvířátko Jirku velmi pobavil, ale nyní neměl na zábavu ani pomyšlení. Všechna ta zvěř se hnala pryč, co jí síly a omezený prostor rokle stačily a antilopa skákavá použila každého i sebemenšího uvolnění, jež občas nastalo v neuvěřitelné změti těl, aby vyrazila kupředu ohromnými, nejméně deset stop dlouhými skoky, odírajíc si při tom téměř hřbet o větev, na níž Jirka seděl. Podivná rýha, jakýsi záhyb kůže, otvírající se zvířeti na hřbetě při jeho neobyčejných skocích, na chvilku zaujala hochovu pozornost, ale v nejbližší chvíli se mu naskytla jiná podívaná. Za předlouhým stádem zvířat, bečících děsem, se hnali dravci, hyeny, šakalové, divocí psi, levharti i párek lvů. Mísili se občas mezi antilopy a snažili se proklouznout jejich řadami kupředu. Ale co bylo nejpodivnější na celé věci, bylo to, že šelmy ani nenapadlo útočit na antilopy a že tyto si jich vůbec nevšímaly. Jirka spatřil lva, stísněného mezi ohromnou losí antilopou a antilopou vranou, ale král zvířat nepoužil své obávané síly k útoku na jedno, nebo na druhé zvíře. Zdálo se, že všechna ta zvířata, z nichž jedna část obvykle pronásledovala druhou a tato zase bázlivě vždy před ní prchala, ovládal jediný a všem společný pocit, děs před něčím, co hoch nedovedl pochopit a co je hnalo v zoufalém útěku pryč, daleko od místa, kde právě byla.

Řady prchající zvěře na okamžik prořídly, ale mezeru ihned vyplnila nová a nová zvířata, ustavičně sem odněkud proudící. Jirka seděl na své větvi a třeštil oči na pestrou směs, ženoucí se pod ním po nekonečnou řadu minut. Spatřil i divoké buvoly, tvory, o nichž z doslechu od zkušených lovců věděl, že se nebojí nikoho a ničeho a že jsou daleko nebezpečnější než sám lev a levhart. Viděl pštrosy i malý houfek žiraf, schylujících dlouhé krky pod jeho větví, pádící těžkým klusem mimochodníků a zaslechl i troubení sloního stáda, jež se vyhnulo úzké rokli a klestilo si cestu nejhustším lesem. Na zemi přibývalo zvířat, uhynulých pod nohama silnějších druhů, ale živá řada, míjející v pestrém sledu pod Jirkovým stromem, korytem úzké a mělké říčky, stále ještě nebrala konce.

Hoch odvrátil na okamžik pohled od země a zadíval se korunou stromu vzhůru. Zdálo se mu, že se nad ním náhle zatmělo, ale listy i větve mu bránily v pohledu na oblohu a jeho obzor byl uzavřen stěnami rokle. Začal šplhat vzhůru a postavil se na nejvyšší větev, která jej ještě unesla. Odhrnul poslední slabé haluze, křižující se mu nad hlavou a užasl. Slunce z nebe zmizelo a celá obloha se potáhla šedožlutým závojem, který nebyl ani mlhou ani mrakem. Jirka si lámal ještě nad tou podivnou změnou hlavu, když ucítil ve vzduchu jakýsi neobvyklý zápach. Nasál jej zhluboka a uhodl ihned, co to je. Vzduch čpěl spálenou trávou a kouřem z hořícího, čerstvého dřeva. Nebylo nejmenší pochyby, co to znamená: step hořela!

Jirka si to vše uvědomil v krátkém zlomku minuty a již se řítil větvemi dolů. Na prchající zvěř zapomněl, ovládl ho stejný pocit, šílená hrůza, že uhoří i se stromem. Když se dostal na nejnižší větev a chystal se ke skoku dolů, zastavilo se mu na okamžik srdce úděsem. Roklina byla již prázdná, až na těla mrtvých zvířat a vládlo v ní ticho, rušené jen praskotem hořící trávy. Na únik bylo pozdě. Kam jen hoch pohlédl, všude se plazily úzké, šedavé pruhy dýmu, z něhož místy vyšlehovaly sírově žluté plamínky. Požár vnikl do rokle, lačně hltal vyschlou trávu, vinul se rudými jazyky po březích říčky, z níž začaly stoupat bělavé páry, zachvátil keře, které proměnil v okamžiku v plápolající pochodně a ohlodával těla padlých zvířat. Odporný zápach spálené kůže pronikl čpějícím dýmem a zahnal hocha do koruny stromu. Kam pohlédl, všude spatřil jen rudou záplavu, rozlévající se po celém kraji jako ohnivé moře. Praskání hořícího dřeva se spojovalo v jednotný a nepřetržitý zvuk, jenž se rozléhal stepí jako dunění bouře.

„Shořím nebo se udusím!“ řekl si Jirka, lapaje po vzduchu, a tato jediná představa vytlačila z jeho mozku každou jinou myšlenku. Nevzpomínal ani na domov, ani na své přátele, ani na nic jiného ze svého dosavadního, nedlouhého života. Měl jen jedinou snahu a jedinou touhu, dostat do plic co nejvíc kyslíku, který mu požár, zuřící právě pod ním, hltavě odnímal.

V koruně stromu to bylo jen o něco lepší, ale právě jen natolik, aby se docela neudusil. Dýchal rychle a přerývaně a kašlal, až se mu slzy řinuly po tvářích. Krev, otrávená spáleným vzduchem, mu bila divoce v tepnách, napínajíc je až k prasknutí a čas mu připadal nekonečně dlouhý. Ze svého místa nikam neviděl, ale neměl ani zájem se někam podívat. A potom, když už se mu zdálo, že se mu v příští vteřině plíce rozletí, zavál mu do tváře proud vzduchu.

Byl to větřík, vyvolaný požárem, jehož horko promíchalo vzdušné vrstvy. Čpěl sice stále ještě spáleninou, ale byl to občerstvující dar nebes. Sál jej plnými doušky a v hlavě se mu počalo vyjasňovat. Ale obnovený proud myšlenek nepřinesl vyčerpanému hochovi žádné úlevy. První z nich platila jeho kamarádům. Co je s nimi? Žijí vůbec ještě? Požár je musel zastihnout na otevřené stepi, ale i kdyby byli měli čas uchýlit se na strom, uhořeli pravděpodobně i s ním. Jirka si teprve nyní uvědomil palčivou bolest na levém stehně a když zkoumal její příčinu, zjistil, že má na tom místě prohořelé šaty. Plameny se vyšplhaly až na strom, strávily sporé listy i menší větvičky a přitom ožehly Jirkovi nohu. Jen vysoké boty ho asi ochránily od větší pohromy a že neshořel celý strom, to mělo svou příčinu nepochybně v tom, že jeho kořeny, sající vodu ze říčky, prosytily celé dřevo vlhkostí.

Co je s Pitem a s Mosipem? To byla jediná starost, která nyní ležela Jirkovi na srdci. Musí se k nim okamžitě vydat! Začal slézat na nižší větve, zatínaje bolestí zuby; popálená noha ho nesnesitelně bolela a chystal se, že si hned namočí obkladek v říčce. Prořídlou korunou stromu viděl dobře na zem. Vody v říčce značně ubylo a tekla jen v podobě stříbrné stružky středem koryta. Když již stavěl nohu na nejspodnější větev, jakýsi tichý zvuk zaujal jeho pozornost. Znělo to jako zlobné prskání jejich kočky Fifky, když ji Jirka škádlil a pokoušel se vzít jí některé její kotě. Zatajil dech a neschopen jediného pohybu hleděl rozšířenýma očima na veliké žluté zvíře s krásnými, černými skvrnami a s kočičí hlavou, jejíž zelené oči zlomyslně svítily.

12. LOVCI PŠTROSŮ

„Tohleto zcela jistě není kočka, je to příliš veliké,“ řekl si Jirka v duchu, když přemohl první pocit překvapení. Skutečně také natažené tělo zvířete, přitisknutého k větvi a udržujícího dosti pracně rovnováhu, měřilo dobrých pět stop bez ocasu, jenž sám měl jistě tři stopy. Hlava byla nesporně kočičí, ale její výraz měl v sobě něco krutého, co by odpudilo každého, aby ji pohladil, i kdyby zvíře jevilo ochotu podrobit se takovému zacházení.

„T

„T

„Levhart!“ blesklo Jirkovi hlavou a celé tělo mu strnulo úlekem. Neměl jediné zbraně, ba ani zcela obyčejný špendlík, ale na to nyní nemyslil. Hlavou se mu divoce honily vzpomínky na všechny povídačky lovců o levhartech. Odporovaly si hodně a když jim Jirka kdysi naslouchal, nevěděl nikdy, co si má z nich vybrat a komu má věřit. Někteří zkušení muži, a mezi ně patřil i strýc Martin, lovec slonů, tvrdili, že levhart jako každá jiná šelma jde aspoň ve dne nejraději člověku z cesty a neútočí na něj, není-li k tomu nucen. Byli však jiní muži, kteří toto mínění nesdíleli a slavný bijec lvů, burský lovec Cronnink, nemohl přijít levhartu na jméno. Tvrdil vždy, že se raději postaví dvěma lvům, než jednomu levhartu, že levhart je šelma zlá a krvelačná, vraždící z pouhé touhy po zabíjení, že je výborným šplhavcem a pronásleduje člověka i na strom, kam by si žádný slušný lev netroufl a mluvil vůbec o tomto dravci s krásnou kůží velmi špatně.

Co teď? To byla otázka, na kterou Jirkův utýraný mozek horečně hledal odpověď. Jedno však si uvědomil a to, že všechno závisí od nálady levhartovy. Jak si ale šelmu prohlížel, dospěl k názoru, že nejeví žádné mírumilovné úmysly. Bělavá srst na břiše byla sežehnuta ohněm a šelma jistě trpěla bolestí. Kromě toho vratké postavení, jež zaujímala na konci dlouhé a dosti tenké větve nad Jirkovou hlavou, jistě nepřispívalo k zlepšení jejího rozmaru. Ježila zlobně vousy a dívala se na hocha nenávistným pohledem. Přišla hledat na strom úkryt před požárem a když se nyní chystala opustit svůj nepohodlný útulek, shledala, že jí odřízl cestu podivný tvor s bílou kůží. Setkala se již s tvory jemu podobnými a nijak se neostýchala na ně útočit, ale ti měli černou kůži. Ta jiná barva kůže ji na chvilku zmátla, ale větev, prohýbající se pod její tíží a nepříjemně se kymácející sem tam ji pobídla k jednání.

Jirka klečel na své větvi, svíraje ji oběma rukama a přitisknut bokem ke kmeni, díval se šikmo vzhůru na nepřítele. Skočit rychle dolů by nemělo smysl, to věděl dobře. Lovci se sice lišili v názorech na levhartovu povahu, ale byli svorni v oceňování jeho ocelových svalů a nepřekonatelné hbitosti. Než by se dotkl nohou země, měl by levharta na zádech. Kdyby aspoň byla na druhé straně stromu větev ve stejné výšce s jeho větví, mohl by se pokusit obejít rychle kmen a dostat ho tak mezi sebe a levharta. Nepomýšlel ovšem na to honit se se šelmou ve větvích kolem stromu, ale získal by zase trochu času a snad by levhart přestal na něj útočit, kdyby viděl, že už mu nestojí v cestě.

Ale Jirka se neodvážil odvrátit zrak od levharta, aby se podíval, zdali taková větev skutečně na druhé straně akácie roste. Slýchával, že člověk dovede udržet nejdivější šelmu v poslušnosti silou svého pohledu a valil oči na levharta až mu lezly z důlků. Ale nepochybně se něco takového dařilo jen u šelem, které byly ochotny dívat se člověku hezky upřímně do očí. Tahle rozhodně mezi ně nepatřila. Prohlížela si větev, nedbajíc Jirkova pohledu a patrně si vyměřovala svůj skok. Výsledek prohlídky ji zřejmě neuspokojil, poněvadž se začala zvolna posunovat ke kmeni, Jirkovi nad hlavu, a hoch s hrůzou viděl, jak se vzdálenost mezi ním a šelmou poznenáhlu neúprosně menší.

„Teď na mne skočí!“ řekl si v duchu aspoň tucetkrát, když se po každé levhart po malém posunu zarazil a rozmýšlel. Ale jeho nepřítel stále ještě nebyl uspokojen. Potřeboval ke skoku pevnou oporu pod nohama a ta protivná větev byla pořád ještě příliš tenká a ustavičně se chvěla pod jeho vahou, která si v ničem nezadala váze Jirkově. Konečně byl dravec spokojen. Nadzvedl se poněkud na nohou a v očích mu svitlo. Ale právě když se chystal uvolnit sevřené pružiny svalů skokem, ozval se vzduchem kvílivý hvizd letících inkusů a několik blýskavých ostří se mu zabodlo hluboko do boku. Chraptivě zařval, na okamžik se přitiskl břichem k větvi, potom se vztyčil na všechny čtyři, zatínaje drápy do kůry, aby udržel rovnováhu, ale jeho síly rychle mizely. Jiná dvě kopí se zabodla vedle předchozích, ale nebylo jich už zapotřebí. Smrtelná křeč projela všemi údy zvířete a v příštím okamžiku se již řítilo z větve dolů.

To vše se odehrálo tak rychle, že Jirka neměl ani čas si uvědomit svou záchranu. Byl stále ještě pod dojmem nastávajícího útoku šelmy, když ho jakýsi hrubý hlas, mluvící neznámou mu řečí, vytrhl z jeho ustrnutí. Pohlédl dolů a spatřil v malé vzdálenosti od stromu několik černochů. Jeden z nich postoupil blíže a vybízel ho posuňky, aby slezl.

Jirka seskočil a byl vzápětí obklopen kruhem černochů, tísnících se zvědavě kolem něho. Byli to vesměs muži statných a urostlých postav a Jirka se na ně musil dívat vzhůru, ačkoliv nepatřil mezi malé hochy. Zlobilo ho to a připravovalo o značnou část jeho obvyklé rozvahy. Na velitelský pokyn muže, který jej prve vybízel, aby slezl ze stromu, se kruh kolem něho uvolnil a Jirka se octl tváří v tvář obru, jenž byl podle všeho náčelníkem těch ostatních. Neměl sice pláštík z levhartí kůže, obvyklý odznak indunské hodnosti, ale jeho rámě zdobilo několik náramků z mosazného drátu, stočeného do závitů a husté, kudrnaté vlasy měl propleteny ohony levhartů a divokých koček. Kolem boků měl ovinutu šakalí kožišinu, ale jinak byl nahý. V levé ruce držel asagaj a dva dlouhé inkusy, jiné zbraně však neměl. Jeho krátký obličej s rozplesklým nosem pod nízkým čelem nevyhlížel přívětivě a tento dojem zvyšovaly ještě hluboké rýhy, táhnoucí se od koutků širokých úst a nasvědčující vrozené krutosti.

Promluvil na Jirku, ale hoch jen zavrtěl hlavou.

„Nerozumím,“ řekl anglicky a opakoval hned svou odpověď v holandštině.

Náčelník se zamračil a chvilku uvažoval. Hoch se již chystal na něj promluvit v jazyku sečua, ale jakýsi vnitřní hlas mu dal výstrahu, aby raději znalost této řeči utajil.

Černoch ukázal na sebe. „Usibepu!“ pravil a opakoval to několikrát, načež ukázal na Jirku. Hoch pochopil, že mu náčelník řekl své jméno a že si přeje znát jeho jméno.

„Horyna!“ odvětil a černoch po něm opakoval: „Ho-ry-na,“ zcela správně, ale rozděluje slabiky od sebe. Na to ukázal kolem dokola na své lidi a řekl: „Matabele.“ Jirkovi se na okamžik nahrnula krev k srdci. To tedy byli pověstní Makabelové, lupiči a nájezdníci! Octl se v moci těch, jimž přišel vyrvat jejich vězně. Mosipo a Pit jsou nepochybně mrtvi a on je tu sám a sám, beze zbraně a zajatcem lidí, od nichž se mohl nadít toho nejhoršího. Zmocnil se ho pocit úplné zoufalosti, ale neoddával se mu dlouho. „Dokud člověk žije, má vždycky možnost napravit své chyby,“ říkával jeho otec a Jirka si nyní na ta slova vzpomněl. Stiskl rty, vysunul vzdorně bradu a zahleděl se upřeně a nebojácně do očí náčelníka, jenž pokračoval ve svém posuňkovém výslechu.

Ukázal na sebe, na ostatní Matabely a potom naznačil rukou jakousi čáru vedoucí od západu k východu a končící obloukem v místě, kde stáli. Pak ukázal na Jirku a zvedl tázavě ruku. Hoch uhodl, že náčelník naznačuje směr jejich cesty a že si přeje vědět, odkud přichází on a kam jde. Ukázal rovný směr od jihu k severu, což nikterak neodporovalo pravdě, ježto zamýšleti jít ještě po celý příští den k severu a potom teprve zahnout na západ, k Lobengulovu sídlu.

Náčelník se pokoušel ještě vyzvědět posuňky cíl Jirkovy cesty a kde má zbraně a průvodce. Na první dotaz se hoch tvářil, jako by byl nepochopil a nedal žádnou odpověď a na druhé dvě odvětil záporně, což přijal náčelník s projevy oprávněné nedůvěry. Bílý hoch je tu sám a beze zbraní!

„Nu, teď by bylo na čase zjistit, co ti chlapi vlastně se mnou zamýšlejí,“ řekl si Jirka v duchu. Podle svazku pštrosích per, jejž nesl jeden z bojovníků, i podle toho, že nikdo z mužů neměl válečného štítu, usoudil už během zdlouhavého výslechu, že nejde o žádnou vojenskou výpravu, nýbrž o oddíl, který si vyšel na lov pštrosů. Nyní si také vysvětlil příčinu stepního požáru, slýchal od lovců, že černoši často zapalují trávu, aby nadehnali pštrosy určitým směrem, do léčky, kde na ně číhá jiná skupina.

Rozhodl se, že bude dělat, jako by šlo o přátele, s nimiž se pobavil a jež musí nyní opustit. Zakýval přívětivě na náčelníka a obrátil se k odchodu. Ale ještě než učinil druhý krok, sevřel ho Usibepu pevnou rukou za rameno a na jeho krátký povel přistoupili dva muži a vzali ho mezi sebe. Náčelník uvolnil svůj stisk, ale za to ho nyní drželi oba Matabelové, každý za jednu ruku.

„Bulavajo, Lobengula!“ opakoval náčelník několikrát po sobě, ukazuje rukou k západu a Jirka pochopil, že se rozhodl vzít ho s sebou jako zajatce, jehož osud určí sám král Matabelů.

Náčelníkův úmysl vzbudil v něm smíšené pocity. Na jedné straně byl rád, že Matabelové nezamýšlejí pro tuto chvíli proti němu použít žádné násilí, ale na druhé straně zase vyhlídka, že se stane zajatcem královým a že jeho osud bude zcela záviset od dobré vůle Lobenguly, neměla v sobě nic potěšujícího.

„Dobrá, to je znamenité,“ řekl si v duchu. „Místo, abych vysvobodil Jendu a strýčka Skálu, padnu do zajetí sám.“ Nadešel okamžik, kdy zcela vážně zapochyboval o rozumnosti své výpravy. A co když přece jen lovec Martin dosáhl na Lobengulovi, že mu své zajatce vydal? Potom byl celý jeho podnik jen bezúčelnou zbrklostí, která nadto, jak se zdálo, ještě stála životy dvou hodných černochů a vyžádá si možná i jeho vlastní život. Vzpomněl si na vyprávění zkušených burských usedlíků o Kafrech a jejich krutosti a jak zacházejí bezohledně s osobami, které považují za vyzvědače, i když to jsou běloši. Musil si přiznat, že vypadá velmi podezřele. Sám a beze zbraní v srdci matabelské říše! Náčelník by musil být na hlavu padlý, aby uvěřil, že je jen nevinným cestovatelem, jdoucím klidně od jihu k severu.

Náčelník opravdu nebyl na hlavu padlý a zatím, co se Jirka oddával svým neveselým myšlenkám, rozeslal tucet svých lidí na všechny strany, aby pátrali po táboru zajatého bělocha. Jirka, stále pečlivě střežený, pochopil, co odchod četných Matabelů znamená a čekal sám s velkým napjetím na výsledek jejich pátrání. Snad přinesou nějaké zprávy o Pitovi a Mosipovi? Ale jaké? Co když to budou jen ohořelé kosti? Zapudil násilím trudné myšlenky a začal raději uvažovat o tom, jak by Matabelům utekl. Zatím ovšem na to nebylo ani pomyšlení, úzká rokle se jimi jen hemžila; ale snad to půjde v noci, kdy bude jistě většina mužů spát. Zatím si sedl pohodlně do trávy, v čemž ho oba strážci ihned napodobili, a trpělivě čekal. Pozoroval muže, zručně stahující usmrceného levharta a teprve při tomto pohledu si uvědomil, že mu vlastně Matabelové zachránili život. Ale pohled na jejich odpudivé tváře ho nepovzbudil k žádným díkům, které by byl ostatně posuňkovou řečí sotva vyjádřil srozumitelně. Jeden z mužů přinesl jakousi beztvarou věc, v níž Jirka po jistém namáhání poznal svůj kotlík. Vzpomněl si, že jej odhodil u východu z rokle a pozoroval se zájmem, jak ho zřídila kopyta nesčetných zvířat, která se přes něj přehnala. Těžký měděný kotlík vypadal jako kus papíru, jejž někdo zmačkal a potom zahodil.

„V tom už neuvaříme žádnou polévku,“ povzdechl si Jirka a přisvědčil na Usibepovu otázku, zda mu kotlík patří.

Slunce odměřilo svým pohybem na nebi hodinu a potom ještě jednu a přiblížilo se již k protější straně rokle. Matabelové, vyslaní na prohlídku okolí, se vraceli jeden po druhém s prázdnýma rukama a se stručným hlášením, jež znělo vždy celkem stejně. Nenašli nic a naděje, že jeho přátelé někde v bezpečném úkrytu přečkali hrozný stepní požár, na chvíli vyjasnila Jirkovo čelo. Potom však si uvědomil, že na stepi musí ležet spousta kostí uhynulých a shořelých zvířat, takže Matabelové mezi nimi snadno mohli přehlédnout pozůstatky dvou lidí a při této myšlence zase zmalomyslněl.

Jakmile se vrátil poslední ze zvědů, dal náčelník rozkaz k odchodu. Vzali zajatce mezi sebe a rázně vykročili k severnímu východu z rokle. Hned za ním se obrátili přímo k západu a šli tak rychle, že jim hoch stěží stačil. Nezbylo mu však než napnout síly, neboť po každém pomalejším kroku mu zasadil muž, kráčející za ním, surovou ránu dřevcem kopí do zad, aby ho pobídl k většímu spěchu. Jirka mlčel, zatínal zuby a všemožně se snažil, aby udržel krok se svými strážci; zapamatoval si však dobře škaredou tvář muže, jenž mu tak štědře nakládal na záda a pevně si v duchu umiňoval, že neopomene se s ním vyrovnat, jakmile se mu k tomu naskytne příležitost.

Zdálo se však, že na tuto příležitost bude dlouho čekat, dokonce že se jí snad vůbec nikdy nedočká. Matabelů napočítal třicet a byli to vesměs svalnatí muži neobyčejně statných a vysokých postav, praví válečníci, jak musil uznat. Strýc Martin vyprávěl poslední večer, který strávil před odjezdem do Bulavaja na Horynově farmě, o tom, jak vznikla matabelská říše. Hoch nechtěl tehdy věřit, že ji založil pouhý hlouček čtyřiceti bojovníků, jejž vedl indun Moselikace, někdy před čtyřiceti lety. Na výboj do neznámých krajin jej vyslal sám slavný zulský král Čaka, sjednotitel Zulů, muž, jenž mnohokráte porazil bílé kapské kolonisty a zorganizoval Zuly po vojensku tak dokonale, že mu běloši říkali „černý Napoleon“. Nechápal, jak si mohlo čtyřicet mužů podrobit tisíce a tisíce Makalaků a Mašonů a ovládnout ohromný kraj prostírající se od Limpopa až po Zambezi. Martin tehdy vysvětloval nedůvěřivým posluchačům, že toho všeho dosáhli Matabelové bezohledným zotročením jednoho kraalu po druhém, a že mladíky z porobených osad okamžitě podrobili tuhému vojenskému výcviku, posilujíce jimi své řady. Vytvoření jejich říše nebylo také dílem jednoho či dvou roků a Čaka poslal Moselikacovi několikrát posily, ovšem nepříliš vydatné. Přes tyto výklady považoval Jirka vyprávění za jednu z oněch legend, v jejichž rozšiřování si burští lovci hodně libovali. Nyní byl ochoten svůj nedůvěřivý názor značně opravit. Ti lidé, v jejichž moci se octl, vypadali jako rázní, zkušení a ke všemu odhodlaní bojovníci. Pozoroval jejich držení těla, krok, seřadění, vytrvalost v pochodu i četné jiné drobné známky, nasvědčující přesnému vojenskému výcviku a veliké otužilosti a byl nyní ochoten věřit, že hlouček takových mužů si mohl snadno podrobit početnou osadu mírumilovných černochů a šířit odtud svůj výboj na všechny strany. Řekl si také, že bude velmi těžké takovým lidem uniknout, ale ani ho nenapadlo se té naděje vzdát.

Šli vytrvale a rychle plné dvě hodiny vyhořelou stepí pokrytou šedočerným popelem, z níž čněly místy zuhelnatělé pahýly stromů, smutné pozůstatky ničivého díla požáru, a když se slunce již dotklo obzoru, dorazili k levému rameni řeky Umsingvani. Široké řečiště zde položilo hráz ohni a jeho druhý břeh přitahoval oko svou nedotčenou zelení. Matabelové s Jirkou přebrodili řeku na písčitých mělčinách, kde jim voda nesahala ani po pás a utábořili se hned na druhém břehu.

Unavený Jirka se natáhl na zemi, v čemž mu nikdo nebránil, a byl z celé duše rád, že nastala chvíle odpočinku. Od té doby, co pozbyl svého poníka Jima, měl příležitost cvičit se v chůzi a až dosud se domníval, že je docela dobrým chodcem; nyní se přesvědčil, že by musil ještě hodně trénovat, aby stačil Matabelům. A to šli jen dvě hodiny! Jakpak to teprve bude vypadat zítra? Ale kdož ví, možná, že do zítřka se jich zbaví.

Tyto myšlenky se mu honily hlavou, zatím co sledoval pozorně přípravy Matabelů k nočnímu táboření. Byly velmi prosté. Muži nerozdělali vůbec oheň a také je ani nenapadlo pořizovat si nějaký útulek proti nočnímu chladu. Sedli si do trávy – jak si hoch povšiml v přesném kruhu kolem něho – a dali se do večeře, která pozůstávala ze sušeného hovězího masa. Dali mu docela slušný kus a hoch, jenž pro únavu zapomínal na hlad, se do něho pustil s jistou nechutí. Ale mocná práce žvýkacích svalů, kterou musil vyvinout, aby maso, tuhé jako podrážka, zdolal, nepochybně povzbudila jeho chuť, neboť byl s jídlem hotov stejně rychle jako Matabelové.

Byl zvědav, co s ním Matabelové podniknou na noc. Až dosud byl volný a spolehnou-li se na to, že z jejich kruhu neunikne a nedají mu pouta, pak by se dalo něco podniknout; nedostatek ohně by byl jeho útěku jen na prospěch. Měsíc byl sice v úplňku, ale po stepním požáru zůstal na obloze závoj, jenž pohlcoval a rozptyloval měsíční světlo jako deska z mléčného skla. Již ve vzdálenosti dvaceti kroků se jevily předměty nezřetelně, jako stíny, a o deset kroků dále mizely již ve tmě. Jirka si nenápadnými pohledy pečlivě prohlédl místo, kde přebrodili řeku. To byla cesta, které chtěl použít k útěku, na druhou stranu řeky a zpátky k místu, kde se odloučil od Mosipa a Pita. Chtěl se pokusit najít nejdříve tyto své dva druhy, nebo aspoň se přesvědčit o jejich smrti, než cokoliv jiného podnikne. Zbraň neměl a bylo málo naděje, že by se nějaké zmocnil, ale doufal, že jí nebude potřebovat; v řece nebyli krokodýli a šelem tu nebylo tolik, aby se jich člověk musel bát na každém kroku.

Všechny tyto plány se rázem zhroutily v niveč, sotva je Jirka vymyslil. Aniž ho dříve slovem upozornil – ostatně Jirka by mu nebyl stejně rozuměl – popadl ho jeden z jeho strážců surově za ruce a srazil mu je zápěstími k sobě, načež mu ihned druhý muž ovinul kolem nich tenký, ale pevný provazec z lýka a pořádně ho zavázal. Hned potom zarazil hluboko do země dva asagaje, asi dvě stopy od sebe a přivázal k nim Jirkovy nohy. To všechno se odehrálo se zručností a hbitostí, jimž by byl Jirka jistě neodepřel svého uznání, kdyby se to bylo týkalo někoho jiného.

„Nu, moc vynalézaví nejste,“ bručel si s pohrdavou tváří. „Tohle jsem už nedávno zažil také a přece jsem se z toho dostal!“ Ale měl se brzy přesvědčit, že Matabelové jsou přece jen o něco důkladnější než démantoví muži. Bojovník, který ho hlídal, si totiž ovinul volný konec provazu, poutajícího vězňovy ruce, kolem zápěstí a nejen že dbal pečlivě toho, aby provaz zůstal stále napnutý, ještě k tomu za něj co chvíli zatahal, jako by chtěl svého svěřence upozornit, že bdí.

Tato pečlivost stráže, která nedůvěřovala dostatečně svým očím a proto si vzala na pomoc ještě hmat, nepřirozená poloha spoutaných údů a nade vše noční chlad byly příčinou, že Jirka spal velmi neklidně a co chvíli se probouzel. Až dosud nikdy v životě nezkusil tolik zimy, jako nyní. Zloději koní je sice připravili o přikrývky i o stan, ale oni si pomohli tím, že na noc rozdělali vždy dva ohně a mezi nimi spali. Přes všechen svůj oprávněný hněv proti Matabelům se Jirka nedovedl ubránit jistému obdivu, když si uvědomil, že muži, ležící v trávě kolem něho, jsou daleko méně oděni než on a že přes to neuznávají za vhodné chránit se ohněm proti studené africké noci, která dokáže srazit rtuť v teploměru až na nulu.

Za těchto okolností nebylo ani pomyšlení na útěk a Jirka vítal nový den jako vysvobození ze svých útrap. Ráno mu sňali pouta, ale trvalo chvíli, než povzbudil krev máváním rukou i nohou k pravidelnému oběhu. Přesto se zapotácel, když se postavil na nohy a bolest mu hnala slzy do očí. Z obličejů Matabelů nevyčetl však ani stopu účasti a to mu vrátilo sebevědomí. Zaťal zuby a tvářil se tak lhostejně, jak jen dovedl. Chůze mu rozproudila krev a společně se snídaní, která pozůstávala ze stejného kusu sušeného masa, jaký byl k večeři, trochu ho vzpružila, ale přesto kráčel daleko pomaleji, než minulý den. A ještě než slunce dospělo k nejvyššímu bodu své dráhy, zhroutil se a zůstal ležet, lhostejný ke krupobití ran, které se snesly na jeho záda.

13. TICHÝ NEPŘÍTEL

Usibepu chvilku přihlížel, jak jeho lidé tlučou zajatce a potom jim krátce nařídil, aby toho nechali. Začal se radit s několika bojovníky, kteří, soudě podle ozdob jejich účesů, zaujímali nepochybně vyšší hodnost v četě. Výsledek porady zněl, že bude zapotřebí zacházet s bílým hochem mírněji, chtějí-li ho dopravit živého před krále Lobengulu. Na to nařídil Usibepu dlouhý polední odpočinek a Jirka, jenž se zatím zase vzpamatoval, dostal tolik masa, že polovinu z něho vrátil. Odpoledne se pochodovalo daleko pomaleji – ostatně hornatý kraj, dělící obě ramena řeky Umsingvani od sebe, ani nějaký rychlý pochod nepřipouštěl – a cestou se dvakrát odpočívalo. Tak se stalo, že zvečera byli ještě nejméně pět mil od brodu přes pravé rameno řeky, ačkoliv je měli mít už dávno za sebou.

U

U

Na noc náčelník poskytl vězni další úlevy. Nespoutali jej a dostal dokonce pokrývku v podobě kůže levharta, který se k němu tak nevlídně choval na stromě, ale za to si dva muži sedli těsně vedle něho a nespustili ho po celou noc z oka. Páchli sice ztuchlou špínou a také levhartí kůže čpěla odporně, ale poněvadž čich je nejpovolnějším smyslem člověka a velmi rychle si dovede zvyknout, spal tu noc Jirka jako kdysi doma v posteli a ani jednou se neprobudil.

Ráno se cítil svěží a odpočatý, ale umínil si, že to nedá před Matabely najevo. Tvářil se stejně zničeně, jako předešlého dne a nedal se nikterak pohnout jejich zlobnými pohledy k rychlejší chůzi.

„Leťte si, blázni, když se vám to líbí, ale beze mně!“ pravil česky k náčelníkovi, přívětivě se usmívaje a zakulhal při tom tak podařeně, že Usibepu sešklebil tvář k příšernému posuňku. Jirka usoudil, že Matabelové mají patrně velmi přísnou kázeň, jinak by byl náčelník nepochybně nedbal rozkazů, jež vydal král o cizincích a byl by ho ztrestal na místě. Náčelník ulehčil svému hněvu jen tím, že důkladně přetáhl ratištěm asagaje muže, jenž nesl jeho pušku a neopatrně narazil pažbou do kmenu stromu. Puška upoutala Jirkův zrak a s podivem zjistil, že je to zcela moderní dvojka-kulovnice, zadovka, nabíjející se hotovými náboji. Usoudil, že náboje jsou v sáčku z antilopí kůže, jejž měl muž zavěšený u pasu a od té chvíle se jeho zraky často vracely ke zbrani, jako by je přitahovala nějakou čarovnou mocí. Když si příležitostně prohlédl výzbroj ostatních mužů, poznal, že pozůstává většinou z asagajů a z inkusů. Jen čtyři z nich měli také pušky, ale to byly staré předovky na křesací kámen, proti náčelníkově zbrani učiněný brak.

Slunce stálo na nebi už dosti vysoko, když přebrodili po druhé Umsingvani a krátce před polednem dospěli k většímu přítoku řeky, jenž se vsakoval do půdy v podobě velmi dlouhého, ale poměrně úzkého močálu. Vedla jím bezpečná cesta, kterou Matabelové dobře znali, ale k Jirkovu údivu dal náčelník povel k zastávce ještě dříve, než se dostali z močálu. Nalézali se právě v místě, kde se pevná půda rozšiřovala, tvoříc jakýsi ostrov a rákosí zde ustupovalo mimózovým křoviskům a skupině statných akácií. Křovisky byla proražena široká cesta, ale na ní se tísnili Matabelové a Jirka neviděl, co se děje napřed. Náčelník se okamžik radil s dvěma bojovníky, načež vydal rozkaz a Jirka užasle hleděl na Matabely, kteří začali rychle šplhat na akácie. Neměl čas se obdivovat jejich zručnosti. Jeden z mužů, sedící na větvi těsně nad ním, se k němu shýbl, popadl ho jednou rukou za límec, jiný ho vyzvedl za nohy a než se polouškrcený hoch vzpamatoval, seděl již na větvi mezi dvěma Matabely.

Nyní viděl kraj před sebou jako na dlani a byl neobyčejně překvapen, když zjistil, co zahnalo neohrožené bojovníky na strom. Asi o šedesát kroků dále, v místě, kde ústila cesta z močálu na pevnou půdu, se pokojně páslo početné stádo dobytka! Ale podrobnější prohlídka poučila Jirku, že nejde o žádný mírumilovný skot, nýbrž o divokého buvola kaferského, jemuž se každý lovec milerád vyhne. Prohlížel si s obdivem ohromné rohy zvířat, neobyčejně široké u kořene a pnoucí se na obě strany hlavy smělými oblouky, jež nápadně připomínaly ramena mohutné lodní kotvy. Odhadoval, jak daleko jsou špičky rohů od sebe a usoudil, že to budou nejméně tři stopy. Nuže, to byla úctyhodná zbraň, která mohla nahnat strach i Matabelům a velikost zvířat nezůstávala za ní v ničem pozadu. Byly zde kusy v plecích jistě tak vysoké, jako největší z Matabelů, s kůží téměř lysou, jejíž šedočerná barva, přecházející do modra, se podivně odrážela od červené hnědi jiných zvířat.

Jirka se pokusil buvoly spočítat a vyšlo mu, že jich je asi padesát. Ale čím více si je prohlížel, tím méně chápal, odkud se vzala jejich špatná pověst a něco jako opovržení se vkrádalo do jeho srdce nad zbabělostí černochů, kteří před nimi vylezli na strom. Vždyť to byla zcela nevinná zvířata, vyhlížející téměř bezmocně se svým nemotorným zavalitým tělem na nízkých nohách a s mírným hrbem za malou hlavou, od níž odstávaly jako dva vějíře směšné veliké uši, zarostlé srstí!

Jirka byl zvědav, co učiní Matabelové, aby odehnali stádo od cesty a pocítil veliké zklamání, když udatní bojovníci začali ze všech sil řvát.

„Nu, to by polekalo i to nejzatvrzelejší dobytče,“ řekl si pohrdavě a byl překvapen, když shledal, že buvolové se nedají vyrušit z klidu. Několik zvířat sice obrátilo hlavy k výtržníkům, ale ostatní se pásla pokojně dále, jako by ani neměla uší. Matabelové řvali, pokud jim to hlasivky dovolily a potom vzali na pomoc inkusy. Nyní měl Jirka příležitost obdivovat jejich umění. Tucet mužů, rozsazených v nejvyšších větvích, hodilo dlouhé oštěpy a ani jediná zbraň se neminula cíle! Zasažená zvířata se vzepjala, řvouce spíše zlobou než bolestí, ježto jejich zranění nebyla vážná. Jen jeden statný kus, do jehož boku se zaryly tři oštěpy najednou, se zapotácel, poklesl pomalu na přední nohy, potom na zadní, natáhl hlavu na zem, chraptivě, ale zcela krátce zabučel a zůstal nehybně ležet.

Neklid zraněných zvířat se přenesl na celé stádo a stále nové inkusy, ustavičně přilétající a zasahující bezpečně vyhlédnuté cíle, pomáhaly ještě tento neklid zvyšovat. Několik dalších zvířat padlo v smrtelné křeči, ale nezdálo se, že by ostatní měla chuť bojiště vyklidit. Poslední inkus zalétl do podrážděného stáda a Matabelové se uchýlili k puškám. Oštěpy vrhali s nenapodobitelnou mistrností, ale střelci byli mizernými, jak se Jirka záhy přesvědčil. Podařilo se jim několik dalších zvířat poranit, ale neskolili ani jedno z nich, ačkoliv stříleli na pořádně veliký cíl, vzdálený nejvýš sedmdesát kroků.

Jirka by byl ještě odpustil tak špatnou střelbu mužům, ozbrojeným předovkami, ale neobratnost náčelníkova mu uváděla krev do varu. Jak je možné z tak krásné zbraně střílet tak hanebně! Jirka sám byl velmi dobrým střelcem a závodil úspěšně s Bury, jimž skolení běžící antilopy na vzdálenost dvou set kroků bylo zcela běžnou věcí. Měl onen zázračný dar okamžitého míření, s nímž se člověk už rodí a nyní se musil smát, když pozoroval, jak si Usibepu opírá hlaveň poměrně lehké pušky o větev, aby měl jistější ránu, jak pečlivě a dlouho míří a jak potom střela zapadá dvě nebo tři stopy od vyhlédnutého cíle. Nakonec tu už nevydržel.

„Dej to sem, ty nemotoro!“ vykřikl netrpělivě na náčelníka a doprovodil svá slova tak výmluvnými posuňky, že Usibepu pochopil, co si přeje. Váhal jen na okamžik a potom mu podal čerstvě nabitou pušku. Jirka se jí lačně chopil. Na vteřinu mu blesklo hlavou, že teď má zbraň v ruce a že by snad byla vhodná chvíle k útěku, ale hned takový návrh zavrhl. Mohl by utíkat jen zpátky a rychlonozí Matabelové by ho velmi brzy dostihli. Dva z nich by snad odstřelil, ale co potom? I kdyby měl další náboje – jež neměl – tohle byla lovecká kulovnice a žádná rychlopalná opakovačka, s tou nemohl čelit většímu počtu nepřátel. Ujasnil si tyto okolnosti velmi rychle a obrátil svou pozornost k zbrani. Černoch o ni pečoval velmi špatně a puška byla celá zašla a špinavá, takže hoch ani nemohl přečíst jméno zbrojíře, vyryté na malé destičce za zámkem, ale poznal přes to, že má v ruce krásnou lankasterku dokonalého provedení.

„Kdes to sebral, starý ničemo!“ tázal se náčelníka, jenž mu ovšem nerozuměl. Nevěděl, že portugalští obchodníci z Mozambiku zásobují Matabely vším možným a berou od nich na výměnu ochotně nejen kožišiny zvířat a plodiny kraje, ale i uloupená stáda a dokonce i černé otroky. Otočením páky posunul hlavně, sklonil je, vyňal oba náboje, přesvědčil se, že je kulka i roznětka v pořádku a vsunuv je do hlavně zavřel zase pušku. Ušklíbl se na náčelníka, jenž pozoroval jeho počínání s netajeným posměchem, jako by si myslil, že bílý hoch nikdy neměl pušku v ruce, nasadil zbraň k lící a zdánlivě beze všeho míření vypálil rychle po sobě obě rány. První šla na komoru statného buvola a druhou dal Jirka pro jistotu zvířeti, jež po první, smrtelné ráně zdvihlo hlavu, do oka. Země zaduněla pod pádem těžkého kusu a typické, krátké zařvání, labutí píseň kaferského buvola, hlásilo jeho smrt. Matabelové pochvalně křičeli, ale Jirka neměl čas předvésti jim další ukázky svého čarostřelectví. Jako by jeho dvojí výstřel byl povelem, obrátilo se celé stádo v neuvěřitelně krátké chvíli čely k útočníkům a řítilo se divokým tryskem s vlajícími oháňkami a se schýlenou hlavou proti stromům. Polekaný náčelník vytrhl Jirkovi pušku z ruky, ale než ještě měl čas ji nabít, narazily rohy rozvášněných zvířat na stromy.

Náraz byl tak prudký, že se statné kmeny akácií rozechvěly a Jirka měl právě čas chytit se křečovitě oběma rukama větve, na níž seděl. Mohutný úder několika hlav ji rozkmital jako bouřlivý orkán, vyvracející stromy z kořenů. Polekaný řev mnoha hrdel obrátil jeho pozornost k jinému stromu, jehož slabší kmen neodolal útoku a napolo se vyvrátil s kořeny ze země. Spatřil na něm dva muže, úzkostlivě objímající kmen oběma rukama a zahlédl jiné dva, kteří před tím seděli na konci větví a nyní se chvatně sbírali se země. Zahlédl je jen na kratičký okamžik; hned potom mu zmizeli pod změtí buvolích těl a když se tam, takřka proti své vůli, po chvilce podíval, spatřil jen hrůznou, beztvárnou hmotu z těl, rozdupaných k naprostému nepoznání.

„Ne, teď už věřím všemu, co se o těch prokletých zvířatech povídá,“ sténal Jirka, stíraje si rukávem pot s čela. „Lev je proti nim docela nevinnou kočkou, na mou duši!“ Měřil očima sílu kmene akácie, na jejíž větvi seděl a oddechl si s ulehčením, když zjistil, že by bylo potřebí k jejímu vykořenění spojeného úsilí několika slonů. Rozzuření buvoli neustávali ve svých náporech a otloukali si dále rohy o stromy v divokém úsilí setřásti z nich nepřítele. Napolo vyvrácená akácie nesnesla obnovený útok a položila se na zem celou svou délkou. Oba muži, kteří se jí až dosud zoufale drželi, skočili pružně na nohy; věděli, že nemají nejmenší naděje dostihnout nejbližší strom a nastavili neohroženě proti zvířatům, řítícím se na ně, své krátké asagaje. To bylo ovšem stejně marné úsilí, jako kdyby někdo chtěl zastavit holi sněhovou lavinu, ale Jirka přes to na ně hleděl s pocitem hlubokého obdivu. Zmizeli ve vteřině pod kopyty buvolů a těch několik výstřelů, které jim jejich soukmenovci vyslali na pomoc, zaniklo bez účinku, jako hrách hozený na stěnu. Buvolové se ostatně pohybovali s rychlostí, naprosto nepřiměřenou jejich těžkým a nemotorným tělům a Jirka uznal, že ani nejlepší střelec neměl naději na bezpečný zásah.

Usibepu něco pokřikoval na své lidi, napínaje hlasivky, aby přehlušil řev rozdivočelých zvířat a Matabelové se dali do lámání slabších větví. Vázali je chvatně do otýpek a někteří z nich vylovili, k Jirkovu značnému podivu, ze svých kožišinových zástěrek krabičky se sírovými zápalkami. Otýpky vzplály a černoši je vrhali jistou rukou mezi stádo. Ohnivé střely zasahovaly zvířata na plecích i na hlavě a vzduch začpěl spálenou srstí. Popálená zvířata začala couvat a Matabelové vrhali své pochodně se zdvojeným úsilím. Za chvíli nebylo jediného kusu, aby ho oheň nepoznamenal. Buvolové utvořili kolem stromů široký kruh nepokojně se vzpínajících těl, několik zvířat se ještě rozběhlo jednou či dvakrát k útoku, ale konečně se zlomila odvaha i těch nejzuřivějších. Jako by se byli všichni smluvili jakýmsi nepostřehnutelným znamením, otočili se náhle zády k stromům, chrlícím ohnivý déšť a v příštím okamžiku zmizeli v rákosí.

Matabelové vyrazili vítězný řev, ale netroufali si ještě ze stromů. Házeli ustavičně nové a nové otýpky hořícího dřeva dolů, až vznikl kolem stromů ohnivý kruh a teprve pod jeho ochrannou se odvážili na zem. I potom vyčkávali ještě dlouhou dobu, přihazujíce dříví na oheň, aby nevznikla mezera v ohnivé hradbě a teprve, když se ujistili, že buvolové nepomýšlejí na návrat, vydali se na další cestu.

Kráčeli opatrně, s asagaji obrácenými proti rákosí, jež vroubilo cestu z obou stran, nestarajíce se nijak o pohřbení těl čtyř zahynulých druhů. Zastavili se jen krátkou chvíli na místě, kde se páslo stádo, aby posbírali své inkusy a aby vyřízli z několika usmrcených kusů nejšťavnatější části. Potom se brali rychle dále, se zbraněmi neustále připravenými a Jirka tentokrát ochotně přidal do kroku, takže jej nikdo nemusil pobízet. Tak pochodovali plné tři hodiny stepí, zarostlou hustým křovím a utábořili se k obědu dávno po poledni na okraji vysokého lesa. Ačkoliv již byli přesvědčení, že se nemají čeho bát, dal Usibepu z opatrnosti zanítit několik ohňů, mezi něž se položili. Použili jich také k upečení čerstvého masa z poraženého nepřítele a Jirka dostal tak notný kus, že ho stěží zmohl. Černoši s ním zacházeli vůbec nyní přívětivěji – patrně pod dojmem jeho střeleckého umění – ačkoliv ani na chvíli nepolevili v obezřetnosti, s kterou ho střežili.

Maso bylo špatně propečené, místy z něho prýštila ještě krvavá šťáva a jinde zase bylo napolo zuhelnatělé přílišným stykem s ohně, ale Jirka měl přesto dojem, že v životě nejedl nic tak dobrého. Odpočinek netrval dlouho a sotva bylo jídlo skončeno, dal Usibepu povel k odchodu.

Tlupa Matabelů se zajatcem v středu se ponořila do lesa. Byl z počátku jen řídký, ale brzy zhoustl a tvořili jej téměř výhradně stromovití zástupci z rodin akácií; jen místy se ukázaly baobaby s podivně pokroucenými větvemi, stromy tak rozložité a potřebující pro sebe tolik prostoru, že vytvořily kolem sebe prázdný kruh o průměru několika desítek stop. V korunách stromů štěbetaly bezstarostně opice a jim odpovídali nejrůznější opeřenci, z nichž se nejvíce uplatňovali vřískající papoušci s rudohnědým krkem. Les působil dojmem pralesa, nedotčeného lidskou rukou, ale podle míst, objevujících se v hustších podrostech a prozrazujících zásah člověka, jenž si zde uvolňoval cestu, usoudil Jirka, že se tudy chodí častěji a že nemohou být daleko od Lobengulova sídla.

Toto poznání ho nemile překvapilo a popohnalo jeho myšlenky k rychlejší výměně. Byl si dobře vědom, že jeho naděje na útěk se bude rovnat nule, jakmile se octne v Bulavaju; a na nějaké vlídné jednání matabelského krále se rovněž nemohl těšit, jak nasvědčoval případ obou Skálů.

„Nejvyšší čas poroučet se!“ opakoval si ustavičně a pátral horečně po vhodné příležitosti. Zdálo se však, že ta se mu nikdy nenaskytne. Tam, kde bylo dost místa, kráčel po každé jeho straně jeden bojovník a jakmile se cesta zúžila, šel opět jeden muž před ním a druhý tak těsně za ním, že mu div nešlapal na paty. Jirka cítil jeho oči ve svých zádech a věděl, že mu střeží každý jeho i sebemenší pohyb. Potom zde byla otázka zbraně. S holýma rukama Jirka utíkat nechtěl a náčelníkova puška byla z jeho dosahu. Nesl ji jeden z bojovníků, kráčejících v předních řadách a mezi Jirkou a jím bylo nejméně půl tuctu Matabelů.

Přední řady čety, roztažené do délky, vyšly z hustého lesa na úzkou a dlouhou mýtinu, která patrně vznikla mezi stromy zhoubným dílem hmyzu a byla zarostlá jen ojedinělými skupinami hustého křoví, když náhle zazněl ze zadních řad, kráčejících ještě pod stromy, polekaný křik, v nějž se mísil dunivý řev nějakých zvířat. Jirka, jenž v tu chvíli právě vyskočil z lesa, se ihned otočil po zvuku a oba strážci, sdílející jeho zvědavost, učinili totéž. To, co spatřil, ho naplnilo největším podivem. Zadní voj byl přepaden buvoly a podle ožehnuté srsti poznal Jirka, že to byla tatáž zvířata, která na ně útočila v močálu.

Pomyšlení, že tito zuřiví tvorové je sledovali tiše po několik hodin, neviditelní a čekající na vhodnou chvíli k útoku, jako ztělesněná pomstychtivost, naplnilo srdce Jirkovo větším úděsem, než zoufalý boj přepadených mužů, marně se bránících slabými oštěpy proti zvířecí lavině. Sotva se vzpamatoval z prvního dojmu, spatřil náčelníka, spěchajícího od předních řad k napadeným mužům; za ním se hnal jeho nosič pušky, svíraje v jedné ruce zbraň a v druhé sáček se střelivem.

Jirka přehlédl situaci jedním pohledem. Oba jeho strážci stáli o kus dále, připravujíce se vrhnout své inkusy na buvoly při nejbližší vhodné příležitosti a nestarali se o něho ani v nejmenším. Muž s náčelníkovou zbraní musil v nejbližší vteřině proběhnout kolem něho.

„Teď anebo nikdy!“ řekl si Jirka v duchu, připraven každým svalem vyrazit. Přední polovina čety sice zpozoruje jeho útěk okamžitě, protože se právě dívá směrem k němu, ale tomu se nedalo zabránit. Muž se zbraní běžel právě kolem a bylo těžko minout se cíle; Jirkův kopanec, vedený s největší možnou prudkostí, zasáhl černocha do holenní kosti a byl tak bolestivý, že by mu musil podlehnout i obr z pohádky. Ještě když muž padal, vytrhl mu Jirka pušku i váček s náboji a dvěma dlouhými skoky se octl zpátky v lese.

Musil proběhnout nedaleko zápasících mužů a věnoval jim letmý pohled. Dva z nich leželi na zemi, k nepoznání zřízeni kopyty zvířat a zbytek se zoufale bránil spojenému útoku několika ohromných samců. Měli tolik práce, že jim nezbyl čas všímati si jiných věcí a nevěnovali také uprchlíkovi nejmenší pozornost, větší nebezpečí hrozilo od buvolů. Zdálo se však, že tito mstiví sudokopytníci z čeledi dutorohých se zajímali jen o to, co bylo bezprostředně před nimi. Jirka proběhl šťastně kolem lidí i zvířat a uháněl dlouhými skoky, pokud mu to jen stromy, rostoucí dosti blízko sebe, dovolovaly. Brzy poznal, že neušel pronásledování. Matabelové se rozdělili na dvě skupiny; větší z nich spěchala na pomoc přepadeným soukmenovcům a menší, skládající se jen ze čtyř mužů, se pustila za ním.

Hvizd letícího kopí se zařízl Jirkovi do uší a do kmene stromu, k němuž právě mířil, se zaryl bodec inkusu tak prudce, až se ratiště s temným zvukem rozkmitalo. Byla to mistrná rána vzhledem k tomu, že Matabel vrhl oštěp v běhu a že mu stromy znemožňovaly jakékoli přesnější míření, ale Jirka nebyl v náladě, schopné oceniti sportovní zručnost. Z letícího kopí čerpal jen poučení, že má nepřítele v patách; vtáhl hlavu mezi ramena a zakličkoval jako štvaný zajíc. Vyhnul se tak novým dvěma inkusům, vrženým téměř současně, ale za to se octl na pokraji močálu, kde se mu začaly nohy hluboce bořit.

Uhnul stranou a vrhl přes rameno pohled na své pronásledovatele. Nespatřil je, ale zato zaslechl podezřelý šramot v křoviskách, vroubících nejistou půdu. Mohli to být Matabelové, ale mohli to být také divocí buvoli a Jirka opravdu nevěděl, kterého z těchto dvou nepřátel by si měl raději vybrat. Z houštiny vyrazila veliká antilopa kudu, mihla se před ním a zmizela v lese.

„Tys mne polekala!“ hodil za ní Jirka, nemaje ani čas prohlédnout si náležitě toto zajímavé zvíře s tělem jelena, ale o hodně větším, po jehož bocích splývaly úzké, šedé pruhy, jako by naznačovaly, kde má kudu žebra, a s předlouhými rohy, stočenými do vývrtky. Běžel dál, ale pojednou ho něco napadlo. Kudu ubíhal někam šikmo dozadu a musil by narazit na Matabely, kteří ho pronásledují. To bylo velmi podivné, poněvadž antilopa – bez rozdílu velikosti – se lidem nejraději vyhne, neboť ví, že nemůže od nich očekávat nic dobrého.

Kde vězeli Matabelové? Jirka si tuto otázku okamžitě zodpověděl. Černoši mu nepochybně nadeběhli a bude-li dále prchat, vběhne jim přímo do náruče. Zastavil se okamžitě, kryje si záda stromem a začal se rozhlížet kolem sebe. Spatřil jednoho nepřítele, vykukujícího za kmenem stromu, sotva třicet stop od něho a v místě, kudy by byl musil v nejbližších vteřinách proběhnout. Jiného muže zahlédl přímo před sebou, jak se mihl mezi dvěma akáciemi, rostoucími blízko sebe. Jiné Matabely nespatřil, ale měl nepříjemný pocit člověka, pozorovaného neviditelným nepřítelem.

Byl obklíčen a musil si cestu vybojovat. Uvědomil si to tak rychle, že měl ještě čas vystřelit na běžícího bojovníka, než se tento dostal za ochranný kryt stromu. Nechtěl ho zabít a proto mířil na nohy, ačkoliv to byla méně jistá rána. Muž pronikavě vykřikl, udělal kotrmelec a krváceje z poraněného stehna plazil se za strom. Jeho výkřik ještě nedozněl, když houkla druhá rána a Matabel, skrývající se za stromem, zařval a pouštěje asagaj z ruky chytil se za prostřelené rameno.

Jirka neměl čas nahradit vypálené náboje. Válečný pokřik, jenž mu zazněl do uší, byl tak hlasitý, že ho mohl vyrazit jen nepřítel, nalézající se v bezprostřední blízkosti. Hoch uskočil od stromu, jímž si kryl záda a spatřil dva hulákající Matabely, přibíhající tryskem s asagaji, připravenými k bodnutí. Bylo jeho štěstím, že neběželi stejně rychle a nenapadli ho současně. Uskočil před blyštivým hrotem a pažbou pušky srazil předního muže k zemi. Vložil do své rány hodně vřelosti, protože v útočníkovi poznal muže, jenž ho tak nemilosrdně poháněl na pochodu. Rozmáchl se k ráně tak prudce, že by byl málem pozbyl rovnováhy, když se udeřený muž zhroutil. Klopýtl a neměl už čas postavit se druhému nepříteli. Matabel naletěl na něj plným tělem, srazil ho k zemi a v zuřivém hněvu zvedl ruku, ozbrojenou asagajem, k smrtelnému bodnutí. Jirka hodil tělem stranou, ale tento pohyb ho nemohl zachránit. V příštím okamžiku však, kdy již čekal, že mu ostrý hrot projede zády, zaslechl tupý úder a po něm pád těla. Bleskurychle vyskočil a otočil se. Spatřil útočníka, ležícího nehybně na znaku se zavřenýma očima a vedle něho kiri, jež ho srazilo k zemi. Zvedl kiri i svou pušku a rozhlížel se zmateně kolem, hledaje neznámého zachránce.

Nespatřil nikoho, kromě obou mužů, ležících v bezvědomí u jeho nohou. I postřelení Matabelové uznali za vhodné ukrýt se bezpečně před nechybující puškou bílého zajatce. Okamžik se Jirka domníval, že snad jeden z nich hodil kiri a zasáhl omylem soukmenovce místo uprchlíka, ale hned nato tento nápad zavrhl. Jednak neviděl kiri u žádného Matabele jejich čety, jednak si řekl, že černoši dovedou s touto tichou zbraní příliš dobře zacházet, než aby ji hodili tak nešikovně.

Opětovaný křik papouška upoutal jeho pozornost ke korunám stromů. Zahleděl se směrem, odkud se pták ozýval, a spatřil v koruně akácie, vzdálené asi padesát kroků, jakýsi pohyb. Zbystřil zrak, a zahlédl neklamně černou ruku, která na něj kývala. Nerozmýšlel se již a běžel rychle k onomu stromu. Zastavil se pod jeho hustou a košatou korunou a nerozhodně se rozhlížel, když se mezi listy objevilo dřevce kopí, jež nějaká neviditelná ruka spouštěla pomalu přímo pod něj. Kopí se zastavilo necelou stopu nad jeho hlavou a neklidně se kmitalo, jako by jej vybízelo, aby se dlouho nerozmýšlel a chopil se ho. Ale Jirka váhal. Co když byl na stromě skryt nepřítel, jenž ho chtěl vlákat do léčky?

Rozhlédl se kolem dokola, ale nikde nespatřil živoucího tvora s dvěma nohama a s černou kůží. Obě místa, kde leželi skolení Matabelové, byla tak zakryta stromy, že je nebylo odtud ani vidět a nezdálo se, že by jim někdo přicházel na pomoc.

„Rychle, chop se inkusu!“ šeptl důtklivě jakýsi hlas ve větvích a Jirka si ani neuvědomil jakou řečí. Porozuměl mu a poslušen náhlého popudu, přehodil pušku přes ramena, chopil kiri do zubů a sevřel pevně kopí oběma rukama. V příštím okamžiku zmizel v husté koruně.

14. VÁLEČNÝ BUBEN

Jirka s úžasem zíral do široké, černé tváře, rozšklebené radostí a nevěřil svým očím. „Jsi to opravdu ty, Rte?“

J

J

„Pst! Ne tak nahlas! Matabelové nemusí vědět, kde se schováváme! To jsem já a tamhle je Mosipo!“ šeptal černý obr. Jirka se zahleděl do koruny stromu a spatřil Mosipa, seskakujícího obratně jako opice z větve na větev. Stiskli si ruce a oba zářili radostí.

„Ale jak jste se sem dostali? Kde jste byli, když hořelo ve stepi? A jak jste věděli, že mne Matabelové zajali? A proč jste se mi dříve neukázali?“ Jirka chrlil otázku za otázkou, ale Mosipo odmítavě zavrtěl hlavou.

„To si povíme až později,“ pravil. „Nyní musíme rychle pryč, Matabelové se proberou, najdou tvou stopu a půjdou po ní až sem!“

„Nu, tak jim zakroutíme krk jednomu po druhém,“ mínil bezstarostně Pit.

„Ale oni nebudou jen dva, náčelník jim jistě už poslal pomoc,“ upozorňoval černý hoch.

„Mosipo má pravdu, Pite,“ připojil se Jirka k jeho názoru. Pitův návrh na pobíjení nepřátel se mu nijak nezamlouval. Matabelové s ním sice nezacházeli přátelsky, ale nesáhli mu na život a konec konců ho vlastně zachránili v poslední chvíli před útokem levharta.

„Musíme odtud, ale jak to udělat, abychom nezanechali stopy, to skutečně nevím,“ doložil starostlivě.

„To nebude tak těžké, uvidíš, Gergi,“ ubezpečoval ho Mosipo a vyložil krátce svůj plán. Stromy zde rostou tak hustě pohromadě, že se dotýkají navzájem korunami a oni půjdou prostě po větvích, kde nikdo nebude hledat jejich stopy. Půjdou dosti daleko a potom zase sestoupí k zemi a budou po ní pokračovat v pochodu na Bulavajo, jenž byl stepním požárem tak nenadále přerušen. Jirka s tímto návrhem okamžitě souhlasil a Pit se musil chtě nechtě podřídit.

„Umfolopace není žádná opice, aby se procházel ve větvích,“ bručel nespokojeně, ale přes to ochotně vynaložil svou neobyčejnou sílu, aby pomohl Mosipovu plánu k uskutečnění. Tak lehké, jak si to černý princ představoval, to přece jen nebylo. Stromy se sice svými větvemi dotýkaly, ale to byly namnoze už slabé konce dlouhých větví, které se nebezpečně prohýbaly, zejména pod těžkým Pitem. Naši akrobati musili kromě toho pečlivě dbáti, aby některou větev nezlomili, ježto by byl čerstvý lom prozradil Matabelům jejich vzdušnou cestu. Ale oba hoši byli tak obratní a svižní a Pitovi zase pomáhala jeho neobyčejná síla, že se jim podařilo zdolat všechny překážky. Putovali nad zemí plné dvě hodiny, plašíce vřískající opice a štěbetavé ptactvo a po této lhůtě usoudil Mosipo, že už jsou nejméně dvě míle od místa Jirkova útěku, a že tedy mohou klidně zase sestoupit dolů.

Místo bylo právě vhodné k táboření, veliký baobab zde stál uprostřed malé, kruhové mýtiny a nedaleko něho se vinula stříbrná stužka lesního potůčku. Pit seskočil první a s netajenou radostí shodil s ramen objemný kožený pytel, který nesl až dosud na zádech. Dunivý náraz pytle na zem upoutal Jirkovu pozornost.

„Kde jsi vzal tu vydělanou kůži, Pite?“ tázal se udiveně.

„To je z té antilopy, co jsme zabili s Mosipem. A není vydělaná, to jen oheň na ní sežehl všechny chlupy,“ vysvětloval černoch, rozbaluje kůži, jejímž hlavním a jediným obsahem byl Jirkův plášť do deště a četné tenké a dlouhé řízky sušeného masa. Hoši i Pit si sedli pohodlně do trávy a každý se chopil kusu masa.

„Bylo by lepší opečené,“ mínil Jirka, zakusuje se nicméně s velkou chutí do tuhého masa. „Škoda, že mi Matabelové sebrali kotlík, Pit by ho byl nějak narovnal a mohli jsme si maso uvařit!“

„Ne, to by nebylo dobře,“ odporoval Mosipo. „Nejsme už daleko od Bulavaja a zápach kouře by nám snadno mohl přivést někoho na krk. Teď musíme být velmi opatrní, aby se o nás Matabelové nedozvěděli.“

„Dobrá, studené maso je také dobré,“ mínil Jirka. „Ale teď už mi honem povězte co jste pořád dělali od té chvíle, kdy jsem odešel a hlavně jak jste ušli ohni!“

Mosipo se jal vyprávět a Pit doplňoval občas jeho líčení svéráznými poznámkami. Byli tak zabráni do krájení masa z ohromného zvířete, že si ani nepovšimli, že jim hrozí nějaké nebezpečí, dokud nespatřili prchající zvěř. Ale to už bylo na nějaký útěk pozdě a Pit navrhl, aby okamžitě vysekali trávu kolem sebe a schovali se v kůži mrtvého zvířete. Dali se do práce bez prodlení a spěchali, co jim síly stačily, ale přesto se jim podařilo zbavit trávy jen poměrně malou plochou, sotva dvacet stop v průměru, když se přihnal oheň.

„A na mne jste zapomněli!“ vyčítal Jirka.

„Ó, nezapomněli,“ hájil se Mosipo. „Volali jsme při práci pořád na tebe a pak jsme i šli jednu chvíli kousek po tvé stopě, ale když jsi se neozýval, usoudili jsme, že jsi si našel nějaký úkryt a zase jsme se vrátili.“

„A baas nemá čeho litovat,“ vpadl mu Pit do řeči. „V té kůži bylo takové horko, že by byl z něho zčernal každý bílý muž!“

Jirka se smál a Mosipo pokračoval ve vypravování. Pit ani příliš nepřeháněl. Když požár zuřil kolem nich, bylo jim tak horko, že plavali ve vlastním potu a nadto se jim ještě v téměř úplně uzavřené kůži dýchalo tak špatně, že byli blízcí zadušení. Na štěstí tyto trapné chvíle netrvaly dlouho a poněvadž v kotlině rostlo málo stromů a suchá tráva velmi rychle hořela, bylo tam brzy po požáru.

„A ten oheň vlastně kuchařil místo nás, protože nám vysušil všechno maso a neměli jsme pak s ním už žádnou práci,“ podotkl Pit.

Jakmile půda vychladla natolik, že se mohli na ni postavit, šli oba černoši hledat Jirku a byli by málem padli přímo do středu Matabelů. Uskočili v poslední chvíli a skryli se nad roklí, odkud slyšeli každé slovo, dozvěděli se, že bude Jirka odveden do Bulavaja před Lobengulu a uhodli, že Usibepu dá po nich pátrat.

Podařilo se jim sebrat svůj majetek i kůži a maso skolené losí antilopy, než Matabelové přišli a zavčas zmizeli směrem na východ, kde našli útulek v jiné rokli, podobné té, ve které Matabelové překvapili Jirku. Vítr rozvál popel na stepi a zničil jejich stopy, jež by byli jinak Matabelové snadno vypátrali. To jim velmi pomohlo, ale na druhé straně to potom zase neobyčejně ztížilo jejich sledování černé čety. Musili se brát nazdařbůh směrem na západ k Bulavaju a ztratili mnoho času hledáním stop, na něž přišli až teprve za močálem, který, v neznalosti cesty, museli obejít Padli i na stopy buvolů, pomstychtivě sledujících černé bojovníky a v okamžiku, kdy zvířata podnikla útok na lidi, nalézali se nedaleko a šťastnou náhodou na místě, kudy Jirka prchal. Když zaslechli výstřely z hochovy dvojky, nevěděli ještě, koho mají před sebou a z opatrnosti se skryli ve větvích. Byl to Mosipo, jenž obratně vrženým kiri zbavil Jirku posledního nepřítele.

Nato vyprávěl Jirka o své nedobrovolné cestě s Matabely a potom se radili, co podniknou dále. Mosipo měl v úmyslu vplížit se za noci do Bulavaja a vyhledat spřáteleného náčelníka Mašonů, jenž žil, společně s mnohými jinými vynikajícími muži z kmenů, jež si Matabelové podrobili, jako rukojmí a nedobrovolný host na dvoře matabelského krále. Doufal, že od něho dostane pravdivé informace jak o pobytu bílých zajatců, tak i o výsledku, s jakým se setkal zákrok lovce slonů, strýce Martina, u Lobenguly. Mosipo soudil, že do Bulavaja nemají více jak deset mil a troufal si najít cestu. Tento les dobře znal, byl zde kdysi na lovu divokých vepřů, kteří se jeden čas rozmohli neobyčejnou měrou a tolik pustošili matabelská pole, že bylo nutno podniknout proti nim velkou loveckou výpravu.

„To je všechno hezké,“ pravil uvážlivě Jirka, jenž podědil hodně z otcovy rozšafnosti, „ale jak se dostaneme nepozorovaně až k městu? Do tohoto lesa přijde jistě dost lidí, i když tvrdíš, že hlavní cesty tudy nevedou!“

Mosipo dlouho přemýšlel a nakonec se vytasil s návrhem. Je zde určitá část lesa, které se říká „les molojů“ – moloj je zlý kouzelník jihoafrických Kafrů, jenž svého mírumilovného kolegu, obyčejného kouzelníka ňáku hodně tyranizuje a občas si troufá i na náčelníky. – Je to pruh lesa, přiléhající k městu na severovýchodě a dostanou se k němu jen nepatrnou odchylkou z přímé cesty. V tomto lese provozují molojové svá kouzla a kromě toho tam odvádějí příbuzní své staré rodinné příslušníky, aby se jich zbavili. Ponechají je v lese na pospas šelmám nebo hladu a aby nenašli cestu domů, vypíchají jim před rozloučením oči.

Jirkovi šel při tomto líčení starobní péče u Matabelů mráz po zádech, ale Mosipo mu na jeho rozhořčený protest klidně řekl, že se to tak dělá u všech kaferských kmenů, pokud jim ovšem do toho nemluví bílí lidé.

Také Pitovi šel mráz po zádech, ale z jiného důvodu.

„To není žádný dobrý nápad, Mosipo,“ děl mrzutě, škrábaje se v husté čupřině. „Na takových zlých místech je plno všelijakých duchů a ti nejsou rádi, když jim tam někdo přijde. A proti duchovi nic nezmůžeš, když ho nevidíš!“

Jirka se smál a také Mosipo, jenž si zapamatoval mnoho z řečí různých misionářů, v Bulavaju se často zdržujících, nejevil před duchy žádnou zvláštní bázeň. Trvalo delší chvíli, než se Jirkovi podařilo Pita přesvědčit, že se zlí duchové, obtěžující černé muže, vyhýbají mužům bílým a že se tedy nemá čeho obávat, bude-li se ho dobře držet.

Zatím se již setmělo a byl nejvyšší čas najít si nějaký útulek na noc. Hoši se rozhodli, že se utáboří v nejbližší veliké křovině trnových mimóz a již se chystali prosekat si do ní cestu, když se jim naskytli neočekávaní pomocníci, kteří jim ušetřili většinu práce. Bylo to celé stádo štětkounů, divokých vepřů zavalitého a dlouhého těla, zarostlého červenavou srstí, které se náhle vynořilo mezi stromy a pustilo se klidně do nejhustšího křoví, aby se nemusilo uchýlit z přímé cesty. Zbyl po něm široký, přímočarý průklest mezi trnovníky a naši tři cestovatelé neměli nic jiného na práci, než zahradit oba jeho konce nasekanými větvemi. To učinili, načež spali klidně až do rána, přitisknuti k sobě a přikrytí ohromnou kůží losí antilopy.

Vřeštění opic je vzbudilo z tvrdého spánku beze snů ještě dříve, než první sluneční paprsky, dotýkající se temene stromů, se sesmekly dolů mezi kmeny a po rychlé snídani se vydali ihned na pochod. Krátce před polednem dorazili na okraj veliké mýtiny, jejíž stromy byly vykáceny lidskou rukou. Podobala se válečnému štítu, velmi zúženému na obou koncích, měříc asi padesát kroků v největší šířce a sto kroků od jednoho konce k druhému. Mosipo prohlásil, že to je místo, kde molojové provozují své čáry a Jirka, jenž si mýtinu zvědavě prohlížel, připustil, že pověrčivý Pit měl jisté důvody k svým námitkám proti pochodu „kouzelným lesem“. Skutečně také to, co spatřil, mohlo nahnati hrůzu i méně pověrčivému člověku.

V nejširším místě mýtiny byly zaraženy do kruhu dvě řady kůlů, od sebe vždy asi tři stopy vzdálených a mezi oběma řadami byla mezera asi deset stop široká. Kůly byly dvacet stop vysoké a nesly na svých koncích podivnou výzdobu, sestávající z lebek zvířecích i lidských. Byly zde lebky šelem, lvů, levhartů, hyen a šakalů a také jiných čtveronožců, antilop, buvolů, ba i lebky sloní, ozdobené mohutnými kly. Mezi lidskými lebkami byly mnohé, které nesly stopy těžkých zranění od válečných seker a kyjů a Jirka usoudil, že to jsou trofeje z vítězných bitev, uříznuté hlavy nepřátel. Nedovedl si však vysvětlit, proč některé z nich, na nichž nebyly znáti žádné stopy násilí, jsou zčernalé, jako by je byl někdo před nasazením na kůl vystavil účinku ohně.

Uprostřed vnitřního kruhu stálo šest velkých, plochých žulových balvanů, sestavených do podkovy a nad prostředním se tyčil zvláště vysoký kůl s příčným ráhnem, na němž viselo něco, co z dálky vypadalo jako ukřižovaný člověk. Jirka nemohl potlačit výkřik hrůzy, když se tam po prvé podíval. Teprve když přišli blíže, poznal že nejde o celého člověka, nýbrž o kůži nějakého černocha. Musil patřit mezi obry, neboť délku kůže odhadl Jirka nejméně na sedm stop a co ho nejvíce překvapilo, byla hustá a dlouhá srst, pokrývající jeho nohy.

Hoch se zachvěl při myšlence, že tato kůže snad byla stažena z člověka za živa a obrátil se na Mosipa s otázkou, ví-li, čí to je kůže. Mosipo to nevěděl; nikdy na toto místo nevstoupil, slyšel však vyprávět, že zde obchází lesní duch obrovské postavy, jemuž Matabelové říkají ndžina a že střeží toto místo proti všem vetřelcům.

„A nyní nepochybně mu bylo horko, tak si svlékl kůži a pověsil si ji uschnout, než se vyspí v chládku,“ vtipkoval Jirka, aby uklidnil Pita, jenž v obličeji zešedivěl strachem. Ale když se podíval úkradkem na kůži, přestal se smát. V ploché tváři, která měla prázdné otvory místo očí a byla zarostlá hustým černým vousem – věc, u černochů nevídaná – i v abnormálně širokých ramenou bylo cosi zlověstného a tísnivého.

„Není to tu příjemné,“ řekl tak tiše, jako by se obával, že tvor na kříži ho může slyšet.

„Ale zato je tu dokonale bezpečno, nikdo sem nepřijde,“ tvrdil Mosipo, jenž byl málo přístupný dojmům a rychle se uklidnil, když zjistil, že na kůlu visí jen kůže.

Jako by chtěl jeho slova kárat ze lži, ozval se v tu chvíli z lesa vzdálený hluk hlasů a rachot bubnu. Přicházel od města a blížil se každým okamžikem.

„Co to je?“ tázal se polekaně Jirka, strhnuv pušku s ramene.

„Někdo sem jde s bubnem,“ odvětil věcně Pit, jenž nabyl okamžitě rozvahy, jakmile se jednalo o prosté lidi. „Honem do lesa a na strom!“

Měli právě čas zaujmout bezpečné a pohodlné místo v husté koruně stromu, rostoucího na samém okraji mýtiny, blízko kamenné podkovy, když se z lesa vynořil podivný malý průvod. Napřed kráčel vysoký černoch s hlavou pokrytou hrůznou zvířecí maskou, zhotovenou z levhartí kůže a ptačích per. Hruď měl pomalovanou vápnem v podobě příčných pruhů a s hrdla mu visely na tenkých kožených řemíncích četné pitvorné amulety, vyřezané z lidských kostí. Místo obvyklé kožené nebo plátěné zástěry měl kožený pás a k němu byly uvázány opičí a levhartí ohony, tvořící jakési krátké roucho, jež zahalovalo jeho boky. Jiný řemen byl přehozen přes jeho ramena a na něm visel vysoký a úzký buben, do jehož temné kůže muž přičinlivě tloukl paličkami ze stehenní lidské kosti.

Za bubeníkem kráčeli jiní dva mužové, vystrojení podobně, avšak s menší okázalostí. Ti vedli, každý za jednu ruku, malého hocha, asi desítiletého, jenž žalostně naříkal a usedavě plakal. Oba muži měli za pasem ostré, dlouhé nože a u pravého boku kiri, visící na tenkém koženém řemínku. Podivný průvod doplňoval kočkodan se žlutozelenou srstí, s šedivými licousy a s předlouhým ocasem. Běžel po čtyřech rychle jako pes, jemuž se podobal velikostí, natahuje ocas, porostlý u kořene červenohnědou srstí, rovně a šikmo vzhůru. Chvílemi se zvedl na nohy a zlostně vřískl, pokoušeje se kousnout některého z mužů, kteří vedli černého hošíka, a obratně se uhýbal všem ranám, které se mu oba snažili zasadit.

„Proboha, co to je?“ tázal se polekaně Jirka.

Mosipo chvilku neodpovídal a Pit se třásl hrůzou při pohledu na kouzelníky.

„To jsou molojové a hoch, kterého vedou, se jmenuje Lišanakaja a je synem mašonského induna od Velké řeky,“⁷*) začal Mosipo, když muži stanuli s hochem mezi balvany. První moloj sňal buben s ramen a postavil ho na zem, zatím co druzí dva vázali hošíka k jednomu balvanu tak, aby měl na něm rozloženy prsty podobně, jak to u nás požaduje učitel od neposedných hochů, když je vyzve, aby dali ruce na lavici.

„A co s tím hošíkem chtějí dělat?“ ptal se kvapně Jirka, v náhlé předtuše, že se chystá něco hrozného.

„To je válečný buben Matabelů,“ odvětil vyhýbavě Mosipo, nedívaje se příteli do tváře. „Vždy, když se Lobengula chystá na velkou výpravu, očarují molojové buben, aby vedl bojovníky k vítězství. Při tom usekají nějakému malému hochovi prsty na rukou a vloží je do bubnu.“

„Cože?“ žasl hoch, nechtěje věřit svému sluchu. Ale oba černoši přisvědčili a Pit pravil, že tento zvyk mají i jiné kmeny, nejen Matabelové.

„To ale za žádnou cenu nepřipustím!“ pravil Jirka tak hlasitě, že muži na mýtině pozvedli překvapeně hlavy. Než mu v tom mohli jeho kamarádi zabránit, přiložil pobouřený chlapec, pozbyvší veškeré rozvahy, pušku k líci a stiskl rychle po sobě obě spoušti.

S mýtiny zazněly výkřiky bolesti a děsu a dva muži, poranění do ramene, uskočili, zmateně se rozhlížejíce kolem sebe. Jirka nahradil okamžitě vystřelené náboje a zamířil na třetího muže, ale Mosipo mu v poslední chvíli strhl pušku stranou, takže kulka se chybila cíle.

„Co to děláš? Chceš nás všecky zahubit?“ zlobil se.

„Nech mne, musím toho kluka vysvobodit!“ bránil se rozčileně Jirka. Neměl však už na co střílet. Jeho chybná rána měla mnohem větší účinek, než výstřely, jimiž poranil kouzelníky. Chybila se sice určeného cíle, ale zato prolétla bubnem tak, že roztrhla jeho kůži po celé délce. Buben pochmurně zahučel a tento podivuhodný hlas, vykouzlený neviditelnou rukou, poděsil moloje tak, že vzali nohy na ramena, ponechávajíce svou oběť jejímu osudu.

Jirka podal pušku Mosipovi, sklouzl ze stromu a s nožem v ruce utíkal k hošíkovi, aby mu přeřezal pouta. Malý černoušek, jenž přestal naříkat, když začala střelba, pustil se znovu do úpěnlivého křiku, domnívaje se, že má před sebou nového nepřítele. Zdálo se, že bystrá opička dobře tuší Jirkův úmysl; vřískala, metala kotrmelce, stavěla se na ruce, zdvihajíc ocas kolmo vzhůru.

„Nu, neboj se Lišaňáku nebo jak ti říkají,“ hovořil Jirka vlídně k hošíkovi, přetínaje rychle jeho pouta. Hoch jeho sečuánštině nerozuměl, ale vyčetl z jeho tváře přátelství a ještě v slzách se začal radostně usmívat.

„Tak se seber a upaluj tam k tomu stromu, já jim ještě rozřežu trochu ten jejich buben, aby už víckrát neměli kam dávat kosti malých černých kluků,“ hovořil Jirka, popadnuv hošíka za ramena a otočiv ho směrem k stromu, na němž seděli Pit a Mosipo. Zatím, co klučík ubíhal, následován opičkou, oddával se Jirka zuřivému dílu zkázy, nedbaje volání svých přátel. Teprve když rozřezal kůži bubnu na docela malé kousky a vysypal z něho do trávy všecky příšerné kůstky, pozůstatky po prstech předchozích obětí, dal se na rychlý ústup náležitě spokojen se svou prací.

„Aspoň ten buben jsi neměl ničit,“ vytýkal mu Mosipo, když se octl na větvi vedle ostatních. „Myslili si nepochybně, že to zabubnoval nějaký zlý duch, když jsi jej zasáhl střelou a proto utekli. Ale teď poznají, že ho zničil člověk a pustí se za námi se sty bojovníků,“ mrzel se mladý černoch.

„Poznají to stejně, až si vytáhnou kulky z ramenou, nejsou přece na hlavu padlí, aby věřili, že duch střílí z pušky, zhotovené bílými lidmi,“ pravil Jirka, jenž mezitím zase zchladl a nabyl rozvahy. „Musíme rychle odtud a nejdřív zase po větvích. Ale Pit ať ještě sleze a zahladí kůží stopy, které vedou od kamenů k našemu stromu.“

Zatím co Pit vykonával poslušně a obratně rozkaz svého pána, uradili se Jirka s Mosipem, že se skryjí na nějaký čas v nejodlehlejší části „kouzelného lesa“ – který byl vlastně větším dílem nepropustným pralesem – dokud se pobouření mezi Matabely neutiší. Hned potom se opět vydali na vzdušnou pouť po větvích. Vedení ponechali opici. Chytrý kočkodan vytušil, že tito lidé se chtějí dostat co nejdále od zlých tvorů, kteří měli v úmyslu ublížit jeho pánovi, a vedl je co nejpohodlnější cestou.

15. NOČNÍ NÁVŠTĚVA

Za chvilku si člověk na takové cestování zvykne a bude se procházet ve větvích stejně pohodlně jako opice,“ mínil Mosipo, přeskakuje obratně z jednoho stromu na druhý.

Z

Z

„Přál bych si to tak umět, jako kočkodan našeho nového přítele,“ povzdechl si závistivě Jirka, poškrábaný na rukou i v obličeji od nesčetných trnů, které se objevily zákeřně vždy tam, kde je člověk nejméně očekával. Jeho poznámka byla zcela oprávněná. Kočkodan létal z větve na větev s neuvěřitelnou lehkostí, kormidluje si při tom dlouhým ocasem. Mnohokrát již byl Jirka přesvědčen, že vzdálenost, kterou si opička vyměřila, je příliš veliká a že se v příštím okamžiku octne na zemi s přeraženým hřbetem, ale vždy se zmýlil. A když se stalo, že kočkodan hmátl do prázdna, zachytil se při pádu větve ocasem a než měl ještě Jirka čas vyrazit výkřik úleku, stál už zase na větvi.

„Mazané zvíře, ta tvá opice,“ chválil Jirka černouškovi jeho čtyřnohého přítele. Hošík se usmál a ačkoliv Jirkovi nerozuměl, pochopil přece jen o kom hovoří.

„Tumbili, Tumbili,“ žvatlal a vykládal něco Mosipovi, jenž potom přetlumočil Jirkovi, že Tumbili je kočkodanovo jméno.

„Dobrá, budiž,“ svoloval Jirka. „Tumbili, to není tak dlouhé a dá se to pamatovat, ale to tvé jméno, Lišakanakaka nebo jak,“ – zapletl se beznadějně do černouškova jména k velkému obveselení ostatních – „to je právě tak dobré na zlomení jazyku. Víš co? Budu ti říkat Liška, nebo Lišáček můžeš si vybrat!“

Hošík se smál, když mu Mosipo vysvětlil, jaké potíže působí jeho dlouhé jméno bílému příteli a horlivě kýval. Ať si mu bílý hoch říká jak chce, jemu je to jedno. Pojal k Jirkovi okamžitou a neomezenou náklonnost, jak to bývá u černochů zvykem; vždyť ho vysvobodil z rukou molojů, kteří s ním nezamýšleli nic dobrého! Kde mohl, přitřel se k Jirkovi a pohladil mu aspoň rukáv kazajky, když shledal, že jeho zachránce nemá rád hlazení po tváři. Pomáhal mu také na obtížnějších místech. Byl lehký a téměř stejně obratný, jako jeho Tumbili a poněvadž byl bos, pohyboval se na větvích snadněji než Jirka se svými těžkými botami, jejichž holeně mu sahaly až po kolena.

Tak putovala malá společnost několik hodin, zastavujíc se vždy jen na okamžik, aby naslouchala, neozve-li se někde v lese hluk pronásledovatelů. Ale všude panoval dosud klid, rušený jen obvyklými hlasy čtyrnožců a ptáků. Tumbili využíval těchto zastávek k vlastnímu prospěchu a vracíval se vždy na zavolání svého pána s podezřele plnými lícními torbami. Loupil ptačí vejce i malé opeřence v korunách stromů, zdánlivě naprosto nepřístupných a vzbudil svým blahobytným vzezřením upřímnou Jirkovu závist.

„Už ani nevím, kdy jsem naposled jedl,“ bědoval hoch, jehož prázdný žaludek se svíral bolestnými pocity.

„Ráno,“ poznamenal Mosipo. „A nyní bude už brzy večer. Ale dokud je vidět, půjdeme dále.“ Jirka uznal, že je to rozumné a s povzdechem, klesaje již únavou, přelézal z větve na větev. Nemohli si ani vzít kus masa a sníst ho cestou, potřebovali obě ruce na držení a Jirka si chvílemi přál mít i takový ocas na chytání se větví, jakým se honosil zelený kočkodan Tumbili.

Po celou poslední hodinu putovali místy, kde se jim stavěly v cestu četné překážky. Les se zde změnil v skutečný prales, kde stromy rostly tak těsně vedle sebe, že se jejich koruny splétaly v neproniknutelnou houštinu. Bylo potřebí klestit si jimi cestu tesákem a počínat si při tom opatrně, aby jejich práce nezanechala stopy, viditelné se země. K tomu ke všemu ještě neležely koruny stromů v téže výši, neboť půda byla značně zvlněná a krátce před soumrakem, v této zeměpisné šířce jen nedlouhým, se spustil drobný, ale vydatný déšť.

„Teď už toho mám až po krk!“ prohlásil Jirka, sedaje si unaveně na větev. „Půjčím si od Tumbiliho jeho ocas, přivážu se jím ke stromu a přespím tady.“

„To nebude ani potřebí,“ smál se Mosipo. „Teď můžeme klidně dolů, tenhle liják potrvá až do rána a smaže všechny naše stopy.“

Jirka uvítal tento náhled radostným pokřikem a jal se okamžitě sestupovat. Brzy potom si na zemi s rozkoší narovnával tělo, shrbené dlouhým putováním ve větvích.

„Říká se, že lidé kdysi žili na stromech, aby se chránili proti čtyřnohým šelmám,“ vykládal Pitovi a Mosipovi. „Ale nedovedu si představit, jak se jim tam spalo!“

„Když jsem žil v Bulavaju, slyšel jsem od jednoho starého mašonského náčelníka, že někde na severu, blízko Velké řeky, žijí podivní černí lidé, kteří bydlí na stromech,“ vykládal Mosipo, zatím co si namáhavě razili cestu hustým podrostem.

Jirka, jenž prolézal téměř po břiše za Pitem, který přidržoval odhrnuté větve křovin, nevěnoval této poznámce žádnou pozornost. Byl nesnesitelně unaven a hřbet, zkroucený nepřirozenou a dlouho trvající polohou, ho bolel až zatínal zuby. Cesta po zemi byla téměř ještě horší, než nad ní. Les byl neproniknutelnou změtí křovin, kamení a odumírajících těl velikánů, skosených bleskem nebo vyrvaných ze země i s kořeny mocným dechem větrného orkánu. Ke všemu ještě drobný déšť se změnil v hustý a neutuchající liják a stmívalo se tak rychle, že nebylo vidět ani na deset kroků. Černoši si z deště mnoho nedělali, poněvadž nemělo na nich celkem co zmoknout, ale Jirkovi se lepil promočený šat na kůži, zvlhlou potem a mrazil ho tak, až jektal zuby.

Kráčeli právě hlubokou roklí, kde se jim každou chvíli ovíjely kolem krku tenké a ve tmě neviditelné úponky orchidejí a pružné, dlouhé liány, spletené v hotové sítě, jež se táhly od stromu ke stromu, když bystrý zrak Pitův zpozoroval temný otvor ve skále, napolo zakrytý převislou clonou zeleně.

„Jeskyně!“ hlásil, zastaviv se a čekaje, až ostatní dojdou k němu.

„Sláva, tam se okamžitě ubytujeme,“ zvolal radostně Jirka a hrnul se k otvoru, jenž byl tak nízký, že si musil kleknout, aby jím prošel.

„Počkej!“ varoval ho Mosipo. „Vždyť tam může být nějaká šelma!“

„A kdyby tam byly všechny šelmy z celé Afriky, je mi to jedno, musejí mne tu nechat vyspat!“ protestoval Jirka, škrtaje sirkou v úkrytu dlaní, aby mu ji déšť nezhasil.

Nezdálo se, že by uvnitř dlel živý tvor. Na mihotavý plamínek, slabě ozařující jen malou část jeskyně kolem vchodu, se neozvalo žádné zlobné zavrčení nebo prskání, jímž by jistě každá šelma, vyrušená z klidu, dala najevo svou nelibost. Sirka hořela klidně a to bylo znamením, že vzduch uvnitř skalní dutiny je dýchatelným; jeskyně měla nepochybně kromě otvoru, jejž našel Pit, ještě další otvory, zprostředkující výměnu a proudění vzduchu.

Jirka již neváhal a vlezl po čtyřech do skály. Octl se v temnotě, jež však byla záhy zaplašena otepí hořícího dřeva, kterou mu podal Pit dříve, než ho následoval. Nyní bylo možno rozhlédnouti se lépe po podzemní prostoře. Vznikla v pískovcové skále patrně účinkem vody a rozšiřovala se několik stop za vchodem tvořícím úzkou a nízkou, ne však dlouhou chodbu, do značných rozměrů, takže její vzdálený konec mizel ve tmě. Také strop se již několik kroků za chodbou zvedal do takové výše, že i Pit mohl stát vzpřímeně. Půda jeskyně se mírně svažovala směrem ke vchodu a byla pokryta jemným a suchým pískem.

„Znamenitá věc, teď máme konečně střechu nad hlavou a jsme v suchu!“ liboval si Jirka, střásaje ze sebe vodu v celých potůčcích. Pit odešel s Mosipem pro suché dříví a z odumřelých stromů ho záhy nalámali celé náruče, jež dopravili chvatně do jeskyně, aby jim nezmoklo. Hned potom vzplanul jasný oheň, u něhož si Jirka sušil promočené šaty, zatím co Pit na něm opékal sušené maso losí antilopy. Mosipo s malým černochem nosili kamení z jednoho koutu jeskyně, kde se patrně před časem zřítil strop podzemní dutiny a rovnali z něho u vchodu nízký val na ochranu proti vetřelcům čtvernohým i dvounohým i proti větru, který se zatím venku zvedl a záhy vzrostl v pravou vichřici. Ponechali jen úzký otvor nahoře, aby měl kouř kudy odcházet, ale nebylo toho ani zapotřebí; jeskyně měla četné malé a neviditelné průduchy, kudy si našel kouř cestu ven i čistý vzduch cestu dovnitř.

Polovysvlečený Jirka se natáhl s pocitem blažené úlevy na losí kůži a sledoval se zájmem Pitovo kuchaření. Kafr byl záhy hotov a potom se sesedli všichni kolem ohně a pojídali s nemalou chutí svou večeři. Černoušek se dělil o jídlo s kočkodanem a také Jirka mu občas hodil kousek ze své porce, což mu získalo očividně přízeň Tumbiliho. Malý opičák ji projevoval tím způsobem, že mu pečlivě vytahal všechny tmy, které se mu zabodly za cesty po stromech do kalhot a do bot, když předtím prokázal stejnou službu svému malému pánovi. Potom si sedl blízko k ohni a důkladně si čistil vlastní kožich.

Venku se mezitím rozpoutala prudká bouře a blesk stíhal blesk s takovou rychlostí, že úzká štěrbina, která zbyla z otvoru do sluje, se změnila v ohnivou čáru a rachot hromu splýval v jediné nepřetržité dunění, přerušené jen občas temným úderem, když dopadl na zem strom, vyvrácený vichrem. Pobyt v suché a teplé jeskyni se stal Jirkovi dvojnásob příjemným.

Mosipo, vychovaný v přírodě a lhostejnější vůči bouři i vůči svému pohodlí víc než mladý běloch, nesdílel jeho pocity. Tvářil se starostlivě a na Jirkovu otázku, co mu chybí, odvětil, že se takhle nedostanou do Bulavaja nikdy, budou-li od něho utíkat.

„Na několika dnech nesejde,“ odporoval Jirka. „Zůstaneme klidně schováni tady v jeskyni a až se celý poplach utiší, vydáme se zase k Bulavaju.“

Náhle ho něco napadlo. „Nebylo by dobře zeptat se toho malého Lišky, neví-li něco o bílých zajatcích a o strýci Martinovi?“ Za cesty měli na hovor jen málo času a černoušek ještě příliš pod dojmem své hrůzy, ustavičně jen opakoval, jak ho v noci ještě vytáhli z chýše, kde spal se svým starším bratrem, odvedli ho do jiné chýše, stojící na pokraji kouzelného lesa a tam ho nechali svázaného dlouhou dobu, než si pro něho přišli, aby ho odvlékli na mýtinu, kde se měl konat obřad s válečným bubnem. Nyní byl již úplně klidný, cítě se se svými novými přáteli bezpečným a když se ho počal Mosipo na Jirkovu výzvu vyptávat, rozpovídal se velmi živě. Rozhovor trval dosti dlouho, ale Jirka ovládl svou netrpělivost a vyčkal klidně, až mu ho Mosipo přetlumočí.

Lišanakaja a jeho šestnáctiletý bratr byli syny mašonského náčelníka, jenž se svým lidem sídlil v údolí řeky Hunjani, pravého přítoku Zambezi; kraaly jeho poddaných sahaly až k hranici portugalské osady Mozambiku, probíhající v těchto místech jen dvacet mil jižně od Veliké řeky. Lobengula, vybírající si od všech náčelníků porobených kmenů jejich nejbližší příbuzné jako záruku, že se budou chovat poslušně, dal před dvěma lety přivést do svého kraalu i Lišanakaju s jeho bratrem. Hoši žili jinak volně, jako všichni rukojmí, ale bez králova souhlasu se nesměli z Bulavaja vzdálit více než na půl dne cesty.

O bílých zajatcích věděl a také je viděl. Přivedl je oddíl Kečvajových Zulů, který byl přivítán velmi slavně. Je to už delší dobu, Lišanakaja myslí, že to bylo před třemi měsíčními úplňky. Jeden zajatec byl starší s dlouhým vousem a druhý mladší, ale nezůstali u Lobenguly dlouho. Jakmile Zulové zase odešli, poslal Lobengula zajatce se silným oddílem své tělesné stráže na sever k Velké řece, Ohamovi, náčelníkovi kmene Bazizulů. Lišanakaja nevěděl proč se tak stalo, ale na Mosipovy otázky vyprávěl, že se v Bulavaju říkalo, že Oham není žádným velkým přítelem Lobenguly. Chtěl prý se od něho odtrhnout a založit si vlastní říši na Zambezi a před příchodem Zulů, vyslaných Kečvajem, se již mluvilo v Bulavaju o tom, že co nevidět vytrhnou královi muži ztrestat Ohama.

„Myslím, že je to dosti jasné,“ podotkl Jirka k této části černouškova vyprávění. „Lobengula se rozhodl po příchodu Kečvajových poslů oddálit trestnou výpravu proti Ohamovi, poněvadž zatím potřeboval své lidi na pomoc pro Kečvaje proti Angličanům. Na tu chvíli dal přednost mírnému jednání s odbojným indunem a aby si ho naklonil, poslal mu oba Skály jako dar. Co však ten si s nimi počne, to věru nevím a velmi mne to znepokojuje.“

Mosipo sebou neklidně pohnul. Měl jakési tušení, co asi Oham s bělochy podnikne, ale chránil se to Jirkovi říci. Konečně zbývala ještě naděje, že strýc Martin svým zákrokem aspoň smutný osud zajatců oddálil. Malý černoch viděl „Muže, jenž nikdy neukazuje vlasy,“ a znal ho již od předešlé návštěvy u Lobenguly. Král ho přijal přívětivě a ubytoval ho v jedné ze svých chýší. Lovec přibyl do Bulavaja o minulém úplňku – tedy asi před čtyřmi týdny – a zdržel se pouze dva dny. Na to odjel ihned pryč, také k severu, provázen dvěma Matabely, důstojníky královy stráže a odnášel si s sebou Lobengulovo kiri, jako důkaz, že přichází v králově jménu.

Jirka poslouchal toto sdělení se svraštělým čelem, jaksi se mu nelíbilo. Něco tu nezapadalo správně do sebe. Byl-li správný jeho předpoklad, že Lobengula poslal Skály náčelníkovi Bazizulů jako dar, potom to nemohl myslet poctivě s jejich vrácením lovci Martinovi. Dar se přece nebere zpátky, to je velká urážka a kdyby se jí chtěl Lobengula dopustit – což ovšem při jeho povaze nebylo vůbec vyloučeno – byl by dal Martinovi s sebou jistě početný ozbrojený průvod, který by dovedl jeho vůli vůči Ohamovi prosadit.

Jirka sdělil své podezření Mosipovi a Pitovi a oba s ním souhlasili.

„Lobengula je veliký darebák a kdyby mu to něco vyneslo, prodal by do otroctví i vlastního bratra,“ mínil Pit. „Těžko asi vyhověl strýci Martinovi, jestli k němu přišel s prázdnýma rukama.“

Mosipo položil malému černochovi několik otázek a odpovědi, jež obdržel, jen potvrdily Jirkovo podezření. Brzy po Martinově odchodu dal král vysílat kouřové signály, jichž užívají jihoafričtí Kafři k přenášení zpráv na velkou vzdálenost. Hošík signálům nerozuměl a nevěděl také, komu jsou určeny, zaslechl však náhodou několik slov z rozhovoru mužů, kteří se vraceli se signálního pahorku. Šklebili se velmi spokojeně a říkali, že se „Muž, jenž nikdy neukazuje vlasy“, bude velmi divit.

„Ušili na strýce Martina pytel, jak se říkalo tam u nás doma, v Čechách,“ usoudil rozčilený Jirka a přál si v tu chvíli, aby měl Lobengulu před muškou své dvojky. Radil se s Mosipem i s Pitem co počít, a shodli se na tom, že by už nemělo smysl, aby se Mosipo pokoušel o vniknutí do Bulavaja. Riskoval by příliš mnoho pro nejistý výsledek a dozvěděl by se asi jen o málo více, než jim pověděl černý hošík. Nedalo se očekávat, že by Lobengula sděloval své záměry lidem, jako byl starý Mašon, přítel Mosipův, jenž nepatřil mezi žádné královy důvěrníky. Usnesli se, že nastoupí hned zítra cestu na sever, čímž se také dostanou dále od Matabelů z Bulavaja, kteří jistě po nich pátrají. Byla zde ještě otázka, kudy jít a kam. Krajinu nikdo z nich neznal, jen Mosipo věděl z doslechu, že Bazizulové sídlí až na samém severním pomezí matabelské říše, mezi řekami Zambezi, Sanjati a Angua, avšak z této nesnáze se našlo záhy východisko. Lišanakaja, jenž pochytil ze sečuánského rozhovoru, vedeného našimi třemi přáteli, jména řek, se přihlásil, že ví o prameni řeky Angua. Byl jen asi deset mil od řeky Hunjani, protékající sídly kmene jeho otce. Cestu z domova sem si pamatoval velmi dobře, ačkoliv ji šel jen jednou a Jirka, jenž se již několikrát setkal s důkazy zázračného smyslu černochů pro orientaci, nepochyboval nikterak, že hošík cestu najde. Stačilo potom poslat ho samotného domů krajem, kde měl všude přátele a pustit se po Angue vzhůru do sídla Bazizulů.

Mosipo naslouchal těmto plánům mlčky a s pochybami v srdci. Byl přesvědčen, že jejich cesta bude marná, ale neřekl to Jirkovi. Slíbil mu jednou svou pomoc a umínil si pevně, že zůstane s bílým přítelem tak dlouho, dokud ho nepřivede zase ve zdraví k jeho rodině.

Právě když se chystali ke spaní – Jirka s daleko méně dobrou náladou, než s jakou usedal k hřejícímu ohni – přihnal se z kteréhosi temného kouta Tumbili, neklidně slídící po jeskyni, a přinášel si Mou kost, s kterou si začal hrát.

„Kost!“ řekl překvapeně Mosipo, pokoušeje se kočkodanovi jeho hračku vzít. „Kdes to sebral, Tumbili?“ Opička se zdráhala svůj nález vydati a učinila tak teprve na zákrok malého černocha. Jirka se podíval na kost jen letmo, ale Mosipo si ji prohlížel důkladně. Byla to lopatka nějakého zvířete střední velikosti, zebry nebo menší antilopy.

„Nu, kost! Co na tom? Pojďme spat!“ zíval Jirka.

„Ale Tumbili ji našel v jeskyni,“ pravil zamyšleně Mosipo, jenž se zdál přikládat kočkodanovu nálezu značnou důležitost.

„Na tom není nic divného. Nějaké staré a slabé zvíře asi v jeskyni pošlo,“ mínil Jirka, jenž byl brzy hotov s úsudkem.

„Ani antilopa ani zebra nebydlí v jeskyni a tím méně tam chodí umírat,“ namítal Pit. Vzal kost do ruky a pozorně si ji prohlížel.

„Tak jest,“ souhlasil Mosipo rozhlížeje se neklidně. „Spíše to vypadá, jako by to byl pozůstatek z kořisti, kterou si nějaká šelma zatáhla do jeskyně, aby ji zde sežrala. A potom je možné, že jeskyně je jejím doupětem. Měli bychom ji důkladně prohledat!“

„Nechme to až na ráno,“ prosil Jirka. „Jsem si jist, že tu žádná šelma už dávno nebydlí, jinak bychom ji tu byli našli. V takovémhle počasí přece se žádná slušná šelma neprochází venku, nemám pravdu?“

Pit se smál, ale Mosipo podotkl, že dravci vycházejí někdy na lov daleko, a že není vyloučeno, že se obyvatel jeskyně v noci vrátí. Jirka však poukázal na to, že nenašli žádné stopy v písku uvnitř jeskyně a že mají u vchodu dostatečně silnou hradbu, aby zabránila každé šelmě přístup dovnitř. Pit mu dal za pravdu, ale nespokojený Mosipo vzal z ohně hořící větev a šel si prohlédnout pozadí skalní sluje. Snižovala se velmi rychle tak, že byl nucen se sehnout a konečně musel lézt po čtyřech; současně se stěny podzemní prostory rychle sbližovaly, až se sluj změnila v pouhou chodbičku, úzkou a nízkou a Mosipo zahlédl brzy v záři své pochodně před sebou šedou skálu. Přesvědčen, že chodba a tím i celá jeskyně jsou touto skálou uzavřeny, vrátil se k ohni a zkontroloval ještě sílu kamenného valu u vchodu. Nato si uspokojen lehnul k ostatním, předtím ještě přihodil důkladnou náruč dříví na oheň.

Jirka usnul, sotva dolehl a putoval ve snách dále po větvích, od stromu ke stromu. Šlo se mu daleko lépe, než ve dne a činil takové skoky, že mu ani Tumbili nestačil. Právě si to velmi liboval, když vtom mu uklouzla zrádná větev pod nohou a on padal do prázdna. Už chtěl vykřiknout hrůzou, ale v poslední chvíli ho někdo zachytl za vlasy a něco mu křikl do ucha. Tento dojem byl tak silný, že Jirka rázem procitl. Ale ačkoliv nyní bděl, měl stále ještě pocit, že ho někdo tahá za vlasy a přitom něco volá.

Rozevřel do široka oči a v slabém odlesku záře rudě žhnoucích uhlíků na ohništi spatřil nad sebou sešklebenou tvář Tumbiliho, jenž ho tahal za vlasy a vřeštěl úzkostí.

„Co se to stalo té opici?“ podivil se napolo nahlas, ale dvojí „Psst!“, jež zaznělo téměř současně nalevo i napravo od něj, jej upozornilo, že se něco děje. Střásl se sebe Tumbiliho a rychle se posadil. Chopil se pušky, kterou před spaním položil vedle sebe.

„Tam, podívej se tam!“ syčel mu Mosipo do ucha a Jirka si teprve nyní povšiml, že jeho černý přítel klečí vedle něho s asagajem v ruce. Palcem odjistil pušku a napnul zrak. Záře uhasínajícího ohně byla tak slabá, že pozadí jeskyně leželo zcela v temnotě; a z této temnoty světélkovaly dva zelené body.

„Nějaká hyena, naučím ji dávat v noci pokoj!“ šeptl Jirka Mosipovi do ucha a beze všeho dalšího rozmýšlení vypálil dvě rány mezi zelené ohníčky. Omezený prostor zmnohonásobil rachot výstřelů a do jejich dunění zazněl z bezprostřední blízkosti burácivý řev, který zježil Jirkovi všechny vlasy na hlavě.

„Bože, to není hyena, to je lev!“ blesklo mu hlavou a pojala ho panická hrůza nováčka, jenž se octl po prvé v životě tváři v tvář králi všech dravců. Neměl však čas sebrat myšlenky. Řev se ozval znovu, tentokráte ještě ohlušivěji a potom něco ohromného dopadlo přímo mezi ně. Drtivá rána do ramene mu vyrazila pušku z ruky a srazila jej na Mosipa s takovou silou, že na okamžik pozbyl vědomí. Když se opět vzpamatoval a opíraje se rukama o zemi, pokoušel se povstat, při čemž mu před očima tančily ohnivé mžitky, slyšel vedle sebe přidušený, chroptivý řev a spatřil dvě temná těla, převalující se rychle sem a tam v zuřivém zápasu. Vzduch čpěl spáleným střelným prachem a pronikavým zápachem šelmy. Jirka hmatal rukou kolem sebe, snaže se najít ztracenou pušku a váček s náboji, ale marně. Místo toho se dostal do blízkosti šelmy a v poslední chvíli unikl jejím ostrým drápům.

Odvalil se stranou a přitom se nohou dotkl něčeho tvrdého. Rychle po tom sáhl a nahmatal hlaveň pušky. Tápal rukama kolem sebe a konečně narazil na kožený malý vak s náboji, jejž někdo ze zápasících odkopl daleko od ohně. Právě v okamžiku, kdy cpal třesoucími se prsty oblé válečky do hlavní, rozlilo se jeskyní jasné světlo. Mosipovi se podařilo zanítit na žhoucích uhlících větev. Mávaje jí ve vzduchu, aby se rychle rozhořela, přikročil k místu, kde stále ještě pokračoval boj a osvítil příšernou scénu.

Na zemi se převalovala statná lvice s bokem, rozervaným Pitovým asagajem a tloukla zuřivě tlapami kolem sebe, snažíc se zasáhnout nepřítele. Obrovský Kafr, jehož levé rameno bylo rozdrásáno ocelovým spárem šelmy, vyhýbal se útokům jak mohl, při čemž se mohl řídit spíše hmatem než zrakem. Krvácel z četných ran a jeho zlomený asagaj trčel v těle lvice, ale podařilo se mu zmocnit se tesáku a jím zasazoval zvířeti bolestné rány, kdykoliv se mu k tomu naskytla příležitost.

Jakmile se objevilo světlo, obrátila se lvice okamžitě proti novému nepříteli. Skučíc bolestí postavila se na všechny čtyři a chystala se ke skoku, ale Mosipův inkus jí k tomu nedopřál času. Vržen z bezprostřední blízkosti, projel tělem zvířete s takovou prudkostí, že se hrot ostří zlomil o jeho žebra. Lvice vyrazila dušený řev, přervaný bolestí a klesla na bok, lámajíc vahou svého těla dřevce kopí. Ještě chvíli zmítala smrtelná křeč jejími údy, ale tyto pohyby už nemohly nikoho ohrozit. Pit stál nehybně nedaleko skonávajícího zvířete, těžce oddychoval únavou a Jirka na to všechno zíral jako omámený, svíraje pušku prsty, zvlhlými potem.

Pronikavý křik černého hošíka ho upozornil, že se něco děje za jeho zády. Mechanicky se obrátil a spatřil lva, který nikým nepozorován se tiše vynořil z temného pozadí jeskyně. Byl menší než lvice, ale hustá a krátká hříva nasvědčovala, že je to již dorostlé lví mládě. Stál jen několik kroků od Jirky, jenž na něj patřil strnule a jako očarován. Nebyl s to pozvednout pušku a zacílit, jakýsi podivný a až dosud mu neznámý pocit ochromil všechny jeho pohyby. Mosipo horečně hledal svůj druhý inkus, poslední zbraň, která jim kromě tesáku zbývala a Pit přeskočil tělo lvice, spěchaje svému pánovi na pomoc, ačkoliv jeho tesák byl zbraní velmi nedostatečnou. To vše se seběhlo v kratičké době několika vteřin, ale mladý lev nečekal. Krátce zařval, přitiskl břicho k zemi a stáhl již svaly ke skoku, když vřískající černoušek dostal nápad hodit mu na hlavu hořící větev, kterou Mosipo při útoku na lvici upustil. Déšť jisker lva oslepil a oheň mu sežehl hřívu. Vztekle zařval, potřásaje bolestí hlavou a tento pohyb mu nepochybně zachránil život a byl příčinou, že Jirkovy výstřely se minuly určeného cíle. Jeden zasáhl lva do tlapy a druhý ho zranil na hřbetě. Byly to jen lehké rány, ale spojený účinek ohně a výstřelů působil na lva tak, že zanechal všech dalších pokusů o útok a klusem zmizel ve tmě.

„Jsem ti moc zavázaný, milý Lišáčku,“ řekl Jirka a setřel si s čela pot úzkosti. Potřásl upřímně rukou černého hošíka, jenž se smál radostí a koulel očima až mu z nich bělmo strašidelně svítilo. „Pane Bože, to bylo probuzení! Nikdy jsem si nepředstavoval, že by hon na lva mohl takhle vypadat. Ale co je s tvými ranami, Pite?“ Jirka si starostlivě prohlížel sedřenou kůži na černochově rameni a řadu drobnějších škrábnutí na rukou i na nohou.

„Ó, to nic není, baase, a já to hned spravím,“ uklidňoval ho černoch a ošetřil své rány způsobem, nad nímž šel Jirkovi mráz po zádech. Rozžhavil na obnoveném ohni ostří inkusů do ruda a potom jím zcela jednoduše všechny rány vypálil, příšerně se ušklíbaje při této bolestné operaci. Jirka a Mosipo obrátili spojenými silami lvici na druhý bok, aby vyňali z jejího těla zlomený inkus a Jirka ji při té příležitosti změřil hlavněmi pušky. Měla téměř pět stop od čenichu ke kořeni ocasu a podle své temně žluté kůže patřila k odrůdě kapského lva, který kdysi obýval jižní Afriku až po Mys Dobré Naděje, ale stálým pronásledováním byl v té době již zatlačen za řeku Limpopo.

Jirka hledal na hlavě lvice stopy po svých výstřelech a byl velmi udiven, když žádné nenašel.

„Nikdy bych nebyl věřil, že se mohu na tak krátkou vzdálenost minout,“ pravil, kroutě zaraženě hlavou. Nabil opět pečlivě obě hlavně ručnice a připojil se k Mosipovi a Pitovi, kteří zažehli pochodně a šli zjistit, kudy se dostali lvi do jeskyně. Val navršený zvečera u vchodu, jímž oni sami vnikli do sluje, byl neporušen a směr útoku ostatně nasvědčoval, že šelmy přišly z opačné strany.

Mosipo, kráčející v čele s asagajem připraveným k ráně, se pojednou s výkřikem zastavil. „Mrtvý lev, podívejte se!“

Jirka a Pit pokročili a hleděli v úžasu na zvíře, ležící nehybně a se zavřenýma očima na boku. Jeho hlava, zarostlá dlouhou a hustou hřívou, byla tak ohromná, že se proti ní celé ostatní tělo ztrácelo.

„To je ten, co přišel za lvicí a co po něm baas střelil!“ tvrdil Pit, ale Mosipo i Jirka mu odporovali.

„Ten byl o hodně menší a měl také kratší hřívu, viděl jsem ho dobře,“ řekl Jirka, zatím co Mosipo poklekl vedle mrtvého zvířete a svítil si na ně zblízka pochodní.

„Má dvě střelné rány na hlavě a je to zvíře, na které jsi střelil po prvé, Gergi!“ pravil s jistotou a ukázal na dvě malá, okrouhlá místa nad kořenem nosu, pokrytá zčernalou, zaschlou krví. Tudy si našly kule cestu do lvího mozku a usmrtily statné zvíře na místě. Jirka se díval s pocitem jakési pýchy na prvního lva, kterého skolil. Vzezření zvířete mělo v sobě i nyní, když už bylo mrtvo, něco majestátního, co působilo na oba hochy i Pita takovým dojmem, že hovořili jen polohlasně, jako v přítomnosti mrtvého člověka.

„Škoda, že ho nemohu stáhnout a přinést si jeho kůži domů!“ litoval Jirka. Ale na to nebylo ani pomyšlení; koně neměli a sami se s těžkou lví kůži táhnout nemohli.

K velkému Mosipovu údivu vedly lví stopy do chodby, o níž se domníval, že je slepá. A když se skrz ni proplazil, následován svými druhy, zjistil, že skála uzavírala chodbu jen zdánlivě. Ta se před ní náhle uhýbala doprava a z místa, odkud se on večer díval, nebylo možné tuto změnu směru postřehnout. Několik stop za záhybem se chodba rozšiřovala v jeskyni podobnou té, kde naši přátelé našli útulek, ale menších rozměrů. Její půda byla poseta kostmi a zde nepochybně našel toulavý kočkodan kost, kterou si přinesl k ohni. Nebylo tu však ani stopy po nějakém čerstvém úlovku a to vysvětlovalo, proč dravci, puzeni hladem, učinili návštěvu v druhé jeskyni, odkud čenichali kořist.

Po návratu odvlékli Mosipo s Jirkou mrtvou lvici ke lvovi a společně s Pitem si rozlosovali hlídky. Jeden z nich vždy bděl a živil oheň dřívím, zatím co ostatní spali. Zbytek noci uběhl potom klidně, bez jakéhokoliv dalšího vyrušení.

16. ÚDOLÍ NEKLIDU

Když druhý den opustila malá výprava jeskyni, v níž se jí dostalo tak nenadálé a málo vítané návštěvy, zjistili její členové, že zaspali. Slunce, jehož paprsky spoře pronikaly hustými korunami stromů, stálo již vysoko na obloze a po včerejší bouři nebylo ani památky. Půda rychle vsákla všechnu vláhu a les se ozýval obvyklými hlasy svých obyvatel, sídlících ve větvích i na zemi. Celé tlupy kočkodanů šplhaly mrštně ve větvích, pokřikujíce opovržlivě na Tumbiliho, který neopouštěl své dvounohé přátele a v průklestu mezi stromy se občas mihlo štíhlé tělo pestře zbarvené lesní antilopy, ubíhající s nataženým krkem a vlající hřívou před lidmi, s nimiž patrně již měla velmi špatné zkušenosti.

K

K

Mosipo, kráčející v čele ostatních, si všímal bedlivě kraje i zvířat, pátral po nepříteli, ale vše nasvědčovalo tomu, že v nejbližším okolí není jiných lidí kromě jich samých. Na včerejší poradě se usnesli, že se vydají neprodleně na cestu k Bazizulům a tak po krátké snídani, která byla vlastně již také obědem, vyrazili přímo za sluncem, směrem na severovýchod. Jirka šel s malým černochem, jenž se ho nechtěl ani na chvíli pustit, za Mosipem a průvod uzavíral Pit, zatím co opička pobíhala kolem nich – pro ni šli příliš pomalu – a chvílemi si odskočila někam nahoru, na strom, aby se poohlédla po něčem na zub. Jirka se snažil dorozumět s Lišanakajou a za pomoci Pitovy i Mosipovy se učil od něho zulským slovům, snaže se naopak sám vštípit hošíkovi základní výrazy bečuánské řeči sečua. Z těchto jazykových cvičení vznikaly každou chvíli naprosto nesrozumitelné zkomoleniny, přispívající k zábavě všech a tak jim cesta rychleji ubíhala.

Prales končil velmi brzy a bez jakéhokoliv většího přechodu se změnil v křovinatou step, z níž se jen místy a v dosti velkých vzdálenostech od sebe, zvedaly řídké skupinky stromovitých akácií. To také vysvětlovalo lví doupě v jeskyni, které Mosipa velmi překvapilo, neboť lev vůbec nemiluje hustý les a tím méně prales. Sluj ležela ve skutečnosti jen asi míli od okraje pralesa, takže se lvi nemuseli při svých loveckých výpravách do stepi namáhat s žádnou dlouhou cestou.

Jestliže Lišanakaja věnoval úplně svou příchylnost Jirkovi – jako by byl svým mladým rozumem vytušil, že podnět k jeho vlastní záchraně jest jen jeho zásluhou, stejně jako záchrana sama – dělil svůj obdiv rovným dílem mezi Jirku a jeho pušku. Sám neměl dosud střelnou zbraň nikdy v ruce a díval se na ni s velkou úctou; Co však naprosto přesahovalo jeho chápání, byla Jirkova zručnost, s jakou skolil touto zbraní ohromného lva pouhými dvěma výstřely. Černoch se dosti ochotně postaví lvu s několika házecími oštěpy v ruce a zpravidla – ne však vždy – ho také jimi zdolá; ale jen velmi nerad jde na něj s puškou. K svému střeleckému umění má oprávněnou nedůvěru. Kdykoliv Jirka při odpočinku položil pušku vedle sebe, přitočil se k ní Lišanakaja a nesměle se jí dotýkal, tváře se při tom velmi blaženě, ale Jirka mu překazil tuto nevinnou zábavu hned, jak si toho po prvé povšiml.

„Nech toho, kamaráde!“ pravil přísně, bera pušku černouškovi z rukou.

„Je to nabité a mohlo by ti to utrhnout hlavu!“ Mosipo přetlumočil jeho slova s vážnou tváří a Lišanakaja polekaně uskočil od nebezpečné věci. Později však, když si bystře všiml, že všichni ostatní, i sám černoch Pit, zacházejí s kouzelnou zbraní jako s oštěpem, bez jakékoliv zvláštní úcty, přemohl svůj strach a přitřel se k pušce jak jen mohl. Byl do ní celý žhavý a nepomohly ani hrozby.

„Vlastně bychom ho měli naučit střílet, kdo ví, jestli by to jednou nebylo k něčemu dobré,“ mínil Jirka, ale zatím na to nebylo ani pomyšlení. Měli málo nábojů a kromě toho by bylo střelnou ránu daleko slyšet a mohla k nim snadno připoutat nevítanou pozornost Matabelů. Aby svého malého přítele aspoň nějak odškodnil, ukázal mu Jirka na prázdné zbrani jak se s ní zachází, jak se otvírá, nabíjí, čistí, klade k líci při střelbě, spouští a všemu tomu, s čím se seznamuje na vojně každý nováček, jakmile dostane pušku do ruky. Nakonec mu svěřil i každodenní čištění zbraně a Lišanakaja s blaženou tváří protahoval hlavněmi prut, na němž byl přivázán kousek antilopí kůže, potřené omastkem z krajty a drhl lesklou ocel tak přičinlivě, že se blýskala jako jeho černá líce, pokrytá potem.

Na sklonku třetího dne pochodu překročila malá výprava řeku Bemvesi – na jejíchž březích měl o patnáct let později zahynout král Lobengula na útěku před Angličany, obsazujícími jeho zemi – o den později obešla pramen řeky Bubi a přebrodila na další cestě neširokou Šangani. Koncem týdne se blížila k řece Gwelo. Lišanakaja mínil, že už mají asi polovinu celé cesty k prameni Anguy za sebou a zatvářil se velmi smutně při Jirkově připomínce, že tam se spolu rozloučí.

„I ti nejlepší přátelé se musejí jednou rozejít, Lišáčku,“ mudroval Jirka, ale tato filozofická úvaha nepřinesla zarmoucenému hošíkovi žádnou útěchu. Nyní už se naučili každý z jazyka druhého tolik, že se dorozuměli bez Mosipovy pomoci a tím se pouto jejich obapolného přátelství jen utužilo. I Jirka si přítulného černouška velmi oblíbil a netěšil se nijak na loučení, ale uznával, že nemůže malého hocha s sebou vláčet na nejisté a nebezpečné výpravě, a i kdyby tak učinil, co potom? Přece jej nepřivede matce na jejich farmu a neodloučí ho od jeho vlastní rodiny.

Až dosud měli štěstí, že se nestřetli s Matabely, ačkoliv se setkali s jejich oddíly již dvakrát. Po prvé to bylo druhý den pochodu, kdy je varovný skřek kočkodana, jenž zřejmě neměl Matabely rád a čenichal je zdaleka, upozornil, že by nebylo radno pustit se přímou cestou, vedoucí mělkým lesíkem. Pit se vydal na výzvědy, plíže se travou od stromu ke stromu a vrátil se brzy potom se zprávou, že v lesíku táboří tlupa asi třiceti „králových mužů“ v plné výzbroji, s oštěpy, kyji a válečnými štíty. Tato zpráva je přiměla, že se co nejrychleji vzdálili do stepi a skryli se tam na celý zbytek dne v neproniknutelném houští trnovníku. Den nato vyhledali stopu Matabelů a zařídili svůj vlastní pochod tak, aby se od ní co nejvíce odchýlili.

Po druhé spatřili nepřítele v den, kdy se blížili k řece Šangani, na jejímž břehu se chtěli utábořit. Bylo to již za soumraku a zápach kouře, jejž k nim zanesl východní vítr je již z dálky upozornil, že vyhlédnuté místo je obsazeno někým jiným. Tentokráte si to Jirka nedal vzít a doprovázel Mosipa na výzvědech. Slíbil mu, že se bude ve všem řídit jeho radou. Odevzdal svou pušku Pitovi, běžel, hluboce schýlen, za přítelem. Nebylo pohodlné utíkat s nahrbeným hřbetem, ale ještě to nebylo nic proti tomu, co přišlo potom.

Krajina byla otevřenou stepí, svažující se až k řece, s ojedinělými a velmi řídce roztroušenými křovisky, kde nebyl takřka žádný úkryt. Nastala sice již noc, ale několik ohňů, nasvědčujících o značném rozsahu ležení, osvětlovalo step do slušné dálky. Hochům nezbylo než plížit se nevysokou travou s hadí opatrností, při čemž největší práci dalo nezanechat po sobě žádné stopy. Mosipo se pohyboval s opatrností zkušeného stopaře. Opíral se o zem jen špičkami prstů rukou a nohou a Jirka se ho snažil napodobit jak jen mohl. Ale nezdařilo se mu to vždy a chvílemi, zcela vyčerpán křečí v prstech, klesl na zem celým tělem, zanechávaje po sobě zválený kus trávy. Na štěstí pro osud malé výpravy nikdo z černochů zvečera na tato zrádná svědectví Jirkova stopařského umění nepřišel a noční rosou se tráva do rána zase zvedla.

Tentokráte napočítali u ohňů přes sto vojáků a Mosipo tím byl značně znepokojen. Namáhal se marně něco zaslechnout z hovoru, vedeného v táboře. Ohně plály příliš jasně a jejich záře i naprostý nedostatek krytu bránily Mosipovi přiblížit se natolik, aby rozeznal jednotlivá slova některé rozmluvy. Pochytil jen ojedinělé hlasitější úryvky hovoru, které vynikaly z celkového hluku hlasů a vyrozuměl z nich, že vojáci táhnou někam na sever.

Ponechali této výpravě plnou polovinu dne náskok a teprve potom se vydali na další cestu. Ale tato nutnost, skrývat se před Matabely i to, že nemohli střílet zvěř a museli čekat, až jim něco přijde dost blízko na vrh inkusem, prodlužovaly jejich pochod. K tomu si ještě ani nemohli v otevřené stepi rozdělat oheň a museli pojídat svou potravu syrovou. Černochům to nijak nevadilo, ale Jirka jedl syrové maso jen s odporem a míval záhy dost. Zato Lišanakaja byl ochoten dojíst každou porci, kterou jeho přítel nechal a zdálo se, že nemá nikdy dost.

„Bože můj, kam to jen ten kluk dává?“ děsil se po každé Jirka. „Tohle všechno se přece nemůže vejít do tak malého břicha!“ Když po prvé zjistil Lišanakajovu nesmírnou chuť k jídlu, nevěřil svým očím a obvinil ho, že maso někam zahodil. Ale černoušek proti takovému podezření velmi rozhořčeně protestoval a Jirka se hned na to přesvědčil, že mu křivdil. Posadil si ho při jídle před sebe a pozoroval s úžasem, jak hoch v neobyčejně krátké době, spořádal tolik masa, že by ho byli měli dost dva dospělí muži. A když skončil, nedával najevo žádnou přesycenost, jen si s blaženou tváří hladil bříško a spokojeně mlaskal.

„Opravdu, tebe bych raději šatil, než živil,“ vyjádřil se Jirka, když se vzpamatoval ze svého údivu. Hochův šat byl ovšem velmi jednoduchý a v okamžiku, kdy ho Jirka osvobodil z rukou matabelských molojů, pozůstával jen z kusu pruhovaného kalika, otočeného volně kolem beder. Pro život v Bulavaju, kde hoch trávil studené africké noci v teplé chýši, takové vzdušné roucho plně vyhovovalo, ne však pro pochod stepí. Když se později podařilo Mosipovi skolit mrštně vrženým inkusem vranou antilopu, která opět obnovila jejich vyčerpané zásoby masa, pokusil se Jirka s Pitovou pomocí pořídit z antilopí kůže oděv pro Lišanakaju. Neměli čas kůži nějakým způsobem vydělat nebo jinak zpracovat a proto se spokojili s tím, že z ní vyřízli čtverhranný kus dostatečně velký, seškrábali s něho nožem tuk, jak se to jen dalo a udělali na vhodném místě dva otvory, kudy mohl černoušek prostrčit ruce. Šicí potřeby neměli a knoflíky tím méně, ale Jirkův vynalézavý duch si věděl rady. Napíchal nožem otvory do obou krajů kazajky a ze zbytku nařezal řemínky, jež se skrz otvory provlékly a zavázaly. Tak bylo lze kazajku, která se nosila srstí dovnitř, „zapnout“ od krku až k pasu. Jirka byl na své dílo velmi pyšný, přesto, že v něm malý černoch vyhlížel, jako by mu někdo zašněroval horní polovinu těla do pytle. Lišanakaja přijal nový šat s neobyčejnou radostí. Pocházel přece od jeho bílého přítele, jenž na něm vlastnoručně pracoval a musela to tedy být znamenitá věc! Jak v tom vypadá mu bylo jedno – černoši tehdy ještě neznali kapesní zrcátka – a konečně nosil svou koženou kazajku stejně jen v noci. Přes den ji měl svinutou jako pás kolem boků.

Po týdenním pochodu spatřila malá výprava, sestupující z táhlého a nevysokého návrší, jak se v dáli na východě leskne v paprscích zapadajícího slunce hladina řeky. Byla to řeka Gwelo, jeden z četných přítoků veliké Zambezi, jichž překročili na své pouti již několik. Sestupovali k ní širokým a mělkým údolím, sledujíce tok líného potůčku, jenž vznikl za zimních dešťů, aby nadobro vyschl za prvých týdnů suchého jarního počasí. Řada stromů lemovala potůček z každé strany a celé údolí se svou sytou a svěží zelení působilo na Jirku milým dojmem, vyvolávajíc v něm vzpomínky na klidnou krásu požáreckých lesů. Kráčel za Mosipem, pohřížen do svých myšlenek a nevšímal si cesty, když ho Tumbili vytrhl z jeho snění.

Opice zavřeštěla a jediným skokem se vyhoupla na jeho ramena, jako by tam hledala před někým ochranu. Překvapený hoch se rozhlédl kolem sebe a spatřil na zemi před sebou, jen asi tři stopy daleko, dlouhého a tenkého hada zelenavé barvy, jenž zdvihal proti němu přední polovinu těla a zlobně syčel. Jirka měl hady stejně málo rád jako kočkodan a strhl okamžitě s ramene pušku, aby hada utloukl kolbou, ale čilý plaz nečekal a klikatým pohybem zmizel v trávě.

„Co to bylo?“ tázal se Mosipo nedbale přes rameno.

„Had,“ odvětil stručně Jirka a mysl se mu opět zaplnila vzpomínkami na české lesy, kde jediným jedovatým hadem byla zmije, tolik neoblíbená mezi prostými lidmi, přes všechnu svou neútočnost a pokoje milovnost. Zde, ve stepi i v lese, se setkávali s hady na každém kroku, jakmile déšť jen trochu polevil a slunce vyhřálo půdu. Večer, než uléhali na zem ke spaní, nesměli nikdy opomenout promrskat důkladně trávu pruty nebo dřevcem kopí, aby z ní vypudili nevítané společníky z řádu plazů šupinatých. Cestou museli dávat ustavičně pozor, aby náhodou nešlápli na hada a nepodráždili ho tak k útoku. Byla místa, úplně hadů prostá a byla zase jiná, kde vyplašili několik těchto tvorů, dříve než ušli pouhou polovinu míle. Jirka se z počátku několikrát k smrti vyděsil, když z trávy před ním náhle vyrazila naja, kobra, nestvůrně nadouvající své záhlaví s černými kroužky. Ale tento had, patřící mezi nejjedovatější a hubící v hustě zalidněných krajích Přední Indie tisíce lidí ročně, nebyl nijak útočný a rád se odklidil z cesty, ačkoliv se při tom nespokojeně nafukoval.

Jirka, jehož ramena Tumbili opustil, jakmile had zmizel, procházel pod nevysokou akácií a ve svém zamyšlení klopýtl přes její kořen, ukrytý ve trávě, když mu něco těžkého spadlo na klobouk. Naklonil hlavu, pokoušeje se zbavit se neviditelného břemene, když kluzký hadí ocas sjel přes střechu klobouku a zatřepetal se před jeho očima. Jediný chvatný pohyb a klobouk letěl do trávy i s hadem, do něho zakousnutým. Mosipo, upozorněný výkřikem, letěl zpátky a než se Jirka vzpamatoval ze svého úleku, rozbil útočníka na kusy násadou inkusu. Zvedl klobouk, ale zřízený, jak bušil do hada a opatrně uvolnil sevřené čelisti.

„Mamba, zlý had, nepřítel černých mužů,“ pravil, otvíraje tlamu mrtvého plaza.

„Bílých také,“ řekl Jirka sevřeným hrdlem, prohlížeje si dlouhou hlavu pokrytou hladkými, černě vroubkovanými šupinami, seřaděnými do šikmých pruhů. Poznával v ní zcela určitě hlavu hada, před nímž prchl Tumbili na jeho záda.

„Jedovatá, že ano?“ tázal se Mosipa s nepříjemným pocitem, že tento had přímo projevil svou nenávist proti němu tím, že mu nadběhl a počkal si na něj, ukryt na větvi stromu, pod nímž procházeli. Vypadalo to neuvěřitelně a předpokládalo to u tohoto kluzkého zvířete schopnost uvažovat, ale byla to pravda. Jirka se teprve nyní rozpomněl, že v okamžiku, kdy mamba podnikla útok, klopýtl náhodou přes něco v trávě a uvědomil si, že tento chybný krok mu zachránil život; jen tak se stalo, že mamba se zakousla do klobouku místo do jeho obličeje.

„Moc jedovatá, jako naja a když kousne, umře člověk za dobu kratší než ta, které bílí muži říkají čtvrt hodiny,“ vykládal Mosipo a ukazoval Jirkovi dva dlouhé, jedem naplněné zuby v hadově horní čelisti. Lišanakaja, jenž zatím zvedl Jirkův klobouk a pokoušel se ho vyčistit kusem trávy, vyprávěl o jednom svém malém kamarádovi z Bulavaja, který ještě s jiným černým hochem vyplašil mambu a zaplatil to životem; had si na něho počíhal a kousl ho.

„Byl takhle opuchlý když umřel,“ ukazoval černoušek, rozpřahuje své drobné ruce jak to nejdále dokázal.

„Stačilo by z polovičky tak, Lišáčku,“ smál se Jirka, prohlížeje si dvě drobné dírky, vykousnuté těsně vedle sebe do dýnka klobouku. Uřízl si pružnou větev, nejlepší obranu proti hadům a celá společnost se dala zase na pochod. Netrval již dlouho, neboť se slunce sklánělo k západu a vrhalo své šikmé paprsky do údolí. Družina se utábořila u potůčku a než se usadila na vyhlédnutém místě prohlédla trávu se zvláštní pečlivostí. Vyplašili párek neškodných hadů z čeledi užovek – kam ostatně přírodopisci, posuzující hady s jiných hledisek než se zřetelem k jejich jedovatosti, řadí i kobru a mambu – a hadí manželé jim ochotně uvolnili místo.

Toho večera přemluvil Jirka Mosipa, aby zažehli docela nepatrný oheň, jen právě takový, jaký by stačil k opečení masa. Černoch svolil po delším váhání, když předtím důkladně prohledal větší část údolí, aby se přesvědčil, že nablízku nejsou žádné stopy po nepříteli. Nato nařezal zásobu dokonale suchého dřeva, o němž byl přesvědčen, že bude vydávat jen zcela nepatrný dým. Pit zatím odřezal nožem trávu na místě, určeném pro ohniště a Mosipo na ně narovnal větve paprskovitě, konci k sobě, aby hořela vždy jen část dřeva. Vznikl tak jen malý plamen, který však postačil, aby Jirka na něm opekl kousky masa, nabodnuté jeden vedle druhého na dlouhou tenkou větev. Maso pomalu hnědlo, vydávajíc příjemnou vůni a Jirka se těšil na „královskou hostinu“, jak to nazval. Poslední tři dni jedli jen syrové

.maso, neboť jim došlo sušené maso losí antilopy a Jirka se již na ně nemohl ani podívat.

První dávka masa byla upečena a s ještě větší rychlostí snědena a Jirka právě nabodával na svůj jednoduchý rožeň nové kousky, když Mosipo zvedl varovně ruku na znamení, že mají být všichni tiše. Jirka znehybněl, drže větev s masem strnule v ruce a napjal zrak i sluch. Oči mu však mnoho nepomohly. Nastala již úplná noc, měsíc dosud nevyšel a světlo hvězd nestačilo očím oslněným září ohně. Jirka tedy tím usilovněji naslouchal, a zdálo se mu, že zaslechl mezi praskotem hořících větví jakýsi šelest. Někdo se k nim plížil! Rychle sáhl po pušce, a naklonil se kupředu, snaže se určit směr, odkud zvuky přicházely. Ale marně se namáhal, šelest byl tak slabý, že nebylo možno zjistit kde vzniká.

„Matabelové!“ sykl Pit rozčileně a napřáhl asagaj, aby uhasil oheň jeho ostřím, ale Mosipo ho chytil za ruku.

„Počkej!“ šeptal a pomalu se vztyčil. Byl-li nablízku nepřítel, jistě již uhodl podle toho, jak pojednou všichni nápadně ztichli, že byla jeho přítomnost zpozorována. Mohl učinit jen dvojí: vrhnout se na tábor, je-li v přesile, anebo se co nejrychleji odplížit, jestliže to byl jen osamělý vyzvědač. Nemělo smyslu uhasínat oheň, neboť by se jim to stejně nebylo povedlo na jediný ráz a nepřítel by byl měl plno času hodit své nechybující oštěpy. Jirka v duchu souhlasil s Mosipem a pojednou si uvědomil, že kočkodan nedává žádné známky nepokoje. Rozhlédl se chvatně a zjistil, že Tumbili mezi nimi není. Teprve nyní si vzpomněl, že opice projevovala velkou nespokojenost, když zde začali rozkládat svůj tábor a že odběhla ještě dřív, než se dal do pečení masa. Napadlo ho, že je divné, že vůně večeře kočkodana nepřilákala, ale neměl čas pokračovat ve svých úvahách.

Mosipo se náhle rychle sehnul, zvedl hořící větev z ohniště a hodil ji před sebe. Zapadla do trávy v malé vzdálenosti od ohně a na okamžik ji ozářila dřív než zhasla. Něco se mihlo travou a současně se ozval z onoho místa sykot. Jirka zdřevěněl leknutím. Hadi! Tábor byl jimi obklopen, jak dokázaly nové pochodně, vrhané Pitem i Mosipem na všechny strany. Vřesk, jejž ze sebe vyrážel malý černoch, ho vzpamatoval.

„Rychle, sebereme své věci a přes potok!“ velel, chápaje se toho, co mu leželo na dosah. Mosipo se ještě na chvilku zdržel, pokoušeje se zapálit trávu kolem nich a zapudit tak plazy, ale tráva, napojená vláhou z potoka a nedávným deštěm, vzdorovala jeho úsilí. Mosipo přeskočil úzký potok jako poslední a když se ještě naposled ohlédl, spatřil, jak se kolem ohně hemží neuvěřitelné množství hadích těl, dlouhých i kratších, tenkých i silných, proplétajících se mezi sebou a syčících jako pára, unikající z přetopeného kotle. I Jirka se na okamžik zastavil na svém útěku a s úžasem zíral na pestrou změť, kroutící se kolem ohně; bylo jich na sta a stále ještě k nim přibývali další. Zdálo se, že hadi z celé Afriky si dali dostaveníčko v tomto údolí a že si k svému podniku vybrali právě jejich tábor.

„Pojďme odtud!“ vybízel své druhy a nedal nic na Mosipovo ujišťování, že hady přilákalo teplo ohně a že je ani nenapadne pustit se za nimi přes vodu. Pit se postavil v čelo malé čety a nalézaje cestu spíše pudem přírodního člověka než zrakem, vedl je rychle podle potoka. Jirka ho sledoval, očekávaje, že každým okamžikem se mu zakousne nějaký had do nohy a byl velmi rád, že má vysoké boty a že nejde bos jako černoši. Ušli sotva sto kroků, když se ze tmy vynořil Tumbili, vyrážející nespokojené skřeky.

„Měl jsi přijít dřív, byl by ses sešel se svými miláčky hady,“ vítal ho Jirka, shýbaje se, aby ho popleskal po hřbetě. Ale zvíře nepřijalo lichotku jako jindy; uskočilo a neklidně vrčelo.

„Co mu chybí?“ divil se Jirka, ale ani Lišanakaja nebyl s to dát mu na jeho otázku odpověď. Jirka usoudil, že kočkodan větří hady a souhlasil s ním, že by bylo lépe, kdyby už měli údolí za zády, ale pro tu chvíli se to nedalo uskutečnit. Pochod ve tmě byl tak obtížný a údolí mohlo být ještě dlouhé. Pit po chvíli usoudil, že už šli dosti dlouho a že by byl čas utábořit se na noc. Zastavili se na travnatém místě, prostém křovím a ohledali je pomocí prutů a násad kopí tak důkladně, jak to jen za tmy bylo lze provést. Nevyplašili ani jednoho hada a Mosipo usoudil, že tu také žádní nebudou, protože je tu vlhko od potoka, tekoucího jen o několik kroků dále.

„Ale oheň už nerozděláme, nemyslíš, Gergi?“ tázal se s úsměvem. Jirka energicky zavrtěl hlavou.

„Uhodl jsi, příteli Mosipo, já pro svoji osobu se ho aspoň zříkám a budeli potřebí, lehnu si třeba do potoka, abych měl od té plíživé havěti pokoj.“ Otřásl se odporem při myšlence, že by se mohl probudit s kluzkým hadím tělem na tváři. Pit mínil, že had je někdy tuze dobrý k jídlu, jako byla ta asala, kterou ulovili před časem, ale jako kamarád u táborového ohně, že nestojí za mnoho. Při této výměně názorů se všichni natáhli do trávy, jeden těsně vedle druhého, aby se v noci hřáli o sebe, a přikryli se dohromady losí kůží. Černoušek si ovšem si neopomemul natáhnout na noc svou kazajku z antilopí kůže a leže mezi Mosipem a Jirkou si liboval, že je mu tak teplo jako v chýši jeho otce.

Jirkovi se zdálo, že sotva zavřel oči, už ho vzbudilo vzdálené hřímání. Východní obzor planul ohněm a rachot hromu zesiloval, jak se bouřka, zrodivší se v horkém vzduchu Indického oceánu rychle hnala stepí. Mosipo a Pit procitli též a jen malý hoch tvrdě spal a nevěděl o ničem.

„Dostaneme důkladný liják než uplyne několik minut,“ řekl Jirka mrzutě. Pit navrhoval, aby se uchýlili pod husté akácie, rostoucí u potoka, ale tomu se Jirka energicky opřel.

„Ne, tam ne! Jsou to nejvyšší místa v údolí a snadno do nich může uhodit.“ Pit sice bručel, že spíše uhodí do návrší, mezi nimiž údolí leželo, ale Mosipo dal Jirkovi za pravdu a s jeho pomocí začal chvatně chystat ochranu proti dešti. Zabodl do země oba inkusy, naklonil je, aby stály hodně šikmo a spojil kusem řemene jejich konce s koncem asagaje, jejž zarazil kolmo do země. Přes tuto podporu přehodil antilopí kůži, na jejíž okraje, přehrnuté dovnitř, si sedli, aby jim vítr jejich malý stan neodnesl. Za této práce, provedené ostatně velmi rychle, spal malý Lišanakaja blaženě dále, se sevřenými pěstičkami, nedávaje se rušit ani vřeštěním Tumbiliho, jenž obcházel neklidně kolem a odmítal vejít do stanu.

„To je zvláštní, proč nechce dovnitř?“ podivoval se Jirka, zatím co Pit prolézal pod kůží, vnášeje dovnitř spícího hošíka.

„Snad sem přijde nyní, když tu má pána,“ poznamenal Mosipo, ale zmýlil se. Tumbili si nedal ani teď říci a jeho vrčení, ozývající se stále slaběji, svědčilo o tom, že se vzdaluje. Jirka neměl čas nad tímto podivným chováním chytré opice dumat Údolím zahučel prudký dech vichru, vnášející ledový chlad i pod jejich dusnou stříšku a hned potom zabubnovaly na kůži první těžké krůpěje deště. To byli předchůdci bouře, ale hned za nimi se přihnala bouře sama v plné své síle. Nebe se otevřelo oslnivým ohněm přímo nad údolím a zaplavilo je hotovými přívaly deště. Blesk stíhal blesk a vzduch se ustavičně trhal praskavým rachotem hromu, který ani neměl čas doznít. Nebyl časový rozdíl mezi svitem blesku a duněním hromu, bouře zuřila přímo nad údolím.

Pod těžkou antilopí kůží bylo dosud sucho a Jirka se rozpomněl, že jejich stan stojí na mírném svahu, klesajícím k potoku, takže neměl obavy, že by jim potok, rozvodněný přívalem, stan zaplavil. Zato sem trochu zatékalo z opačné strany, ale to museli vydržet. Teď nebyl čas kopat kolem stanu odvodňovací stružku.

Neustálé burácení hromu vzbudilo konečně i Lišanakaju. Ustrašeně si sedl a začal volat rozespalým hlasem Tumbiliho.

„Ten tvůj Tumbili pláchl někam, kde je mu asi lepší. Nech ho utíkat, však on se ráno vrátí. Lehni si na ucho a spi dál, Lišáčku!“ radil Jirka. Ovinul konejšivě ruku kolem hošíkových ramen, ale právě v tom okamžiku jim zalehly uši úderem hromu, který byl tak mocný, že se země pod nimi zachvěla.

„Pán Bůh s námi a zlé pryč, uhodilo vedle nás!“ šeptal pobledlý Jirka, křižuje se. Mosipo klidně poodhrnul kůži a do stanu hvízdl vichr, přinášející s sebou pronikavý zápach ozonu. Otvorem bylo vidět akácii, vzdálenou ne více jak dvacet kroků a planoucí přes prudký déšť a vichr jako ohromná, bleděžlutá, sirná pochodeň.

„Raději to zase zavři, Mosipo, vítr nám sem může ještě zanést blesk!“ žádal neklidně Jirka a černoch mu vyhověl. Seděli tiše, přitisknuti k sobě a přidržujíce kůži všemi silami, aby jim ji vítr neodnesl, zatím co bouře zuřila dále nad jejich hlavami, točíc se do kruhu nad údolím, jako by se jí bylo toto místo obzvláště zalíbilo. Vzduch v neprodyšně uzavřeném stanu se stával nedýchatelným a Jirka si klekl, aby trochu poodhrnul okraj, když ho náhle cosi srazilo k zemi.

Než měl čas se zvednout, začalo se všechno kolem něho pohybovat, půda pod ním klesala a zase stoupala, vlníc se jako hladina moře, bičovaná větrem. Natáhl se celým tělem na Mosipa a Pit byl vržen na ně, zatím co strachem řvoucí černoušek zmizel někde pod tímto náhle se utvořivším klubkem tří těl, jejichž ruce a nohy se bezmocně zmítaly jako chapadla chobotnice. Vítr nadzvedl nikým nedržený okraj kůže, mrazivě dechl na ubohé lidské tvory, zoufale hledající ztracenou oporu svých údů a potom uchvátil kůži, uvolněnou úplně náhlým pohybem Pitova těla, do své náruče a třepetaje s ní jako s ohromným netopýřím křídlem, odnesl ji pryč. Déšť chvatně zalil jediné místo, jež mu až dosud vzdorovalo a promočil v několika vteřinách na Jirkovi každou nitku, ale hoch to ani necítil.

Zemětřesení vneslo do jeho mysli hrůzu dosud nepoznanou a naprosto neovladatelnou. Zdálo se mu, že nastal konec světa. Nebe planulo nad jeho hlavou fialovým ohněm, strašidelné drobné plamínky tančily na hrotech větví stromů i stébel trávy a hrom jej ohlušoval svým neutuchajícím rachotem, ale to vše ještě nebylo ničím proti pocitu, který se ho zmocnil, když se země začala pod ním pohybovat. Všechna jeho statečnost, sebeovládání a rozvaha byly ty tam. Křičel v zoufalém děsu a jeho druhům se nevedlo jinak. Pit řval a sliboval Morimovi, nejvyšší bytosti černochů, nejtučnějšího vola, jehož najde v nejbližším kraalu. Ale v příštím okamžiku mu zase spílal, vinil ho z potměšilosti a sliboval svou přízeň Bohovi bílých mužů, kteří se klaní kříži. Mosipo nezůstával za ním v slibech a hrozbách nijak pozadu a jen malý černoušek se nedovolával nikoho a plakal jako každé dítě, které se bojí.

Jirkovi se zdálo, že to trvá už celé hodiny, co střídavě vstává, padá a zase vstává, chytaje se všeho, co právě nahmátne, když náhle zavládl pod jeho nohama zase klid. Země se upevnila a i bouře polevila zvolna se vzdalujíc. Jirky se zmocnil pocit prudké radosti, jaký pozná jen člověk, jenž právě vyvázl ze smrtelného nebezpečí. Nyní se teprve rozpomněl na své přátele a ohlížel se po nich, volaje je jmény.

„Umfolopace je tady a je celý, aspoň se mu to zdá,“ odpovídal Pit na jeho volání a Jirka viděl v záři blesků, jak si obrovský černoch strarostlivě ohmatává všechny údy, aby se přesvědčil, má-li je ještě pohromadě. Také Mosipo byl nablízku a pilně shledával v mokré trávě jednotlivé kusy jejich skromné výzbroje, které pohyb země rozmetal kolem dokola. Jirka se rozpomněl na svou pušku a střelivo a začal se po nich shánět, při čemž mu černoušek, úzkostlivě se držící jeho kazajky, nemálo překážel.

„Nu tak, přestaň už cedit slzy, Lišáčku, vždyť je tu už vody dost!“ chlácholil plačícího hošíka. Pušku šťastně našel a přehodil si ji přes záda, ale po váčku s náboji se marně sháněl. Půda utvořila podivné záhyby a propadliny, které zde dříve nebyly a mezi nimi se to špatně hledalo.

„Voda v potoce rychle stoupá a žene se sem!“ ozval se náhle Mosipo zděšeně, ukazuje na neklidnou hladinu potoka, v níž se zrcadlily blesky. Skutečně, rozšířila se tak, že se úzký vodní tok proměnil v hotové jezero.

„Pryč odtud, rychle, chytněme se za ruce a utíkejme tam, nahoru!“ volal chvatně Jirka, ukazuje na návrší, jež se táhlo vlevo od nich, ve vzdálenosti několika desítek yardů. Popadl jednou rukou černouška, podávaje druhou Mosipovi, jenž se dělil s Pitem o jejich věci.

„Natáhni běhy, Lišáčku, a ukaž, jak umíš utíkat!“ vybízel hošíka. „S čím pak se to táhneš, zahoď to, poběží se ti lépe!“ Černoušek svíral něco v drobné pěsti, ale nepustil to, ani když Jirka svou výzvu opakoval. Pohyboval se krátkýma nožkama tak přičinlivě a mrštně, že nezůstával pozadu za ostatními a zároveň s nimi se octl na svahu, sice mírném, ale přes to dostatečně vystupujícím nad údolí, aby je tam voda nemohla dostihnout. Cesta na svah byla jen krátká, ale přesto se neodbyla bez různých pádů, způsobených puklinami v šíři až několika kroků, jež vznikly zemětřesením. Při jednom takovém pádu vypadlo hošíkovi jeho drahocenné břemeno z ruky, a hledání, jemuž se oddal přes Jirkovy důtklivé domluvy, je zdrželo o hezkých pár minut.

Konečně usedli těsně vedle sebe do trávy s pocitem spokojenosti, že vyvázli ze všeho živi a zdrávi. Prudký déšť sice ještě neustal, ale na černoších nemělo celkem co zmoknout a Jirka byl už stejně promočen až na kůži, a dále, jak prohlásil, ani největší liják nemůže proniknout. Blýskalo se již méně často a také hrom zazníval slaběji; bouře se vyzuřila a poslední zbytky se rozplývaly někde na západě.

„Uf, to bylo ale pěkné,“ odfoukl si s ulehčením Mosipo. „Co to napadlo velikého krokodýla Bakvenu, který drží zemi na svých zádech, že se právě dnes v noci probudil a začal se protahovat?“

Tento důmyslný výklad zemětřesení, jež právě přestáli, Jirku velmi překvapil, ale než otevřel ústa, aby se proti němu ohradil, ozval se Pit. Zemi prý nedrží žádný krokodýl Bakvena, ale ohromná ryba Ingva, plovoucí na podzemním moři. Ta má dost široký hřbet, aby unesla takovou náramnou váhu, ale když někdy sežere něco nezdravého a udělá se jí zle, pak se trochu kroutí v bolestech a celá země skáče na jejích zádech.

Ale Mosipo si nedal vzít svůj názor a hrozilo, že mezi ním a Pitem vypukne zcela vážný spor, když Jirka zasáhl do jejich debaty.

„Nehádejte se o to, hoši, nemáte pravdu ani jeden ani druhý!“ klidnil je.

„Tak a proč ne?“ ozvali se současně v náhlé svornosti Pit i Mosipo.

„Nu, ten tvůj krokodýl, Mosipo, by musel na něčem stát nebo ležet, ne? A na čem by stál nebo ležel, když drží celou zemi na zádech? Musil by se s ní vznášet ve vzduchu jako orel a to přece žádný krokodýl nedokáže!“

Mosipo zaraženě mlčel, ale za to Pita posadil Jirkův rozklad na koně.

„To se ví, že je to tak, jak to říká baas,“ zvolal vítězně. „Ale moje ryba plave na vodě, ta žádnou zemi nepotřebuje. Pravdu mám já a zemi nese na zádech Ingva!“

„Počkej, pomalu s tou rybou,“ smál se Jirka. „Potok, řeka i moře mají břehy a dno. Nemohou téci ve vzduchu, musí mít pod sebou také nějakou pevnou zemi. A kde ji vezmou, když celá země je na zádech Ingvy?“

„Nu, dobrá,“ bručel nespokojeně Pit po delším rozmýšlení. „A jak pak tedy se může země třást, když ji nikdo nedrží?“

Jirka se rozpomínal. To, co se o zemětřesení učil, by byli jeho posluchači těžko pochopili. Omezil se tedy na názorný příklad, a řekl jim, že pod zemí jsou celé ohromné dutiny, sluje, jako byla ta, co je v ní přepadli lvi. Časem se strop takových slují pod vahou toho, co je nad ním, prolomí, ohromné spousty kamení se sesují na dno podzemních dutin a při jejich pádu se celá země otřese.⁸*)

„Ne, tohle se mi nelíbí,“ pravil Mosipo po delší úvaze. „Jakpak bych mohl cítit, že se země třese, když v té jeskyni pod zemí nejsem?“

„Kdybys tam byl, tak bys stejně už nic necítil, protože by ti to všechno spadlo na hlavu a rozmáčklo by tě to jako brouka,“ řekl Jirka, popuzen, že se jeho učený výklad setkal s tak malým oceněním. „Země se přece netřese jen v tom místě, kde to ruplo, ale ještě o hodný kousek dál. Byl jsi někdy ve městě, kde mají dlažbu a kamenné domy s okny?“

Mosipo byl s lovcem slonů, strýcem Martinem, v Potchefstroomu a na Jirkovu otázku přikývl. Také Pit se honem hlásil, že byl ve více městech bílých lidí.

„Nu tak, když jste tam byli oba, mohli jste si všimnout, co se děje, když po ulici jede těžce naložený vůz,“ děl Jirka vítězoslavně. Oba černoši se rozpomněli, že se pod tíhou vozu chvěla dlažba pod nohama a že se třásly i domy, až skla v oknech řinčela.

„Tak to vidíte,“ pravil Jirka spokojeně. „A to jede jen obyčejný vůz pomalu po dlažbě a už se to třese všechno kolem dokola. Teď si ale vezměte, že takové zřícené skály váží tolik, jako tisíce a tisíce vozů a uvěříte mi, že se po jejich pádu otřese celá země na hezky velkou dálku!“

Tento důkaz zdolal i poslední pochybnosti v duši Mosipově a Pitově a jejich víra v ohromného krokodýla nebo stejně velkou rybu, držící zemi na zádech byla neodvolatelně ta tam. Zato Jirka u nich získal neobyčejně na vážnosti a s ním i všichni bílí lidé, kteří jsou tak chytří, že nepotřebují na zemětřesení ani krokodýla, ani rybu.

Za těchto učených rozprav usnul Lišanakaja blaženě Jirkovi na klíně, ale probudil se zase, když sebou Jirka náhle pohnul, aby si protáhl nohy, zdřevěnělé nočním chladem.

„Nu tak, ukaž co jsi si to odnesl z tábora, Lišáčku! Jistě něco dobrého k jídlu!“ škádlil Jirka hošíka, odstrčiv ho mírně stranou, aby se dostal k jeho pokladu.

„Podívejme se, copak je tohle?“ žasl, dotýkaje se známého balíčku.

„To není jídlo pro Lišanakaju, to je jídlo pro tvou pušku, pane!“ hájil se hošík, protíraje si rozespalá očka. Opravdu, byl to ztracený váček se střelivem a Jirka se nad jeho objevením upřímně zaradoval. Černoušek se zatím probral úplně ze spánku a začal se shánět po své opici. Volal ji nejlichotivějšími jmény, ale malý kočkodan se nehlásil, a hošík se nad ztrátou svého miláčka usedavě rozplakal.

„Nic si z toho nedělej,“ chlácholil ho Mosipo, „však on ráno zase přiběhne.“

„Jistě se ukáže, uvidíš,“ připojil se Jirka. „Je to mazaný malý opičák a nepochybně cítil napřed, co ho v tomhle neklidném údolí čeká a šel se někam schovat. Ten má víc rozumu, než my všichni dohromady!“ Lišanakaja se upokojil a za chvíli zase usnul. Ostatní neměli na spánek ani pomyšlení a chvějíce se zimou netrpělivě čekali na východ slunce. Bouře již v dáli dozněla a konečně zjasněl i východ novým dnem. Údolí se začalo opět ozývat hlasy zvířat a jedním z prvých zvuků, které malá družina uslyšela, bylo hlasité a veselé mlaskání Tumbiliho. Přicházel s lícními torbami, přeplněnými zásobou jídla a cestou ještě pilně přežvykoval.

„Jsi starý ošklivý opičák a já tě nechci ani vidět!“ durdil se Lišanakaja, když si přišel kočkodan o něj třít lichotivě hlavu a odstrkoval ho oběma rukama. Tumbili si sedl vedle něho a rozhlížel se po údolí, jako by mu patřilo. Jirka, Mosipo a Pit se rozhlíželi také, ale s pocity zcela rozdílnými. Změněná tvářnost kraje je velmi překvapila. Místo drobného potoka se před nimi prostíralo celé jezero, několik set yardů široké, z něhož čněly tu a tam koruny vodou zatopených stromů jako zelené malé ostrůvky. Východní konce obou nízkých hřbetů, tvořících údolí, se k sobě přiblížily, jako by jimi byla pohnula ruka nějakého pohádkového obra a jejich zřícená úbočí přehradila údolí tak, že voda potoku nemohla již odtékat do řeky Gwelo a nahromadila se před překážkou v podobě jezera.

„Tamhle je něco na stromě!“ upozorňoval Jirka na vzdálenější konec jezírka, kde se na vrcholku stromu, čnějícím z vody, zachytilo něco tmavého. Bystrý zrak obou černochů zjistil hned, co to je. Byla to jejich antilopí kůže, kterou jim odnesl vítr a Pit se ihned pro ni vydal. Jezero bylo mělké a voda mu nesahal ani pod ramena. Vrátil se, přinášeje nejen kůži, ale i několik ryb, které cestou nabodl na oštěp. Pro tu chvíli to byl jejich jediný pokrm, neboť v noci přišli o celou svou zásobu masa, ale nechutnal jim proto o nic méně. Po snídani, která je zahřála lépe než oheň, jak prohlásil Jirka, vyrazili hned k řece Gwelo.

17. ČTYŘNOHÝ OBR

K polednímu stanula malá četa na březích řeky Gwelo. Valila před nimi líně své špinavé vody, rozmnožené ještě nočním přívalem a inkus, jímž Pit ohledával její hloubku u břehu, v ní úplně zmizel, ačkoliv byl šest stop dlouhý.

K

K

„Musili bychom ji přeplavat a do toho se mi moc nechce, jsem rád, že jsem uschl po noční lázni,“ prohlásil mrzutě Jirka, škrábaje se v rozpacích za uchem.

„Pojďme po břehu proti proudu, tím si nezajdeme a snad najdeme mělčí místo!“ navrhoval Mosipo a Jirka projevil svůj souhlas. Vydali se po břehu, ale brzy se musili od něho uchýlit, poněvadž půda, zarostlá hustým rákosím, se změnila v neschůdný močál. Cesta nebyla nijak příjemná a také protější břeh nevyhlížel lákavě. Kryl jej hustý a vlhký les akácií, vějířovitých palem a baobabů, vyhlížející z dálky jako neproniknutelná zelená hradba a jednotlivé stromy sestupovaly až téměř k vodě. Koruny stromů se nadto ještě místy zvedaly značně vysoko, tvoříce zelené kupy a homole, doklad, že kraj na druhém břehu řeky je nerovný a že místy přechází v pahorky a táhlé hřbety.

Tak šli již plnou hodinu, při čemž se Jirka, jehož žaludek se nepříjemně hlásil o svá práva, nadarmo rozhlížel po nějaké zvěři, když narazili na stádo divokých vepřů, štětkounů. Funící zvířata, pomazaná blátem, vyrazila z rákosí a hrnula se v semknutém šiku v malé vzdálenosti do našich cestovatelů, nevšímajíc si jich ani v nejmenším. Jirka měl v příštím okamžiku pušku u tváře, ale Mosipo mu strhl zbraň dolů.

„Nestřílej, nevíme, jestli není někdo nablízku,“ varoval ho a Jirka, ač nerad, uposlechl.

„A tam nám utíká tolik dobrých pečení,“ pravil toužebně a Lišanakaja se při pohledu na mizející stádo tvářil neméně zklamaně. Ale Pit jim kynul, aby mlčeli a potom se pustil dlouhými, tichými kroky za vepři. Dostihl je právě, když mizeli v křoví a proklál inkusem tučné sele, běžící mezi posledními. Kleslo na místě, smrtelně zraněno a jeho matka se u něho zastavila, rozčileně chrochtajíc. Chvíli je bezradně očichávala a potom obrátila svá malá, krví podlitá očka dozadu, pátrajíc po nepříteli. Zahlédla jej okamžitě a vyřítila se proti němu s takovým kvapem, že Pit neměl vůbec čas zaujmout postavení k obraně. Červenohnědé tělo rozlíceného zvířete přelétlo ve vteřině krátkou vzdálenost a jeho kly se zaryly do černochova lýtka, rvouce v něm hlubokou a bolestnou brázdu..

Pit klesl k zemi a nůž, jímž se ohnal, projel jen vzduchem. Než měl čas se postavit na nezraněnou nohu, opsala již svině s podivuhodnou rychlostí krátký oblouk a vracela se k novému útoku. Jirkovi se mihla před muškou pušky mohutná hlava s šedobílou srstí, ale neodvážil se stisknout kohoutek, ježto Pit byl v čáře výstřelu.

„Ustup přece, Pite!“ křičel. Zapomněl, že zraněný černoch se nemůže rychle pohybovat. Pit měl právě čas pokleknout na zraněnou nohu a opřít se zdravou nohou o zemi, když se zvíře přihnalo zuřivě chrochtajíc. Pustil nůž, nahnul se kupředu jak nejdále mohl a uchopil svini za dlouhé uši. Převrátil ji ohromnou silou na záda. Než se překvapené zvíře vzpamatovalo a zmohlo na obranu, byl zde již Mosipo a proklál je asagajem.

„Výborně, Pite!“ tleskal nadšeně Jirka a Lišanakaja výskal radostí. Mosipo pomohl Pitovi na nohy a ohmatával s obdivem jeho mohutné svaly, ačkoliv je již dobře znal. Na takový výkon jich ovšem bylo zapotřebí, jak uznal Jirka, když si prohlížel statné zvíře, měřící pět stop od čenichu ke kořenu ocasu a jeho kly, čnějící hrozivě na dva couly z tlamy. Staral se nejdříve o Pitovo zranění a ulehčilo se mu, když zjistil, že je sice bolestné, ale nikoliv vážné a že dokonce ani nebrání černochovi v chůzi. Pit si je ošetřil po svém: nechal krev ještě hezkou chvíli téci a potom přiložil na ránu nějaké byliny a ovinul je obvazkem z trávy, kterou utáhl lýkem.

Mosipo s Jirkou zatím stahovali oba kusy. Malý černoch jim vydatně pomáhal a brzy potom se pekla nad ohněm – proti jehož zapálení tentokrát Mosipo nic nenamítal, jsa přesvědčen, že málo schůdný kraj je zcela opuštěn – mohutná vepřová kýta a celá půlka selete.

„Opravdu Pite, tebe zvířata milují a každé tě nějak poznamená na památku,“ škádlil Jirka dobráckého obra, žvýkaje výbornou zvěřinu s takovou chutí, až se mu uši hýbaly. Pit, jenž měl plná ústa, něco nesrozumitelného zabručel a Jirka se rozesmál na celé kolo.

„Však se může stát, že se také baas zalíbí nějakému zvířeti,“ broukl Pit, když spolkl mohutné sousto. Byla to prorocká slova a Jirka si na ně vzpomněl než uplynul den, ale v tu chvíli se jen smál a Mosipo i Lišanakaja mu přizvukovali.

Po jídle opekli všechno maso, které vyřezali z obou vepřů a Mosipo s Jirkou si rozdělili větší část břemene, přestože Pit rozhořčeně protestoval.

„Ta rána na noze nestojí ani za řeč a záda mám zdravá,“ namítal, když mu Jirka řekl, že je poraněn a že nesmí toho nést tolik, jako obvykle. Ale Jirka nepovolil a Pit se musil podřídit. Teď měli potravy na několik dní a nemusili se zdržovat lovem. Jakmile se dostanou přes řeku, budou moci jít rychle za svým cílem a Jirka počítal, že dorazí do země Bazizulů za necelý týden, ovšem nepostaví-li se jim v cestu nějaké zvláštní překážky.

Břeh řeky se stával poznenáhlu schůdnější; močál se úžil a proměnil se brzy v neširoký pruh, lemující těsně vodní proud. Rákosí ustoupilo křovinám a malým skupinám akácií a palem, jež činily kraj nepřehledným. Místy zastiňovaly i pohled na vodní proud. Tak se stalo, že Jirka, kráčející v čele ostatních, téměř narazil na stádo slonů, když sestupoval z malého, stromy zarostlého chlumu.

Zastavil se v údivu pod posledními stromy a zíral na ohromné tlustokožce, putující přes řeku sotva dvě stě stop od něho. Se svého vyvýšeného místa měl dobrý přehled a mohl spočítat každý jednotlivý kus. Bylo tu na sto zvířat, samci a samice s dlouhými kly, i mláďata, skotačící hravě kolem dospělých. Šli klidně, nestarajíce se o přítomnost lidí, jež patrně ani nezvětřili a Jirka se nemohl na ně ani dost vynadívat. Slona na svobodě dosud vůbec nespatřil. Když byl malý, vzal ho jednou otec s sebou na pouť do okresního města – to bylo ještě doma, ve vlasti – a tam se mu nejvíce líbil cirkus s opravdickým, živým slonem. Byl to dobrácký slon indický s tmavou kůží, který se klidně dal krmit i od dětí, a jak se Jirka nyní nejasně rozpomínal, měl místo klů jen dva nepatrné pahýly, sotva vyčnívající z tlamy.

Sloni, kteří se nyní před ním brodili přes Gwelo, vypadali zcela jinak. Byli značně větší, měli světlejší kůži, v záhybech hrubě svraskalou, ohromné tenké uši a bělostné, předlouhé kly, zahnuté jako turecká šavle a dosahující u některých samců víc jak desíti stop délky.

„To je slonoviny!“ šeptal vzrušeně Mosipo, jenž stanul s ostatními vedle Jirky. Slonovina, mosazný drát, zbraně, střelivo a sůl byly v očích černochů nejcennějšími předměty a Mosipo nemohl potlačit svou chtivost při pohledu na stádo. Ukazoval Jirkovi samce, jichž bylo mnohem méně než samic a odhadoval váhu jejich klů – většinou přes sto liber na kus – když jejich pozornost upoutal statný samec, osaměle kráčející v jisté vzdálenosti za stádem.

„To je slon samotář a ten je velmi zlý, je dobře jít mu z cesty!“ poznamenal Pit, ukazuje na osamělého slona. „Musí to být notný rváč, podívejte se, jak má jeden kel zlomený!“ Skutečně jeden z velmi dlouhých zubů zvířete byl zlomen nedaleko kořene a světlá plocha lomu svědčila o tom, že se to nestalo příliš dávno.

„Slon samotář, ale já jsem vždycky četl, že zlý slon, žijící osaměle, je starý kus zahnaný od stáda. A tohle je jistě mladý a zcela statný chlapík!“ podivoval se Jirka. Mosipo se usmál. „Starého slona ani nenapadne, aby byl zlý, nemá k tomu dost sil,“ vysvětloval. „Je rád, že si sežene nějakou potravu a jde s cesty silnějším zvířatům, lvovi a levhartovi, i člověku. Zlým samotářem se stane jen mladý samec, vypuzený ostatními samci od stáda. Takovému je nejlepší se zdaleka vyhnout, protože útočí bez rozdílu na každého, kdo mu přijde do cesty!“

Zatím přešlo stádo přes řeku a samotář, putující za ním, byl právě v polovině proudu, širokého asi tři sta stop, když několik zvířat se oddělilo od ostatních a vrátilo se zase k řece. Byli to tři mohutní samci, dobrých deset stop vysocí; zastavili se u vody a zvedli do výše své silné, kroužkované choboty, končící dvěma prsty. Ryčně zatroubili. Znělo to jako výzva k boji a slon samotář si to patrně také tak vykládal. Zastavil se nerozhodně uprostřed řeky, a chvíli mával rozčileně chobotem. Upřel své velké oči na nepřítele. Rozmýšlel se, má-li přijmout výzvu, ale nepochybně usoudil, že protivníci mají výhodnější postavení i přesilu, a že bude pro tu chvíli lépe se boji vyhnout. Otočil se a odklusal zpět na břeh, zlostně přitom troubil.

Jirka a jeho druhové se vrhli chvatně do trávy, ale slon zahnul na opačnou stranu. Vůbec si nevšímal svého okolí a záhy jim zmizel mezi stromy. Od řeky za ním znělo hlučné troubení samců, zvítězivších bez boje a Jirka pocítil se zapuzeným zvířetem soucit, jejž dal najevo i slovy.

„Ó, sloni dovedou být tak zlí, jako lidé,“ podotkl Pit filozoficky a zavrtěl hlavou, když se ho Jirka ptal, dá-li se africký slon zkrotit. „Nedá a nikoho by ani nenapadlo se o to pokusit,“ prohlásil. Pověděl Jirkovi, že když byl tak malý, jako Lišanakaja, žili sloni ještě všude v Kapsku i v Natalu a že Kafři je chytali do pastí vykopaných v zemi a pořádali na ně i hony.

„S puškami?“ tázal se Jirka.

„Ne, s oštěpy,“ odvětil černoch s jistou hrdostí, ale připustil na další Jirkovu otázku, že vždy při takovém velkém honu několik lovců skončilo pod nohama těch kusů, které se nepodařilo hned napoprvé smrtelně zranit.

„Pušky se slon bojí a když slyší její ránu, zpravidla uteče,“ vykládal, když sestupovali k místu, kde sloni přešli řeku. „Ale puška není na ně dobrá, musí mít širokou hlaveň a těžkou střelu, aby slona zabila. My jsme je lovívali tak, že jsme je zahnali do rokle, nebo soutěsky, nebo na nějaké podobné místo, odkud nemohli vyváznout. Potom na ně házeli černí lovci z krytů na stráních tak dlouho inkusy, až je pobili.“

„To ale není příliš sportovní,“ pravil Jirka, s jistým pohrdáním. Pit sice nevěděl co to je sport, ale přes to správně vytušil, co asi Jirka míní.

„Kdyby byl černý bojovník tak velký jako slon, pak by se mu postavil čelem proti čelu,“ řekl prostě. Na toto prohlášení neměl ovšem Jirka již žádnou poznámku.

Sloni jim vydupali širokou a pohodlnou cestu v lese, která ještě k tomu vedla jejich směrem, takže neměli zatím nic jiného na práci než jít po ní. Jirka sice neměl ve slony, jako stavitele silnic žádnou velkou důvěru a mínil, že tito nepůjdou příliš daleko, ale Pit tvrdil, že to jsou dobří chodci a že je četní bojovníci často sledovali po celý den, od úsvitu do tmy, než se jim je podařilo dostihnout. Zdálo se, že toto stádo si dalo záležet na tom, aby podepřelo Pitův výrok. Pohybovalo se tak rychle, že je nedostihli a přitom mělo cestou ještě dosti času popást se na korunách mladých stromků.

„Rád bych věděl, kolik toho takový slon sežere,“ poznamenal Jirka a prohlížel si orvané stromky.

„Mnoho, tuze mnoho. Když jsem byl ještě malý,“ rozpomínal se Pit, „zatoulal se kdysi k našemu kraalu párek slonů, matka a mládě, a za jedinou noc spásli kukuřici a dýně ze všech našich polí.“

„To je hrozné!“ děsil se Jirka. „A jak velký byl ten váš kraal?“

Pit otvíral ústa k odpovědi, ale nedostalo se mu k ní času. Ohlušující troubení, které zaznělo z bezprostřední blízkosti za jejich zády, projelo jim všemi údy a když se zděšeně otočili, spatřili slona samotáře s uraženým klem, jak se žene těžkým klusem přímo na ně.

„Rychle tam, do houští!“ křikl Jirka a popadnuv Lišanakaju za ruku, hnal se do nízkého podrostu trnovníku. Slyšel Mosipa, jak něco volá, ale ve svém zmatku si neuvědomil slova, která ostatně zanikla ve sloním ryku a v kočkodanově vřesku. Zoufale se proplétali mezi stromky, rostoucími hustě pohromadě a Jirka si teprve nyní povšiml, že mezi nimi není žádný, pořádně vzrostlý kmen, na jehož větvích by mohli hledat ochranu před rozzuřeným zvířetem. Za nimi praskaly keře a stromy, drcené mohutným tělem tlustokožce a když se Jirka ohlédl, spatřil jak se ve vzdálenosti několika kroků vynořil z větví hrozný šedý chobot, kroutící se jako had.

Rozhlédl se bezradně kolem sebe a shledal, že směrem vpravo podrost řídne a že z něho ční malá, černá skalka. Rozhodl se v jediné vteřině.

„Vidíš tam tu skálu? Utíkej tam Lišáčku co ti nohy stačí, já přijdu za tebou až slona zastřelím!“ Odstrčil hocha daleko od sebe a vztáhl ruku, aby strhl pušku s ramene, ale sáhl do prázdna. Puška tam nebyla, uvázla patrně řemenem na některé větvi, když se prodírali skrze trnovníky, a on, v slepém zmatku, který ho zachvátil, si tuto ztrátu ani neuvědomil. Stál tu nyní bezbranný proti rozlícenému zvířeti, které drtilo poslední chabou překážku, dělící je od hocha, zdřevěnělého úlekem. Vzpamatoval se v poslední chvíli a uskočil stranou před mohutným tělem, jež se na něj řítilo, ale byl si vědom, že ho to nemůže zachránit. Slon se zuřivě otočil, když mu předmět jeho pronásledování zmizel z očí, srazil jediným pohybem těla mladou akácii s pěticoulovým kmenem, stojící mu v cestě a mávl chobotem po Jirkovi, jenž se pokusil ještě jednou o útěk.

Hoch skrčil hlavu mezi ramena, očekávaje s rezignací drtivou ránu, ale v tom se stalo něco podivného. S koruny blízkého stromku se ozval pronikavý vřesk a potom z ní seskočilo něco zeleného přímo na sloní chobot, vztyčený do výše. Jirka to zpozoroval koutkem oka a v úžasu se zastavil, jako by mu nohy vrostly do země. Viděl statečnou malou opici, Tumbiliho, jak ovinula v zoufalém úsilí své drobné ruce kolem sloního rypáku, zakusujíc se při tom odhodlaně do obou prstů, jimiž končil. Slon, postižený v nejcitlivějším místě svého těla, vyrazil dunivý řev bolesti, namáhaje se nadarmo, aby opičku s chobotu setřásl. Točil se vztekle na místě a jeho sloupovité nohy drtily křoví i mladé stromy, zadupávajíce je do země, kroutil a mával chobotem v zoufalém úsilí, ale kočkodan se ho držel jako přišitý. Konečně přišel čtyřnohý obr, šílící bolestí, na nápad, rozmačkat tu zlou malou bytost, která mu visela na chobotu, o strom. Ale Tumbili svým podivuhodným pudem vytušil, že je čas zmizet. Sotva se slon přiblížil ke stromu, skočil mu kočkodan na záda a odtud se přehoupl jediným dlouhým skokem do větví. Slon zuřivě zaútočil na strom, ale než ho vyvrátil, byl už Tumbili daleko odtud, skákaje hbitě z koruny na korunu. Jirka nečekal, až slon bude hotov se stromem, na němž se zachránil malý opičák, a prchal odtud co mu dech stačil.

Ponurá čedičová skalka se před ním vynořila jako záchranná loď. Nebyla vysoká, ale přesto mohla být dobrou ochranou, dostane-li se nahoru. Prodral se hustým křovím, které ji obrůstalo a začal zlézat hladký kámen. Z počátku to šlo dosti dobře, ale když vystoupil asi o deset stop, narazil na příkré úbočí, na němž si marně rozdíral ruce. Zkusil to o kus dále, kde byla ve stěně štěrbina a vysoukal se o něco výše. Hluk, ozývající se pod ním, obrátil jeho pozornost dolů. Jeho nepřítel právě přiběhl a točil po něm hlavu, blýskaje zlomyslně očima.

„Hloupé zvíře!“ křikl na něho pohrdavě Jirka, jsa přesvědčen, že je v bezpečí. „Vylez si sem, dokáže-li to tvé nemotorné tělo!“ Hlas se mu při posledním slově zadrhl leknutím v hrdle. Slon, jako by mu rozuměl, začal opatrně stoupat po hladké skále! Jirka se ze všech sil snažil vylézti výše, až mu ruce krvácely na ostrém kameni, ale nešlo to. Skála byla příliš příkrá a nenalezl na ní nezbytnou oporu pro nohy. Několikrát sklouzl dolů a hrozilo mu, že spadne až na mírné úbočí, po němž se sem blížil slon. Zanechal konečně marných pokusů a zachytil se v místě, kde dříve stál, když se znovu objevil jeho pronásledovatel.

Slon stanul přímo pod ním, zvedl hlavu, pokud mu to jeho krátký krk dovoloval a vymrštil chobot do výše, chtěje si kořist podati.

„Sláva Bohu!“ zvolal Jirka nadšeně, když zjistil, že se konec chobotu, z jehož prstů se řinula krev, kroutí několik stop pod ním. Na okamžik se mu hned nato zatajil dech, když se slon ve svém zuřivém úsilí pokoušel postavit na zadní nohy, ale lekal se zbytečně. Co dokáží indičtí slonové po dlouhém a trpělivém výcviku, nepodařilo se jejich necvičenému africkému bratranci. Klouzaly mu nohy na hladké skále, takže se od cíle ještě vzdaloval a nakonec marné práce zanechal.

Stál chvilku nehybně pod Jirkou a k jeho velkému údivu přestal řvát. Toto ticho působilo tísnivěji než vzteklý ryk, jenž slon vyrážel předtím.

„Co pak máš za lubem?“ divil se polohlasně hoch, shlížeje na šikmé čelo, pod nímž se zlomyslně leskly veliké oči. Zvíře se pojednou zvolna obrátilo, sestoupilo opatrně ze skály a o chvilku později zmizelo za jejím výstupkem.

Jirka chvíli vyčkával, rozmýšleje se, má-li sestoupit také, ale jakýsi vnitřní hlas ho varoval, aby tak nečinil. Nepřítel mohl někde číhat, a skála byla jediným bezpečným útočištěm. Vzpomněl si na své druhy a začal je volat, ale nikdo mu neodpovídal. Usoudil nakonec, že Mosipo s Pitem běželi opačným směrem, do vysokého lesa, kde snadno mohli nalézti útulek na stromě, schopném vzdorovat i útoku slona. Ale co je s černouškem? Bylo to divné, že se neozýval, měl by být někde na této skále, kam ho poslal. Ale možná, že mu hoch ve svém úděsu nerozuměl a běžel docela jiným směrem. Stejně byl nyní v bezpečí, ježto slon si zamanul útočit právě na Jirku, jako by mu chtěl dát naučení do života, že se soucitem nemá zbytečně plýtvat.

„Jsi mi to pěkná potvora, a já, hlupák, jsem tě ještě litoval!“ řekl Jirka na adresu zmizevšího nepřítele. Vzpomněl si s vděčností na statečnou malou opici, která mu přichvátala na pomoc v nejhorší chvíli a nepochybně mu zachránila život a přitom současně se ozvalo v jeho srdci cosi jako výčitka proti Mosipovi a Pitovi. Musili přece brzy poznat, že slon nejde za nimi a měli jim jít na pomoc. Proč to neučinili? Jirka si nad tím marně lámal hlavu.

Za těchto úvah míjela minuta za minutou a Jirka si posléze řekl, že už má toho čekání dost. Bolely ho všechny svaly od strnulého postoje v jedné poloze a rozhodl se, že sestoupí alespoň na úbočí skály a rozhlédne se, jeli vzduch čistý. Učinil tak, ale sotva si trochu protáhl zdřevěnělé údy, lezl již opět v největším kvapu nahoru. Slon se vracel a když se objevil pod skalou, otevřel Jirka úžasem ústa. Slon měl chobot stočen nad hlavou do tvaru velkého S, a držel v jeho chápavém konci kmen mladého stromu, silný jako noha muže, opíraje jej o kořen rypáku. Jeho úmysl byl zcela jasný a Jirkovi vynechalo několikrát srdce. Slon ho smete se skály kmenem, který si k tomu účelu zvláště přinesl a s nímž zacházel jako se stéblem slámy. Srazí ho dolů a rozdupe ho na kaši. Zavřel oči, ulpěv před tím posledním pohledem na slonově boku, z něhož čněly oba Pitovy inkusy. „Kamarádi mne přece jen neopustili,“ pomyslil si. Toto vědomí ho podivuhodně uklidnilo a posilnilo, přestože Pitův zákrok neměl úspěchu. Otevřel odhodlaně oči a zadíval se dolů. Nepřítel stál již pod ním a opatrně se natáčel tak, aby dostal kmen právě do štěrbiny, ve které se hoch skrýval. Nechtělo se mu to dařit, poněvadž štěrbina ve skále byla poměrně úzká a také plošina pod ní, na níž stál, byla neveliká, takže těžkopádné zvíře mělo jen málo místa ke svým obratům. Zdálo se však, že mu to nevadí; hmoždil se s kmenem stromu s neobyčejnou trpělivostí, která byla v podivném rozporu s jeho dřívější zuřivostí.

Jirkův zrak se přenesl ze slona k okraji mladého lesa, odkud si zvíře přivleklo svou zvláštní zbraň. Spatřil tam Mosipa a Pita, jak stojí nerozhodně pod stromem, pohlížejíce zděšeně k němu. Uvolnil si jednu ruku a zamával jim na pozdrav. Mosipo opětoval pozdrav, zvednuv asagaj do výše, ale Pit vyrazil nějaký výkřik, jejž dálka učinila nesrozumitelným a s tesákem v ruce se rozběhl ke skále. Byl to nesmyslný nápad útočit nožem na slona, toho si byl Jirka dobře vědom. Neváhal ani okamžik.

„Zůstaň tam, Pite, nechoď sem, slon tě rozdupe! Já se zachráním sám, vylezu výš!“ křičel, co mu hrdlo stačilo. Také Mosipo něco na Pita volal, pustiv se rychle za ním, ale zaslepený obr je neposlouchal. Viděl svého pána v nebezpečí a toto vědomí ho tak cele ovládlo, že přestal usuzovat co je možné a co není.

Nedosáhl ještě úbočí malé skály, když se slonovi podařilo natočit kmen tak, že zapadl do úzké štěrbiny, v níž stál o něco výše Jirka na nepatrném skalním výstupku. Na okamžik obrátil k hochovi oči s potměšilým pohledem a potom uchopil chobotem kmen u dolního konce a začal jej zvolna posunovat vzhůru.

Jirkovi se divoce rozbušilo srdce a pot smrtelné úzkosti mu vyvstal na čele. Záhuba se neodvratně blížila a s jejím příchodem mu zaplavila srdce dosud nepoznaná touha po životě. Věděl, že každá snaha uniknout někam výše je zcela bezúčelná a když volal na Pita, že se zachrání sám, činil to jen proto, aby zabránil jeho nesmyslnému útoku. Nyní však v okamžiku nejvyšší úzkosti, sebral přece jen síly k poslednímu pokusu.

Někde nad jeho hlavou byl skalní výstupek, značně širší, než ten, na němž stál. Vylézt k němu se mu nezdařilo, ale kdyby skočil s rukama vzhůru nataženýma, snad se ho zachytí? Nemohl na tom nic ztratit, buď se to zdaří a je zachráněn, anebo se zřítí dolů na slona a konec nastane jen o několik vteřin dříve. Musil se nejdříve obrátit obličejem ke skále, jinak neměl naděje, že se zachytí okraje výstupku, přehrazujícího celou skalní puklinu. Měl na své pohyby jen málo místa a nemohl je provésti rychle. Pomalu se točil, tiskna nohy těsně k sobě a přitom se díval dolů, kde se kýval konec kmene již jen v nepatrné vzdálenosti od jeho výstupku. Konečně se docela obrátil a nyní pohlédl vzhůru, aby si odhadl vzdálenost.

V bezmezném údivu třeštil oči na lesklé hlavně pušky, jež se právě v tom okamžiku objevily nad jeho hlavou a počaly se zvolna sklánět dolů, proti němu! Poslední zbytek naděje ho v tu chvíli opustil. Dole slon a nahoře neznámý nepřítel, který ho chce sestřelit! Zavřel oči a přitiskl se celým tělem ke skále, a již zaburácely nad ním dvě rány, vypálené tak rychle po sobě, že splývaly téměř v jedinou. Kulky mu hvízdly těsně kolem uší a rachot výstřelů jej ohlušil tak, že neslyšel nic z toho, co se dělo pod ním.

Střílet shora téměř svisle dolů, patří mezi obtížné výkony, ale zde byl cíl tak velký a tak blízko – vzdálenost mezi skalním výstupkem a slonem činila sotva třicet stop – že se střelec nemohl chybit. První kulka zasáhla slonův chobot u kořene a přiměla zvíře, že pustilo strom. V bolesti natočilo hlavu stranou a tak se stalo, že druhá kulka, sledující těsně prvou, prošla uchem, které je nejzranitelnějším místem jeho těla. Ohromné zvíře se chvíli ještě potácelo, vyrážejíc bolestný ryk, pokleslo na přední nohy, pokusilo se ještě jednou vstát, ale marně a potom se zhroutilo úplně. Jeho řev ustal a poslední křečovité pohyby posunuly obrovo tělo na okraj svahu, kde však se neudrželo a sesunulo se dolů do křoví, jež rozdrtilo svým pádem.

Jirka otevřel oči, několikrát polkl, aby si uvolnil bubínky v uších, zalehlé od výstřelu, odklonil se od skály a v úžasu se díval dolů, na nehybné slonovo tělo. Jeho úžas ještě vzrostl, když potom pohlédl vzhůru, k místu, odkud vyšly výstřely. Přes okraj výstupku vykukoval Lišanakaja, svíraje pušku a radostně se smál celým obličejem, ačkoliv měl pravou tvář řádně potlučenou od zpětného nárazu pažby.

„Ne, opravdu, je to možné, to ty jsi střílel?“ vyrážel ze sebe Jirka a slova se mu drala ještě neochotně ze stísněného hrdla.

Hoch jen prudce zakýval, neschopen souvislé řeči po svém střeleckém výkonu a potom začal jásavě vřískat, mávaje puškou tak divoce, až Jirka o ni dostal strach.

„Nech toho a polez dolů, Lišáčku, tam můžeš křičet do libosti,“ volal na hošíka, sestupuje při tom sám ze skály. Lišanakaja vyrazil nový ryk, ještě hlasitější než všechny předchozí zvuky a potom mu zmizel z očí. O chvíli později přiběhl, doprovázen Tumbilim, ustavičně přitom pokřikuje a Jirka ho vyzvedl do výše i s puškou a srdečně ho políbil na obě tváře.

„Pořádný chlapík jsi, Lišáčku,“ pravil s obdivem, postaviv ho na zem a stisknuv mu ruku jako dospělému muži. „Zachránil jsi mne v poslední chvíli. Opravdu, jestli jsi mi byl něco dlužen, tak jsi mi to splatil již dvojnásobně! A považ, jak tě budou obdivovat bojovníci tvého kmene, až jim povíš, koho jsi zabil svou první ranou z pušky!“

Mosipo a Pit potřásli rovněž Lišanakajovi rukou a hošík zářil pýchou. Jirka se obrátil se stejným pocitem vděčnosti k Pitovi, ale oddaný Kafr odmítl všechny díky.

„Umfolopace nic neudělal, slona zabil Lišanakaja a Umfolopace nezasluhuje žádné pochvaly,“ řekl skromně.

„Jak bys ji nezasluhoval,“ odporoval Jirka. „Vždyť jsi jistě věděl, že s nožem nic proti slonovi nepořídíš a přesto jsi mi šel na pomoc!“

„Byl bych mu podřezal šlachy na zadních nohách a on by byl nemohl z místa,“ vykládal černoch svůj plán.

Jirka vrtěl hlavou. „Snad by se ti to bylo povedlo,“ připustil, „ale mnohem pravděpodobnější je, že by tě byl slon dříve rozdupal!“

Pit si myslil, že už dost mluvili o tom, co se stalo nebo mělo stát a že by bylo na čase starat se o večeři.

„On má moc dobré nohy,“ pravil, olizuje se mlsně a Jirka nechápavě vykulil oči, nevěda v prvé chvíli, o kom mluví.

„Aha, myslíš slona!“ ťukl se do čela. „To jsou ale pořádné nohy a jedna by stačila na večeři pro celou četu černých bojovníků.“ Tento názor si však brzy nato opravil, když zasedli kolem ohně k večeři. Vůně pečeně podráždila náležitě jeho chuť k jídlu a pořádné kusy rosolovitého a velmi chutného masa v něm mizely s neobvyklou rychlostí, ale jeho jedlícký výkon nebyl zcela ničím ve srovnání s tím, co dokázali druzí. Lišanakajovo bříško nabobtnalo tak, že se podobalo malému kotlíku, i střídmý Mosipo polykal jeden kus masa za druhým, ale oba zůstali ještě daleko za Pitem. Černý obr spořádal poslední zbytky pečeně a v jeho žaludku zbylo ještě tak veliké prázdné místo – naznačil rukama jeho rozsah – že byl nucen jít si uříznout ještě veliký kus masa z druhé sloní nohy.

„Černí muži jedí moc rádi sloní maso,“ pravil k Jirkovi, jenž sledoval s tichým obdivem jak i tato porce rychle mizí v jeho velkých ústech. „Jen jedno jídlo je ještě lepší, než sloní tlapy,“ poznamenal toužebně, dokončiv svou večeři. Jirka se dal do smíchu.

„A co to je, Pite, prozraď nám to!“

„Špek z hrocha! Ale to zvíře tady nežije, to bychom musili jít až k Velké řece,“ dodal černoch tak lítostivě, jako by byl týden nejedl a jako by záchrana jeho života závisela od brzkého požití hrošího špeku.

„V Zambezi jsou hrochové,“ přisvědčil Jirka, zívaje. „Strýc Martin mi o nich vyprávěl, ale tvrdil, že hroch je nevrlý chlapík a že je lépe mu jít z cesty. Snad se obejdeme bez jeho špeku – nemáš přece už hlad. Pite?“

Černoch připustil, že se pro tuto chvíli najedl dosyta, ale doložil moudře, že člověk musí jíst pořád, chce-li se udržet na živu a proti této nepopiratelné pravdě nemohl ani Jirka nic namítat. Vyzval raději Lišanakaju, aby jim pověděl, jak se dostal k pušce a co ho to napadlo, že střílel na slona. Hošík se nedal pobízet a vyprávěl obšírně, že nejdříve utíkal, co mu nohy stačily, nevšímaje si cesty a že se zastavil teprve, když narazil na pušku, visící na nízké větvi. Potom si uvědomil, že běžel špatným směrem a vrátil se na místo, kde opustil svého bílého přítele.

Odtud viděl skálu a šťastně se k ní dostal, aniž narazil na slona. Vyšplhal se na ni a šel opatrně po jejím svahu, když zaslechl Jirkovo volání na Pita. Pustil se okamžitě po hlase a dorazil ke skalnímu výstupku nad Jirkovou hlavou právě ve chvíli, kdy slon podnikal svůj útok. Viděl, co se děje a rozhodl se ihned, že slona zabije. Věděl, jak se zbraní zacházet, ačkoliv dosud nikdy nestřílel, a aby měl jistější ránu, lehl si na skálu a opřel pušku o kámen.

„Ale ona byla zlá a moc mi nabila,“ stěžoval si a posluchači se dali do smíchu.

„Měl jsi přitisknout pažbu více k tváři a k rameni,“ poučoval Jirka. „Víc přitisknout?“ Černoušek otvíral nedůvěřivě oči. „Ale to by mi byla teprve natloukla!“

„Nebyla, přesvědčíš se sám, zítra tě nechám na něco vystřelit,“ sliboval Jirka a tím jejich rozhovor skončil. Bylo již pozdě a čas jít spát, ale tentokráte nemohli odpočívat všichni současně. Jejich ležení bylo příliš blízko mrtvého slona, jenž jistě přiláká noční dravce, hledající kořist. Musili udržovat po celou noc oheň a střídat se na stráží. Jirka vylosoval pořadí hlídek třemi stébly trávy, různě dlouhými, – Lišanakaja byl strážní služby zproštěn, ačkoliv se proti tomu důrazně ohrazoval – a brzy malý tábor ztichl. Později se počaly ozývat ze tmy hlasy zvířat, přivábených vůní masa, ječivý smích hyeny, chraptivé štěkání šakalovo a prskání plíživého levharta, ale oheň stačil udržet všechny tyto kořistníky ve slušné vzdálenosti. S ranním úsvitem všechny hlasy zmlkly a noční dravci se postupně vraceli do svých doupat, ale přihlásili se zase jiní zájemci o ohromnou horu masa, ležící pod čedičovou skalou.

Byli to supové, jejichž bystrý zrak jim ukázal kořist s výše mnoha set stop. Přilétli v celých hejnech, světle hnědý sup bělohlavý i jeho příbuzní skromnějších rozměrů, černobílý sup mrchožrout a sup kapucín s temně hnědými perutěmi a rozsadili se mlčky na skále, čekajíce, až jim lidé uvolní místo. Pohled na jejich dlouhé lysé krky, čnějící z límečku prachového peří a na malou hlavu se silným, hákovitým zobanem, působil na Jirku tak nepříjemně, že se od skromných ptáků s ošklivostí odvrátil, naléhaje na brzký odchod. Ale tak rychle to nešlo. Bylo potřebí nejdříve snídat – při čemž černoši pohltili zase neuvěřitelně velké množství sloního masa – a když už i Pit prohlásil, že má dost a že mohou vyrazit, vyskytla se neočekávaná překážka. Byl to Lišanakaja, důrazně se dožadující, aby si směl vzít aspoň jeden sloní kel s sebou domů, jako loveckou trofej.

„Ale ty jsi se zbláznil, Lišáčku,“ řekl udivený Jirka. „Vždyť to neuneseš a nikdo z nás se ti s tím nemůže tahat, máme dost toho, co musíme nezbytně nést, zbraní, potravin a potřeb k táboření!“

Hošík začal nabíral do pláče. „Nikdo z lidí mého kmene mi neuvěří, že jsem zabil slona, když jim z něho neukážu kel!“ bědoval. Jirkovi ho přišlo líto. Uvědomoval si velmi důrazně svůj závazek vůči němu a uznával, že i jeho žádost, aby si směl vzít nějaký důkaz své střelecké zdatnosti, je, konec konců, zcela oprávněná. Jen jak to provést? Tahat se se sloním klem bylo ovšem nemožné. Jirka přemýšlel, až se mu čelo potáhlo hlubokými vráskami a konečně dostal nápad.

„Neplač, Lišáčku, to se nesluší na bojovníka, jenž skolil slona,“ pravil k hošíkovi, položiv mu ruku kolem krku. „Už vím, jak to uděláme! Pit vyláme slonovi ostatní zuby a ty jsou mnohem menší, než kly, takže je snadno uneseš.“

Lišanakaja chvilku sice ještě projevoval jakousi nedůvěru k tomuto řešení, namítaje, že ty malé zuby nikoho nepřesvědčí, ale když ho všichni tři jeho druhové ujistili, že každý lovec pozná, že jsou ze slona, dal si říci. S vyjasněnou tváří pozoroval potom Pita, jak obratně zbavuje slona chrupu a brzy měl všechny čtyři veliké stoličky, na spodní ploše podivuhodně rýhované, na řemínku kolem krku.

Nato opustili všichni se spokojenou myslí toto místo, kde by byl Jirka málem přišel o život. Sotva zmizeli mezi stromy, snesli se trpělivě čekající supové na svou pravoplatnou kořist.

18. NA ŘECE ANGVĚ

Pět dní po vzrušujícím dobrodružství se samotářským slonem nastala Lišanakajovi smutná chvíle loučení. Malá výprava dorazila právě k pramenům řeky Angvy a zde se sešla s hloučkem mašonských lovců z kmene Lišanakajova otce. Byli velmi udiveni, když se tak znenadání shledali se synem svého náčelníka, jejž neviděli už celé dva roky. Ochotně slíbili, že ho vezmou s sebou a budou ho cestou chrániti, když jim Mosipo vyprávěl, jaký osud hrozil mladému černochovi. Jirka jim sdělil, že musí do země Bazizulů, že by se však nerad cestou setkal s bojovníky nebo s jinými Matabely a žádal velitele mašonské čety o radu. Byl to muž, jehož přímá tvář vzbuzovala důvěru a hoch již již se chystal mu upřímně povědět, proč přichází do těchto míst, ale v poslední chvíli si to rozmyslil.

P

P

„Do země Bazizulů chceš, pane?“ opakoval Mašon, a utkvěl na něm pátravým pohledem. „Bude lépe, když se jim vyhneš. Slyšel jsem, že mají už několik bílých zajatců a jistě by se dlouho nerozmýšleli zmocnit se i tebe. Ale těžko projdeš nepozorován, kraj je plný matabelských válečníků. Chystají se k výpravě přes Zambezi, do země Basengů, i náš náčelník jim musil poslat pomocnou četu.“

„Je jich mnoho?“ tázal se nepokojně Jirka.

„Deset impi a každá má dvakrát desetkrát deset mužů,“ odvětil Mašon a Jirka si jeho údaj rychle přepočítal. Dva tisíce Matabelů a jejich spojenců, to bylo opravdu trochu mnoho na tři lidi.

„Ale snad už odešlí přes Zambezi,“ mínil Jirka po krátké úvaze.

„Možná věc,“ přisvědčil velitel čety. „I potom bys ale mohl narazit na nějaký zadní oddíl anebo se dokonce setkat s celým vojskem, až se bude vracet.“

„Co tedy máme dělat?“ tázal se hoch bezradně.

„Nejlépe bude, když půjdete po pravém břehu Angvy dolů k Zambezi,“ radil Mašon po delším přemýšlení. „Ten břeh není obydlen, protože je na něm mnoho močálů a o kus dál už zase začínají hory a ty jsou neplodné. Půjdete asi dva nebo tří dny a potom uvidíte na druhé straně Angvy poslední kraal. Jmenuje se Imabare a jsou prý tam ti bílí zajatci. Půl dne cesty za ním se už pak můžete klidně přepravit přes řeku, tam už nikdo nesídlí. Je to pohraniční území, kam vpadávají často Basengové, kteří by všechno zpustošili. Tam se nesetkáte s nikým, leda snad s vojskem na výpravě, jak jsem už řekl.“

Při zmínce o zajatcích v imabarském kraalu vyměnil Jirka s Mosipem významný pohled, jenž neušel zkušenému muži.

„Být tebou, pane, držel bych se daleko od Imabare,“ pravil prostě a bílý hoch se zarděl v rozpacích. „Děkuji ti za radu, myslím, že jsem ti rozuměl dobře, ačkoliv se učím řeč tvého národa teprve krátký čas.“ Obrátil se k Lišanakajovi a vzal jeho drobnou ruku do svých obou. Hošíkovi se leskly oči, ale statečně potlačoval své pohnutí. Před chvílí se teprve pochlubil bojovníkům svého otce, že zabil slona – samotáře a vzbudil tím velký obdiv; nyní nemohl brečet jako malý kluk!

„Měj se hezky, Lišáčku, a vzpomeň si často na nás!“ pravil Jirka, sám silně dojat

„Pověz, pane, nemohl bych jít ještě s vámi?“ prosil černoušek. „Až se budete vracet, mohli byste jít přes ty hory, co jsou mezi oběma řekami a stavit se v kraalu mého otce. Velice by se radoval, kdybyste přišli se mnou a dal by vám potom s sebou bojovníky, kteří by vás dovedli bezpečně až do země bílých lidí!“

To byla lákavá nabídka, ale Jirka ji nemohl přijmout. Čekala je velká nebezpečí a nechtěl, aby je Lišanakaja, který byl přece jen malým hochem, s nimi sdílel.

„Ne, nejde to,“ odmítl rázně. „Ale slibuji ti, že se na zpáteční cestě stavíme v kraalu Čininga, kde sídlí tvůj otec, bude-li to jen trochu možné.“

Lišanakaja ještě chvíli naléhal, ale jeho bílý přítel byl neoblomný. Loučení s Mašony bylo krátké, ale srdečné. Velitel čety nabídl Jirkovi sušené maso z antilop, které ulovili a hoch s povděkem přijal. Nastávala jim nejnebezpečnější část celé cesty, kdy se budou musit skrývat a plížit, takže jim nezbude čas na lov. Hodný Mašon jim dal tolik masa, že s ním vystačí jistě na týden. Poslední pozdravy a stisky ruky a potom nastal rozchod. Jirka kráčel poslední, ustavičně se obraceje a kývaje na pozdrav černouškovi, pohlížejícímu smutně za nimi, dokud mu ho nejbližší pahorek nezakryl.

Šli mlčky podle Angvy, která byla z počátku jen skromným potůčkem, ale již po několika mílích cesty se rozšiřovala v mělké koryto, jehož pravý břeh se stal močálovitým a neschůdným. Uhnuli napravo, do hor, postupujíce dále po jejich kamenitém svahu, kde však nebylo žádné stezky, takže pochod byl hodně namáhavý. K tomu ještě museli dbát, aby je nebylo vidět z protějšího břehu a hledání krytých míst vyžadovalo tolik času, že tím rychlost jejich pochodu velmi poklesla. Když se ten večer utábořili v úzké a nehostinné rokli, kde ani tráva nerostla, odhadl Mosipo, že urazili sotva deset mil od místa, kde se sešli s Mašony, ačkoliv byli na pochodu větší část dne.

„Je to přece jen smutné bez toho malého kluka,“ prohlásil Jirka, lehaje si vedle Mosipa na holou a studenou skálu.

„A bez Tumbiliho,“ dodal Mosipo s úsměvem. „Řekl bych, že byl docela smutný, když jsme odcházeli, kdyby zvíře dovedlo být smutné.“

Jirka věděl, že černoši nemají žádného citu pro zvířata a vždy ho to popuzovalo. I nyní se ho Mosipova slova nemile dotkla a na okamžik zaplašila jeho chuť spát.

„Zvíře dovede cítit jako člověk, Mosipo,“ pravil důrazně. „Vím o případu, kde se pes po pánově smrti tak trápil, že se nedotkl jídla a nakonec hlady zašel. Proč by nemohl být Tumbili smutný, vždyť konec konců opice se ze všech zvířat nejvíce podobají lidem!“

Černoch na to nic neřekl, a když se Jirka dovolával Pitova názoru, odpovědělo mu jen hluboké chrápání, doklad, že bodrý Kafr se již odebral do říše snů. Jirka si povzdechl, urovnal si pod hlavou kámen a sbalený plášť, sloužící mu jako poduška, a v malé chvíli usnul také. Nevěděl, jak dlouho již spal, když ho probudily podivné zvuky. Polekaně usedl a naslouchal.

Znělo to od řeky a nepodobalo se to hlasu žádného zvířete, který znal. Z pronikavého ryku, který ještě nejspíše připomínal řev poraněného divokého buvola, přecházely zvuky v přerývané a zlobné chrochtání, které však bylo daleko mocnější, než hlas divokého kance a končily ohlušujícím troubením, tak dunivým a hlubokým, jako by vycházelo z nitra ohromné kádě.

„Co to je?“ tázal se udiven Jirka, chopiv se pušky. Mosipo a Pit byli také vzhůru a třásli se zděšením.

„Je to divoký buvol,“ pravil tiše Mosipo.

„Ne, je to štětkoun nebo jeho duch, ohromný štětkoun, tak veliký, že se hlavou dotýká nebe a nohama močálu,“ tvrdil pověrčivý Kafr. Jirka byl překvapen, když se dotkl jeho ruky a zjistil, že se chvěje jako list osiky.

„Nesmysl,“ řekl opovržlivě, nabyv zase rozvahy. „Nejsou žádní duchové, ani zvířat, ani lidí! Půjdu se podívat, co to je!“ Nedbaje Mosipova zdržování a Pitova zapřísahání připjal si k pasu sáček se střelivem a s puškou v ruce vykročil k ústí rokle. Byla temná noc, přibývající měsíc již zašel a světlo hvězd nestačilo rozptýlit temnotu. Nebylo vidět ani hladinu řeky, jejíž voda byla po zimních deštích zkalena rmutem, ale příšerné hlasy zněly nyní ještě silněji. Bylo jisté, že tvorové, kteří je vydávají, jsou někde na břehu anebo přímo v řece. Hoch stál chvíli nehybně, s prstem na spoušti a když shledal, že v okolí jejich tábora je klid, vrátil se zase k druhům.

„Musí to být buvolové,“ trval na svém Mosipo.

„Dobrá, ale je-li to buvol, pak je tak velký jako stodola,“ smál se Jirka, ukládaje se opět k odpočinku. Chvíli ho ještě řev od řeky rušil, ale konečně upadl do tvrdého spánku, jakého je schopen jen šestnáctiletý hoch, řádně unavený celodenním pochodem. Zdálo se mu, že spí ve své posteli, doma, v požárecké samotě, a že ho matka hladí po tváři, jak měla ve zvyku, když ho časně ráno budívala, aby ho vypravila do školy. Chvilku ještě s sebou vrtěl, nechtělo se mu z teplého lůžka, ale pak se náhle probudil. Nespal již, ale pocit, že ho někdo hladí, stále ještě trval. Nebyla to však teplá matčina ruka, okoralá prací, ale zvířecí tlapka s tvrdou kůží, porostlá nahoře dlouhými chlupy, které Jirku nepříjemně šimraly. Rychle po ní sáhl, jakmile se vzpamatoval z prvního překvapení, ale tvor, který mu tímto způsobem projevoval svou přízeň, patrně viděl ve tmě. Uhnul se s podivuhodnou obratností a přitom zaštěbetal.

„Opice!“ zvolal Jirka překvapeně a sáhl po pušce. Natáhl spoušť, ačkoliv chtěl střelit jen v případě krajní nutnosti, a cvaknutí kohoutku probudilo Mosipa. Než se mohl zeptati, co se děje, ozval se ze tmy prosebný hlas, jenž ho tak překvapil, že by byl málem pušku upustil.

„Nestřílej, pane, to jsme my!“

„Ne, opravdu, to by člověk nevěřil,“ zvolal udivený hoch. „Na tohle si musím posvítit!“ Škrtl sirkou o podrážku a modravý plamínek ozářil rozpačitou tvář Lišanakajovu. Vedle něho seděl Tumbili a jeho temný obličej s šedivou bradou se šklebil tak vesele, až mu bílé licousy odstávaly.

„No tohle, tomu se říká překvapení!“ Jirka nevěděl, má-li se smát nebo zlobit, ale netvářil se asi nijak nadšeně, poněvadž malý černoch se jal zkroušeně vykládat, že se mu tak stýskalo, že to nemohl vydržet a rozběhl se za nimi, jakmile se Mašoni uložili k odpočinku.

„Dobrá, ale jak jsi nás našel?“ tázal se Pit, probuzený hovorem.

„Tumbili šel po vaší stopě a on dovede najít cestu i potmě.“

„To je všechno hezké, ale jak nás mohli dohonit tak brzy?“ divil se Mosipo.

„Nebylo to tak brzy, nastává už nový den,“ poznamenal Jirka, ale ještě na rozpacích, co si má s hochem počít. Skutečně také obloha nad jejich hlavami začala blednout a o malou chvíli později, když sluneční paprsky pozlatily hřebeny narudlých skal, se rozjasnila úplně.

„Viď, pane, že mně vezmeš s sebou a Tumbiliho také?“ prosil černoušek, uchopiv oběma rukama svého bílého přítele za rukáv.

„Měl bych ti důkladně napráskat a poslat tě zpátky,“ řekl přísně Jirka, jenž byl přes všechnu svou náklonnost k Lišanakajovi rozmrzen.

„Mašoni se pustí jistě za ním, jakmile ráno zjistí, že zmizel,“ upozorňoval Mosipo.

„Nenajdou moje stopy,“ smál se vítězně černý hošík. „Dal jsem si pořádnou práci, abych je smazal!“

„Nejsou tak hloupí, aby si nedomyslili, kam jsi asi utekl,“ poznamenal Jirka. „Dobrá, zpátky tě poslat nechci, mohlo by tě cestou něco nemilého potkat. Půjdeš tedy s námi, ale jakmile nás bojovníci tvého otce dostihnou, vydám tě jim a poradím jim ještě, aby tě hezky pevně svázali, abys jim neutekl po druhé!“ Řekl to s vážným obličejem, ale v očích mu hrálo veselí. Lišanakaja protáhl zklamaně tvář, avšak brzy se zase rozveselil. Vzpomněl si, že má proti svým krajanům náskok celé jedné noci, který asi těžko vyrovnají.

„A nebál jsi se jít v noci?“ tázal se ho Mosipo o chvíli později, když snídali.

„Bát se? A čeho?“ podivoval se hoch, zakusuje se s chutí ostrými zuby do tuhého sušeného masa.

„No, neslyšel jsi ten řev? Tady Pit myslil, že je to duch nějakého ohromného prasete,“ škádlil Jirka svého bodrého sluhu.

„Ten řev jsem slyšel víckrát na řece Hunjani, kde jsou sídla mého kmene,“ vykládal Lišanakaja klidně. „Jsou to hrochové a naši lidé je často loví. Mají moc dobré maso, lepší než je tohle!“ Mluvil sice o sušeném antilopím masu pohrdavě, ale pojídal je přesto s takovou chutí, že mu Pit brzy musil podat nový kus.

„Hrochové!“ divili se všichni a Pit se mlsně olízl při vzpomínce na hroší špek, o němž slyšel tolik chvály. Na Jirkovu výzvu se hoch rozpovídal o tom, jak jejich bojovníci hrocha loví. Když je ve vodě, jdou na něj s těžkým kopím, které má však kromě ostří ještě zahnutý hák, aby z těla zvířete nevypadlo. Hroch je ohromný a tlustý a tak je zpravidla potřebí mnoha kopí, než zahyne. K násadám kopí je přivázán provaz, který má na konci proutěný koš. To proto, aby lovec poznal, kde se zvíře potopilo; koš vyplave a prozradí tak místo, kde hroch zmizel pod vodou.

„Cožpak zabitý hroch nevyplave sám?“ divil se Jirka.

„Vyplave také, pane, ale někdy to trvá dlouho, moc dlouho!“ Lišanakaja pozvedl ruku a opsal oblouk, odpovídající polodenní dráze slunce na nebi. Vyprávěl potom, jak lovili jejich lidé hrochy, když řeka vyschla. Zvířata se stáhla doprostřed širokého koryta, kde zbylo ještě trochu vody a bahna, načež černoši rychle zbudovali kolem nich dlouhý, dřevěný plot, a tím je uzavřeli. Potom si vystavěli kolem dokola vysoké posedy, kam lezli po žebříku, a odtud házeli na hrochy, kteří se k nim přiblížili, tak dlouho oštěpy, až zvířata podlehla.

„Ubozí hroši, ti asi zkusili,“ ušklíbl se Jirka, pohoršený takovým nesportovním způsobem lovu. Byl velmi udiven, když mu hoch na jeho otázku sdělil, že se tato ohromná zvířata nikdy nepokusila prolomit plot, ačkoliv byl velice chatrný.

„To je to, co já říkám, hroch je bázlivý a všeho se bojí,“ ozval se pohrdavě Pit.

„Ba ne, není, často převrhne loďku i s veslaři a pokouše lidi tak, že umřou,“ odporoval Lišanakaja, ale černý obr se tvářil nedůvěřivě.

„Nebylo by čas už jít, pane?“ obrátil se hošík naléhavě na Jirku.

„Vyrazíme ihned. Ale proč najednou tak pospícháš? Aha, máš strach, že nás Mašoni dohoní!“ Jirka se dal do smíchu a Mosipo mu přizvukoval. Přesto však ochotně povstal a brzy potom opouštěli rokli, kde strávili tak neklidnou noc.

Propletli se několika úzkými soutěskami a cesta po skalním úbočí je potom přivedla blíže k řece, kde se jim naskytl pohled na celé hroší stádo. Některá zvířata ležela klidně na suchém břehu, sluníc svá ohromná nemotorná těla s velikou, čtverhrannou hlavou, u tlamy silně vyboulenou, z níž jim čněly oči tak, jako by každou chvíli chtěly vypadnout z důlků, jiná se popásala na sítinách, mladém rákosí a bílých květech malého leknínu a několik kusů skotačilo bezstarostně, stavějíce se brzy na přední a hned zase na zadní nohy. Pohled na jejich přetlustá těla, připomínající tělo vepře, nesená krátkými, zavalitými nožkami, byl tak směšný, že rozveselil i Jirku, jenž se z počátku při setkání s hrochy dosti polekal.

Lysá kůže, tvořící na krku i na prsou hluboké záhyby, jako by ji zvíře bylo zdědilo po silnějším příbuzném, měla u některých kusů šedočernou barvu břidlice, zatím co u jiných přecházela v temně rudý odstín, jsouc přitom pokropena hnědými a černomodrými skvrnami. Mláďata, batolící se nevinně, po způsobu malých vepříků, kolem matek, měla kůži jemně růžovou a připomínala tím selata. Matky je sledovaly láskyplným okem a něžně je olízly, kdykoliv se jim přiblížila na dosah. Celá tato veliká společnost ohromných sudokopytníků vypadala tak mírumilovně a i staří samci, jejichž válcovitá těla byla na patnáct stop dlouhá a v lopatkách pět stop vysoká, působili dojmem tak neškodných tvorů, že Jirka nedovedl pochopit, proč je lovci líčí jako nebezpečná zvířata. Chtěl již svoji myšlenku sdělit Mosipovi, když spatřil něco, co okamžitě otřáslo jeho úsudkem o neškodnosti hrochů.

Jakýsi starý samec se zvedl, chvilku se nerozhodně kolébal na krátkých nožkách, téměř úplně mizejících pod přetloustlým tělem a potom otevřel tlamu k nesmírnému zívnutí. Jirka se díval jako očarován do červenavé propasti ohromné tlamy, rozevřené tak do široka, že se mu zdálo, že by mohl skrz ni projít zcela pohodlně, kdyby se jen trochu sehnul. Ze spodní čelisti čněly vzhůru mohutné, zakřivené kly, delší než dvě stopy a uprostřed mezi nimi se bělal jiný pár předlouhých zubů, položených vodorovně jako dvě bodla.

„Pane na nebi, to je zubů!“ vydechl zděšeně Jirka. „Rád bych věděl, nač je vlastně má, když se živí jen bylinami!“ Jeho údiv ještě vzrostl, když hroch, nabažený zívání, čelisti zase sklapl. Kly zcela zmizely a hoch nechápal, jak se mu vejdou do tlamy.

„To je masa, to je masa,“ mumlal Pit, mlaskaje zálibně jazykem. Pohnul se při tomto obdivném projevu trochu neopatrně a srazil dolů kámen, který se s rachotem valil po stráni přímo mezi slunící se samce.

Do celé hroší společnosti vjel neočekávaný ruch. Statný hroch, jemuž padl kámen přímo na hlavu, se vymrštil s překvapující čilostí a potom skočil se skalního výběžku rovnýma nohama dolů na břeh, ležící pod ním v hloubce nejméně dvacíti stop. Odtud uháněl, následován celým stádem, k řece a hned nato rozbouřila těžká těla klidnou vodní hladinu jako nejsilnější vichřice.

„No, tys je hezky vyplašil, Pite!“ mrzel se hoch. „Teď se nám schovali pod vodu a už je neuvidíme!“

„Ba uvidíme, pane,“ tvrdil Lišanakaja. „Oni dlouho pod vodou nevydrží, musejí vystrčit hlavu, aby se nadýchali. Podívej se tamhle!“ Ukazoval na nízký vodotrysk, jenž vyrazil z jednoho místa hladiny, následován brzy druhým, třetím a dalšími. Bylo to mocné oddechnutí hrochovo, jež vyrazilo vodu do výše a brzy potom se objevily na uklidněné již hladině nepatrné, šedavé ostrůvky. Byla to svrchní část hroších hlav a vyčnívaly z nich jen čtyři malé hrboly, nozdry a vyboulené oči, a dvě špičky boltců. Zvířata tak mohla dýchat, dívat se a poslouchat, jsouce téměř úplně skryta pod vodou a Jirka usoudil, že není naděje, že by zase vylezla na břeh.

„Ale zastřelit by baas jednoho hrocha mohl,“ naváděl mladého lovce Pit, jenž při pohledu na tyto celé hory masa náhle pocítil, že je jeho žaludek podivuhodně prázdný.

„Ne, nemohl, Pite,“ kroutil hlavou baas. „Podívej se na tu hlavu! Ta má kosti hotové krunýře, ty svou kulkou neprorazím, je na to příliš lehká. A potom, tihle velcí savci mívají zpravidla malý mozek. I když hrocha trefím do oka, je otázka, najde-li si střela cestu až do mozku. Kdopak ví, kde ho má zvíře v té své palici schovaný? A konečně i kdyby toho všeho nebylo, mohl by snadno někdo z druhého břehu výstřel zaslechnout a tím by se naše přítomnost zde prozradila. Víš dobře, že něčemu podobnému se musíme za každou cenu vyhnout!“

To bylo příliš mnoho důvodů pro ubohého Kafra a jemu nezbylo, než se podřídit. Putovali tedy dále, aniž vyrušili hrochy z jejich klidu, ale Pit se ještě několikrát toužebně otočil, než jim místo s ukrytými zvířaty zmizelo z očí.

Druhý den cesty podle řeky Angvy minul klidně, stejně jako po něm následující noc. Kraj byl nyní schůdnější; Hunjanské hory klesaly v těchto místech k řece jen pozvolna, velmi nízkým a táhlým předhůřím, většinou hustě zarostlým travou, křovinami i celými ostrovy stromů. Za těchto okolností nebylo těžké postupovat nepozorovaně a také volba dobře ukrytého táboru nezpůsobila žádné potíže. Lišanakaja po celou cestu projevoval jisté starosti, podmíněné obavou, že ho Mašoni dohoní, ale když den minul, aniž se tak stalo, jeho nálada se podstatně zlepšila. Spokojeně usnul. Tulil se k Jirkovi a ráno vyšplhal na nejvyšší akácii, kam ho už předtím předešel Tumbili, aby se rozhlédl. Nikde nebylo po nějakých pronásledovatelích ani stopy a také bystrý malý opičák nejevil žádný neklid.

S veselou myslí slezl dolů a hlásil Jirkovi, že nikde nikoho neviděl, že však asi hodinu cesty po proudu je na druhé straně řeky veliká ves, jejíž pole sestupují až k Angvě.

„To by mohl být kraal Imabare, pojďme se na to podívat, Mosipo!“ řekl Jirka chvatně a oba vyšplhali ihned na strom, jejž Lišanakaja právě opustil. Nebylo možné pochybovat, podle toho, jak jim mašonský lovec osadu popsal, byla to Imabare.

Hoši slezli dolů a společně s Pitem se radili. Rozhodli se, že se zachovají podle Mašonovy rady a že půjdou ještě po svém břehu dále, v poledne se někde ukryjí a budou odpočívati až do soumraku, kdy přejdou řeku. Potom půjdou za tmy zpět k Imabare, kam dorazí někdy kolem půlnoci. Černoši nemají ve zvyku stavěti noční hlídky. Spoléhají na trnovou hradbu, která obklopuje jejich kraaly a tak jim vniknutí do osady nezpůsobí valné potíže, neboť není tak silné trnové ohrady, aby ji nůž v ruce trpělivého člověka neprosekal.

Až sem bylo vymyšlení válečného plánu snadné, ale teď se vyskytla neočekávaná překážka. Imabare sestává jistě z četných chýší: jak zjistit, v které z nich jsou zajatci? Nemohli přece do každé z nich vniknout a posvítit si na lidi, kteří tam spí!

„Jak vypadá vlastně takový zulský kraal?“ tázal se malomyslně Jirka. Mosipo nakreslil hrotem asagaje do písku veliký kruh, přerušený otvory – branami – na čtyřech protilehlých místech, odpovídajících světovým stranám. Uprostřed narýsoval jiný, menší kruh, izybaju, ohradu pro dobytek, jejž Kafři pečlivě chrání před zubem loupežných nočních dravců. Jirka projevil nad tímto zařízením, zabezpečujícím dobytek více než lidi, svůj podiv, ale Mosipo mu vyložil, že za dobytek lze koupiti všechno, ženu, dítě i otroka.

„Dobrá, a kde bývá indunova chýše?“ tázal se mladý Čech po této národopisné odbočce. Mosipo udělal kroužek v místě, které leželo uprostřed mezi ohradou pro dobytek a jižní branou.

„Zpravidla zde,“ pravil. „Ale není to vždy stejné, někdy se náčelník ubytuje také u jiné brány.“

„Dejme tomu, že to bude tady vypadat takhle,“ podotkl Jirka se zamyšlenou tváří. „Nemyslíš, že zajatci budou patrně ubytováni v některé náčelníkově chýši?“ To připustil Mosipo i Pit. Tím se pátrání po obou Skálech sice valně zjednodušilo, ale přesto ještě nebylo vyřešeno. Jirka a Jenda se kdysi naučili, ještě v požáreckých lesích, napodobovat křik sovy pálené a udělali si z něho svůj dorozumívací signál. Sova je v Africe stejně hojná jako v Evropě a jistě se ozývá v noci i kolem Imabare, takže by její volání nemohlo vzbudit žádné podezření; Jenda ale určitě pozná signál z rodných lesů a uhodne, že pomoc je na místě.

„To je všechno hezké,“ potřásl hlavou Mosipo, když mu Jirka pověděl, co si vymyslil. „On to uhodne, ale jak nám odpoví? Chýše se zajatci je jistě dobře střežená a hlídka by se asi náramně divila, kdyby najednou uslyšela, jak uvnitř křičí sova!“

„Říkáš hlídka?“ pravil Jirka roztržitě a náhle se udeřil pěstí do čela. „Ovšemže tam musí být hlídka a jsem hlupák, že jsem si na to dříve nevzpomněl, zbytečně jsme si tak dlouho lámali hlavu. Teď vím, jak to uděláme. Brány nikdo nestřeží, protože v kraji není nepřítel, naopak, Zulové jsou na pochodu do jeho území. A tu mi právě napadá, že je to pro nás vlastně velmi výhodné, poněvadž většina válečníků bude jistě z kraalu pryč. Proplížíme se jednoduše k místu, kde jsou náčelníkovy chýše a ta, u které budou stát stráže, je ta pravá. Vnikneme tajně dovnitř, vyprostíme zajatce z pout, zneškodníme společně s nimi hlídky a odejdeme pak všichni pohromadě tak tiše, jak jsme přišli!“

Jirkově mladistvé obrazotvornosti se zdálo být provedení tohoto odvážného plánu stejně snadné, jako útěk z tábora démantových mužů a také Mosipo neměl žádných námitek. Zkušený Pit sice kroutil nad tím vším trochu hlavou, ale jistota, s jakou jeho baas mluvil o zdaru celého podniku, přemohla nakonec i jeho pochybnosti. Nyní zbývalo ještě určit, kdo se zúčastní vpádu do zulského kraalu.

„Já a Mosipo, Pit zůstane u Lišanakaji někde za hradbami a bude na nás čekat,“ určil mladistvý vojevůdce, Jiří Horyna. Ale proti jeho výroku se ozvaly námitky ze dvou stran. Lišanakaja chtěl rozhodně jít se svým bílým přítelem, a Pit prohlásil, že jeho první a hlavní povinností je pečovat o pánovo bezpečí.

„Mějte rozum, lidé!“ mrzel se Jirka. „Přece tam nepůjdeme všichni i s opicí! Jak si to vlastně představujete? Vždyť to nebude žádná procházka při měsíčku a čím více nás bude, tím je pravděpodobnější, že nás někdo předčasně zpozoruje a máme po všem!“

Ale Pit trval neoblomně na svém, že baase za žádnou cenu neopustí a tak rozvážný Mosipo nakonec dobrovolně ustoupil a prohlásil, že vyčká s malým Mašonem a s Tumbilim před hradbami kraalu. Lišanakaja sice nebyl spokojen, ale když viděl, že se jeho bílý přítel začíná zlobit, ustal se svým dožadováním a slíbil, že se zachová podle jeho přání. Tím byla celá porada zakončena a poněvadž den již zatím značně pokročil, dala se malá výprava opět na pochod. O hodinu později míjeli s náležitou opatrností místa, ležící právě proti velikému kraalu Imabare. Zde se na chvíli zastavili a z koruny vysoké akácie, skýtající dobrý úkryt i rozhled, si prohlédli osadu. Ležela jen asi čtvrt míle od řeky, rozvodněné dešti a široké v těchto místech téměř tři sta stop a bylo jasně vidět každou jednotlivou chýši. Zulské příbytky byly rozsety bez ladu a skladu mezi vnitřní a vnější trnovou ohradou, podobajíce se ohromným zvonům z rákosí, slámy a palmových listů; neměly oken a vchod byl tak nízký, že jím mohl projít dospělý člověk jen když se řádně sehnul.

Jirkovi zabušilo srdce prudčeji při myšlence, že v jedné té slaměné chatrči dlí jeho přátelé. Pokusil se chýše spočítat a vyšlo mu číslo vyšší jak pět set. Mosipo ho upozornil na jednu stavbu, větší a prostornější než všechny ostatní.

„To je příbytek indunův a ty chýše kolem mu jistě též patří. V některé z nich musí být zajatci!“ Snažili se zjistit, nestojí-li někde stráže, ale to se jim nezdařilo. Vzdálenost byla přece jen trochu velká, zmenšujíc osoby na velikost mravenců a v osadě vládl kromě toho i obvyklý denní ruch s přecházejícími a zastavujícími se lidmi, takže bylo těžké mezi nimi zjistit stráže.

Jirka si ještě vštípil do paměti různé podrobnosti, jako polohu brány, obrácené přímo proti řece, přibližnou vzdálenost od ní na břeh Angvy a k náčelníkově chýším a povahu kraje kolem kraalu. Usoudil, že bude nejlépe přepravit se s osvobozenými ihned přes řeku a vydat se přes Hunjanské hory do Činingy, kraalu Lišanakajova otce. Snad by bylo také dobré nevracet se zpět k Limpopo, což znamenalo projít zase celou Lobengulovou říší, ale odebrat se do portugalské osady Mozambiku, jejíž hranice nemohly být odtud daleko. To konečně ať si rozhodne strýček Skála, je to zkušený muž, řekl si Jirka rozhlížeje se naposled po okolí. Zapamatoval si ještě místo, kde byly uvázány četné loďky domorodců a na to slezli všichni ze stromu a vydali se zase na cestu.

Imabare jim zmizela dávno v záhybu řeky, zastíněném táhlými pahorky, když Pitův bystrý zrak objevil jakýsi černý předmět, plující pomalu po proudu. Byli právě dosti daleko od řeky, jejíž močály je přinutily k značné oklice a trvalo chvíli, než se k ní zase přiblížili natolik, aby mohli rozeznat, co to po ní plave.

„Je to člun!“ zvolal Pit. „A prázdný,“ dodal Mosipo. „Pojďme si pro něj!“

Jirka souhlasil a všichni se pustili rychle k řece. Bořili se v měkké půdě až po kolena, ale močál byl na štěstí v těchto místech dosti úzký a také rákosí a sítiny nekladly pochodu valnou překážku, takže stanuli za chvíli u vody. Člun sem právě pomalu doplouval, kolébaje se na hladině, mírně zvlněné větrem. Lehké plavidlo, vydlabané z jediného kmene palmy, s přídí, která se ostře zvedala nad vodu, bylo tak úzké, že v něm nemohli sedět dva vedle sebe. Přesto mohlo pojmout nejméně deset osob, neboť bylo velmi dlouhé, majíc nejméně dvacet stop od přídi až k zádi. Kus provazu, jenž visel na špičce přídi, nasvědčoval, že se lodice asi sama uvolnila od kůlu, k němuž byla připoutána.

„Doplavu pro člun!“ nabízel se Pit, shazuje svůj tlumok a hned nato vklouzl do vody. Předtím se ubezpečil, že nablízku není krokodýl. O chvíli později se zachytil oběma rukama zádi vratkého plavidla a mrštně se do něho vyhoupl. Našel uvnitř několik pádel – jinak byl člun zcela prázdný – a použil jednoho z nich velmi obratně, aby dopravil svou kořist k místu, kde stáli ostatní.

„Co kdybychom se plavili dále po vodě? Kraj je pustý, takže nás nikdo nespatří a člunem to bude mnohem rychlejší a pohodlnější,“ navrhoval Mosipo. Jirka se rozhlížel pátravě po řece, ale kromě hnědočerných kormoránů s kovově lesklým peřím, lovících hbitě v kalné vodě, a jiných vodních ptáků, nespatřil daleko široko živého tvora. Na okamžik pocítil jakési vnitřní varování, aby nesedal do člunu, ale tento pocit byl tak nejasný a prchavý, že si jej ani náležitě neuvědomil.

„Dobrá, můžeme to zkusit!“ přisvědčil a všichni čtyři se nalodili. Tumbili se dlouho nemohl odhodlat následovat je do úzkého plavidla a učinil tak teprve na důraznou a opětovnou výzvu svého pána. Potom si opatrně sedl mezi něj a Jirku, zkroutiv svůj dlouhý ocas do smyčky pod sebe a tvářil se po celou plavbu tak důstojně, že tím budil nemalé veselí svých sousedů.

Mosipo pádloval na přídi a Pit na zádi a lehký člun ujížděl rychle po proudu. Řeka byla v těchto místech splavná a veslaři musili jen dávat pozor, aby nenarazili na četné odumřelé stromy, zaryté jedním koncem do bahnitého dna, z něhož čněly šikmo ven, často v takovém sklonu, že se jejich druhý konec skrýval těsně pod hladinou. Cesta přesto ubíhala rychle a Jirka se rozhodl, že k nočnímu návratu do Imabare použijí také člun.

Když slunce dostoupilo nejvyššího místa své denní dráhy, zavedli veslaři člun ke břehu a jeho posádka vystoupila zase na pevnou zemi. Ukryli jej mezi rákosím a sami si pak vyhledali dobře chráněné místo, kde se utábořili. Po obědě, který netrval dlouho, a sestával ze sušeného, studeného masa, odpočívali až do okamžiku, kdy se rudá sluneční koule dotkla obzoru. Potom nasedli zase do člunu a Pit obrátil jeho příď směrem k Imabare.

19. ZAJATCI BAZIZULŮ

Člun, poháněný dvěma pádly, klouzal bystře po hladině, kterou slunce pokrylo rudězlatou záplavou svých posledních paprsků. Břehy řeky ztichly; ptáci se již uložili ke spánku a hroši teprve počali opouštět svůj vodní živel, aby se pásli na břehu. Kraj se rychle nořil do stínu a vzduch nad řekou zvolna houstl v šedavý závoj, utkaný z mlhy, jenž se položil na vodu i zemi a smazával všechny obrysy.

Č

Č

Zádumčivá krása večera nevybízela k hovoru a nebylo ani radno mluvit nad vodou, přenášející zvuk velmi daleko. Všichni v loďce mlčeli; Mosipo a Pit měli dost práce s poháněním a řízením člunu a ta byla stále větší, jak se s rostoucí temnotou a s houstnoucí mlhou rozhled vůčihledě zmenšoval; Lišanakaja si hrál tiše s opicí a Jirka, rozčilený výpravou do nepřátelského sídla, přemýšlel ustavičně o podrobnostech jejího provedení.

Pit, veslující na přídi, vyrazil tichý výkřik na upozorněnou Mosipovi, jenž seděl na zádi a hned potom se loďka, náhle zastavená zpětným pohybem pádel otřásla tak, že se zamyšlený hoch musil chytit oběma rukama jejího okraje, aby nesletěl do vody. Lišanakajovi se nevedlo lépe a i rovnováha mrštného kočkodana byla na okamžik porušena do té míry, že úzkostlivě zavřeštěl.

„Psst! Drž ho ať nekřičí!“ šeptal důrazně Pit. Chlapec sevřel Tumbiliho hlavu oběma rukama a skloniv se k jeho uchu, přísně ho napomínal.

„Co se děje, Pite?“ tázal se tiše Jirka, chápaje se okamžitě pušky. Černý obr pokrčil rameny a nachýlen kupředu, napjatě naslouchal. Na zrak spoléhat nemohl; bylo vidět pouze na malou vzdálenost a to nejen pro šero a mlhu, ale i pro rákosí. Rostlo po obou březích a sahalo tak daleko do řeky, že citelně zužovalo vodní proud, jenž se nadto ještě v malé vzdálenosti od loďky ostře uhýbal doleva.

„Slyšel jsem veslo, jak šplouchlo ve vodě, baase,“ odpovídal tiše Kafr. „Poslouchej, teď je to slyšet zase!“ Hoch napjal sluch a skutečně se mu zdálo, že se někde daleko před nimi ozývá v pravidelných přestávkách jakýsi zvuk, tak tichý, že jej ucho stěží postřehlo.

„Někdo tam vesluje a veslařů je více. Rychle zpátky!“ volal tiše Mosipo a nečekaje na Pita, začal otáčet loďku po proudu. Pitovo veslo zabralo rovněž a člun letěl zpět tak rychle, že se voda za ním rozčeřila hlubokou, vějířovitou rýhou.

V rákosí po levé ruce se náhle otevřela široké mezera a Pit do ní rychle zamířil v očekávání, že zde najdou úkryt, v němž budou moci vyčkat, až cizí veslaři přejedou kolem. Volný prostor v rákosí se však šířil přímočaře dále, neskýtaje žádného krytu a vyšlapali si jej vlastně hrochové jako cestu na břeh. Za jiných okolností by byl Jirka nepochybně uhodl jeho původ a byl by se asi střežil jej použít, ale nyní ho ovládala jen snaha, uniknout pozornosti neznámých veslařů. Odložil pušku a chopiv se třetího pádla, pomáhal oběma černochům co mu síly stačily.

Úzký člun uháněl jako závodní jachta, ale náhle narazil dnem na něco, co bylo skryto pod hladinou; tak prudce, že Pit, veslující stoje, sletěl po hlavě do vody. Vyrazil z ní celý vodotrysk, jenž zalil loďku, rozkymácenou nárazem i jeho pádem, ale ti, kdož seděli uvnitř, křečovitě se držíce oběma rukama okrajů člunu, neměli čas se o něho starat. Ohromná boulovitá tlama, kterou šero a mlha činily ještě větší, než byla ve skutečnosti, se vynořila těsně za přídi a zakousla se svými kly do tenké stěny člunu. Hned nato zmizela pod vodou, táhnouc člun se vším všudy za sebou.

Jirka ani nevěděl, jak se octl ve vodě. Uvědomil si to teprve, když se důkladně napil, a když mu voda zalila uši i oči. Zkusil se postavit, ale nohy se mu bořily do hlubokého bahna; přikrčil je k tělu a vyšlápnuv vodu, dostal se hlavou ven. Šaty, napité vodou, ho táhly pod hladinu a ještě něco: puška, které se chopil zcela bezděky, když se z vody vynořila hroší tlama a kterou nepustil ani při pádu.

Šlapal horlivě vodu a rozhlížel se kolem sebe. Hodný kus před ním plaval bystře Tumbili a za ním Lišanakaja, držící se ho za ocas; mizeli již v mlze, míříce ku břehu a nebylo pochyby, že se tam brzy dostanou. Spatřil též Mosipa, jak klidně plave podle rákosí, rozrážeje vodu mohutnými tempy. Černoch ho zahlédl také a zakýval na něho rukou na znamení, že je vše v pořádku. Pita však nebylo nikde vidět a Jirkovo srdce sevřela zlá předtucha, že padl hrochovi za oběť. Otvíral již ústa, aby zavolal na Mosipa, neví-li co se stalo s jejich druhem, když se rozpomněl, že někde blízko na řece jsou domorodci, kteří by ho mohli zaslechnout. Zamířil proto rychle k němu, ale udělal sotva několik temp, když spatřil, jak se z vody vynořuje nejdříve hlava a potom i obrovská hruď jeho věrného průvodce. Kafr vytřásl z vlasů vodu a rozhlížel se kolem sebe, šlapaje vodu, aby se udržel na jednom místě. Zašklebil se vesele na svého baase a hoch odpověděl úsměvem, jenž však náhle přešel ve výraz strnulé hrůzy.

Z rákosí vlevo za Pitem se vynořil obrovitý, strašidelný stín, rozplývající se v mlze, okamžik stanul nehybně jako přízrak a potom se šinul kupředu směrem k černochovi, jenž neměl o jeho přítomnosti ani tušení. Stín se zhmotnil v hrošici, nesoucí na hřbetě mládě, které objímalo nemotorně její týl předníma nohama. Vyrazila rychle, sveřepě a aniž upozornila svou oběť nejslabším zvukem.

„Pite, pozor, žene se přímo na tebe!“ křičel zděšeně Jirka, zapomenuv na všechnu opatrnost. Odpověděl mu dvojí řev, jeden, znějící za nimi, od řeky, a druhý ze břehu, ale hoch nevěnoval pozornost ani jednomu ani druhému. Zíral strnule na místo, kde před okamžikem plaval ještě jeho oddaný sluha a kudy se právě přehnala hrošice rychlosti lokomotivy, supíc a drtíc všechno, co jí stálo v cestě. Zmizela i s mládětem, které chrochtalo úzkostí, v rákosí na protější straně a Pit vynořil hlavu z rozbouřené vody, plivaje a protíraje si oči.

„Na mne si nepřijde,“ řekl spokojeně k Jirkovi, jenž se několika rozmachy octl vedle něho. „Potopil jsem se a plaval jsem pod vodou. Ale na mou věru, kdyby nebylo baase, dostala mne ta tlustá dračice docela jistě!“

„Slyšeli jste ten křik za námi a před námi?“ tázal se Mosipo, jenž k nim právě dorazil.

„Ba slyšeli,“ odvětil chmurně Jirka, otáčeje se zpět. Z mlhy mezi rákosím vypluly dlouhé stíny několika lodic, plně obsazených, jejichž posádka se rozkřičela, co jí hrdla stačila. Jiný křik, ještě mohutnější, jí odpověděl ze břehu, kde současně zazářilo několik světel.

„Nepřítel je za námi i před námi,“ zjišťoval nespokojeně Pit. „A k tomu tu nevidím ani Lišanakaju ani jeho opici. Copak se oba utopili?“

„Neutopili se, jsou už na břehu a patrně v rukou Zulů,“ odpovídal Jirka, rozhlížeje se bezradně na všechny strany. Čluny se k nim rychle blížily a jiný nepřítel je čekal na břehu. „Zkusme to schovat se v rákosí!“ navrhl. Nemělo to sice valného smyslu, poněvadž je muži ve člunech jíž viděli, ale byla v tom přece jakási slabá naděje na únik a tak všichni tři zamířili do nejbližšího rákosí. Jirka, který byl první, rozhrnul silná stébla rukou i puškou a postavil se; vzápětí zapadl po kolena a než ho ještě mohl Pit chopit za límec, byl v dusivém bahně až po pás. Černoch se udržoval hlavou nad hladinou jen pomocí nohou a rval Jirku oběma rukama z bezedného bahna, ale jeho obrovská síla nestačila a Mosipo mu musil přispět na pomoc.

„Rád bych věděl, jak mohou hroši po tom bahně chodit,“ řekl upachtěně Jirka, když zase plaval ve vodě. Zapomenul pro ten okamžik na Zuly a teprve jejich řev, ozývající se nyní z bezprostřední blízkosti, ho upozornil na jejich přítomnost.

„Potopme se a plavejme pod vodou ku břehu!“ křikl Mosipo a Jirka si nabral do plic vzduchu, kolik se mu ho tam jen vešlo. Ponořil se právě včas, aby unikl inkusu, jejž po něm hodil Zulu z nejbližšího člunu. Otázka hroší chůze po blátě jej přestala rázem zajímat, ale jeho druhové by ji stejně nebyli dovedli zodpovědět; znali hrocha tak málo, jako on sám a nevěděli, že široce roztažené veliké prsty, jichž má zvíře po čtyřech na každé noze, nesou hrocha přes všechnu jeho váhu velmi dobře i na poddajné půdě a že ho v nejhorším případě zachrání jeho ohromné břicho před uváznutím v bahně.

Jirka plaval pod vodou, vzpomínaje na hrošici, která napadla neškodného Pita a přál si, aby se vrátila a pustila se do Zulů ve člunech; ale zvíře se jen přehnalo ve své zaslepené zuřivosti přes místo, kde se objevil člověk, jejž považovalo za nepřítele svého potomka a nepomýšlelo na návrat. Musili spoléhat sami na sebe, ale jejich vyhlídky byly beznadějné. Jirka to poznal okamžitě, jakmile se vynořil z vody a skočil na břeh. Plálo zde několik velikých ohňů a před nimi se hemžily četné postavy, pobíhající po břehu a netrpělivě čekající, až se ukážou zase hlavy lidí, plujících v řece. Jirka měl právě čas stisknout obě spouště; kohoutky hluše cvakly na roznětkách, ale vodou napitý prach se nevzňal a rány nevyšly. Chtěl vzít pušku za hlavně a použít jí jako kyje, ale celý tucet rukou ho strhl k zemi a v příštím okamžiku sedělo na něm tolik páchnoucích postav, že se dusil, neschopen jediného pohybu. Za chvilku jej uvolnili, ale to již byl spoután na všech údech lýkovým provazem, který se mu zařezával hluboko do masa. Zahlédl Pita, jenž odolal o něco déle, rozrážeje obrovskou silou a jen holýma rukama klubko nepřátel, ale v tu chvíli byl již odpor hrdinného obra zlomen a jeho tělo zmizelo pod celým přívalem Zulů. Jirka neměl dále čas se rozhlížet, co se děje s Mosipem; dva muži se jej chopili, jeden pod rameny a druhý za nohy a odnesli jej dále od břehu, k velikému ohni, u něhož ležel již Lišanakaja, spoutaný se stejnou odbornou zručností. O něco později byl k nim připojen Pit, jehož doprava si vyžádala spojeného úsilí čtyř bojovníků. Hodili ho na zem a několik mužů je obstoupilo, vrhajíce na ně nepřátelské pohledy.

Jeden z nich, jenž měl pláštík z levhartí kůže a v podivném účesu několik pštrosích per propletených ocasy divokých koček, je začal vyslýchat, ale Jirka mu rozuměl jen málo, ačkoliv se naučil cestou již obstojně zulské řeči jak od Mosipa, tak i od Lišanakaji. Muž, podle odznaků náčelník, mluvil nářečím Bazizulů od Zambezi, a Jirka pochopil z jeho řeči jen několik slov. Zdržel se moudře jakékoliv odpovědi a také oba jeho druhové mlčeli. Náčelník se začal rozkřikovat a jeden bojovník přetáhl ochotně bělocha ratištěm asagaje, když se od řeky ozvala prudká hádka, jež výslech rázem přerušila. Náčelník se tam okamžitě odebral a Jirka toho použil, aby si promluvil řečí sečua se svými druhy.

„Kde je Mosipo?“ tázal se Pita, ale obr nevěděl. Jirkovo srdce poskočilo nadějí; je-li Mosipo na svobodě, snad jim bude moci nějak přispět. Vzpomněl si na Mašony, kteří se zcela jistě pustili za uprchlým Lišanakajou. Nemohli být daleko a Mosipo si určitě na ně vzpomene také.

„Utekl, podařilo se mu uniknout, to je dobré,“ pravil spokojeně.

„Tumbili mi utekl také, ošklivý opičák,“ horšil se černoušek.

„Bodejť bude čekat, až ho někdo praští přes hlavu,“ bručel Pit.

„Poslyšte, hoši, neříkejte kdo jsme a co tu hledáme,“ žádal Jirka.

„Já jim to nepovím, neznám jejich jazyk,“ odvětil mrzutě Pit.

„Něco jim říci musíme, kdoví, nemluví-li někdo z nich anglicky nebo holandsky. Víte co? Budeme tvrdit, že jsme z portugalské osady a že jdeme s poselstvím k Lobengulovi. Lišanakaja na štěstí ještě není tetován a nepoznají v něm Mašona!“

„Nu, budou musit být řádně hloupí, aby tomu uvěřili,“ děl Pit, nedbaje, že tím činí malou poklonu vynalézavosti svého pána. „Oč se to tam vlastně hádají, Lišanakajo?“

Hošík pozorně naslouchal a potom jim sdělil příčinu sporu. Lidé, kteří přijeli na člunech, si činili nárok na zajatce, poněvadž ti se zmocnili loďky jednoho z nich. Muž se vydal v jiném člunu za zmizelou lodicí a objevil ji v rákosí, v němž ji Pit v poledne ukryl. Místo aby ji prostě připoutal k svému člunu a odjel konečně domů, vystoupil podezřívavý Zulu na břeh, kde objevil stopy Jirkovy družiny a plíže se po nich, vypátral i jejich tábor. Nato tajně odešel, zahladil své vlastní stopy a vrátil se do Imabare pro posilu, aby se zmocnil cizinců.

„Něco mne varovalo, abychom si do toho mizerného člunu nesedali, když ho Pit přivlékl,“ pravil Jirka mrzutě. „Nu, jaká pomoc,“ dodal po chvilce. „Provedli jsme hloupost a napravit se to nedá. A co říká náčelník těm požadavkům?“

„Tvrdí, že jsme jeho zajatci a že nás nevydá,“ odvětil hošík. „Je to Umbandini, pravá ruka Ohamova. Jde mu se svými lidmi na pomoc proti Basengům.“

Známá jména, která se ozvala z nesrozumitelné řeči zajatců, vzbudila nedůvěru zulských vojáků. Jeden z nich, starší muž opičí tváře, se rozkřikl na zajatce, aby mlčeli a když Jirka neposlechl, odpovídaje na něco Pitovi, dal pokyn dvěma mužům, kteří ochotně přiskočili a podělili tři zajatce ranami dřevcem kopí na záda. Nebyla to lehká práce a Pitovi si musili dva muži kleknout na nohy a jeden na ramena, aby ho udrželi na místě, ale Zulové si počínali s neobyčejnou zručností, nasvědčující delšímu cviku, a zhostili se svého úkolu k malé spokojenosti potrestaných. Nato nastalo u ohně ticho a také hluk na břehu poznenáhlu slábl a posléze se ztlumil na snesitelnou míru. Muži z Imabare se přesvědčili, že lidé Umbandiniho jsou v značné přesile a volky nevolky se zřekli svých nároků. Nato vsedli do člunů a odrazili od břehu, provázeni posměšným voláním Umbandiniho vojínů.

Jirka ležel mlčky na boku, záda ho bolela a jeho duše byla přeplněna nezkrotnou touhou po pomstě na muži s opičí tváří, který je dal ztrestat. Rozdíl mezi výchovou bělocha a černocha se tu projevil v plné síle: zatím co Pit i Lišanakaja přijali svůj výprask celkem lhostejně, necítíce se jím nikterak poníženi, považoval jej bílý hoch za nejvyšší pohanu, kterou mohl utrpět. Přál si jen mít volné ruce, v nich pušku a starého opičáka na mušce. V tu chvíli byl svou pomstychtivostí tak zaslepen, že by byl bez váhání stiskl spoušť.

Z těchto ponurých myšlenek jej vytrhl příchod náčelníkův. Zulu s opičí tváří mu okamžitě hlásil, že zajatci znají jeho jméno i jméno Ohamovo a náčelník se zatvářil velmi nepřívětivě. Pokročil k zajatcům a drsně se jich vyptával, kdo jsou a odkud přicházejí, ale všichni tři mlčeli jako zařezáni. Umbandini potom pokynul a jeden voják se rozběhl k řece, kde tábořila větší část oddílu. Vrátil se za malou chvíli a přiváděl s sebou muže mnohem světlejší pleti, jenž začal po krátkém a tichém rozhovoru s náčelníkem vyslýchat zajatce anglicky. Mluvil zcela slušně a Jirka mu bez váhání odpovídal v tom smyslu, jak se předtím se svými druhy dohodl. Pita i Lišanakaju vydával za Kafry usazené v Delagoské zátoce a sebe za posla portugalského guvernéra. Podle toho, jak se náčelník tvářil, i podle několika slov, jímž porozuměl, poznal ihned, že se jeho vyprávění setkalo s malou vírou.

„Portugalský guvernér má tak málo bílých služebníků, že musí posílat chlapce s poselstvím k mocnému králi Lobengulovi?“ tázal se Umbandini s netajeným posměchem. Jirka se zarděl nevolí. Lež mu byla odporná a až dosud se jí hleděl vždy vyhnout. Lhal nyní z nutnosti a pro záchranu jejich životů, což ho nijak netěšilo a ještě méně jej těšilo, že svou lež vymyslil tak nešikovně.

„Guvernér je mým strýčkem,“ pravil po krátkém váhání. „A kde máš jeho poselství?“ tlumočil Zulu se světlou pletí rychle náčelníkovu otázku.

„V kapse!“ odvětil Jirka bez přemýšlení a byl by si dal okamžitě jednu za ucho, kdyby byl měl ruce volné.

„Prohledejte ho!“ nařídil Umbandini dvěma vojínům a ti provedli jeho rozkaz s takovou rychlostí a důkladností, jako by nikdy v životě nedělali nic jiného.

„Totiž list mi asi uplaval, když jsme spadli do řeky,“ snažil se Jirka zachránit situaci, když důkladní Zulové rozpárali ostrými nožíky i podšívku jeho kabátu, aniž něco podobného listu přišlo na světlo boží. Náčelník zlostně zafuněl a řekl něco světlému Zulovi.

„Co bylo v tom poselství?“ tlumočil muž.

„Nevím. Když panovník vzkazuje něco panovníkovi neříká to chlapcům,“ odvětil Jirka jedovatě a bez bázně se díval na vrásky, které vryla zlost po této odpovědi do náčelníkova čela.

„Proč ten třetí, co šel s tebou, utekl? Nesete-li poselství Lobengulovi, nemusili jste se bát jeho mužů!“ zněla další otázka.

„Tušil asi, že dáváš posly, kteří jdou k tvému králi, svázat a bít,“ řekl Jirka odvážně. Oko Umbandiniho se zalilo krví a jeho ruka sáhla po kiri, které mu viselo u pasu. Jirka pokročil nebojácně proti němu a dívaje se mu upřeně do očí, pravil: „Bílý bojovník zabije nepřítele, ale nikdy ho nebije. Cítil by se tím sám tak pohaněn, jako černý bojovník, jemuž byly uříznuty vlasy a který byl vyhnán z kmene.“

„Kdo tě bil?“ tázal se náčelník, ovládnuv se. Jirka pokynul na muže s tváří paviána, jenž rychle přistoupil k náčelníkovi a rozčileně něco brebentil. Umbandini ho odmítl posuňkem a obrátil se znovu na tlumočníka.

„Odkud znáš moje jméno a jméno náčelníka všech Bazizulů?“ tázal se. Jirka si vzpomněl na otcova slova, že zdvořilost ještě nikdy nikomu neublížila. „Ta jména jsou známa po celé Veliké řece⁹*) až k jejímu ústí do Velké vody,“¹⁰**) pravil klidně. „Každý ví, že Oham je nejstatečnější ze všech zulských indunů a že Umbandini je jeho pravou rukou.“

I Zulové jsou přístupni polichocení a Umbandini nečinil výjimky. Zlobné vrásky na jeho čele po Jirkově odpovědi povolily a zdálo se, že jeho postava, beztak již dosti vysoká, ještě o něco vyrostla. Chvilku mlčel a potom odstoupil, pokynuv opičímu muži a tlumočníkovi, aby šli s ním. Radil se s nimi delší dobu, při čemž všichni tři živě posunkovali, načež se vrátil zase k zajatcům, následován tlumočníkem.

„Náčelník vás považuje za vyzvědače Basengů,“ oznamoval tento výsledek porady. „Vezme vás s sebou k Ohamovi, který rozhodne o vašem osudu.“ Jirkovi se svalil kámen ze srdce a musil se namáhat, aby nedal najevo svou radost. Pochod za Zambezi bude trvat jistě několik dní a Mosipo bude mít dosti času, aby jim přispěl s Mašony na pomoc. Tušil sice, že Bazizulů je daleko více, než mašonských lovců, ale hlouček odvážných lidí, kteří vědí, co chtějí, dokáže často více než mnohonásobná přesila.

„Dobrá,“ pravil, tváře se tak lhostejně, jak to jen dokázal. „Nemohu nic namítat, poněvadž jsme vašimi zajatci. Ale Oham jistě rozsoudí spravedlivě a poví vám, jak máte s posly k svému králi zacházet!“

Náčelník pokrčil rameny a beze slova odešel. Brzy nato se začali k ohni trousit vojáci, kteří dleli dosud u řeky a z nichž mnozí pátrali, ovšem zcela bezúspěšně, po uprchlém Mosipovi. Následovala velmi skromná večeře, sestávající z prosné kaše, z níž dostali i zajatci několik soust. Rozvázali jim k tomu účelu ruce, ale hned po jídle je zase spoutali. Jirka si prohlížel vojáky, pokoušeje se je spočítat. Byli to samí velcí a statní muži, vypadající v záři velkého táboráku neobyčejně divoce. Mohlo jich být na sto a jejich výzbroj se skládala z asagajů, inkusů, seker, tesáků a kiri. Mnozí z nich byli ozbrojeni i puškami, většinou však jen starými mušketami, nabíjenými zpředu. Všichni bez rozdílu měli veliké štíty z volské kůže, napnuté na dřevěné kostře a zužující se k oběma koncům ve hroty. Jedli rychle a mlčky, ale potom se rozpovídali a hlučeli tak dlouho, dokud náčelníkův povel neučinil konec jejich zábavě. Nato ulehl každý tam, kde právě seděl, položiv si štít pod hlavu a tábor rázem ztichl. Jen silné stráže přecházely neslyšně kolem spícího ležení.

Zajatci byli uprostřed mnohonásobného kruhu, který Zulové kolem nich utvořili, nedaleko ohně, čemuž byl Jirka velmi rád. Promočený šat ho dosud mrazil a tak nastavoval brzy boky, brzy zase záda hřejivým plamenům. Dva muži seděli přímo vedle nich jako stráž, ale neměli námitky, když zajatci spolu hovořili.

„Nu, co říkáš tomu, jak jsme se z toho zatím dostali?“ tázal se Jirka tiše Pita, než usnuli.

„Říkám,“ odpovídal Pit, hledaje si co nejpohodlnější polohu ke spánku, „že je to velká výhoda, že ten chlapík se žlutou tváří neumí náhodou portugalsky.“

20. LOVEC LEBEK

Na úsvitu se dala setnina Bazizulů se svými zajatci po nedlouhé snídani, která se skládala z téhož jídla jako večeře, na pochod. Zamířili k severu a než nastalo poledne, dorazili k ojedinělým lesíkům palem a akácií, které tvořily jakousi přední stráž ohromného a vlhkého pralesa. Zde nařídil náčelník delší odpočinek a Jirka přijal jeho rozhodnutí s povděkem. Tito Zulové pochodovali tak rychle, že jim běloch stačil jen s vypětím všech sil. Pitovi nepůsobil pochod celkem žádné potíže, jeho síla byla obrovská; i Lišanakaja, lehký a čilý jako všichni chlapci jeho věku, si příliš nestýskal, ale Jirka byl hodně zmožen, ačkoliv s ním tito lidé zacházeli značně mírněji, než kdysi lovci Usibepovi. Pouta jim ráno sňali a když se začali v chůzi opožďovat, pobízeli je sice kupředu drsnými slovy, ale netloukli je; snad se Jirkovo včerejší prohlášení o zvycích bílých bojovníků přece jen setkalo u náčelníka s jistým pochopením. Spatřili jej za celý den pochodu jen jednou, když kráčel kolem nich na přehlídku zadní čety. Jinak dlel ustavičně u předního oddílu, jak se sluší na řádného velitele.

N

N

„Rád bych věděl, který darebák si pochutnal na našem mase,“ bručel Pit, když dostáli k obědu zase jen skrovnou porci prosné kaše.

„Já bych raději věděl, kde je Mosipo,“ odpovídal Jirka, rozhlížeje se kolem sebe.

„Teď snad se ukáže,“ těšil ho Pit. „Dosud jsme šli po otevřené stepi, kde byl jen tu a tam nějaký strom, který mu nemohl dát kryt. Teď půjdeme hustým lesem a tam se bude moci k nám pohodlně dostat.“

Ale tato předpověď se nesplnila, ani odpoledne, ani příští dny. Šli vlhkým a hustým pralesem s obrovskými přesličkami a kapradím, kde hany tvořily na mnoha místech neproniknutelnou síť mezi stromy. Nebyla zde cesta v pravém slova smyslu, jen jakási úzká a klikatá stezka, na níž bylo znát, že ji částečně prošlapaly nohy antilop a částečně rozšířily sekery Zulů. Pod stromy vládlo hluboké šero a vzduch byl těžký, vlhký a páchnoucí. Jirka se potil všemi póry a dýchalo se mu obtížně jako ve skleníku. Nyní bylo jejich střežení nesnadnější a Zulové je proto připoutali vždy jednou nohou k společnému těžkému lanu, jehož každý konec drželi dva vojáci v ruce. V chůzi jim toto pouto vadilo jen málo, ale zato bylo nepřekonatelnou překážkou v útěku.

Lišanakaja, truchlící po svém Tumbilim, se ustavičně díval do korun stromů, hledaje uprchlého kočkodana. Kočkodanů a paviánů tam byly sice celé smečky a jejich vřesk a mlaskání se ozývaly od jitra až do soumraku, ale po Tumbilim nebylo ani stopy. Také Jirka se občas zadíval nenápadně nahoru, pátraje po Mosipovi, jenž by byl nalezl v neproniknutelné koruně stromů nejlepší úkryt, ale marně.

„Nemáme štěstí,“ stěžoval si Pitovi, když se utábořili k obědu na malé mýtině, stěsnáni tak, že jeden seděl téměř na druhém. „Kdo ví, co se stalo s Mosipem! Kdyby nás byli aspoň zajali ti lidé z Imabare, byli bychom teď pohromadě se Skálovými.“

„Ale stejně bychom jim nebyli nic platni,“ odpověděl filozoficky Pit. „A Mosipo se jistě ještě ukáže, vždyť zde by ani nemohl nic podniknout.

Kromě té úzké cesty, po které jdeme, je to tu jediná spleť lián, keřů a stromů, že by tím ani Tumbili neprošel. Neměli bychom vlastně kam utíkat!“

Jirka uznal pravdu těchto slov a zase se vzpružil k nové naději. Nepřestával si však prohlížet opatrně koruny stromů, pod nimiž kráčeli, kdykoliv se mu k tomu naskytla příležitost a když se třetí den pochodu chýlil ke konci, spatřil cosi podivného. Hustá spleť větví vysoké a neobyčejně košaté akácie se na okamžik rozhrnula a mezi listím vyhlédla lidská tvář. Byla černá a jen široký, rozplesklý nos v ní tvořil jasnější místo. Hustý černý vlas sestupoval po nízkém čele až k mohutnému, silně vyvstávajícímu obočí a kryl i tváře v těch místech, kde běloch mívá licousy. V pootevřených, neobyčejně širokých ústech, pod nimiž nebylo téměř žádné brady, se leskly ohromné, bílé špičáky, připomínající chrup zdravé zvěře. Ale přes to přese všechno tato tvář, mající v sobě jakýsi zadumaný výraz, Jirku nepolekala, zato však ruka a ohromné rameno, které se na okamžik vynořily z temné zeleně. Ruka, silná jako Pitovo stehno, a celá zarostlá hustými chlupy, působila tak příšerným dojmem ztajené síly, že se Jirka v úděsu zastavil. Ohlédl se poplašeně na vojáka, jenž šel právě za ním a nepřipraven nato, že se zastaví, vrazil do něho celým tělem.

Jirka sledoval jeho pohled, a shledal, že muž se dívá rovněž na tajemné zjevení. Odvrátil sice hlavu k zajatci, nařizuje mu drsně, aby šel dále, ale v jeho očích byl výraz neklidu. Jirka pohlédl ještě jednou nahoru, ale podivný tvor zatím zmizel. Cestou nemohl mluvit se svými druhy, ježto šli mezi nimi Zulové, dělíce je od sebe, ale jakmile se utábořili na noc, pověděl jim o tajemném tvoru na stromě. Zjistil, že oba spatřili na jiných místech podobné postavy, které si je prohlížely z větví stromů, ale okamžitě bez hluku zmizely, jakmile na ně pohlédli.

„Musí to být náramně silní lidé,“ mínil Pit. „Mají mnohem delší a silnější ruce než každý člověk, s nímž jsem se až dosud setkal.“

„Jsou to lesní muži,“ pravil Lišanakaja a v jeho tváři se chvěla bázeň.

Jirka si vzpomněl na kůži ohromného obra, rozepjatou v kouzelném lese u Bulavaja a pocítil mrazení po zádech. Bylo něco nelidského a démonického v celém jejím vzezření a tento dojem v něm nyní ožil v plné síle. Lesní muži! Kdo to je, jsou to přátelé Zulů, nebo jejich nepřátelé, lidé mírumilovní, nebo násilníci? Ale Lišanakaja to nevěděl a opakoval jen, co slyšel vyprávět od zkušených lovců svého kmene, že lesní muži jsou tak silní, že jim nikdo nedovede čelit.

„A běhají prý po čtyřech,“ dodal, ale Jirka mu nevěřil. Povšiml si, že Zulové postavili toho dne mnohem více stráží, než obvykle, ačkoliv tábořili na tak malém prostranství, jež si k tomu ještě musili sami zjednat vysekáním podrostu, že by k jeho ohlídání byli postačili dva vojáci. Usoudil z toho, že lesní muži nejsou asi Zulům nakloněni a pocítil k nim zvláštní sympatii. Tu noc spal neklidně a do jeho snů se mísil časem pronikavý, vzdálený ryk, po němž následovaly temné, dunivé rány, jako by někdo bušil ze všech sil do válečného bubnu.

Čtvrtý den pochodu započal nevlídným a zamračeným jitrem. Když Zulové vyrazili vládla pod hustou klenbou stromů ještě téměř úplná temnota. Jako nekonečný had se vinul jejich šik po úzké stezce pralesem a zdálo se, že ponurý den působil i na náladu drsných vojáků. Hovořili málo a když krátce před polednem spustil déšť, tak prudký, že pronikl i korunami stromů, ztichli úplně.

Jirka šel kupředu mechanicky jako stroj a jeho myšlenky byly velmi trudné. Nadarmo se rozhlížel kolem sebe a zvedal častěji než v minulých dnech hlavu k větvím, jež se křižovaly nad cestou. Nespatřil tam ani vytouženou tvář svého černého přítele, ani zjev z předešlého odpoledne. Jen chladný déšť, prudce bušící do tváře, se řinul celými proudy ze stromů a zdálo se, že i opice zalezly do nějakých nepřístupných skrýší, aby tam našly ochranu před vodním přívalem. Ani oběd nezlepšil všeobecně špatnou náladu. Trvalo dlouho, než mokré dřevo vzplálo pod kotlíky a i potom déšť ustavičně oheň zhasínal. Jirka, promoklý až na kůži, se malátně natáhl do mokré trávy, čekaje mlčky, až dostane těch několik soust kaše, které byly jediným jídlem pro všechny, vojáky i zajatce bez rozdílu. Byla odporně nechutná, nemastná a neslaná, musil ji jíst rukama a nebylo jí ke všemu ještě ani dost. Netěšil se na ni, ale vyhladovělý žaludek se dožadoval svých práv a neměl nic jiného, čím by jej utišil.

„Není baasovi dobře?“ tázal se starostlivě Pit, ovinuv ruku kolem Jirkova ramene. Hoch se násilím vzchopil a pokusil se o úsměv.

„Ne, nic mi není, Pite, neměj starosti! Jen kdyby už přestalo pršet, v mokrých šatech se to jde tak špatně. A potom, už by byl nejvyšší čas, aby se ukázal Mosipo s nějakou pomocí. Bojím se, že ho potkalo něco zlého.“

Pit byl pln důvěry do budoucnosti a vyjádřil se také v tom smyslu, ale Jirka jen vrtěl hlavou.

„Také Tumbili se ztratil a možná, že ho sežralo nějaké velké zvíře,“ stěžoval si Lišanakaja. Snášel jinak pochod zcela dobře, ale obavy o jeho miláčka ho velmi skličovaly.

„Nedělej si starosti o Tumbiliho, Lišáčku,“ řekl Jirka chlácholivě, hladě hošíka po tváři. „Ten je velmi čilý a nedá si ublížit. Kdyby mu hrozilo nebezpečí uteče prostě na strom a půjde si ve větvích, jako jsme putovali u Bulavaja. Tam mu nikdo nestačí, žádné zvíře a člověk tím méně.“

„Ale lesní muži chodí také po větvích,“ namítl černoušek.

„Dobrá, ale kdo ti řekl, že loví kočkodany? A kdyby je i lovili, proč by si vybrali zrovna Tumbiliho, když mají tisíce kočkodanů jiných a k tomu paviány a kdovíjaké ještě jiné opice,“ těšil Jirka.

„A proč se mi tedy Tumbili neukáže?“ namítl Lišanakaja. Na to mu jeho bílý přítel nedovedl odpovědět. Skutečně, to bylo velmi divné. Jirka se rozpomínal na kočkodanovu příchylnost k jeho malému pánovi i na to, jak i jemu samému neváhal přispět na pomoc proti samotářskému slonovi. Proč se nyní neukazoval? Patrně jej přece jen potkala nějaká nehoda.

Nedlouho po obědě déšť ustal tak náhle, jako začal, ale nebe zůstalo zamračené. Šlo se špatně, nohy se bořily hluboko do mechu, nasáklého jako houba, z něhož tryskaly při každém kroku drobné pramínky vody. Místy se řinuly přes klikatou stezku celé potoky spojující se v bystřiny, při jejichž přecházení dravý proud podrážel nohy. Lýkové pouto, k němuž byli zajatci přivázáni za nohu, se napilo vodou a stalo se tak těžkým, jako by bylo ze železa. Jirka si je zkusil nadlehčit rukou, ale drsný povel vojáka, následovaný ranou přes ruku, mu dal na srozuměnou, že je to zakázáno. Klopýtal tedy dále s těžkým břemenem na noze a srdce se mu svíralo žalem při pohledu na Lišanakaju. Potácel se, strhován poutem k zemi a jeho síly rychle mizely. Poklesl jednou a zase se vzchopil, vyzdvižen surovou rukou vojáka a po chvilce klesl znovu. Pit, jenž šel za vojákem, krátce jej odstrčil stranou, zdvihl hošíka do své silné náruče a nesl jej i s provazem, nestaraje se o vojákovy námitky. Přední voják, jenž držel konec provazu v ruce, něco nespokojenci řekl a ten se ztišil. Nepochybně uznal, že by je hoch jen zdržoval a že bude lépe, když ho Kafr ponese.

Brzy po tomto výjevu se náhle celý šik zastavil. V těchto místech se stezka rozšiřovala, klesajíc ve směru pochodu tak, že Jirka viděl i na přední řadu. Spatřil tam náčelníka v živém hovoru s dvěma muži, kteří se zdáli přicházet z opačné strany. Vyhlíželi velmi zchváceně a chatrný obvazek z trávy, upevněný nedbale na noze jednoho z nich, nasvědčoval nedávnému zranění. Rozmluva byla velmi živá a výkřiky okolostojících vojáků, z nichž znělo zklamání a vztek, ji často přerušovaly.

„Něco se stalo!“ řekl si Jirka a napjatě sledoval z dálky rozmluvu. Umbandini se pojednou otočil a s tváří, staženou hněvem, běžel zpět. Zastavil se před Jirkou a pozvednuv ruku výhružně nad zajatcovu hlavu, něco řekl. Jirka mu nerozuměl, ale Lišanakaja vyrazil zděšený výkřik. Náčelník se prudce obrátil, vytrhl vedle stojícímu vojákovi asagaj a chrle ze sebe příval slov pozvedl násadu oštěpu nad hošíkovu hlavu. Ale Pit se bleskurychle otočil a nastavil těžkému dřevu záda, ukrývaje černouška ve své náruči.

Jirka se chtěl vrhnouti Pitovi na pomoc, ale dva Zulové ho strhli prudce stranou a drželi ho za ruce tak pevně, že nemohl učinit ani krok. Hněvem skřípaje zuby musil nečinně přihlížet, jak náčelník buší ze všech sil do ohnutých zad věrného černocha. Pit stiskl zuby a nevyrazil ani hlásku bolesti. Konečně zemdlela surovci ruka a jeho výbuch zlosti se ztišil. Odhodil asagaj a beze slova odešel do čela šiku, který se dal hned potom zase na pochod.

„Nu, tys to chytře vyvedl,“ bručel tiše Pit k hochovi, narovnávaje si rozbolavělá záda, pokrytá podlitinami. „Proč jsi se prozradil tomu chlapovi, že znáš jejich jazyk?“

„Když, když on,“ vzlykal hošík, zalykaje se hrůzou a skrývaje hlavu na Pitových prsou.

„Nu, co on? Spolkni pláč a pověz to, ty malý hrdino!“ snažil se bodrý Kafr Lišanakaju povzbudit.

„On řekl, že ještě dnes zemřeme,“ pravil ubohý malý hoch přerývaným hlasem. Pit se na okamžik zarazil.

„To že řekl? A co to najednou do něho vjelo? Co tomu řekne Oham?“ promluvil po chvilce.

„Oham už nežije. Basengové zaskočili jeho vojáky, porazili je a on zahynul na útěku. Ti dva muži přinesli o tom zprávu,“ sděloval Lišanakaja, co si pamatoval z náčelníkovy řeči.

„Nu, to rád slyším!“ pravil Pit. „Zas je o pár darebáků méně a ten Oham byl arcidarebák. Ale teď už nebreč, Zulové se ti budou vysmívat a nic tím nepořídíš. Dokud dýcháš, tak jsi pořád ještě na živu a máš naději, že se z té bryndy nějak dostaneš!“ Hoch ještě chvilku tiše vzlykal, a potom usnul, přemožen žalem, tak tvrdě, že se vzbudil teprve, když se utábořili.

Jirka neslyšel z této tiché rozmluvy nic, ale ze všeho, co se stalo vytušil, že se jejich konec blíží. Nepoděsilo ho to, nebál se smrti, jako se jí nebojí žádný mladý hoch, nikdy na ni nemyslil a nedovedl si o ní učinit nějaké představy. V tu chvíli k němu mluvil jen hlas jeho svědomí, připomínající mu rodiče a hoře, které jim způsobí, když se již nikdy víc nevrátí. Do těchto vzpomínek na domov se mísil pocit trpkého zklamání nad nezdarem celého jeho podniku. Jiným šel pomáhat a sám si pomoci nemohl. Toto vědomí bylo tak silné a tak skličující, že zatlačilo všechny ostatní úvahy do pozadí. Zvedl hlavu a zoufale se rozhlížel kolem sebe, není-li tu nějaká možnost úniku. Všude byli jen nepřátelé, vpředu, vzadu, vedle něho a chmurný prales, tajemně ztemnělý, neskýtající žádné pomoci. Na okamžik ho napadlo, že je to divné, že se jich Zulové nezbavili hned, místo aby je vlekli s sebou dále, ale dlouho nad tím neuvažoval. Lámal si hlavu, vymýšleje jeden plán za druhým a zase jej zavrhuje pro naprostou neproveditelnost, ale nepřišel na nic.

Kráčeli nyní mnohem rychleji, jako by Zulové měli v úmyslu dosáhnout ještě před večerem nějakého vytčeného cíle. Pochod již nepůsobil Jirkovi potíží; rozčilení mu propůjčilo síly a také vysychající provaz tížil nyní méně. Šero pod stromy zhoustlo již téměř v tmu, když se náhle lesní kryt nad jejich hlavami otevřel a umožnil pohled na oblohu, pokrytou nízkým, kalným mrakem. Přední řady Zulů vycházely na mýtinu v pralese a brzy potom stanul na ní celý oddíl. Bylo to prostorné místo, jehož stromy kdysi podlehly ničivému dechu dravého orkánu. Ležely přes sebe, zarůstajíce hložím a úponkovými rostlinami, ale na prvý pohled bylo zřejmé, že lidská ruka vnesla do původního chaosu jakýsi pořádek. Kmeny, které kdysi nepochybně ležely uprostřed, byly odvaleny stranou a srovnány tak, že tvořily kolem uvolněného středu jakousi hradbu, otvírající se jen dvěma neširokými otvory, jež ležely téměř přesně proti sobě. Volné prostranství bylo tak veliké, že na něm mohl pohodlně tábořit oddíl několikrát silnější, než byla rota Umbandiniho.

Pod skácenými lesními velikány bylo dosti suchého, tlejícího dřeva a Zulové v malé chvíli zanítili dva veliké ohně, které jasně ozářily celý tábor. Oba východy byly obsazeny silnými hlídkami, ozbrojenými vesměs puškami. Větší část mužstva se pohodlně rozložila kolem ohňů, ale tentokráte se nikdo neměl k tomu, aby zarazil u ohně obvyklé tři tyče, jejichž horní konce se sbíhaly a nesly kotlík na přípravu prosné kaše. Jen několik vojáků se hmoždilo v pozadí tábora s dřívím; tahali z neproniknutelné změti padlých stromů rovné a nepříliš silné kmeny, zbavili je sekerami větví a částečně i kůry, načež je rozsekali na kusy různé délky.

Zajatci byli důkladně spoutáni na rukou i na nohou hned jak stanuli mezi dřevěnými hradbami. Lišanakaja se probudil a rozpomenuv se na hrozbu náčelníkovu, stáhl tvářičku strachem před tím, co se bude dít. Jirka, jenž se dorozuměl s Pitem jediným pohledem beze slov, poznal, že se blíží konec. Zapomněl v tu chvíli na sebe a začal těšit poděšeného černouška. Ale hošík ho neposlouchal a rozhlížel se ustavičně kolem sebe očima uštvaného zvířete, které se octlo v pasti, z níž není vyváznutí. Pronikavý výkřik hrůzy přerušil Jirkova těšivá slova. Hošík třeštil oči na muže, vlekoucí k ohni dlouhé kusy dřeva, které, zbaveno jsouc svého pláště z kůry, bíle zasvitlo odleskem plamenů. Lišanakajova tvář byla popelavě šedá a z jeho úst se draly nesrozumitelné výkřiky, po nichž následoval příval slov mašonských i matabelských. Jirka jim nerozuměl, ale nebylo toho zapotřebí; z hochova hlasu zněl takový šílený strach, že propadl na okamžik panice.

Všechna krev se mu nahrnula k srdci a na čele mu vyrazil ledový pot. Nemohl odvrátit zrak od vojáků, kteří zarazili po obou stranách ohniště silné kusy dřeva, nachýlené tak, že se křižovaly a svazovali jejich konce pevně provazem. Uhodl, že to má být podpora pro rožeň neobvyklé délky a pochopil, k čemu bude rožeň sloužit. Myslí mu bleskla vzpomínka na slova, jimiž jeho otec strašil malého Vašíka. „Matabelové by tě ještě snědli!“ řekl a strýc Martin se nesmál, když mu svou řeč opakoval holandsky. Ty rožně jsou určeny pro ně, na nich se budou péci jejich těla!

Násilím odvrátil hlavu a jeho zrak se setkal s výsměšným pohledem vojáka, který je střežil z bezprostřední blízkosti. Pohled na šklebícího se nepřítele mu vrátil rozvahu. Zahyne stejně, ať dá najevo bázeň nebo odvahu. Rozhodl se pro to poslední. Sebral v paměti vše, co se naučil od Lišanakaji z matabelštiny a zahrnul hlídače výrazy potupy. Muž na něj vytřeštil oči, na okamžik překvapen, že zajatec zná jeho řeč, a potom zvedl s hněvivým výkřikem asagaj k ráně. Druhý voják mu strhl ruku v poslední chvíli, kdy už se hrot vytrhl. Rozruch, jenž na okamžik nastal kolem zajatců, připoutal k sobě pozornost Umbandiniho. Seděl před ohněm v kruhu nejvýznačnějších bojovníků, sleduje mlčky přípravy k nastávajícím hodům, a nyní se zvedl a šel k povykujícím strážím. Zastavil se těsně před mužem, jenž chtěl Jirku probodnout a otvíral již ústa k dotazu či výtce, ale nevyřkl ani slova. Hoch, který mu hleděl nebojácně do tváře, viděl, jak náčelník s otevřenými ústy strnule zírá přes vojákovo rameno k vysokému valu skosených kmenů, jenž se ztrácel napolo ve tmě. Namáhavě poposedl, aby viděl, co to upoutalo Umbandiniho pozornost a otevřel úžasem ústa, neschopen slova, stejně jako náčelník.

Na hřebenu dřevěné hradby stál muž, jehož bílý šat se svítivě odrážel od tmavého pozadí. Byl to muž malé postavy, a tak tlustý, že se podobal kuličce. Trojitý podbradek, splývající až na límec košile, prodlužoval jeho hladce vyholenou tvář, zarostlou tukem a tak kulatou, že by se byla podobala obličeji dobře vykrmeného prasátka, nebýt její temné pleti. Malý nosík v ní téměř mizel a bylo s podivem, že udrží brýle, jejichž skla se leskla v silné kostěné obrubě. Podivný zjev byl oděn plátěným šatem neposkvrněné bělosti, jehož krátké a široké kalhoty mu sahaly jen ke kolenům; jejich pokračování tvořily bílé holeně z jakési ohebné tkaniny, končící v důkladných botkách ze žluté kůže. Muž měl na hlavě korkovou přílbu s rouškou, chránící týl, a kolem boků žlutý pás, na němž viselo pouzdro s ohromným revolverem. V levé ruce, opřené v bok, držel krátký těžký karabáč z hroší kůže a pravou zvedal vzhůru, obraceje ji dlaní proti Zulům na znamení míru.

Jirkovi nezbylo mnoho času prohlížet si neznámého bělocha, události šly po sobě v překotném tempu. Nejdříve to byl náčelník, jenž něco zlobně vykřikl, na to jeho lidé odpověděli mnohohlasným voláním, zvedajíce se rychle se zbraněmi v rukou, ale tato vřava netrvala dlouho. Cizinec ji přehlušil zvučným a silným hlasem a když se hned nato zableskly vlevo i vpravo od něho četné hlavně pušek, namířených do tábora, ztichli Zulové úplně. K pažbám pušek se tiskly hlavy černých střelců s bílými turbany a Jirka se právě zabýval jejich počítáním, když spatřil temný, malý stín, jenž se přehoupl mocným obloukem přes hlavu jednoho střelce a skočil do tábora. O vteřinu později se přitiskl zelený, chlupatý tvor k Lišanakajovi a jeho pracky mu láskyplně hladily obličej. Opička vřískala radostí a černoušek za ní nezůstával pozadu.

„Drahý, malý, ošklivý Tumbili, kde jsi byl tak dlouho? Jak jsi mne mohl nechat samotného? Nevíš, že mne chtěli sníst a Pita a bílého pána také?“ plísnil hoch opici, která mu odpovídala podle svého způsobu. Zulové přihlíželi k tomuto výjevu jako očarováni, ale cizinci jim nepopřáli času, aby se vzpamatovali. Zatím, co pušky na ně neustále mířily, ozvaly se polekané výkřiky od obou východů z tábora, kde byly ponechány hlídky a po nich následovalo několik střelných ran. Nato se objevily prchající zulské stráže a za nimi vnikly do tábora dvě čety černých vojáků, v ruce pušky s nasazenými bodly, připravené k výstřelu. Jednu z nich vedl štíhlý a velmi mladě vypadající poručík ožehnutý do bronzova, oděný podobně jako muž na hradbě, druhou malý, šedovlasý seržant v modré plátěné uniformě, z jehož temně hnědé tváře svítily silné, bílé kníry.

Jako by jen čekal na jejich příchod slezl tlustý mužík s obdivuhodnou mrštností barikádu, následován několika vojáky v turbanech a četou černochů, v níž Jirka poznal k svému největšímu údivu mašonské lovce. Chtěl na ně právě upozornit Pita, když se od černé čety oddělil jeden muž a s lesknoucím se nožem v ruce běžel přímo k nim. Náčelník uskočil, chtěje se chopit asagaje na obranu, ale černoch ho odstrčil stranou a vrhl se k Jirkovi.

„Ach, Mosipo, drahý kamaráde, ty jsi přece přišel!“ volal hoch a hlas se mu podezřele třásl. Zápasil statečně se svým pohnutím, ale rozčilující události toho dne oslabily jeho odolnost. Popadl Mosipa za ruku, jakmile ho zbavil pout a beze slova ji tiskl.

„Ještě na okamžik mne pusť, Gergi, abych rozvázal Pita a Lišanakaju,“ řekl černoch vesele a Jirka s úsměvem poslechl.

„Jak jsi nás jen našel, Mosipo?“ tázal se chraptivě, utíraje si rukávem oči. „Víš, že jste přišli v poslední chvíli?“

„Snad ne?“ vzhlédl Mosipo od chlapcových pout, jež právě přeřezával. Lišanakaja na něj vychrlil příval matabelských slov a tvář mladého černocha ztuhla úžasem.

„Sníst vás chtěli? Zulové to občas dělají, ačkoliv teď už méně než dříve. Věděl jsem o tom a proto jsem si myslil…“ odmlčel se a v rozpacích změnil předmět hovoru. „Našel vás vlastně Tumbili, já ne, ale o tom až později. Teď musíme odtud, ostatní jsou už také hotovi.“

Měl pravdu. Zatím černí vojáci, vedení poručíkem, jenž se připojil k tlustému cizinci, nahnali Bazizuly do jednoho kouta ohrady, když jim předtím odebrali zbraně. Tlustý cizinec stanul před náčelníkem, jemuž sahal sotva po ramena, a položiv mu rukojeť bičíku na prsa, začal mu něco důrazně vykládat. Štíhlý důstojník vykřikl několik rozkazů a zastrčiv revolver, jejž dosud držel v ruce, do pouzdra, obrátil se s úsměvem k Jirkovi. Zasalutoval a potřásl srdečně hochovi rukou, kývnuv přívětivě v odpověď na Pitův pozdrav.

„Gomez de Pina, poručík třetího pluku portugalských koloniálních střelců. Tam to,“ – ukázal rukou přes rameno – „jsou moji lidé. Svahelové, moc dobří vojáci, ale zloději, že jim není rovno.“ Jeho mladý obličej s krátkým černým knírkem zářil veselím a mezi poodhrnutými rty se mu zaleskly dvě řady krásných bílých zubů. Jirka k němu okamžitě pocítil náklonnost. Řekl mu své jméno a začal mu pohnutě děkovat, ale poručík mávl odmítavě rukou.

„Eh, to nestojí za řeč, byli bychom stejně ty černé darebáky odzbrojili, protože jsou za prvé na portugalském území a za druhé táhnou proti našim černochům. A po pravdě řečeno, nebýt vašeho černého přítele a téhle malé opice, nebyli bychom vás snad vůbec našli. Máme namířeno do Hunjanských hor, za lidskými lebkami.“ Rozesmál se hlučným chlapeckým smíchem nad údivem, jejž vyčetl z Jirkovy tváře.

„Opravdu, jsme lovci lebek. Správně řečeno, jsme ozbrojeným průvodem lovce lebek, jímž je tam ten pán, řečnící právě k zamračenému náčelníkovi.“ Stáčel si obratně cigaretu, ale právě, když ji chtěl zapálit, ozvalo se od jednoho ohně, do něhož házeli odebrané zbraně, několik výstřelů, po nichž následovaly z řad odzbrojených Zulů výkřiky bolesti.

„Hej, hola, seržante Zuraro, co se to tam děje?“ křikl poručík. Starý seržant přispěchal s rukou u čapky.

„Ti svahelští hlupáci zapomněli vyjmout náboje z pušek, než je hodili do ohně, pane poručíku!“ hlásil udýchaně, stavě se do přísného pozoru. „Zbraně v ohni spustily a náhodou poranily několik Zulů.“

Poručík ho odeslal po několika slovech zpátky na místo, aby dohlížel na zničení zbraní a pověděl stručně Jirkovi obsah jejich rozmluvy. Mluvil plynně anglicky, ale s tak silným románským přízvukem, že mu hoch chvílemi jen špatně rozuměl. Když slyšel, že vojáci ničí zulské zbraně, hlásil se chvatně o svoji pušku a měl štěstí, že ji dostal v pořádku zpět i se střelivem.

„Máš ty to ale mazanou opici,“ obrátil se de Pina k Lišanakajovi, popleskávaje ho po tváři. „Já ti ji odkoupím za deset zlaťáků!“ Smál se a vesele mžikal očima. Mluvil špatně zulsky, ale hošík mu přece jen porozuměl a přitiskl úzkostlivě kočkodana k sobě. Začal zmateně něco žvatlat, svíraje opici tak pevně, že zavřískla bolestí a poručík i Jirka se rozesmáli na celé kolo.

„Neboj se, já ti ji nechám, když ji máš tak rád,“ chlácholil důstojník hošíka a vytáhnuv z kapsy plochou láhev, potaženou kůží, odšrouboval zátku a podal ji Jirkovi.

„Napijte se trochu, vypadáte bídně, mladý příteli! Ale s mírou, je to hezky ostré. Nu, já bych také tak vypadal, kdyby mne chtěl někdo sníst k večeři.“ Jirka se zakuckal silným douškem a Pit pošilhával zamilovaně po lahvi. Ale poručík ji zastrčil zase do kapsy a řekl, že je nejvyšší čas, aby „lovec lebek“ domluvil, jinak že tu zůstanou až do rána. Přistoupil k tučnému mužíkovi, jenž stále ještě řečnil k zamračenému náčelníkovi a položil mu ruku na rameno.

„Po dobrém s těmi chlapy nic nedokážete, i kdybyste se umluvil k smrti, profesore,“ pravil. Tlustý muž se otočil a potřásl mrzutě hlavou.

„Mládí, ukvapené mládí!“ řekl karatelsky. „Ne puero gladium,¹¹*) jak dí latinský mudrc. Nemohu nepomyslit na tento výrok, podívám-li se na vás, poručíku de Pino. Dnes vycházejí z vojenské akademie hošíci, jakmile jim vypučí první ozdoba pod nosem.“

„Nejlepší by bylo, pověsit všechny ty černé darebáky na ty stromy tady kolem,“ prohlásil poručík, nedotčen pohrdlivými slovy svého společníka. „Ale poněvaž by to trvalo příliš dlouho, navrhuji pověsit aspoň náčelníka a několik jeho nejznamenitějších válečníků.“

Ale profesor kategoricky tento návrh zamítl a nechtěl ani povolit, aby tyto vybrané lidi vzali místo oběšení s sebou, jako rukojmí.

„Nemůžete je ale nechat bez trestu, když víte, že chtěli nabodnout bělocha na rožeň!“ pravil poručík důrazně, pozbyv trpělivosti. „Považte, co si dovolí proti bělochům příště!“

„Nu, vzali jsme jim zbraně a zničili jsme je, není to dost velký trest?“ namítl profesor.

Poručík místo odpovědi zavolal Jirku a představiv ho veliteli výpravy, jímž byl tlustý profesor, Garcia de Cavedo, vyzval ho, aby jim stručně sdělil, jak s nimi Zulové zacházeli. Hoch tak učinil, neopomenuv se zmínit o výprasku, který dostali na rozkaz podnáčelníka s opičáckou tváří a profesor nečinil žádných námitek proti poručíkovu požadavku, aby náčelník dostal dvacet ran a jeho podřízený čtyřicet.

„Vlastně by to mělo být naopak, neboť náčelník má míti všeho víc, než muž nižší hodnosti, ale zde by to nebylo spravedlivé,“ pravil vesele poručík, a zavolal seržanta Zuraru, aby mu dal rozkaz k exekuci. O chvíli později přihlíželi všichni bývalí zajatci s pocitem nemalého zadostiučinění, jak svalnatí Svahelové vyplácejí prutem oba muže. Mosipo stál vedle Jirky, ale netvářil se nijak vesele.

„Zulové nejsou jako jiní černí muži, kteří si nedělají nic z výprasku,“ vrtěl povážlivě hlavou. „Považují ho za největší pohanu a náčelník jistě neustane, dokud se nepomstí.“

„Považují-li bití za pokořující, pak ho nemají udílet zajatcům,“ řekl Jirka, spravedlivě rozhněván a Mosipo jen potřásl hlavou.

Když byl trest vykonán, seřadil důstojník své lidi a Mašony a umístiv osvobozené zajatce uprostřed vojáků, dal rozkaz k odchodu. Minuli mlčenlivé Zuly, stojící se zasmušilými pohledy, v nichž zřetelně plála zášť a touha po pomstě a kráčeli za svitu pochodní širokou průrvou, kterou si uragán prorazil mezi mohutnými stromy. Cestou vyprávěl Mosipo svým druhům, co se s ním dělo od té chvíle, kdy vystoupili na břeh Angvy a octli se mezi Bazizuly.

Proud jej zanesl poněkud stranou, takže se dostal na břeh v místě, které bylo jen málo hlídáno a špatně osvětleno. Podařilo se mu setřást se sebe muže, který na něj zaútočil a zmizet mezi stromy. Neběžel daleko a po malé chvíli, když se přesvědčil, že mu není nikdo bezprostředně v patách, vylezl na první vhodný strom, který se mu naskytl. Seděl zde tiše a slyšel několik Zulů, přeběhnuvších pod jeho skrýší aniž je napadlo zvednout hlavu. Ostatně nastala již zatím noc a tma byla úplná, takže by ho byli ani nespatřili. Zanechali brzy bezúčelného stíhání a Mosipo ještě chvíli vyčkával na stromě, přemýšleje, co by měl podniknout, když ucítil, jak se něco vedle něho pohnulo.

Polekal se velice, ježto neměl kromě Jirkova zavíráku žádné zbraně, ale tiché štěbetání ho poučilo, že jde jen o neškodnou opici a podle toho, jak se zvíře k němu mělo, poznal brzy, že je to Lišanakajův Tumbili. Zaradoval se, že má aspoň takového společníka a když noc pokročila, slezl ze stromu a pokusil se s kočkodanem proniknout do nepřátelského tábora. Ale to se mu pro četné hlídky nepodařilo, ačkoliv chytrý opičák, jenž pochopil jeho záměr, vynaložil všechen svůj um, aby proklouzl k svému malému pánovi. Neměl však štěstí a jednou jen o vlas unikl asagaji hlídajícího vojáka. Nato Mosipo usoudil, že bude lépe nevystavovat se zbytečně nebezpečí a uchýlil se zase do lesa, odváděje s sebou Tumbiliho, který šel jen velmi nerad. Strávil noc na větvích a ráno si hoch vzpomněl na mašonské lovce. Místo aby následoval zulský oddíl, vyčkal ještě nějaký čas na stromě, zdržuje násilím opici, aby se nepustila za svým pánem a potom přeplaval řeku. Nato šli proti proudu, zpět cestou, kudy se ubírali den předtím a k polednímu narazili na mašonské lovce. Jejich velitel byl okamžitě ochoten jít synkovi svého náčelníka na pomoc a celá četa se přepravila přes řeku na prámu, který si chvatně zrobili z poražených stromů, svázaných lýkem.

To vše jim zabralo dosti času, takže byli proti Zulům, jejichž stopu snadno našli, zpožděni téměř o celý den pochodu. Snažili se tento náskok nepřátel vyrovnat, ale podařilo se jim to jen částečně, neboť potmě jít pralesem nemohli a světlo by je bylo snadno prozradilo. Teprve třetí den pochodu se octli nepříliš daleko za Umbandiniho rotou a tu napadlo jednoho z mašonských lovců, že by si mohli zkrátit cestu a Zulům nadběhnout. Znal prales, protože se kdysi musil zúčastnit nájezdu proti Basengům a vzpomněl si, že nedaleko odtud musí být místo, kde bouřlivý vichr prošel lesem, zanechav po sobě širokou a dlouhou cestu, pokrytou pokácenými stromy. Úzká lesní stezka, po které postupovali Zulové se svými zajatci, tvořila s touto cestou vidlici, běžíc s ní místy téměř rovnoběžně. Kdyby Mašoni pronikli lesem, dostali by se na širokou cestu, kudy šel vichr a po ní by mohli postupovat rychleji než Zulové po úzké a klikaté stezce. Pak by snad dosáhli místa, kde se stezka s průklestem spojovala, dříve než nepřátelé a mohli by na ně nečekaně udeřit ze zálohy.

Velitel čety schválil tento návrh a muž nalezl s vrozeným pudem dítek přírody místo, které se k odbočce nejlépe hodilo. Zde si začali razit pomocí nožů a seker cestu pralesem a po svízelné, ale nedlouhé práci se skutečně octli v průklestu, kde vichřice les zničila. Nyní měli zahnout doprava, k východu, aby se dostali ke křižovatce stezky s průklestem, ale Tumbili nechtěl za žádnou cenu tímto směrem jít. Škubal sebou, vřískal a jevil ustavičnou snahu pustit se právě opačným směrem, až konečně Mašon, vedoucí četu, povolil Mosipovu naléhání a nechal ho jít s opicí a s několika muži tam, kam si kočkodan přál, na krátký průzkum. Netrvalo dlouho a rozvědka, vedená Tumbilim, narazila na tábor portugalské výpravy.

Velitel výpravy i jeho důstojník projevili okamžitě ochotu připojit se k Mašonům a napadnout Zuly, jakmile jim Mosipo řekl, že mezi zajatci je běloch. Portugalci ponechali svůj tábor s nosiči pod ochranou několika vojáků a s ostatními muži ihned vyrazili. Spojili se s Mašony a postupovali potom lesní průrvou směrem k východu tak rychle, jak to jen šlo, ale přesto dorazili v posledním okamžiku.

„Jen když vůbec,“ pravil vděčně Jirka, když Mosipo skončil své vyprávění. „Nevím, komu máme dřív děkovat, jestli tobě, nebo Mašonům, nebo Portugalcům…“

„Nebo Tumbilimu,“ přerušil ho s úsměvem Mosipo, „nebýt jeho, nenašli jsme portugalský tábor a kdo ví, jak by byl náš útok na Zuly dopadl! Vždyť jich bylo pětkrát tolik, co nás.“

Za hovoru dorazili k portugalskému ležení, které bylo velmi rozlehlé. Kolem dvou velkých ohňů sedělo mnoho černochů, kteří právě dokončili večeři a několik hlídek, ozbrojených puškami, obcházelo tábor. Poněkud stranou plál třetí, menší oheň, vedle něhož stál šedý, dosti prostorný stan. Dva běloši v uniformě koloniálních střelců, sedící u ohně, okamžitě vyskočili a šli vracejícím se mužům vstříc, jakmile zaslechli volání stráže.

„To jsou dva moji vojáci, Nunes a Branco, dobří střelci,“ představoval poručík dva bělochy Jirkovi. Profesor se s pocitem úlevy spustil do nízké polní židle, kterou mu černý sluha přistavil k ohni a vybídl Jirku a jeho společníky, aby si sedli také.

„Vítám vás v našem táboře,“ děl slavnostně, podávaje jim po řadě ruku. „Jsem Garcia de Cavedo, profesor antropologie na staroslavné universitě v Coimbře a těší mne, že jsme vám mohli prokázat tu malou službu.“

Zachytil Jirkův nechápavý pohled a uhodl správně jeho příčinu. „Antropologie je nauka o člověku, o jeho tělu i duši, o jeho výskytu a rozšíření na zeměkouli a konečně i o jeho původu a vývoji,“ vykládal vlídně pozornému posluchači. „Výraz sám pochází od řeckého anthropos, to jest člověk, a logos, což značí slovo, výklad a podobně.“

„Ale naši černoši říkají panu profesorovi jinak,“ přerušil učenou rozpravu poručík de Pina. Seděl na židli vedle tučného mužíka a s veselým úsměvem si kroutil cigaretu.

„Jsou to nevzdělaní a naivní tvorové, jimž nelze zazlívati, že mne přezvali po svém obrazném způsobu ‚Muž, jenž hovoří s kostmi‘,“ obrátil se profesor káravě k důstojníkovi. „Ale je nepřístojné, říkají-li mi bílí členové této výpravy ‚Lovec lebek‘, jak jsem se onehdy dozvěděl!“

„Opravdu vám tak říkají, pane?“ Poručík předstíral rozhořčený údiv a Jirka jen stěží ztajil úsměv, vzpomenuv si, že sám tak profesora nazval.

„Ale, povězte mi, nesbíráte snad lebky? Vlečeme jich s sebou už několik slušných balíků. Pak byste se ovšem neměl na ty ubohé bělochy tak zlobit, ježto se jen snažili vystihnout vaše povolání.“

Večeře, kterou přinášel černý sluha na ohromném dřevěném podnosu, přerušila malou slovní potyčku. Jirka se snažil jíst jak nejpomaleji mohl, ale přesto byl hotov o mnoho dříve, než oba jeho bílí společníci. Dostal novou porci a pustil se do ní s nezmenšenou chutí. Měli šťavnatou kančí kýtu, výborně upečenou, se zeleným hráškem z konservy a s kukuřičnými plackami, a jídlo zapíjeli znamenitým čajem.

Zatím co večeřeli, vyprávěl poručík stručně o jejich výpravě. Vyjeli z Delagonské zátoky a pobřežní lodice je dopravila až k ústí Zambezi, odkud nastoupili pochod po severním břehu řeky. Bylo jich kolem padesáti, z toho čtyřicet svahelských vojáků a svá zavazadla vezli na oslech. Ale zvířata dlouho nevydržela, podlehla bodnutí mouchy tse-tse.

„Ohavný tvor, tahle tse-tse,“ pravil de Pina, žvýkaje notný kus pečeně. „Ne snad, že by byla ošklivá, je šedivá, má krátká křidélka a velikostí se neliší mnoho od mouchy, které u nás doma říkáme masařka. Ale její bodnutí usmrtí i vola za necelý týden. Učení pánové,“ – podíval se škádlivě na profesora – „o ní vykládají, že žije jen ve stínu stromů. Nu, my jsme tomu věřili a drželi jsme se pokud možno v otevřeném kraji. Tam však žije nepochybně nějaká její sestřenice, která si ze slunce nic nedělá a ta nám naše ubohé ušáky ubodala k smrti.“

Profesor šermoval při této řeči netrpělivě nožem a použiv poručíkova oddechu, ujal se rychle sám slova.

„Tato moucha, které nevědomí černoši říkají tse-tse a přírodopisci Glossina, se vyskytuje ve dvou odrůdách, z nichž jedna se zove Glossina palpalis a druhá Glossina morsitans. Prvá z nich skutečně dává přednost místům spíše stinným a vlhkým, míjejíc takřka napořád otevřenou step, zato však druh, řečený morsitans, libuje si převážně, jak jsme k své největší škodě zjistili, na místech co nejméně zalesněných. Oba tito tvorové z čeledi hmyzu dvoukřídlého, jejichž jméno je odvozeno od řeckého glossa, to jest jazyk, působí svým bodnutím dobytku smrtelné onemocnění, projevující se horečkou, otoky, chudokrevností a hubnutím. Černí obyvatelé rovníkové Afriky nazývají toto onemocnění nagána. Co však jest ještě horší, tyto mouchy mohou přivodit i člověku zhoubné onemocnění, zvané spavá nemoc, jež končí bez výjimky smrtí.

Dlouhá řeč unavila profesora, jenž sáhl po svém šálku s čajem a poručík se opět chopil slova. Když jim padli oslové, najali si padesát nosičů z kmene Baruů. Každý dostal balík, vážící 50 až 60 liber a obsahující výzbroj, profesorovy přístroje, střelivo, nějaké zásoby potravin a zejména předměty na výměnný obchod s černochy, hlavně korále, skleněné perly různé barvy, mosazný drát, sůl a kaliko. Černoši nesou své břemeno na hlavě a jsou s to s ním urazit denně až třicet mil. Výprava putovala po severním břehu Zambezi až k peřejím karibským, zde přešla řeku a pokračovala napříč územím Bazizulů zase zpět na východ, majíc namířeno do Hunjanských hor.

„Hledáme tvory, kteří již nežijí a možná nikdy nežili, ale o tom vám poví zítra pan profesor více,“ řekl s úsměvem poručík de Pina. Učený antropolog již otvíral ústa, ale mladý muž ho zarazil posuňkem.

„Snad bude opravdu lépe, odložíte-li to laskavě na zítřek, pane profesore, je už hodně pozdě,“ pravil tak zdvořile, že mu bodrý tlouštík nemohl odepřít. Vyžádal si však zato, aby jim Jirka stručně pověděl, jak se octl s tak nedostatečným průvodem v tak nebezpečných místech a jak upadl do zajetí Bazizulů. Jirka to učinil, omezuje se jen na nejvýznamnější události, ale netaje se nikterak s účelem své cesty.

„Jste báječný chlapík a ti vaši černí druhové také!“ pravil poručík nadšeně, udeřiv Jirku mocně do ramene. „Hned bych šel s vámi vysvobodit zajatce z Imabare, kdyby mne moje povinnost nevázala na tuto výpravu.“

„Vskutku, neobyčejný to podnik,“ připojil se profesor k jeho chvalořeči, mžikaje přes skla svých brýlí obdivně na hocha. „Ut desint vires, tamen est laudanda voluntas,¹²*) dí latiník. Ale jiné přísloví praví: „Nec Hercules, contra plures!“¹³**⁾ a tím byste se měl utěšiti, nevrhaje se více nerozvážně do nebezpečí.“

„Ale proč, profesore?“ namítl poručík, přeloživ Jirkovi latinské úsloví. „Římané učinili i jiné výroky a dum spiro, spero, dokud žiji, dotud doufám, není o nic horší, než ty ostatní. A proto neztrácejte ani vy naděje, mladý příteli!“

21. OPIČÍ PŘEDEK

Poručík de Pina podrobil ráno mašonského lovce, jenž se vyznal v pralese, důkladnému výslechu. Dorozuměli se snadno zulštinou, řečí, kterou ovládali oba a de Pina se dozvěděl vše, co si přál. Podle toho zařídil další pochod a výprava vyrazila po krátké snídani směrem k východu, ubírajíc se z počátku průklestem, jejž způsobil v pralese bouřlivý vichr. Jestliže byly Mašonovy údaje správné, vyjdou brzy odpoledne z pralesa a zítra ve stejnou dobu dosáhnou řeky Angvy. Profesor zamýšlel překročit řeku a proniknout do Hunjanských hor a Mašoni se rozhodli, že ho budou s Lišanakajou provázet. Byla to stejně i jejich cesta, ježto východní svah těchto hor lemovala stejnojmenná řeka, na které ležel kraal jejich náčelníka, Lišanakajova otce.

P

P

Malý černoch se velmi radoval, že zůstane ještě ve společnosti svého bílého přítele a neustal ho přemlouvat, aby šel s ním do otcova kraalu Čininga. Ale Jirka jen vrtěl odmítavě hlavou; neměl v úmyslu se vzdát svého původního záměru a chtěl se s Mosipem a Pitem odloučit od pohostinných Portugalců a vydat se k Imabare, na pomoc Janovi a jeho otci.

Poručík de Pina seřadil své lidi po vojensku. Vyslal napřed rozvědku šesti vojáků, vedených starým seržantem Zurarou a za ní se teprve ubírala ve vzdálenosti pěti set kroků ostatní výprava. V jejím čele kráčela četa patnácti střelců, vedených samotným poručíkem, vedle něhož šel profesor a Jirka se svými přáteli. Potom následovali Mašonci a za nimi nosiči se svými břemeny. Jiná četa, vedená desátníkem Nunesem a čítající rovněž patnáct mužů, uzavírala celý voj. Asi sto kroků za ní se ubírala zadní stráž, pět mužů, jimž velel desátník Branco. Mezi touto pestrou směsicí lidí se vesele proháněl Tumbili, jenž si občas „odskočil“ na strom, aby si vyhledal něco k jídlu. Radoval se královsky ze své svobody, vzpomínaje jen s nechutí na včerejšek, kdy ho Mosipo vedl po větší část dne na obojku z obavy, aby nevrazil předčasně do zulského tábora a nepokazil tak jeho přepadení.

Po hodinovém pochodu procházeli místem, kde minulý den tábořili Zulové. Zbyly tu po nich jen zničené a ohořelé zbraně a velké hromady popele z táborových ohňů. Poručík prohledal z opatrnosti v doprovodu Mašonů nejbližší okolí a podle stop zjistil, že se Zulové vrátili touž cestou, kterou přišli.

„Ty máme šťastně z krku!“ prohlásil spokojeně, když se vrátil. Mluvil anglicky a Mosipo, jenž mu porozuměl, potřásl mlčky hlavou.

„Jakže, náš černý přítel se mnou nesouhlasí?“ řekl poručík žertovně.

„Zulu je zlý a pomstychtivý muž,“ odvětil Mosipo prostě.

„Nu, já dovedu být také zlý, když je toho potřebí,“ usmál se mladý důstojník v dobrém rozmaru.

Až do samého poledne měli cestu usnadněnou ničivou prací větru, ale potom se před ně postavila zelená hradba pralesa. Velitelé výpravy se rozhodli, že se zde utáboří ke krátkému obědu, a že hned potom se zase dají na pochod. De Pinovi se přes všechny jeho řeči prales přece jen nelíbil; chtěl být z něho venku než se setmí a raději zkrátit odpolední pochod a utábořit se dříve na noc. Den byl dosti svěží, ačkoliv nepršelo a nosičům se šlo dobře.

Hned po obědě započala svízelná práce seker a nožů, razících početné karavaně cestu pralesem. Postupovali pomalu, ale mašonský lovec ujišťoval, že konec lesa není daleko. Prodírali se hustou spletí stromů a lian, když profesor zahlédl v koruně jedné akácie zvláštní druh papouška, jenž mu, podle jeho názoru, ještě chyběl ve sbírkách.

„Střelím vám ho kulkou,“ nabízel se ochotně poručík a Jirka mu podával svou kulovnici.

„To tak, a nezbude z něho ani pírko,“ ušklíbl se profesor. „Ne, děkuji, Barupi ho srazí brokovnicí.“ Barupi byl profesorův černý sluha, jenž zastával četné funkce. Vařil pro bělochy, bděl nad zavazadly svého pána, pomáhal mu stahovat drobná zvířata a ptáky a vycpávat je a dovedl i umsrtit motýly a jiný hmyz v lihu, aniž jej předtím rozmačkal k nepoznání. Barupi si vzal zbraň od černého nosiče a vyčkav příhodného okamžiku, střelil do koruny stromu. Papouška sice netrefil, ale zato se z větví sneslo dolů černé tělo jakéhosi ohromného tvora, jenž se vztyčil na zadních končetinách a předními si začal bušit do mohutně vyklenuté hrudi, vydávaje přitom dušený, chraptivý zvuk.

Zmatený Barupi vypálil na netvora druhou hlaveň, zapomenuv, že je nabita také jen broky a v příštím okamžiku zmizel pod živoucí smrští. Poraněný tvor klesl na všechny čtyři, s příšernou rychlostí proběhl nepatrnou vzdálenost, která jej dělila od nešťastného střelce, zakousl se do hlavně pušky, jediným trhnutím ji vyrval Barupimu z rukou, srazil jej k zemi a zaryl své hrozné zuby do jeho ramene. To vše se stalo dříve, než byl užaslý Jirka s to sebou pohnout. Mašoni, kteří nepatřili mezi žádné zbabělce, prchali se zděšenými výkřiky: „Ndžina, ndžina! Lesní muž, lesní muž!“ dozadu, ale de Pina neztratil hlavu. Ještě v běhu vytáhl z pouzdra těžký Coltův revolver, a než měl tvor čas, upustit od Barupiho a obrátit se proti němu, vypálil mu všechny náboje z bezprostřední blízkosti do hlavy. Pronikly okem i uchem obra a srazily ho na zem v smrtelné křeči. Jeho zápas netrval dlouho; ztišil se a znehybněl, leže tu v celé své ohyzdné velikosti. Jeho obličej, ač rozbitý poručíkovými výstřely, připomínal obličej člověka, přes to, že byl zarostlý na lících a bradě hustým černým vousem a přes nelidský, příšerně vyšklebený chrup. Nestvůrně široká prsa byla vyklenuta jako sud a zarostlá černými chlupy stejně jako předlouhé ruce a silné, krátké nohy.

Jirka si prohlížel skoleného útočníka a shledal, že vypadá stejně, jako tvor, jenž se mu zjevil před dvěma dny ve větvích a že kůže, která byla pověšena v kouzelném háji u Bulavaja, pocházela nepochybně z jiného takového tvora.

„Ndžina, lesní muž!“ opakovali Mašoni, kteří se bázlivě vraceli a tísnili se v uctivé vzdálenosti od mrtvého obra. Jejich slova zalehla do uší užaslého profesora, jenž se dosud nevzpamatoval z ustrnutí, vyvolaného náhlým útokem a probudila ho k životu. Zadíval se překvapeně na mrtvolu a obrátil se pak prudce k veliteli mašonské čety.

„Lesní muž, říkáte? Tohle má být lesní muž, jenž žije v Hunjanských horách?“ V jeho hlase se ozýval silný přízvuk zklamání. Tázaný přikývl. „Ano, pane, to je lesní muž, který žije v našich horách!“

„Ale tohle přece není žádný muž, to je gorila, opice, velká příbuzná toho malého šotka, kterému říkáte Tumbili,“ děl rozzlobeně ubohý učenec, chudší o iluzi, že najde v Hunjanských horách neznámý druh člověka.

„Nikdy v životě jsem sice neslyšel, že by se gorila vyskytovala jižně od Zambezi, ale toto je nesporně gorila a k tomu ještě gorila horská, gorila beringei, která žije v sopečných horách u jezera Kiwu. U Joviše, jaký je to ohromný tvor!“ Vyňal z kapsy pásmovou míru a jal se gorilu měřit. Zjistil plných sedm stop od temene lebky až k patě a tři stopy sedm coulů v rozpětí ramen. Chtěl ještě proměřit celé tělo, ale poručík, jenž zatím ošetřil zle rozdrásané rameno Barupiho jodem a opatřil je obvazkem, naléhal na odchod.

„Ale tohoto nejvýš zajímavého tvora vezmeme s sebou,“ rozhodl profesor a dal rozkaz několika nosičům, aby předali svá břemena ostatním a zrobili ze silných větví nosítka. Zhotovení nosítek nevyžadovalo dlouhého času, ale čtyři nosiči, kteří se jich potom ujali, měli co dělat, aby zvíře, jehož váhu odhadoval profesor na šest set liber, unesli. Po dvouhodinové práci si výprava proklestila cestu k okraji lesa; potom však byli všichni již tak unaveni, že se velitel rozhodl povolit delší odpočinek, než půjdou dále. Rozložili se několik desítek kroků od kraje lesa, na svěží a husté trávě, a zatím co kuchaři chystali prostou svačinu, obíral se profesor neočekávaným úlovkem.

„Rozbil jste jí hlavu svými výstřely tak, že nebudu moci změřiti lebeční index,¹⁴*) poručíku,“ stěžoval si učenec.

„Kdybych to byl neudělal, byla by ona rozbila hlavu Barupimu a ještě by nepochybně byla utekla, takže byste nemohl měřit ani její lebeční index ani co jiného,“ odpovídal s úsměvem mladý muž.

Profesor vyňal ze svých zavazadel jednoduchý přístroj, podobný kružidlu a opatřený malým, pohyblivým půlkruhem, děleným na obloukové stupně. Jirka přihlížel, jak klade pohyblivá ramena kružidla na obličej gorily a jak pilně zapisuje do velkého notesu různá čísla. Profesor si povšiml jeho zájmu a v očích mu svitlo. Narovnal se a pošinul si brýle na nose.

„Měřil jsem různé hodnoty lícního úhlu tohoto neobyčejně zajímavého zvířete, mladý příteli,“ pravil vlídně. „Je mnoho způsobů, jak tento úhel měřit. Broca příkladně vede čáru od středu čela, to jest od bodu, ležícího mezi očními oblouky, k nosnímu trnu a zjišťuje úhel, který tato čára svírá s jinou čarou, vedenou od trnu nosního k středu ušnímu. Já osobně dávám přednost Camperovu úhlu maxillárnímu,¹⁵*) jehož měření je značně pohodlnější, zejména na živých tvorech, a tudíž také přesnější. Hle, jak se měří!“ Očistil svůj přístroj od sedlé krve zabitého zvířete a než se Jirka vzpamatoval, měl již obličej v jeho chapadlech. Poručík se smál, až se mu třásla ramena, ale antropolog se nedal rušit ve svém výkladu. Tiskl chladný kov na Jirkův obličej, ohýbaje mu nos nemilosrdně na stranu, jako by byl z gumy, a hovořil.

„Vrcholem Camperova maxillárního úhlu jest ostří řezáků. Odtud vedeme jednu čáru k onomu bodu čela, jenž nejvíce vystupuje a druhou k podobně vystupujícímu místu na bradě. Jejich vzájemný úhel nám dává hodnotu maxillárního úhlu Camperova. Hle, co jsem naměřil!“ Přiblížil dělený kruh k očím a prohlížel si ho. „Plných sto šedesát stupňů. Pojďte sem vy, černý obře!“ Kývl na Pita a černoch s úsměvem přistoupil. „Sto padesát,“ oznamoval profesor, podrobiv bodrého černocha stejnému mučení, jako Jirku. „Značně vysoká hodnota pro černého muže, ale vy pocházíte z Kafrů, usedlých v jihovýchodní části této pevniny, že ano, černý příteli?“

„Ano, pane, jsem z kmene Tembo,“ hlásil Pit. Učenec vlídně pokynul hlavou. „Nemýlil jsem se tedy. Je známo, že hodnoty lícních úhlů Kafrů se poměrně nejvíce blíží těm, jež byly naměřeny na lebkách Evropanů.“ Měření neunikl ani Mosipo ani Lišanakaja. Mosipo se mu podrobil s klidem, ale malý černoušek se velmi vzpěčoval, maje strach z lesklého přístroje profesorova a Jirka mu musil důtklivě domluvit.

„Nedá se nic dělat, černý kamaráde,“ smál se Pina. „Proměřeni jsme už všichni jak tu jsme a ty nemůžeš dělat výjimku!“

Poměrně nízká hodnota, kterou naměřil na hošíkově obličejíčku, profesora nijak nepřekvapila, zato Mosipův lícní úhel jej uvedl do rozpaků.

„Podivuhodně mnoho, uvážíme-li, že jde podle tetování o příslušníka bečuánského kmene Bamangvatů,“ mumlal si. Jirka mu pověděl o Mosipově původu a profesor se zadíval na černého hocha s novým zájmem.

„Černý princ, he? Obraťte trochu obličej stranou, kamaráde, ať ho vidím z profilu. Odkud jste vzal svůj římský nos?“ Otočil se prudce k de Pinovi a položil mu ukazováček na prsa.

„Vždy jsem si myslil, že římští legionáři pronikli před devatenácti sty lety dále, než se dějepisci domnívají. Hle, zde máte důkaz mého tvrzení! Zcela určitě překročili rovník a jak je patrno na tomto černém následovníkovi trůnu, pronikli až na jih od Zambezi, smísivše se potom s tamním obyvatelstvem. Něco z krve ušlechtilých Římanů koluje i v žilách tohoto dítka devatenáctého století.“

„Může být, ačkoliv to zní trochu směle,“ přikývl poručík. „Ale podívejte se na našeho bílého přítele jak plane touhou po vědění. Nechtěl byste mu vysvětlit, proč jste mu ryl kružidlem v obličeji?“

„Máte pravdu,“ řekl roztržitě profesor, přemítaje ještě o svém objevu. Obrátil se zase k Jirkovi, jenž sledoval všechno jeho počínání s opravdovým zájmem.

„Nechť měříme lícní úhel lidí či zvířat jakýmkoliv způsobem, podle Cuviera, Jacquarta, Floqueta, Campera, Broky a tak dále, vždy jsou poměrné hodnoty, zjištěné u různých savců, stejné. Nejvíce zjistíme u člověka, méně u opic a nejméně u nižších savců. Co to znamená? Že s rostoucím vývojem savců klesal poměr mezi jejich kousacím ústrojím a ostatní lebkou. Jinak řečeno mozková část lebky zatlačovala stále více do pozadí část čelistní s chrupem, inteligence savce se rozvíjela na úkor jeho živočišných úkonů, z nichž předním je zpracování potravy zuby. Proto najdeme mezi zvířaty největší hodnoty lícního úhlu u opic, jež se celou skladbou svého těla nejvíce podobají člověku.“

„A to je důkaz, že člověk vznikl z opice, jak říká starý dobrý Darwin,“ skočil de Pina profesorovi lehkovážně do řeči. Jirka měl co dělat, aby nevybuchl ve smích při pohledu na profesora. Tlustý mužík téměř povyskočil, zrudnuv hněvem v obličeji jako pálená cihla a oči mu zlobně blýskly.

„Jakže?“ vřískl s nevraživým pohledem na smějícího se poručíka. „Kdo že říká? Co že říká? Darwin že to říká? Jen nevědomí hlupci to říkají, to vám říkám zase já! Veliký Darwin,¹⁶*) původce vývojové teorie, prohlásil doslova toto: Všichni dnes žijící tvorové se udrželi na světě přirozeným výběrem druhů, tím, že nejschopnější z nich v každodenním zápase o život přežili slabší a méně schopné jedince. Všichni tito tvorové tvoří dále přirozený vývojový řetěz, jehož posledním článkem je člověk, zaujímající v přírodě zvláštní postavení. Vyvinul se v boji o život přirozeným výběrem, během tisíciletí, z opičího předka, slyšíte? Z opičího předka, nikoliv z opice, pane! To znamená, že opice a on mají společného předka, nic víc!“

Ustal na okamžik, lapaje rozčileně po dechu a poručík toho použil, aby mu skočil do řeči.

„Což znamená, že opice je jen naše sestřenice, nic víc,“ děl s nevinou tváří. Profesor ho změřil opovržlivým pohledem a neuznávaje ho dále za hodna slova, odvrátil se k Jirkovi.

„Hle, co pravil o vzájemné příbuznosti člověka a velkých opic nadšený předbojovník Darwinův, můj osobní přítel, profesor zoologie na známé universitě v Jeně, Ernst Haeckel:*¹⁷*) Veleopové mají týchž 200 kostí, jako člověk a tyto kosti jsou seřazeny v kostru zcela stejným způsobem, jako u člověka. Mají právě tak 300 svalů, jako člověk a konají jimi tytéž pohyby. Jejich srst připomíná srst, pokrývající lidské tělo, jejich mozek má nervovou soustavu složenou z týchž buněk, jak mozek člověka, jejich srdce tvoří čtyři komory, jako je tomu u srdce lidského a je stejnou ústřední pumpou, rozvádějící krev po celém těle, jako u člověka. Velké opice jediné ze všech savců mají zcela shodný chrup s člověkem…“

„Nu, to bych zrovna neřekl,“ vpadl de Pina do učencovy přednášky. „Podívejte se, jak vypadají hlavně Barupiho brokovnice! Jsou prokousnuty skrz na skrz, ačkoliv jsou z té nejlepší ocele. Hrome, přál bych si mít takový chrup!“

„Zcela shodný s chrupem člověka,“ opakoval profesor, nevšímaje si poručíkovy poznámky. „Je jich dvaatřicet a mají naprosto totožný vzorec, to jest jsou zcela stejně utvářeny a zasazeny do dásní. Konečně i jejich trávení zprostředkují zcela stejné žlázy slinné, jaterní a střevní, jako u člověka a jejich rozmnožování obstarávají ústrojí, naprosto totožná s příslušnými ústrojími lidskými!“ Ustal a stíral si pot s čela.

„Tedy až na tu řeč celý člověk,“ prohodil de Pina, prohlížeje si mrtvolu nestvůrné gorily s výrazem netajeného odporu.

„Kdo vám řekl, že nemluví?“ pravil prudce profesor. „Mají svou dorozumívací řeč jako každé zvíře, jenže my jí nerozumíme. Je ovšem rozdíl v opicích jako v lidech. Šotkovité zvířátko tohoto malého černouška,“ – ukázal na Lišanakaju, jenž ho sledoval ustrašeným pohledem a Jirka uhodl, že míní Tumbiliho – „toto šotkovité zvířátko z čeledi kočkodanů a z podřádu opic úzkonosných neboli catarrhini, se ovšem nemálo liší od této gorily, jež patří do čeledi lidoopů či anthropomorpae. Ovšem, jsou rozdíly i v lidech, máme různé rasy, na něž se rozpadají i lidé bílé pleti. Zatím co já, náš posměvačný přítel,“ – ukázal na poručíka, jenž se vážně uklonil, – „konečně i naši bílí průvodci, náležíme k rase západní, již zde, tento náš nový přítel,“ – obrátil se k Jirkovi – „patří k severské či nordické rase, jsa nepochybně Angličanem, ač jisté známky jeho lebky nevylučují ani Holanďana, ba…“

„Nejsem ani Angličan, ani Holanďan,“ skočil Jirka nezpůsobně učenci do řeči, v obavě, aby jej chybně nezařadil. „Jsem Čech!“

„Ejhle Čech!“ zvolal de Pina se zájmem a šťasten, že může odvést hovor jinam, sděloval Jirkovi, že se na vojenské akademii učili o jeho slavném krajanovi, Zizkovi.

„Žižkovi,“ opravil s úsměvem Jirka.

„Budiž tedy, Žižkovi,“ přikývl poručík. „Ó, to byl geniální vojevůdce a jak vynalézavý, toho ještě nikdo nedocenil, říkával náš profesor strategie.

Prorokoval vždy, že se s Žižkovou útočnou vozbou ještě jednou setkáme a pěl chvály na jeho výzvědné cesty. Tvrdil, že ani Napoleon neměl tak dokonalou výzvědnou službu jako Žižka.“

„Neumíte o ničem jiném mluvit než o válkách a vojevůdcích,“ řekl pohrdavě profesor.

„A o čem má mluvit důstojník, jenž se nemůže jinde vyznamenat, než na bojišti?“ namítl de Pina. Badatel se místo odpovědi obrátil k Jiřímu.

„Vy jste z Čech, příteli a to byla vlast velikého náboženského reformátora Husa a neméně velikého učitele národů, Komenského. Ale vzpomínám si, že Čechem byl i Purkyně,¹⁸*) jehož ztráty želel před desíti lety celý učený svět. Bože, jaký to byl mozek, jaký všestranný duch!“ Rozhodil v nadšení rukama a jeho řeč se stala překotnou. „Pomyslím-li jen na jeho práce o lidském oku, na jeho geniální probádání vzniku ptačího vejce, na jeho nauku o jednotné stavbě mozkové hmoty a zejména na jeho výzkum buněčné skladby žláz, abych mluvil jen o tom hlavním, jinak by mi výčet jeho prací trval až do večera! Vždyť on vlastně měl o povaze buněk rostlinných a živočišných lepší představy než sám Schwann, tvůrce buněčné teorie. Jaký to byl genius!“ Zdvihl ruce k nebi, neschopen další řeči a Jirkovým nitrem hnul podivný pocit, jenž mu byl dosud cizí. Byla to jakási neuvědomělá pýcha, že je krajanem muže, o jehož zásluhách řeční zde, v nitru africké pevniny, cizinec, jenž sám zaujímá ve své vlasti vynikající postavení.

„On věřil v nález neandertalský, on nebyl pochybovačem jako Virchow,“ mumlal tiše profesor, jehož mysl byla přeplněna vzpomínkami na nesmrtelného českého fyziologa.

„Nu tak, teď se konečně dozvíte, proč pořádáme celou tuto nákladnou výpravu,“ šeptal poručík Jirkovi, šťouchnuv ho loktem.

„Myslím, že bylo více badatelů, kteří nevěřili v neandertalského pračlověka, profesore!“ pravil nahlas s vážnou tváří.

„Ovšem že byli a jsou dosud tací,“ odvětil prudce profesor s netajeným pohrdáním. „Ale mýlí se, zatraceně se mýlí! Ze světa nic nadobro nezmizí, nemohl tedy zmizet také předchůdce dnešního člověka, onen chybějící článek vývojového řetězu, jenž jej spojoval se světem nižších savců, společný předek člověka a žijících veleopů. A já doufám, že najdeme jeho stopy zde, nikoliv v jihovýchodní Asii, jak se domnívá Haeckel. Vlastně jsme už neklamné známky jeho přítomností v tomto světadílu našli, ale já ve své bláhovosti jsem uvěřil povídkám černochů, že poslední zbytky tohoto pračlověka zde ještě žijí, že to jsou oni lesní muži. A zatím to jsou jen gorily!“ Pohlédl zklamaně na mrtvého veleopa a začal se hrabat v jednom pytli. Vytáhl z něho jakousi zemitě šedou věc, vypadající jako dosti tenký a podivně prohnutý kámen. Jirka si ji pozorně prohlížel a usoudil, že je to asi kost nějakého velikého tvora. Ležela nepochybně dlouhé léta v zemi, která ji prosytila vápnem a změnila téměř v kámen. Profesor ji mazlivě hladil a díval se na ni tak něžnýma očima, jako matka na své nejmilejší dítko. Pak roztáhl na zemi kapesník a měkce na něj předmět uložil, nedbaje poručíkova úsměvu. Povšiml si Jirkova zájmu a vlídně na něj zamžikal očima.

„Nuže, mladý příteli, vidím, že si nejste vědom, na jak vzácnou věc se to díváte! Povím vám něco o tom,“ zahájil svůj nový výklad, uvelebiv se pohodlně do trávy. „V roce 1848 se prováděly na gibraltarské skále opevňovací práce a poručík Flint, jakýsi archeologický amatér, při tom našel podivnou lebku. Byla to lidská lebka, žel, že jen s velmi neúplně zachovalou mozkovnou a různé znaky nasvědčovaly, že patří předchůdci dnešního člověka. V prvé řadě to byly mohutné valy oční, čili nadočnicové, obloukové kosti, vyvinuté téměř jako u této gorily a zakrnělá brada. Tohoto nálezu si tehdy celkem nikdo nepovšiml, ale o osm let později, tedy před třiadvaceti lety, roku 1856, byl učiněn v malé jeskyni, zvané Feldhofer Grotte, v neanderském údolí řeky Düsselu, u německého města Eberfeldu jiný takový nález, jenž vzrušil celý vědecký svět. Byla to lebka mnohem lépe zachovaná, než lebka Flintova a vedle ní ležely i různé kosti z rukou a nohou, které nám umožnily učinit si přibližnou představu o tom, jak náš prapředek vypadal. Byl prostřední postavy, zavalitý a měl poměrně velikou hlavu, jejíž obličejová část a tedy i kousací ústrojí byla ještě značně vyvinutá, podobně, jako to vidíte u této gorily. I šikmé čelo, ubíhající nazad, mohutná spodní čelist s malou bradou a silné kosti nad očima svědčily o nízkém stupni vývoje, ale nicméně stál již tento tvor mnohem blíže dnešnímu člověku, než opicím. Byl to už myslící člověk, třebaže velmi surový a bez duševního života.“

„A jak je to dávno, co žil?“ odvážil se Jirka přerušit výklad nesmělou otázkou. Ale zdálo se, že profesor se pro toto přerušení nijak nehorší, naopak, že jej potěšilo jako doklad hochova zájmu.

„Těžko říci,“ pokrčil rameny. „Před mnoha sty tisíci lety, možná před miliony let. Jisté je, že byl vrstevníkem mamuta, ohromného a dnes již vyhynulého předchůdce slonova a že útočil na tohoto netvora oštěpem s pazourkovým ostřím.“

„Byl to tedy velmi statečný muž,“ podotkl poručík se zájmem.

„To byl,“ přikývl učenec lhostejně. Jirku napadlo, že tento tlustý badatel prošedivělých vlasů si asi statečnosti nijak necení, ačkoliv se jí vyznačoval.

Vzpomněl si, jak řečnil k rotě krvelačných Zulů neozbrojen, jen s bičíkem v ruce, nedávaje najevo žádnou obavu před jejich neomylně vrhanými inkusy.

„Je jasné,“ pokračoval profesor de Cavedo, „že musil existovat ještě nějaký předchůdce neandertalského člověka, předchůdce, jenž se již hodně podobal svému opičímu praotci a tím také i dnešním opicím. Haeckel mu již dal dokonce i jméno, nedbaje toho, že si slavný Virchow tropí žerty z neandertalského nálezu.“

„Podívejme se!“ zvolal překvapeně poručík. „Virchow nevěří na pračlověka?“

„Ne, nevěří,“ odvětil antropolog rozzlobeně. „Říká, že to jsou kosti docela obyčejného člověka z doby mnohem pozdější a že prostě ten člověk trpěl nějakými chorobami, jež jeho kostru tak znetvořily.“

De Pina se sporu mezi učenci vesele smál, ale Jirka se zajímal o další nálezy a prosil profesora, aby pokračoval. Tlustý badatel byl viditelně potěšen, a obdařil hocha velmi vlídným pohledem.

„Nuže, Haeckel nazval onen chybějící spojovací článek mezi praopicí a člověkem, řeckým jménem pithecanthropus erectus, což doslova přeloženo znamená opičí člověk vzpřímený.“

„Tedy první opice, která začala chodit po dvou,“ poznamenal Jirka.

„Něco takového, ovšem tvor ten byl dokonalejší než opice,“ přisvědčil de Cavedo.

„A našly se už jeho pozůstatky?“ tázal se hoch s velkým zájmem.

„Žel, dosud nenašly,“ odvětil profesor s povzdechem, „nepočítám-li ovšem vzácný nález, jejž jsem učinil sám nad karibskými vodopády severně od Zambezi.“ Ukázal očima na šedočernou a téměř beztvarou věc, spočívající na kapesníku.

„Nesouhlasím se svým učeným přítelem Haeckelem, že kosti pithecanthropa dlužno hledati v jihovýchodní Ash, ve vlasti opice, která žije dodnes a zove se gibbon. Haeckel opírá tento názor o okolnost, že gibboni jediní z dnešních opic dovedou jít delší dobu vzpřímeni,¹⁹*) ale já to nepovažuji za směrodatné. Gibbon je malý, jeho výška zřídka přesahuje tři stopy, má slabý palec, daleko posunutý, jímž nemůže nic uchopit a jeho ruce jsou nadprůměrně dlouhé, sahajíce až k zemi. Pohleďte však na tohoto tvora!“ Ukázal na gorilu a hoch i poručík, jenž se začal o celý výklad skutečně zajímat, se na ni zahleděli.

„Srovnejte si její velikost s velikostí člověka,“ pokračoval profesor. „Všimněte si jejího palce, jak je silný, jejích dlaní, podobných šířkou lidským a jejích krátkých prstů! Porovnejte si její nohu se svojí; nenajdete žádné zvíře, jehož noha by byla lidské podobnější. Pozorujte její silnou patu, široké chodidlo, ohmataje kůži na něm! Přesvědčíte se, že našlapuje celým chodidlem jako člověk, nikoliv jen jeho vnějším okrajem, jak to činí ostatní opice. Nuže, řekl jsem si, že pozůstatky pithecanthropa, vzpřímeného opičího člověka, dlužno hledati v Africe, která je jediným domovem největších lidoopů, to jest goril. A měl jsem štěstí.“

Chopil se nehezky vypadající kosti a s pýchou se na ni zadíval. Pozvedl ji do výše a ukazoval pozorným posluchačům jednotlivé její části.

„Pohleďte na tu mocně vyvinutou čelist! Podobá se mnohem více čelisti gorily než člověka, a přece není docela opičí. Všimněte si, že jsou v ní ještě tři zuby, stolička, špičák a řezák a porovnejte je s chrupem tohoto lidoopa!“

Poručík rozevřel tesákem sevřený chrup opice a poodhrnul pysky. Skutečně, podoba byla zarážející.

„Na mou čest, nyní vám věřím,“ řekl užasle. „Našel jste opravdu pozůstatky opičího člověka a já první vám k tomu srdečně gratuluji.“

Profesor stiskl podávanou ruku levicí, pozvednuv pravici se vzácným břemenem do výše.

„Nazvu jej pithecanthropus erectus zambeziensis,“ pravil, dívaje se snivě na nestvůrnou věc. „A možná,“ – v jeho hlase se ozval nepatrný nádech pochopitelné pýchy – „že učený svět připojí k tomu ještě mé skromné jméno, které tak zůstane zachováno potomstvu. Pithecanthropus erectus zambeziensis Cavedonis! Jak to zní zvuč…“

Nedořekl. Těžké kiri srazilo kost v prudkém letu z jeho natažené dlaně, roztříštivši ji, ještě než dopadla na zem.

22. PROTI PŘESILE

Vteřinu nebo dvě zíral ubohý badatel s nezměrným úžasem na svou prázdnou dlaň, potom však vyskočil a chopil se Jirkovy pušky, která mu ležela nejblíž.

V

V

„Bídný, nevzdělaný barbare!“ zařval a vypálil obě hlavně do koruny stromu, odkud kiri přiletělo. De Pina se prohýbal smíchy. „Jakže, profesore, kde je vaše humanita? Snad nezabijete ubohého nevědomého černocha, jak jim sám říkáte, pro kus staré kosti?“

Učencovy výstřely nepochybně nezasáhly nikoho, ale poručík se přestal záhy smát. Od lesa zaletěl k táboru celý mrak inkusů, jako odpověď na střelbu. Několik mužů se s bolestnými výkřiky skácelo k zemi. De Pina vyskočil a rychle udílel rozkazy. Nosiči sebrali chvatně svá zavazadla, na nosítka, na nichž nesli opici, naložili jednoho muže, poraněného do stehna a neschopného chůze a dali se na kvapný pochod do stepi. Za nimi postupovala zvolna dlouhá čára střelců, udržujících oheň proti lesu, zatím co profesor klečel ještě na zemi a s hlasitým bědováním sbíral za Jirkovy pomoci každý kousek drahocenné kosti do šátku. Z lesa již začali vybíhat jednotliví Zulové, nedbajíce střelby a vrhali své inkusy z bezprostřední blízkosti.

„Nuže, profesore a vy, mladý Čechu, což jste se zbláznili?“ volal de Pina, jenž ustupoval v poslední řadě svých vojáků. „Chcete se dát přibodnout k zemi jako hmyz?“ Několika mocnými skoky se vrátil k oběma klečícím postavám a jediným trhnutím postavil hocha na nohy. Mosipo, jenž klečel vedle Jirky, vypaloval jeho ručnici na Zuly a Pit sbíral po zemi inkusy a velmi zručně je nepříteli vracel k jeho vlastní škodě. Lišanakaja prchl s nosiči, ale když viděl, že jeho milovaný bílý přítel mezi nimi není, vracel se váhavě zpět k lesu.

„Myslím, že je máme všechny,“ pravil profesor se šťastným úsměvem, zvedaje se a ukrývaje svůj poklad, zavázaný do kapesníku, na prsou. Byl zraněn oštěpem do ramene, ale vůbec si toho nevšiml a natahoval krátké nožky velmi čile, klusaje za dlouhonohým poručíkem. Jirka zůstal jako zázrakem nezraněn a Mosipo rovněž; zato nebohý Pit, jenž na sebe smůlu přímo přitahoval, krvácel ze tří ran na rukou a na noze, na štěstí jen lehkých.

Opozdilci se vmísili mezi vojáky a Jirka se chopil své pušky. Mosipo se ozbrojil opakovačkou jednoho zraněného vojína a jeho nábojnicí a střílel tak rychle, jak jen dovedl.

Z lesa vybíhali s ohlušujícím řevem stále noví Zulové a házeli své inkusy za ustupujícími. Ti však byli již z dosahu a jejich pušky tak řádily mezi černými bojovníky, že je přinutily ustoupit zase do lesa. Zde se kryli za stromy a zahájili na portugalskou výpravu palbu z pušek. Jirka měl zalíceno, ale ještě se rozmýšlel; bylo mu podivně kolem srdce, kdykoliv měl střelit na člověka. Řada svahelských vojáků se na jednom místě zlomila, jak se z ní dva muži zhroutili k zemi. De Pina k nim poklekl a okamžik je prohlížel jednoho po druhém.

„Mrtvi oba,“ pravil stručně, vzpřímiv se. Poručil jednomu z vojínů, aby sebral pušky a nábojnice padlých a dal rozkaz, aby se ustupovalo rychleji. Jirka již neváhal. Zaťal zuby a s pobledlou tváří vypálil na hlavu, která na okamžik vyhlédla za kmenem palmy. Zulu se vymrštil a klesl tváří k zemi. Jiný muž se k němu nahnul a druhá střela z hochovy zbraně jej položila vedle padlého.

„Znamenité rány!“ pravil s obdivem de Pina, jenž v tuto chvíli právě k Jirkovi přistoupil. Položil mu ruku na rameno a napolo ho obrátil tváří dozadu.

„Vidíte tam ten pahorek?“ ukazoval na nevysoký a táhlý hřeben, zarostlý trnitým křovím mimóz. Byl ještě asi pět set kroků daleko a nosiči se již k němu blížili. „Tam se uchýlíme!“ pokračoval poručík. „Dám nyní vystřelit v salvách pětkrát rychle za sebou a potom poběžíme, co nám budou nohy stačit!“ Vykřikl rozkazy na své Svahely a burácivá střelba zazněla po celé čáře. Znovu a zase znovu, a všechny pušky téměř současně, takže to dělalo po každé dojem jediné, prodloužené rány. Potom nastal šílený úprk k pahorku; jeden z mužů klesl, zasažen zulskou kulí, ale dva střelci se seržantem ho šťastně dopravili do bezpečí. Ostatní doběhli bez pohromy a poručík je chvatně umisťoval do střeleckých postavení.

Pahorek nebyl žádnou pevností, ale neměli na vybranou, kolem nebylo místa, vhodnějšího k obraně. Obklopovala jej step, zarostlá místy křovinami a ojedinělými stromy a pahorek sám tvořil vlastně jen její nevysokou vlnu. Byl asi dvě stě stop dlouhý a v nejširším místě neměřil více jak padesát. Zvedal se do výšky sotva dvaceti stop a k tomu ještě byly jeho svahy povlovné a zarostlé křovím. Tisíc kroků odtud počínal les, jímž prošli a v němž se skrývali Zulové. Pokud tam zůstanou, nemusí se jich bát; jejich staré pušky nestřílejí přesně na tak velkou vzdálenost, o nepatrném střeleckém umění Zulů ani nemluvě. Ale poručík znal Zuly dobře a věděl, že to jsou příliš dobří vojáci, než aby se nepokusili o útok. Vydal rozkazy a starostlivě se podíval na slunce. Do jeho západu chyběly ještě dvě hodiny.

„Ty budou parné,“ povzdechl si v duchu a obešel svou pevnost kolem dokola. Střelci leželi nad svahem obráceným k lesu za pytly se zbožím, jichž použili jako krytu; nosiči se položili uprostřed pahorku břichem na zem, aby jejich těla neskýtala nepřátelským kulím cíle. Mašoni, ozbrojeni puškami, zaujali místa mezi Svahely. Ty, kteří měli jen kopí a pro tu chvíli nebyli k potřebě, rozestavil poručík na úbočí, od lesa odvrácené, na stráž.

Po skončené obhlídce přistoupil k oběma poddůstojníkům, kteří chvatně montovali pod vedením seržantovým podivnou zbraň. Skládala se ze šesti rovnoběžných hlavní, upevněných dohromady a otáčivých kolem společné osy. Spočívaly na třínožce a otáčely se pohybem kliky, při čemž do nich padaly náboje z nabíjecího válce, upevněného těsně za nimi.

De Pina poklepal zálibně na mdle lesklý kov smrtonosného přístroje. „Nuže, pane profesore,“ obrátil se k de Cavedovi, jenž sledoval zasmušile přípravy k boji. „Vzpomínám si právě na heslo, které dával francouzský král Ludvík XIV. rýt na hlavně svých děl. Ultirna ratio regum!²⁰*) Co říkáte mé latině?“ Zasmál se vesele jako chlapec a kývl na Jirku, jenž si prohlížel podivnou zbraň s neobyčejným zájmem.

„Gatlingův kulomet, lehký model pro pěchotu, mladý příteli z Čech,“ pravil vesele. „Těch šest hlavní vychrlí za minutu sto padesát kulí, na každé otočení klikou jednu. Ráže hlavní je půl coule a dostřel plných dva tisíce kroků. Ta hezká věc mi nahradí tucet rychlostřelců a možná víc. Obsluha je velmi jednoduchá: jeden muž točí klikou a druhý mu sype náboje zde na ten šikmý můstek, odkud padají do hlavní. Střelbu má na starosti desátník Nunes, ale nabíjení může obstarat kdokoliv.“

„Krev a zase jen krev, jako by jí na světě už nebylo vyteklo dost,“ pokyvoval smutně hlavou učenec.

„A můžeme my za to?“ odsekl poručík. „Bráníme se jen, nedáme se přece pobít jako zvířata na porážce!“

Za tohoto hovoru bylo montování kulometu skončeno a poručík ho dal postavil doprostřed obranné linie, s hlavní obrácenou proti lesu. Vzpomněl si na zulský zvyk, útočit v široké řadě se silnými křídly, které mají za úkol obchvátit nepřítele a zesílil obranu obou konců jejich improvizované pevnosti, jak to jen bylo lze bez újmy na obraně středu. Zde měl mít hlavní slovo kulomet, za nímž zasedl bílý poddůstojník, jenž dal hlavním takový sklon, aby ovládaly prostor, ležící mezi lesem a pahorkem. Vedle něho postavil baruský nosič bedničku s náboji a skrčil se u ní, připraven k nabíjení.

Poručík si prohlížel kukátkem temný prostor mezi stromy, který se hemžil Zuly. Palba z návrší již před chvílí utichla, neboť de Pina chtěl šetřit střelivem pro chvíli útoku, ale černoši přesto neopustili ještě ochranný kryt stromů. Na stepi, před lesem, leželo několik tuctů těl padlých a těžce zraněných Zulů, ale poručík si byl vědom, že tato ztráta ostatní nikterak nezastrašila.

„Chystají se k útoku a je jich mnoho,“ prohodil, odkládaje kukátko. „Rád bych věděl, kde se tu tolik těch černých darebáků vzalo a kdo je na nás poštval!“ Řekl to anglicky k Jirkovi a Mosipo jeho slova zaslechl.

„Jsou to jistě Ohamova vojska, vracející se po porážce domů, pane,“ pravil. „A poštval je proti nám Umbandini, zahlédl jsem ho prve, když jsme sem putovali.“

„Umbandini, co je to za ničemu!“ tázal se de Pina.

„To je náčelník, kterého jste dal zbičovat, pane,“ odvětil prostě černoch. Poručík svraštil čelo, ale neodpověděl. Podíval se na slunce a na hodinky; do soumraku, v těchto šířkách jen velmi krátkého, chyběla ještě plná hodinka. Křoví, rostoucí na svazích jejich pevnosti, mu činilo starosti. Tvořilo sice ve dne překážku pro útočníky, kteří by se pokusili vzít pahorek ztečí, ale v noci jim mohlo usnadnit tajné připlížení až těsně k obranné čáře. Neměl čas dát je vysekat a ostatně cena takového opatření byla pochybná, výhody a nevýhody tím vzniklé se právě vyvažovaly.

De Pina obešel ještě jednou všechna postavení a kontroloval, mají-li vojáci všude po ruce střelivo. Opakoval jim svůj rozkaz, aby nařídili hledí opakovaček na nejkratší vzdálenosti a aby nestříleli, dokud nedá povel. Skončil právě svou obchůzku a postavil se nedaleko kulometu, když se od lesa ozval ohlušující řev nesčetných hrdel. Zulové vybíhali na volné prostranství v celých zástupech a ukázněně se řadili do útočného šiku. Ustavičně jich přibývalo a stále ještě jim nebylo konce. Jejich řada houstla a protahovala se oběma směry. Nebylo možné je spočítat, přibývalo jich tak rychle, že je oko nestačilo sledovat. Poručík jen odhadl délku a hloubku jejich šiku a usoudil, že je jich hodně přes tisíc. Zatnul zuby a neklidným pohledem přeměřil svou hrstku vojáků. Hleděli zcela klidně, z jejich tváří nevyčetl žádné známky strachu.

Jakýsi vysoký chlapík předstoupil před zulský šik a zvedl ruku. Nastalo rázem ticho a jeho povely bylo slyšet jasně až na pahorek.

„Budou střílet,“ řekl Mosipo tiše Jirkovi, ale ten to uhodl i bez jeho upozornění. Ležel nedaleko kulometu, s puškou připravenou a vedle něho se krčil mohutný Pit, v jedné ruce válečnou sekeru a v druhé asagaj. Obě tyto zbraně si vybral ze zulské výzbroje, kterou dal minulý den poručík zničit.

„Jejich velitelem je Umbandini,“ sděloval Mosipo, jenž se vyznal v černých tvářích lépe než Jirka, jemuž byl černoch jako černoch. Sotva to dořekl, zazněla od lesa hromová salva a celé mračno kulí přelétlo nad pahorkem, zapadajíc v malé vzdálenosti za ním. Několik zlboudilých střel poranilo lehce tři nosiče a jednoho vojáka, ale jiných škod zulská střelba nenadělala. Pahorek mlčel, neozvala se z něho žádná odpověď na hromadný výstřel. Dým ze spáleného střelného prachu se válel v hustých chuchvalcích nad stepí, zahaluje téměř úplně zulské vojsko. Ale nebylo potřebí je vidět; nasvědčovalo, že vyrazili k útoku. Prorazili oblakem dýmu a objevili se na stepi, uhánějíce proti pahorku. Jejich šik, dlouhý téměř pět set kroků, měl podobu půlměsíce, jehož rohy se zahýbaly kolem postavení obránců. Letěli tak rychle, zachovávajíce přitom přesně tvar svého šiku, že neuplynula ani minuta, když se octli v poloviční vzdálenosti mezi lesem a návrším. To byl okamžik, na nějž poručík čekal. Zvedl ruku a dal povel k palbě.

Opakovačky začaly pracovat tak rychle, že jejich rachot splynul v jediný zvuk, z něhož jasně zaznívalo ostré praskání kulometu. Střely dopadaly do hustých řad útočníků jako krupobití na obilné pole a srážely celé čety; zulský pluk na okamžik zakolísal, ale nezastavil se. Jeho střed prořídl, step se černala těly padlých a těžce zraněných, ale zuřivost náporu nijak nepolevila. S bojovným křikem řítily se útočící řady proti pahorku, zahalenému dýmem, z něhož šlehaly nepřetržitě rudé jazyky výstřelů.

Kulomet se odmlčel; jeho hlavně byly již schýleny tak, že více je nebylo možno sklonit, cíl střelby se octl příliš blízko. Palba pušek ve středu obranné čáry rovněž zeslábla. Poručík musil odtud poslat téměř všechny muže na pomoc křídlům, která byla ohrožena nejvíce. Zulové útočili proti nim dvěma velmi silnými oddíly a palba obránců je nedokázala zarazit. I valně prořídlý střed pokračoval v útoku a jeho ztráty byly nyní daleko menší. Stříleli na něj jen dva nebo tři Svahelové a Jirka s Mosipem.

Jirka vyplýtval několik kulí na Umbandiniho, ale nepodařilo se mu ho skolit, černoch unikl vždy v poslední chvíli jako zázrakem. Jedna střela mu roztříštila jeho válečný štít a druhá jej zranila na ruce, ale náčelník toho nedbal a hnal se dále v čele svých lidí.

Lišanakaja, jenž ležel na břichu vedle Jirky a vystrkoval zvědavě hlavu přes kryt, křičel zklamaně po každé ráně, která minula obrovského černocha.

„Nestrkej mi sem hlavu, Lišáku, nebo ti ji nerad urazím,“ křičel na něj Jirka, zachvácený bojovou horečkou, ale malý černoch si nedal říci. To, co se právě dělo, jej zajímalo tolik, že zapomněl i na Tumbiliho, jenž pobíhal nervózně po pahorku a vřískal ze všech sil. Pit natáhl mohutnou pravici a přitlačil bránícího se černouška tváří k zemi.

„Lež tiše, nebo ti napráskám!“ hrozil mu a hoch na chvilku poslechl. Ale sotva tlak na jeho tělíčku trochu povolil, mrskl sebou hbitě jako had a už měl hlavu nad pytlem, který jim sloužil jako kryt. Jakmile ji však vystrčil, hned ji polekaně stáhl zase zpět a přitlačil se celým tělem k zemi. Byla to chvíle, kdy černoši doběhli až na vzdálenost pouhých několika desítek kroků od pahorku a na náčelníkův pokyn se rázem zastavili. Jirka, jenž střílel v kleče, byl právě hotov se svým střelivem a zoufale se rozhlížel, zdali by nenašel někde nějakou opuštěnou pušku s nábojnicí. Prudký úder, jímž ho Pit srazil k zemi, ho na okamžik strašně rozzuřil, ale ihned pochopil, proč to jeho věrný sluha udělal. Celé mračno inkusů dopadlo na pahorek a za ním druhé a třetí. Dým ze střelného prachu bránil Zulům v míření, ale přesto si našly jejich dlouhé oštěpy četné oběti. Jeden z nich proletěl vojákovi, ležícímu nedaleko Jirky, krkem a muž v krátké chvíli skonal, duse se vlastní krví; jiné zapadaly mezi nosiče, pět jich usmrtily a víc jak dvacet zranily. Jirka se mihl trávou k zabitému vojákovi a vytrhl mu pušku z tuhnoucí ruky; nahlédl do jeho nábojnice a našel tam ještě pět plných zásobníků. Měl pětadvacet ran a bylo mu jich opravdu zapotřebí. Zulové vrhli všechny své inkusy a ozbrojeni asagaji a válečnými sekerami prodírali se již trnitými křovisky na svazích pahorku. Obě křídla obránců byla již chvíli v boji zblízka, jenž nyní vzplál po celém pahorku.

Pit vyskočil na nohy a protáhl své mohutné tělo. V očích mu radostně blýsklo, konečně nastal okamžik, kdy zasáhne také do boje, až dosud se jen díval. Jirka poklekl a pálil tak rychle na černé postavy, vystupující z křovin, jak jen stačil plnit vyprázdněnou komoru opakovačky. Nemohl se mihouti cíle, pás křovin končil jen patnáct kroků před obrannou čarou. Zpomalil zulský útok, ale nezadržel ho. Jeden za druhým vyskakovali černoši s divokým pokřikem z křovin s asagaji napřaženými k ráně a se sekerami vysoko pozdviženými nad hlavou a skokem vybíhali na pahorek. Boj muže s mužem se rozzuřil po celém pahorku, strašný a neúprosný. Zúčastnili se ho všichni, i nosiči, kteří se chopili svých oštěpů a jen profesor seděl nečinně vedle zmlknuvšího kulometu, s hlavou pohříženou do dlaní, hluchý a nevšímavý k bitevní vřavě.

Kohoutek opakovačky hluše cvakl a Jirka poznal, že vystřílel již všechny své náboje. Popadl zbraň za hlaveň a odrazil v poslední chvíli ostří válečné sekery. Pitova levice se mihla vzduchem a jeho asagaj zbavil hocha nepřítele. Za jednoho zde však byli dva a Jirka se zoufale rozháněl proti jejich oštěpům. Pitova sekera dopadla na hlavu jednoho z nich a druhého srazil sám pažbou pušky. Třetí zaútočil na něj z boku, ale Mosipův asagaj mu vjel mezi lopatky právě v okamžiku, když už jeho sekera téměř dopadla na Jirkovu hlavu.

Pit řval válečné heslo kmene Tembo a jeho ruce neúnavně pracovaly. Nepostál ani vteřinu na jednom místě, jeho ohromná postava se míhala vzduchem, skákala, točila se a vířila s takovou rychlostí, že nebylo možno její pohyby ani sledovat. Černá kůže se mu zalévala potem a muž po muži klesal bez života k jeho nohám. Srážel je sekerou, bodal asagajem a rozséval smrt mezi nimi tak, že se kolem něho utvořil kruh, posetý mrtvými těly, od něhož Zulové počali ustupovat. Krvácel z četných ran, ale žádná z nich nebyla s to oslabit jeho strašnou sílu. Když se mu začali nepřátelé vyhýbat, vrhl se za nimi sám. Spatřil náčelníka, jenž řídil boj na křídle a s hlasitým křikem si prosekával k němu cestu.

„Umbandini, bídný zulský šakale, pojď sem a ukaž, umíš-li tak dobře bojovat, jako bít spoutané muže,“ řval Pit a jeho hlas přehlušil bitevní vřavu. Umbandini se bleskurychle obrátil a následován hloučkem svých mužů, vrhl se proti Pitovi.

Jirka s Mosipem mu spěchali na pomoc, ale Pit byl již obklíčen ze všech stran. Rozmáchl se sekerou, otočiv se přitom rychle kolem své osy a na okamžik uvolnil kruh, jenž ho svíral. Umbandini napřáhl proti němu asagaj, ale Pit se mu vyhnul skokem a potom jeho sekera dopadla hroznou ranou na vztaženou ruku, utínajíc ji u samého ramene. Náčelník klesl, zalit krví a Pit zmizel pod záplavou nepřátel.

Jirka vzkřikl hrůzou a rozháněl se jako zběsilý puškou kolem sebe, aby si probil cestu k Pitovi, zatím co Mosipo po jeho boku bodal co mu síly stačily do klubka nepřátel. Ale jejich úsilí bylo marné. Jako smečka psů, zdolávající divokého kance, nedbá, co se děje kolem ní, tak také Zulové si nevšímali těchto dvou slabých protivníků, snažíce se skoliti jen obra, jenž jim způsobil tolik škod. Jeden asagaj projel jeho nohou, druhý mu sedřel kůži s čela. Klesl na jedno koleno a oslepen krví, která se mu řinula do očí, rozháněl se ještě sekerou kolem sebe, ale jeho síly valem mizely. V této chvíli, kdy smrt již natahovala po statečném černochovi ruku, přihnal se dlouhými skoky de Pina, svíraje v obou rukou těžké revolvery. Spatřil zoufalý boj z místa, kde řídil obranu a spěchal Pitovi na pomoc. Nečekal ani, až dorazí k útočníkům, jeho colty začaly chrlit svůj obsah do těsného shluku těl ještě když běžel. Lidská záplava nad Pitem se uvolnila, jako když mávne kouzelným proutkem. Několik Zulů kleslo, sraženo výstřely a ostatní se obrátili na útěk, odnášejíce s sebou těžce zraněného náčelníka. Bylo po boji. Výkřiky podnáčelníků, vybízející k ústupu, se rozlehly po celé bojové čáře a Zulové prchali k lesu, ponechávajíce na bojišti své raněné. Pit namáhavě povstal, zbrocen krví svou i nepřátel, zakolísal slabostí a pak se vztyčil v plné své obří výšce; jeho válečný pokřik letěl za poraženými a les ho vracel slabou ozvěnou.

„Nu tak, černý Herkule!“ smál se de Pina, všecek zardělý únavou, s rukama, zčernalýma střelným prachem. „Opravdu, ty jsi rozhodl bitvu. Mohu ti splnit nějaké přání?“

„Umfolopace myslí,“ pravil Pit, stíraje si rukou krev z čela, „že by mu doušek z té láhve s kůží, co pán nosí v kapse, udělal moc dobře u srdce!“ Třel si rukou břicho, kde je, podle úsudku všech černochů sídlo jejich duše a de Pina i Jirka s Mosipem se dali do bouřlivého smíchu. Poručík ochotně vytáhl láhev z kapsy.

„Vypij ji celou na svoje zdraví a utíkej potom k profesorovi, ať ti zaváže rány, černý hrdino!“ vybízel. Učený antropolog byl nyní horlivě činný. Zřídil si improvizovaný lazaret, kam mu nosili těžce zraněné, zatím co lehce ranění přicházeli sami, aby se dali obvázat. Ztráty obránců byly značně velké. Ze svahelských vojáků padli dva při pochodu a šest při obraně pahorku; kromě toho utrpěli čtyři těžká zranění, takže bylo celkem dvanáct mužů vyřazeno z boje. Ze zbývajících osmadvaceti nebylo jediného, aby nebyl zraněn, na štěstí jen lehce. Lehká zranění utrpěli i oba bílí poddůstojníci a seržant, de Pina vyvázl jako zázrakem bez nejmenšího škrábnutí, stejně jako profesor, Jirka a Mosipo. Lišanakaja se skryl se svým kočkodanem v okamžiku, kdy nepřítel vtrhl na pahorek, mezi balíky, kde bez pohromy přečkali zuřivý boj. Objevili se zase, když bylo po všem, Lišanakaja, tváře se zahanbeně a Tumbili, vesele skotače, ale nikdo jim toto „opuštění bojové linie“ neměl za zlé.

Zle řádila smrt i mezi Mašony, jichž padlo deset, celá to polovina; ostatní byli více méně zraněni, ale nikdo z nich vážně. Oběti byly i mezi nosiči, kteří se nakonec zúčastnili boje muže proti muži a drželi se statečně; dvanáct jich zahynulo a poraněných bylo dvakrát tolik. Celkem byla víc jak čtvrtina obránců vyřazena z boje a poručík se nad tím tvářil velmi vážně.

„Myslíte, že se pokusí o nový útok?“ tázal se Jirka. Poručík pokrčil rameny. „Nastává už tma a obloha je jasná. Až do půlnoci bude svítit měsíc, ale potom nedám nic za to, že se na nás přihrnou znova. Padlo jich sice hodně, ale ještě víc jich zbylo na živu!“ Jirka se zajímal o zulské ztráty, ale poručík je mohl jen odhadnout. Soudil, že na tři sta Zulů zahynulo a stejně tolik utrpělo vážná zranění, takže nejsou schopni boje. Poměr sil se trochu zlepšil ve prospěch obležených, ale byl stále daleko od jedna ku jedné, jak se vyjádřil de Pina.

Položili své mrtvé do řady vedle sebe na jedno místo, protože již nebyl čas, aby je mohli pohřbít. Mrtvoly Zulů snesli do stepi a profesor se pokoušel obvázat těžce zraněné nepřátele, ale ti odmítali záštiplně jakoukoliv pomoc. Soucitnému badateli nezbylo, než je nechat jejich osudu, jejž ostatně byl s to jen zmírnit, nikoliv odvrátit. Měl četné potíže při provádění svého samaritánského díla a hlavní z nich spočívala v naprostém nedostatku vody. Na pahorku nebyla a ani nikde v blízkém okolí. Podle lesa tekl sice potok, ale ten byl pod kontrolou Zulů a nebylo možno se k němu nepozorovaně přiblížit.

Poručík dal rozdělit studenou večeři – oheň nemohli zažehnout, aby neskýtal terč palbě Zulů – ale málokdo jedl s chutí, všechny je trýznila žízeň. Jirka spolkl několik soust sušeného masa a tvrdého sucharu a potom odložil svou večeři do trávy.

„Pil bych, až bych plakal,“ pravil a Pit mlaskl okoralými rty.

„Umfolopace by vypil Velkou řeku i celou Velkou vodu,“ sténal. „Po tom nápoji z kožené láhve mu běhá v útrobách žhavý uhlík sem a tam, od krku až sem dolů,“ – ukazoval si na prsa – „a zase zpátky!“ De Pina se smál Pitovu přirovnání, ale profesor kýval káravě hlavou.

„Nemístné požití alkoholu, černý muži, nápoje, jenž budí žízeň, místo aby ji tišil,“ řekl, pozvednuv ukazovák. „Alkohol naopak tělu ještě vodu odnímá a dychtivě se s ní slučuje.“ Černoch, jemuž uvízla v hlavě jen srozumitelná část profesorova výkladu, vytřeštil překvapeně oči.

„Muž, jenž hovoří s kostmi, říká podivné věci!“ pravil bázlivě. „Je-li to pravda, pak by byl Umfolopace uvnitř tím sušší, čím více by pil z kožené láhve a nakonec by vyschl docela jako tady to maso!“ Tato představa naplnila chrabrého Kafra takovou hrůzou, že zšedl v obličeji.

„Dokonce bys vyschl jako podrážka mých bot,“ zdůrazňoval de Pina s vážnou tváří a Pit koulel zděšeně očima. Jirka ho uklidnil poukazem na to, že poručíkova láhev má příliš malý obsah na tak velké tělo, jakým se on vyznačuje, což byl fakt tak nepopiratelný a do očí bijící, že i Pita přesvědčil.

Noc byla jasná a měsíc v první čtvrti zaléval step bledým světlem, v němž všechny věci dostávaly neurčitý tvar a nejistou polohu. Poručík byl nicméně za toto osvětlení velmi vděčen. Umožňovalo přehled kraje a zaručovalo, že nepřítel se nebude moci přiblížit nepozorovaně k jejich táboru. Pokud měsíc nezapadne, stačilo několik stráží ohlídat celé ležení, ostatní mohli spát.

Poručík prohlížel se seržantem, kolik mají ještě nábojů a netajil se svým zklamáním.

„Jen padesát pro každého, to je málo, Zuraro,“ řekl starostlivě. „Večer jsme vystříleli třikrát tolik a jen tak tak, že jsme je odrazili.“ Stanul u malé, podlouhlé bedničky a překvapeně četl ve svitu měsíce její nápis.

„Podívejme se, kdepak se to tu vzalo, seržante?“

Starý muž se zahleděl na nápis a pokrčil rameny. „Nemám tušení, pane poručíku!“ De Pina vzal bedničku pod paždí. „Možná, že to bude k něčemu dobré, zkusit to můžeme!“ Postavil ji vedle místa, kde se chtěl uložit ke krátkému odpočinku a obešel ještě stráže. Nařídil přísně každému muži, aby okamžitě vystřelil na poplach, jakmile spatří ve stepi něco podezřelého a zejména zjistí-li, že se nepřítel chystá k útoku. V klamném světle neúplného měsíce se sice podrobnosti ztrácely, ale rozlehlý šik Zulů nebylo možno přehlédnout. Nestane-li se nic zvláštního, měl velitel stráží, desátník Nunes, vzbudit poručíka okamžitě, jak se stín lesa položí na celou step.

„Nu tak, přátelé bílí i černí!“ zvolal poručík, vrátiv se k malé skupině, kterou tvořili profesor a Jirka se svými druhy. „Můžeme klidně spát tři nebo čtyři hodiny, dokud měsíc nezmizí za lesem. Radím vám důtklivě, abyste to učinili, já aspoň si jdu lehnout hned!“

„Myslíte, že podniknou v noci útok, pane poručíku?“ tázal se Jirka. Důstojník okamžik váhal.

„Nu, nemá smysl to před vámi tajit, mladý příteli z Čech,“ pravil posléze. „Viděl jsem, že jste se bil jako celý muž a jsem přesvědčen, že se tak snadno neleknete. Oni budou útočit zcela určitě! Okolnost, že jejich náčelník je těžce zraněn a dokonce snad v tu chvíli již mrtev, jim nebude vadit, mají dost podnáčelníků. Nepodniknou útok, dokud bude svítit měsíc, poněvadž poznali, co dokážou naše zbraně. Počkají nepochybně, až měsíc zajde a potom se pokusí připlížit k táboru a vzít ho nečekaně ztečí. My se ale překvapit nedáme a váš černý Herkules bude mít zase příležitost ukázat svou sílu. A teď dobrou noc!“

23. POSLEDNÍ UTKÁNÍ

Jirka nemohl usnout. Jeho rozčilení z nedávného boje ještě nepominulo; krev mu šuměla ve spáncích a hlavou mu táhly nejrůznější myšlenky v pestrém sledu, jako oblaka, poháněná větrem. Usedl a díval se k lesu. Byl tmavý a tichý, ale bylo to podivné ticho, zlověstné a hrozivé. Zulové nerozdělali ohně a nepůsobili nejmenší hluk, ale přesto byl Jirka přesvědčen, že v lese jsou, že neodtáhli. Sedí tam a čekají na vhodný okamžik k novému útoku. Představoval si je, jak sedí za stromy s asagaji v rukou, v srdcích zášť proti cizincům, tiší a mlčenliví. Tato představa ho rozčilovala a zaháněla spánek od jeho znaveného těla.

J

J

I tábor kolem něho ztichl. Bylo slyšet jen hluboké oddechování spících mužů, přerušované občas sténáním raněných, trpících horečnou žízní. Pit se převaloval neklidně ve spánku z boku na bok a chvílemi něco mumlal. Hoch postřehl jen některá slova, „kožená láhev, oheň, voda,“ nasvědčující tomu, že v nitru statečného obra řádí nepřítel, jejž pro tu chvíli nemohli potřít, žízeň.

Jirkovi se lepil jazyk na patro a hrdlo ho pálilo, jako by mu je někdo uvnitř drhl pískem, ale nebýt raněných, kteří sténali žízní, nebyl by toho dbal. Když slyšel jejich horečný nářek, uvědomil si teprve, jak musejí trpět nedostatkem vody a pohled na Pita, jenž se zmítal v neklidném spánku, a na jehož černých údech strašidelně svítily bílé obvazy, ho velmi skličoval. Tiše vstal a nehlučnými kroky popošel k okraji pahorku. Díval se na úzkou stužku potoka, která se vinula podle lesa a uhýbala od něho mírným obloukem v dosti značné vzdálenosti od pahorku. V záři měsíce se leskla mdle jako stříbro a přitahovala k sobě jeho zrak podivnou silou. Začal přemýšlet a v jeho hlavě povstal plán. Rozhlédl se kolem sebe, pátraje po strážích. Přímo pod ním, na svahu obráceném k lesu, seděli dva muži a napínali zrak do stepi. Na opačné straně pahorku, ve směru, kde nebylo nepřátel, seděl jen jediný muž a po jedné hlídce bylo také na každém konci tábora. Tito tři mužové si byli vědomi, že z míst, která mají střežit, nehrozí nebezpečí. Seděli klímajíce, s puškou přes kolena, a jen chvílemi sebou trhli a narovnali se, jak je jejich podvědomí náhle vyburcovalo k bdělosti.

Mosipo se probudil a posadil se. Spatřil, že jeho přítel stojí a rozhlíží se a vyskočil také.

„Co je, Gergi?“ tázal se tiše, přistoupiv k němu. Jirka se okamžik ještě rozmýšlel a pak mu začal něco šeptat do ucha. Mosipo přikývl a potom sebral z trávy svůj nůž a zastrčil ho za pás. Nato se začali oba plížit po čtyřech k místu, kde byly nahromaděny různé části táborové výstroje.

„Jsou tu!“ šeptl Jirka, nahmatav okoralou kůži vaků na vodu. Vzali si každý po jednom a připevnili si ho popruhy na záda. Plížili se potom nehlučně ke svahu, odvrácenému od nepřítele, míjejíce v nepatrné vzdálenosti poručíka, jenž spal klidně, zahalen do svého pláště. Jirka zahlédl pás s revolvery, jejž poručík před spaním položil vedle sebe a vzpomněl si, že je bezbranný. Pušku s sebou vzíti nemohl, byla by mu při plížení překážela a na nůž zapomněl. Jen okamžik ho znepokojovala myšlenka, je-li správné, vypůjčit si cizí majetek bez vědomí majitelova, ale potom si řekl, že vrátí revolvery na místo ještě dřív, než poručík procitne. Připjal si chvatně pás s colty a rychle lezl za Mosipem.

K opuštění tábora si vybrali úbočí, odvrácené od lesa, kde seděla polospící stráž. Bylo zarostlé mimózovým křovím a Mosipův nůž v něm začal klestit nehlučně cestu. Kryti křoviskem prolezli jen několik stop od nic netušící stráže a octli se pod pahorkem. Nyní je kryl po nějaký čas stín, vrhaný pahorkem a nebezpečí, že by je ospalá hlídka spatřila, bylo jen nepatrné. Vidět tu bylo tak málo, že Jirka dokonce několikrát sáhl na mrtvého nepřítele. Po prvé ho dotyk studeného těla tak polekal, že by byl málem vykřikl, ale potom si na to již zvykl. Bylo to horší, když se dostali na měsícem ozářenou step a kdy jeho pohled co chvíli utkvěl na příšerně sešklebené tváři, jejíž skelný zrak byl nevidomě vytřeštěn k mlčenlivé obloze. Mrtvol bylo nejvíce nakupeno ve vzdálenosti několika desítek kroků od pahorku, kde tvořily celý hustý pás. To bylo místo, kde se Zulové zastavili, aby hodili své inkusy, při čemž rychlopalné zbraně obránců mezi nimi strašlivě řádily.

S tváří, zbrocenou potem, odstrkoval Jirka studená těla, proniknut podivným pocitem, jenž hraničil s pověrčivou bázní. Lehká mlha houstla nad vychladlou stepí do beztvarých stínů a tráva šelestila pod dotekem mírného vánku. Jirkovi se zdálo, že to duchové mrtvých se vracejí k svým tělům a hovoří s nimi neslyšnou řečí jiného světa. Byl by již propadl panice, ale při pohledu na Mosipa se vzpamatoval. Černoch lezl klidně, všímaje si mrtvých Zulů jen potud, pokud mu překáželi v cestě a byl již o hodný kus napřed. Jirka ho dohonil a oba zamířili společně k táhlému oblouku, jímž potok vnikal do stepi. Toto místo leželo od tábora na jihozápad, ve vzdálenosti téměř dvakrát větší než kolik činila nejkratší cesta od pahorku k lesu, po které ustupovali Zulové. Jak daleko je od něho zulský tábor, nebylo možno odhadnout, ale Jirka doufal, že se Zulové drží pohromadě a že se o tuto část stepi, ležící stranou od bojiště, nebudou nijak zajímat.

Opsali velký oblouk kolem jižního cípu návrší s portugalským ležením a měli štěstí, že přitom zcela unikli pozornosti ospalé hlídky. Z této strany se již nemuseli ničeho obávat, zato však nebezpečí, jež hrozilo od Zulů, nyní ustavičně vzrůstalo. Jirka oceňoval vysoko jejich bystrozrak a neměl proto žádných námitek, když Mosipo zvolnil tak, že se pohybovali téměř stejně pomalu, jako hlemýždi. Chvílemi ustali v plížení a nehybně čekali, neozve-li se někde něco podezřelého; lezli nyní přes měsícem ozářenou část prérie, kde se mohli krýt jen trávou a zde byla možnost jejich prozrazení největší. Jirka se pro tyto zastávky nijak nehoršil; plížení s tělem takřka úplně přitisknutým k zemi bylo velmi namáhavé a každá zastávka znamenala odpočinek.

Zdálo se mu, že to trvalo nekonečně dlouho, než dosáhli nepravidelného pásu křovisek, jenž počínal asi tři sta kroků od záhybu potoka a pokračoval potom dále po jeho březích. Zde byli dokonale kryti jak před pohledy z jejich vlastního tábora, tak i proti lesu. Jirka si narovnal s rozkoší shrbená záda a běžel tiše za Mosipem pod ochranou křoví. Místy se ještě musili plazit malý kus cesty po břiše, když přišli na mezeru v pásu křovisek, ale to již netrvalo dlouho.

Voda chladila tak příjemně, že Jirka do ní nejdříve ponořil celou hlavu a potom teprve se dal do pití. Srkal osvěžující tekutinu dlouhými doušky, vytrvale a bez přestávky a Mosipo za ním nezůstával nijak pozadu. Leželi na břehu potoka, dokonale skryti hustým trnovníkem, a ani se jim odtud nechtělo. Po chvíli vzhlédl Jirka k jasnému nebi a polekal se, jak nízko již stál měsíční srpek nad lesem.

„Musíme rychle zpátky, step bude co nevidět ve stínu,“ šeptal Mosipovi a jal se chvatně plnit svůj měch vodou. Mosipo učinil také tak a hned potom vyrazili k pahorku. Průrvou v křoví zahlédli stín lesa, jenž zatím již pokryl dvě třetiny vzdálenosti mezi oběma tábory.

„Budeme mít aspoň snazší cestu,“ mínil Mosipo, „v té tmě nás nezahlédne ani ten nejbystřejší Matabel, tím spíš, že vaky na vodu mají tmavou barvu.“ Jirka chtěl něco odpovědět, ale hlas mu uvázl v hrdle. V dálce před nimi, z té části stepi, která byla zalita ještě září měsíce, se ozval ryk četných hrdel a když se tam oba hoši zadívali, spatřili nejasně několik běžících postav, za nimiž se hnal temný houf pronásledovatelů. Pohybovali se téměř v pravém úhlu k směru jejich pochodu a musili se zakrátko octnout právě mezi oběma tábory.

„Jsou to Matabelové a pronásledují tři bělochy,“ pravil Mosipo, jehož zrak byl mnohem bystřejší, než Jirkův.

„Bělochy?“ vykřikl Jirka, nestaraje se o to, zaslechnou-li ho Zulové. „Pak jim musíme jít honem na pomoc!“ Nečekaje na Mosipův souhlas, pustil se tryskem k pronásledovaným mužům. Vak s vodou ho velmi tížil a pás s revolvery mu překážel v běhu, ale nemohl odhodit ani jedno, ani druhé. Jak byl nyní rád, že si vzal s sebou poručíkovy zbraně!

„Umíš střílet z revolveru?“ tázal se Mosipa, jenž uháněl dlouhými lehkými skoky vedle něho. Černoch odvětil, že neměl dosud nikdy „malé pušky“ v ruce. „Zlá věc, musím se tedy spolehnout jen na sebe,“ povzdechl si Jirka, zastavuje se. Nemělo smyslu dále běžet, nemohli přijít včas. Matabelové se již přiblížili k pronásledovaným na tak malou vzdálenost, že mohli začít se svým házením inkusů a oni byli od nich ještě nejméně dvě stě kroků. Tři běloši se přikrčili k zemi jako štvaná zvěř a kopí jim proletěla nad hlavou, ale když zase vstali, aby pokračovali v útěku, byl již jejich náskok značně menší.

V tom okamžiku začal rachotit Jirkův colt. Hoch si podepřel levicí pravou ruku, v níž držel zbraň, aby měl jistější ránu a podařilo se mu srazit dva černochy k zemi. Ostatní vyrazili zlostný řev a zastavili se, překvapeně se rozhlížejíce. Také běloši se zastavili a potom se rozběhli směrem, odkud zazněly střelné rány.

„Hej, hola, nechoďte sem, za námi jsou Zulové,“ křičel na ně Jirka. „Utíkejte tam k tomu pahorku, šikmo vpravo, tam jsou přátelé!“ Zdálo se mu, že jeden z mužů vyrazil jakýsi výkřik překvapení, ale neměl čas se o to starat. Za jejich zády, od lesa, se ozvaly četné hlasy Zulů, vybíhajících na step a četa, na kterou střílel, se rozhodla upustit prozatím od stíhání a obrátit se proti těm, kdož jí v tom překáželi. Současně procitl i tábor na pahorku a rozsršel se výstřely. Několik kulí hvízdlo Jirkovi kolem uší a velmi ho rozzlobilo.

„To je dobré!“ řekl zlostně, uhýbaje s Mosipem doleva, aby se vyhnuli matabelské četě. „Ještě nás nakonec zabijou naši vlastní lidé!“ Od lesa rachotily dunivě staré předovky Zulů, ale z těch si tak mnoho nedělal. Octli se mezi dvěma ohni, ale největší nebezpečí jim hrozilo od čety, která se tak náhle vynořila ze stepi a podle všeho neměla o přítomnosti svých druhů v lese ani tušení. Blížila se jim každou vteřinou a musila je dostihnout mnohem dříve, než se dostanou k pahorku.

Jeden colt byl již vystřílen a druhý si Jirka schovával pro boj zblízka. Litoval nyní, že se nepoohlédl také po nábojích, když už si bral poručíkovy zbraně, ale to se již nedalo změnit. Měl jen šest střel a musil jich moudře užít. Černochů bylo nejméně dvacet a Jirka neměl na štěstí čas lámat si hlavu co podniknou s těmi zbylými. Prvé dva muže odstřelil na krátkou vzdálenost a zbývající kule vypálil do hustého chumáče těl, která se na ně sesypala. Na okamžik se jim uvolnilo, ale jen právě na okamžik. Potom už musil Jirka uhýbat asagajům, ale s břemenem na zádech se mu to dařilo jen nevalně. Držel revolvery za hlavně a bil jejich těžkými pažbami do nepřátelských hlav, ale před ranami ho to neuchránilo. Jeden oštěp mu projel vlasy a vzal s sebou i kousek ucha, druhý mu serval kabát z ramene a s ním i kus kůže. Byly to jen lehké rány, ale nicméně zeslabily unaveného hocha tak, že by byl již klesl, nebýt Mosipa, jenž se činil se svým dlouhým nožem ze všech sil. Krvácel však také z četných ran a nemohl již dlouho odolávat. V tu chvíli se přihnala pomoc v podobě tří mužů, kteří byli před tím Matabely pronásledováni. Neměli však střelných zbraní, jak se zdálo a jejich zákrok mohl zápas jen prodloužit, ne však rozhodnout. V jednom z nich poznal Jirka s úžasem malého lovce slonů, strýce Martina, druhé dva neznal. Jeden byl velké postavy a měl vous, který mu sahal až po pás, druhý, o něco menší, byl zřejmě o hodně mladší. Oba byli ozbrojeni asagaji a strýc Martin se velmi čiperně rozháněl svou těžkou sloní puškou, kterou držel za hlaveň, užívaje jí jako kyje.

Srazili se zády k sobě, utvořivše tak malý ostrůvek v záplavě černých těl a bojovali se zoufalstvím lidí, jimž jde o život. Palba z pahorku zmlkla, ale zato od lesa se ozvaly četné výkřiky Zulů, spěchajících k místu boje. Byli ve tmě neviditelní, ale podle hlasu se dalo soudit, že nejsou již daleko. Útočníci jim odpovídali radostným voláním a pustili se potom do malého hloučku se zdvojenou energií, jako by jej chtěli zdolat dříve, než doběhnou jejich soukmenovci, aby se s nimi nemusili dělit o vítězství.

Několik jich sice přibylo k těm, které Jirka odstřílel, ale zbývalo jich stále ještě tolik, že připadali tři na jednoho. Jirka se rozháněl už jen chabě a jeho vlastní ruce se mu zdály tak těžké, jako by byly z olova. De Pinův hlas ho vyburcoval k novému životu.

„Hola, Horyno, držte se ještě minutu a jsme u vás!“ volal poručík, a z jeho hlasu bylo znát, že běží co mu dech stačí. Uháněl v čele svých Svahelů, ale bál se střílet, aby nezasáhl ty, jimž spěchal na pomoc.

„Hurá!“ vykřikl Jirka a odrazil s novou chutí matabelský oštěp.

„Horyna, jaký Horyna? Snad ne Čech Horyna od řeky Vaalu?“ ozval se překvapený Holanďan za jeho zády. Ale hoch neměl čas mu odpovědět. Svahelové se přihnali jako bouřka a bodly, nasazenými na pušky, zpracovávali horlivě Matabely. Zápas byl jen krátký a několik černochů, kteří jej přežili, se rozprchlo všemi směry.

„Pozor, pane poručíku, tam jdou Zulové!“ upozorňoval Jirka, ukazuje do tmy.

„Však já vím, vy sběhu. Počkejte, my si spolu ještě promluvíme,“ hrozil poručík a dal vojákům povel k palbě. Nemohli dobře mířit, ale jejich střely si nepochybně přece jen našly cíl; z čety přibíhajících Zulů se ozvaly četné výkřiky a po krátké chvíli se dala na ústup.

„Pročpak jste utekl z tábora a ještě k tomu s mými revolvery?“ zlobil se poručík, když se dali na kvapný odchod k pahorku.

„Nezlobte se na něj, pane,“ ozval se malý Holanďan. „Nebýt jeho pomoci, bylo už po nás!“

„Mé a Mosipovy, strýče Martine,“ opravil Jirka.

„Vy jste strýc Martin, lovec slonů?“ podivil se poručík a řekl své jméno.

„Tak jest, poručíku a tenhle mladý blázen asi utekl z tatínkovy farmy. Ví Bůh, jak se dostal se zdravou kůží až sem.“

„Moc zdravou ji právě nemám, strýče Martine,“ usmál se Jirka. „Ale já jsem neutekl z tábora, pane poručíku,“ dodal hned nato roztrpčeně. „Šli jsme s Mosipem zraněným pro vodu a vaše revolvery jsem si jen vypůjčil. Myslil jsem, že je dám zase na místo, ještě než se vzbudíte.“

„Podívejme se, to jsou mi novinky,“ řekl de Pina překvapeně. „A nesete tu vodu?“

„To bych řekl, že neseme,“ odvětil pyšně Jiří Horyna. Na jazyku ho pálila otázka, kterou chtěl položit strýci Martinovi, ale nedostal se k tomu. Dorazili zatím již na pahorek, kde všichni bděli, uchystáni k obraně a Jirka spěchal napojit především žíznivého Pita. Potom odevzdali vaky s vodou profesorovi, který se s nimi odebral k ostatním zraněným, zavázav předtím Jirkovy a Mosipovy rány. Byly na štěstí jen lehké a Jirka hrdě prohlásil, že za obvaz ani nestály. Hned potom se chopil zbraně a vybral si místo k nastávající noční bitvě a také Martin a jeho druhové byli poručíkem ozbrojeni a ulehli za kryt.

Jirka chtěl již popolézt k strýci Martinovi, aby se ho zeptal na oba Skály, když ho zaujaly jakési podivné přípravy, konané přímo nad jeho hlavou, na nejvyšším místě pahorku. Měsíc je ještě ozařoval posledními paprsky a v jeho svitu viděl hoch de Pinu, seržanta Zuraru a oba poddůstojníky, Nunese a Branca, jak přivazují k silným větvím, zaraženým do země, jakési krátké kovové válce, zakončené na jedné straně hrotem a na druhé dlouhou, dřevěnou tyčkou. Některé z nich byly obráceny špičkou téměř svisle vzhůru, jiné zase byly nakloněny proti lesu, v úhlu asi pětačtyřiceti stupňů. Vojáci právě skončili své přípravy, když tma zahalila celý pahorek.

Jirka odvrátil oči k stepi a zatajil dech. Ležení ztichlo, i těžce ranění, jejichž žízeň byla uhašena, zmlkli a klidně spali. Obránci pahorku leželi nehybně, pušky připraveny, napínajíce zrak i sluch. Měsíc zapadl za lesem a obloha nestačila rozptýlit tmu natolik, aby bylo vidět na větší vzdálenost. Musili spoléhat na sluch, ale ani ten jim nepomohl; bylo slyšet vítr, šelestící v křoví a trávě.

„Bude čas, seržante!“ pravil poručík a Zurara škrtl zápalku. Přidržel ji ke konci dlouhého a suchého prutu, zapálil jej a podobně učinil i s pruty, které drželi Nunes a Branco. Každý z nich potom přikročil k jednomu kovovému válci, obrácenému k obloze, a opatrně z jisté vzdálenosti přiložil plamínek ke krátkému provázku, jenž visel na spodním konci válce. Zazněly tři tlumené výbuchy a válce vyletěly k nebi, zanechávajíce za sebou úzkou světelnou stopu. O malou chvíli později se ozvaly z výše tři slabé rány a v místech, kde klikaté světelné čáry končily, se zvolna rozvinuly vějíře olsňujícího bílého světla. Okamžik setrvaly ve výši a potom se začaly pomalu snášet dolů, zalévajíce celou step ostrým jasem.

„Tam jsou!“ vzkřikl strýc Martin, když se vzpamatoval z prvního překvapení nad osvětlovacími raketami. „Střílejme rychle, než zhasnou světla!“ Zulský šik byl v tu chvíli již jen několik kroků od pahorku; černí vojáci se zmateně zastavili, zírajíce v bezmezném úžasu na tři slunce, která se snášela na jejich hlavy. Bylo vidět jako ve dne, každá kule musila najít svůj cíl.

„Ne, počkejte, nestřílejte ještě!“ ozval se na Martinova slova rázně profesor, „Poručíku de Pino, pošlete mezi černochy několik barevných raket!“

„Dobrá, profesore, můžeme to na každý pád zkusit,“ souhlasil de Pina a na jeho povel zapálili vojáci roznětky šesti raket, namířených v šikmém úhlu nad step. Rudí hadi se rozplazili nad hlavami obránců a zanesly mezi útočníky ohnivé koule nádherných barev, modré, zelené a rudé, jež se s praskotem rozletěly přímo v zulských řadách, zasypávajíce děsem ztuhlé černochy celými snopy jisker.

„Nebe se boří! Hvězdy padají! Bílí indžangové²¹*) je strhli na zem!

„Prchejme!“ Tyto výkřiky, z počátku jen jednotlivé, se v krátké chvíli slily v jediný mocný řev šílené úzkosti. Černý šik zakolísal, jako by byl narazil na neviditelnou překážku, a potom se rozdrobil na hloučky, prchající zoufale k lesu. Nové a nové rakety, vybuchující přímo nad hlavami černochů, zvyšovaly ještě jejich zmatek a poháněly je k tím většímu spěchu. Když o chvíli později osvětlila hořčíková náplň raket z výše několika set stop celý kraj, klesajíc zvolna pomocí papírových padáků k zemi, nebylo na stepi jediného živého Zulu.

„Nemám ani tušení, jak se ta bednička se signálními raketami připletla mezi naše zavazadla, ale ať ji tam dal kdokoliv, buď za to požehnán!“ pravil de Pina k profesorovi. „Tenhle druhý útok bychom asi nebyli odrazili.“

Profesor zářil radostí a neustával v uznalém poklepávání na poručíkovo rameno. Byl šťasten, že se zbavili Zulů bez nového krveprolití, a ustavičně to opakoval.

Čtyřnohé plaché stíny se začaly pomalu vracet k přerušeným hodům, ale pojednou se obrátily na útěk. Chraplavé vytí šakalů utichlo a ječivý smích hyen dozníval v dáli, když z trávy vyrazily drobné, žluté plaménky.

„Step hoří, podívejte se!“ vykřikl Pit, jenž se teprve nyní vzpamatoval z úžasu nad ohňostrojem. Dohořívající rakety zapálily vyschlou trávu a požár se rozšířil s úžasnou rychlostí.

„Eh, není žádné nebezpečí, vítr jde k lesu,“ řekl poručík bezstarostně, ale na radu zkušeného lovce slonů nařídil nicméně vysekat trávu kolem pahorku. Všichni, kdo byli s to držet v ruce nůž, profesora nevyjímaje, pustili se chvatně do díla a v necelé čtvrt hodině byl tábor obklopen holým pruhem půdy, širokým víc jak padesát stop. Oheň zatím přeskočil již úzký potok a hlodal na krajních stromech pralesa. Nalezl zde jen málo potravy, ježto většina stromů byla od střídavých dešťů tak napojena vláhou, že nechytla. Menší akácie s košatou korunou, jejichž dřevo rychle vysychalo, vzplanuly však přece a proměnily se v mohutné pochodně, osvětlující celý kraj. Ohromný mrak kouře zatemnil oblohu, ale vítr jej hnal od tábora a srážel jej zpět tam, odkud vyšel.

„Tohleto pobídne Zuly k ještě většímu spěchu,“ poznamenal spokojeně strýc Martin, dívaje se s poručíkem z vrcholu pahorku na lesní požár.

„Tak jest,“ přikývl de Pina. „Myslím, že teď už máme od nich nadobro pokoj!“

24. I NEJLEPŠÍ PŘÁTELÉ SE MUSÍ ROZEJÍT

Začalo se rozednívat a oheň, šířící se pralesem, zmizel již v dáli, zanechávaje po sobě obzor zahalený dýmem, když spokojení obránci pahorku zasedli kolem táborového ohně, na němž se vařila káva a opékaly velké kusy masa. Jirka, jenž se snažil během noci několikrát promluvit se strýcem Martinem, ale vždy bez úspěchu, si umínil, že se tentokráte pustí přímo k cíli. Měl dojem, že se mu malý lovec slonů úmyslně vyhýbá a skutečně, i nyní strýc Martin zasedl na opačné straně od ohně, mezi oba bělochy, s nimiž přišel. Jirka se zvedl, obešel táborák a stanul přímo před malým Holanďanem.

Z

Z

„Teď už mi neuhnete, strýče Martine,“ pravil rázně. „Povězte mi konečně, kde jsou oba Skálové!“

Martin, jenž dostal od poručíka doutník a spokojeně bafal, svraštil čelo v líčeném údivu.

„Skálové?“ pravil protáhle. „Míníš tradera Skálu od řeky Vaalu a jeho syna? Ti nepochybně touhle dobou sedí klidně doma u snídaně, jestli už zase nevyrazili někam do světa. To víš, obchodníci jsou toulavý národ.“ Zatáhl spokojeně z doutníku a při pohledu na užaslou tvář šelmovsky zamžikal.

„Jakže!“ vyrazil Jirka, neschopen téměř řeči. „Tak oni vůbec nebyli zajati od Zulů?“

„A to zase byli a starý Martin rozluštil jejich zprávu docela správně, hochu,“ odvětil klidně lovec.

„Nu, pak tomu vůbec nerozumím,“ řekl zmateně Jirka, rozhlížeje se bezradně kolem sebe, jako by hledal u ostatních vysvětlení. Ale Mosipo, Pit, profesor i poručík se tvářili neméně udiveně.

„Ta věc je velmi jednoduchá, gentlemani, a tady moji společníci, pan John Rodgers a jeho synovec, pan Ted Rodgers, vám to nejlépe povědí sami!“

Vysvětlení bylo opravdu velmi jednoduché. John Rodgers hledal se svým synovcem zlato v okolí Johannesburgu, ale neměl štěstí. Kdosi mu prozradil, že na řece Gwelo, v zemi Mašonů, je zlata dost a dost a oba muži, neznalí poměrů, a nemající tušení o tom, jak nepřátelsky se staví Matabelové k cizincům, se tam odebrali. Zlato sice nenašli, ale zato je jedné noci přepadla velmi silná četa Zulů a zajala je. Zulové je vlekli až do Bulavaja ke králi Lobengulovi. Starší Rodgers, jenž se kdysi potuloval delší dobu v Natalu, kde se naučil zulsky, pochytil cestou různé úryvky rozhovorů, které spolu vedli černí vojáci a z nich se dozvěděl, proč vlastně byli zajati.

Zulové přiváděli Lobengulovi dva jiné bělochy, dar krále Kečvaje, ale těm se podařilo jedné noci uniknout. Černoši se sice za nimi pustili, hned jak byl útěk objeven, ale uprchlíci dosáhli šťastně portugalského území a tam si Zulové již za nimi netroufali. Nyní se octli ve velmi zlé situaci. Zpátky, ke Kečvajovi, si netroufali, věděli dobře, co by je čekalo, kdyby králi řekli, že jim zajatci uprchli. Ale netroufali si ani k Lobengulovi, ježto potkali cestou jeho oddíl, jemuž se se zajatci pochlubili. Potulovali se nějaký čas po kraji a přitom padli na ležení obou zlatokopů. Běloši jako běloši, řekli si a zmocnili se Rodgerse a jeho synovce náhradou za oba Skály. Rodgers starší se sice snažil vysvětlit jejich přehmat Lobengulovi, ale král na jeho slova nic nedal a poslal je oba brzy nato se silnou četou bojovníků k Bazizulům, jako dar Ohamovi.

„Mně ovšem starý lišák Lobengula neřekl ani slova, že jde o jiné zajatce a poslal mne za nimi,“ skočil Martin Rodgersovi do řeči. „Šel jsem, ačkoliv jsem si od toho mnoho nesliboval. Myslil jsem, že už zatím oba Skálové skončili v Ohamově žaludku.“

„Mosipo si to myslil také, když o tom Lišanakaja vyprávěl v jeskyni lvů,“ ozval se mladý černoch.

„Mně jsi ale nic neřekl!“ vytkl mu Jirka.

„Slíbil jsem, že půjdu s tebou a chtěl jsem u tebe zůstat až do konce. Nevěděl jsem ostatně, zda zajatci ještě žijí nebo ne, jen jsem se obával, že už je zatím Zulové snědli. Často to dělají.“

„Pěkné zvyky,“ otřásl se poručík. „Ale povězte nám teď vy,“ obrátil se na lovce slonů, „jak se vám vedlo u Bazizulů!“

„Nemám, s čím bych se mohl chlubit,“ ušklíbl se Martin. „Věřil jsem tomu starému lumpovi Lobengulovi, a šel jsem do pasti důvěřivě jako jehně. Však já si ještě jednou s ním o tom promluvím! Když jsme dorazili do Imabare, Oham nebyl přítomen; jak jsem se potom dozvěděl, odtáhl proti Basengům, ale jeho zástupce už věděl, oč jde.“

„Lobengula mu poslal kouřem zprávu hned jak jste odešel,“ ozval se Mosipo, jenž rozuměl anglickému lovcovu vyprávění a promluvil nyní touže řečí.

„To jsem si mohl myslit,“ kývl Martin. „Prostě mne sebrali a strčili s pouty na rukou i nohou tady k těm dvěma gentlemanům, ačkoliv jsem měl s sebou královo kiri a provázeli mne dva jeho důvěrníci. Snad jsem se měl objevit s oběma Rodgersy jako hlavní jídlo na hostině, kterou Oham uspořádá na oslavu svého vítězství nad Basengy, nevím. Jisté je, že jsme nečekali. Jedné noci jsme se zbavili pout, přiškrtili jsme tak trochu stráže a ve člunu jsme se pustili po Angvě. Není splavná po celé délce a když jsme se dostali k peřejím, kde nebylo možno člun přenést, nezbylo nám než pokračovat dále po suchu. Měli jsme namířeno do portugalského Mozambiku, ale černoši, kteří nás pronásledovali, padli na naši stopu. To další už víte. Jsem ti tuze vděčen, Horyno, i tobě, černý princi, za vaši pomoc a myslím, že moji průvodci smýšlejí stejně!“ Oba Rodgersové hlučně přizvukovali a starší natáhl ruku k Jirkovi, ale zamyšlený hoch ji přehlédl.

„Tak my jsme se vlastně honili za stíny,“ pravil trpce. „A to všechno, co jsme udělali, nebylo k ničemu!“

„Jste na velkém omylu, mladý příteli z Čech,“ řekl živě profesor, položiv ruku zarmoucenému hochovi na rameno. „Dis aliter visum – bohové jinak rozhodli, jak by řekl Říman, ale to není vaší vinou a nezmenšuje to nikterak vaše zásluhy. Vám a vašim dvěma kamarádům se podařila věc téměř neuvěřitelná, bez podpory a takřka i beze zbraně jste prošli napříč celou říší krvelačných Matabelů, kam se dosud ani dobře vyzbrojená výprava neodvážila. Zdolali jste vítězně mnohá nebezpečí a nabyli jste neocenitelných zkušeností, které z vás dvou hochů učinily hotové muže!“

„Profesor má pravdu a nemusíte se nikterak rmoutit, že jste Skály nevysvobodili,“ připojil se de Pina. „Konec konců, jsou v bezpečí doma a vy jste šťastně prošli nepřátelskou zemí a vrátíte se také šťastně domů. Souhlasím s profesorem, pokud jde o ty zkušenosti a cenu, kterou to pro vás má. Jsem jist, že tam doma, na otcovské farmě u Vaalu, nezažijete za dvacet let ani polovinu toho, co jste prodělali v zemi Matabelů za dva měsíce!“

„Já sice nevím, co všechno se vám přihodilo,“ ozval se strýc Martin, „ale soudě podle toho, jak jste nám včera přiskočili na pomoc a jak jste si při tom počínali, stali se z vás dva řádní chlapíci!“

Pod dojmem tolikeré chvály se Jirkovo čelo rozjasnilo, ale hovor, který potom následoval, jej naplnil zase zármutkem. Strýc Martin se rozhodl, že se odebere do Mozambiku, jehož hranice byly nedaleko a vezme s sebou Jirku, aby ho doprovodil domů. Byla to mnohem bezpečnější cesta, tím spíše, že profesor chtěl odeslat část svých sbírek v doprovodu lehce raněných vojáků se strýcem Martinem. Jakmile přejdou nedaleké hranice, budou cestovat v bezpečí, neboť půjdou krajem Basengů, Maruviů a Baruů, poplatných portugalskému guvernérovi. Budou se držet severního břehu Zambezi až k jejímu ústí, kde snadno najdou nějakou kupeckou pobřežní lodici, která je dopraví do Delagojské zátoky. Odtud k Potchefstroomu už nebude dlouhá cesta, povede je spořádaným krajem, ovládaným bělochy.

Profesor chtěl původně jít s celou výpravou s sebou, ale když mu malý Lišanakaja řekl, že v Hunjanských horách jsou jeskyně, v nichž je plno kostí a když velitel mašonských lovců hochova slova potvrdil, rozhodl se okamžitě, že se tam vydá.

„Ale cožpak nemáte dost na té kosti, kterou jste našel u Zambezi?“ podivoval se de Pina.

„Není bohužel celá, kiri ji rozbilo na kusy,“ děl smutně de Cavedo.

„Vždyť přece jste všechny s tím mladým Čechem sesbírali! Pamatuji se, že jsem vás musil od nich násilím tahat, aby vás Zulové nepobili,“ rozpomínal se poručík.

„Sesbírali, pravda,“ povzdechl si profesor, „ale to není už to, milý de Pino! I kdybych to sebelépe slepil dohromady, učenci jsou náramně podezřívaví a nařknou mne, že jsem si to sestavil z různých kostí dohromady. Ne, to nejde, já potřebuji krásnou, celou kost opičího pračlověka. A doufám, že ji v Hunjanských horách také najdu!“

Mašonové s Lišanakajou doprovodí ovšem profesora, ježto mají společnou cestu a Mosipovi nezbude, než se k nim připojit. Velitel Mašonů mu zaručil, že mu jeho náčelník poskytne spolehlivou ochranu až na hranice bamangvatské říše. Tak se Mosipo dostane mnohem dříve do země svého lidu, než kdyby provázel Jirku.

„Vidím, že mne všichni opouštíte!“ řekl Jirka smutně.

„Já ne, baase, já jdu s tebou,“ pospíšil si ujistit ho Pit a hoch se slabě usmál.

„I nejlepší přátelé se musí nakonec rozejít, můj milý Horyno,“ pravil poručík, vstávaje a protahuje se. „Takový je život!“

Čekala je ještě smutná povinnost, pohřbít své četné padlé. Učinili tak bez prodlení a vypálili nad jejich hrobem čestnou salvu. Nato dal poručík nastoupit všemu mužstvu, které se zúčastnilo obrany tábora a stručnou řečí jim poděkoval za statečné chování. Ti, kdo se nejstatečněji bili – a do jejich počtu zahrnul poručík několik Mašonů s jejich velitelem, Jirku, Mosipa a Pita, – byli vyznamenáni stříbrnou medailí za statečnost. Černochům, kteří nenosili kabátců, ji poručík zavěsil na řetízku kolem krku, Jirkovi ji připíchl na prsa pomocí stužky v pestrých barvách portugalského království.

Pit se procházel s nemalou pýchou a neustával v obdivu nad stříbrným penízem, který zářil na jeho mohutné černé hrudi. I Jirka a Mosipo byli nemálo potěšeni vyznamenáním, jehož se jim dostalo a jen malý Lišanakaja chodil kolem s tvářičkou, staženou zármutkem.

„Pojď sem, chlapečku, dám ti také něco, ačkoliv se ještě spolu neloučíme,“ pravil dobrácký učenec, povšimnuv si jeho žalu. Hrabal chvíli ve svých zavazadlech a vyňal z nich malý, mosazný kompas. „Tu máš za to, že jsi mi pověděl o těch jeskyních s kostmi,“ řekl, podávaje kompas udivenému Lišanakajovi. „Podívej se, tahle vrtivá jehla ukazuje pořád tím svým modrým koncem jedním směrem, ať otáčíš krabičkou jak chceš, a to přímo k řece Zambezi. Ta tě zavede vždycky spolehlivě domů, ať je den, nebo noc, ať slunce či hvězdy svítí, anebo se schovávají za mraky.“

Lišanakaja vzal bázlivě kompas, položil si ho na dlaň a nato zapomněl dokonale na své okolí, dokonce i na Tumbiliho. Otáčel ustavičně kompasem, aby se přesvědčil, mluví-li „Muž, jenž hovoří s kostmi“ pravdu, když tvrdí, že jehla ukazuje pořád na jednu stranu. Skutečně tomu bylo tak a černoušek tonul v údivu nad tím, jak je ta neposedná jehla rozumná, když ví, kde je Velká řeka. Běžel se po řadě pochlubit svým darem Jirkovi, Mosipovi, Pitovi i všem Mašonům, kteří přežili hroznou řež na pahorku.

Profesor procházel ležením, chystajícím se na cestu, dobrácky se usmívaje nad radostí, kterou způsobil černému hošíkovi a zastavil se před Mosipem a Jirkou.

„Všiml jsem si, že vás zajímal můj výklad o původu člověka, mladý příteli z Čech,“ pravil k Jirkovi.

„Velice, pane profesore,“ odvětil hoch upřímně. „Škoda, že nemám žádné knihy, kde bych se o tom dočetl více!“

„Dobrá, tomu lze odpomoci,“ řekl profesor, viditelně potěšen. „Mám náhodou s sebou anglický překlad výtečné knihy, kterou napsal můj učený přítel Haeckel před jedenácti lety. Jmenuje se „Přirozené dějiny stvoření“ a není určena odborníkům, obrací se ke všem lidem, toužícím po vzdělání. Jsem jist, že vaše bystrá hlava najde v jejím čtení velkou zálibu. Dostanete ji, než se rozejdeme.“

Potěšený Jirka mu děkoval, ale profesor se již obrátil k Mosipovi.

„Vy, můj černý příteli, se ubíráte domů, s úmyslem usednout na trůn svých předků,“ řekl slavnostně a hoch pokynul mlčky hlavou. „Nevím, podaří-li se vám to, či nikoliv, přeji vám k tomu plného štěstí. Ale pamatujte si, že proklet je každý, kdo zanáší do svého národa sémě občanské války a nesnažte se získat trůn násilím. A budete-li jednou vládnout, řiďte se vždy zásadou, kterou vštípil Anchises Aeneovi, králi Římanů: Parcere subjectis et debellare superbos. Šetři slabých a pokořuj pyšné!“

„Výborně!“ ozval se s úsměvem de Pina, jenž k nim mezitím neslyšně přistoupil. „A abyste to mohl úspěšně provádět, dostanete ode mne krásnou Winchestrovu opakovačku a k ní tolik nábojů, kolik jich jen budeme moci postrádat!“ Mosipův obličej se rozzářil radostí a hoch pronášel slova díků.

Profesor se zachmuřil. „I já vám dám něco na památku, ale bude to užitečnější věc, než je vražedná zbraň.“ Odešel k svým zavazadlům a vrátil se za chvilku s velkými stříbrnými hodinkami.

„Víte, příteli, co to je?“ tázal se Mosipa, podržev mu číselník hodinek před očima. Mladému černochovi svitlo dychtivě v očích.

„Mosipo ví, co to je,“ pravil vážně. „Tyto malé kousky kovu,“ – ukázal na ručičky – „odměřují čas, podobné, jako to činí slunce a hvězdy na nebi. Mosipo ví také, jak se má na ně dívat, aby jim rozuměl!“

„Dobrá,“ pokývl učenec. „Jsou vaše. Panovníkův čas nepatří jemu, nýbrž jeho poddaným. Musí si jej umět rozumně rozvrhnout a to nelze provádět bez časoměru. Proto vám dávám tyto hodinky a jsem přesvědčen, ze vám prokážou více služeb, než poručíkova puška. A vždy, když na ně při práci pohlédnete, připomeňte si, že sallus populi ex suprema, blaho lidu je nejvyšším zákonem!“

Mosipo vyjádřil svůj dík prostými slovy a uschoval hodinky v své kožené zástěrce s péčí, která profesora plně uspokojila.

Hned potom výprava vyrazila, aby opustila místo krvavého boje. Pobyt se tu stal již velmi nepříjemný, neboť se mrtvoly padlých Zulů, ožehlé požárem stepi, počaly za horkého dne rozkládat. Jejich pohřbení by bylo vyžadovalo příliš mnoho práce a nebylo radno se tu zdržovat; mohli se tu snadno setkat ještě s nějakým opožděným oddílem Ohamova rozprášeného vojska a to by bylo znamenalo nový boj. Pochodovali zvolna, poněvadž byli všichni unaveni a těžce raněné bylo nutno nésti, ale přesto urazili do soumraku několik mil. Rozložili potom tábor v otevřené stepi a zde strávili klidnou noc, která je všechny velmi posilnila.

Další směr pochodu je vedl k řece Angvě, jejíhož západního břehu dosáhli před polednem. Přebrodili ji snadno a utábořili se k oběhu na jejím východním břehu, v kraji, který byl od Bazizulů zcela vyčištěn. Tento oběd byl jejich posledním společným jídlem a přesto, že ho dal profesor zpestřit různými pochoutkami, jako byly kompoty, čokoláda a dvě láhve vína, panovala při něm stísněná nálada. Po jídle seděli ještě dlouho nad šálky s čajem a zdálo se, že nikdo nemá chuť dát povel k další cestě.

„Nic platno, i nejlepší přátelé se musí nakonec rozejít!“ řekl pojednou strýc Martin a rázně vyskočil. „Nikomu se do toho nechce, začnu tedy první!“ Zahájil loučení u profesora a obešel potom všechny členy výpravy bez rozdílu, pokud ovšem neměli jít s ním a podával každému ruku. Poručík zatím sestavil četu, která měla doprovázet Martina a Jirku. Skládala se z dvaceti nosičů s profesorovými sbírkami a z dvanácti vojáků, z nichž většina byla lehce zraněna. Starý, zkušený seržant Zurara byl pověřen jejím velením.

Mosipo si ještě na něco vzpomněl a vrátil se k strýci Martinovi, s nímž se již rozloučil.

„Rád bych věděl, co se stalo s tím malým koněm, který nás nesl oba tehdy z rokle zabitého bílého prince,“ tázal se s účastí. Lovec slonů se zasmušil a mávl rukou. „Chudák Tom!“ řekl truchlivě. „Tolik jízd se mnou prodělal, i na Zambezi jsme spolu byli a nic se mu nestalo a v tom mizerném hnízdě Imabare ho bodla moucha tse-tse. Za týden bylo po něm. Dovedeš si představit, že bych ho byl jinak neopustil a nikdy bych byl bez něho neutekl!“

Jirka se zatím již rozloučil se všemi, i s oběma zlatokopy, kteří se rozhodli, že půjdou zkusit štěstí na řeku Hunjani, k Mašonům Lišanakajova otce, ale k největší části loučení se stále nemohl odhodlat. Držel za ruku malého černouška, jehož tvář se začala podezřele krabatit a levicí krmil mlsnou opičku. Schoval jí kus čokolády od oběda a pil svůj čaj neslazený, aby mu zbyl pro ni cukr.

„Nu tak, Horyno, chceš tu snad zůstat sám?“ volal netrpělivě strýc Martin, jenž byl už s celou četou připraven k odchodu.

„Nedá se nic dělat, Lišáčku, musíme se rozloučit,“ povzdechl si Jirka, vymaňuje svou ruku z černouškova sevření. „Snad bys neplakal? Považ, co by tomu řekli bojovníci tvého otce! Přestali by ti věřit, že jsi zastřelil slona, smáli by se ti a s nimi všichni hoši z celého kraalu Čininga!“ Sklonil se k němu a hošík ho objal oběma rukama.

„Přijď se někdy na mně podívat, slib mi to!“ prosil, spolknuv statečně své slzy. Jirka se usmál a kýval horlivě hlavou. Byl sám dojat a musil se přemáhat, aby to nedal najevo. „Vždyť i ty mne můžeš navštívit, až budeš větší. Teď máš tu očarovanou jehlu, kterou jsi dostal od „Muže, jenž hovoří s kostmi“, a ta tě ke mně zavede. Stačí, když půjdeš pořád podle jejího bílého konce!“ utěšoval svého malého přítele. Vyhlídka na cestování podle kouzelného přístroje černouška trochu rozveselila. Uvolnil stisk svých drobných paží na Jirkově hrdle a jeho tvářička se vyjasnila. „Přijdu, jistě přijdu a Tumbili půjde se mnou!“ sliboval, tleskaje radostně do dlaní. Jirka se usmál, ale ihned zase zvážněl při pohledu na Mosipa, jenž k němu pokročil s nataženou pravicí.

„Buď zdráv, Gergi a nechť je tvá cesta šťastná!“ pravil vážně mladý černoch. „Mosipo na tebe nikdy nezapomene! Snášeli jsme spolu dobré i zlé, dny a týdny jsme lehali vedle sebe, bojovali jsme bok po boku proti společnému nepříteli. Mosipo neví, zda se stane náčelníkem svého lidu, ale dosáhne-li toho, bude vždy přítelem bílých mužů a bude jim ochráncem ve své říši.“

Jirka zapolykal, svíraje ruku černého přítele a hlas mu uvázl v hrdle. „Přeji ti mnoho štěstí v tvém úsilí a děkuji ti za všechno, co jsi pro mne udělal, Mosipo!“ pravil posléze. „Slib mi, že se vrátíš na naši farmu, setkáš-li se doma s nezdarem, a že budeš žít s námi!“ Černoch se usmál, beze slova pokývl hlavou a naposled potřásl Jirkovi rukou.

Obě čety vyrazily. Větší, profesorova, směrem na východ, do Hunjanských hor, menší s Martinem, Jirkou a Pitem podle toku Angvy přímo na sever, k veliké Zambezi. Ještě chvíli je pojilo volání pozdravů, ale vzdálenost přerušila brzy i toto pouto. Záhyb řeky změnil jejich obzor a když Jirka pohlédl zpět, spatřil už jen jedinou postavu. Stála nehybně na nízkém návrší, zmenšena vzdáleností, a odrážela se ostře jako černý stín na jasně modrém nebi. Byl to Mosipo, s rukou zvednutou k poslednímu pozdravu.

FRANTIŠEK BĚHOUNEK

V ZAJETÍ

MATABELŮ

Ilustrace obálky Václav Junek.

Obálku navrhla Larisa Dašková.

Vydalo nakladatelství DEKON v Praze 1993.

Počítačová sazba fa Horňák, Český Těšín.

Vytiskly Brněnské papírny, s. p., Český Těšín.

Poznámky

[←1]

*) dlouhý vrhací oštěp

[←2]

*) krátký oštěp k boji zblízka

[←3]

*) misionářů

[←4]

*) Ludvíčkovi od jeho matky Eugenie, francouzské císařovny

[←5]

*) anglická výslovnost písmen IDB, zkratky slov illicit diamond buying

[←6]

*) antilopa z rodu buvolců

[←7]

*) řeka Zambezi

[←8]

*) Tímto způsobem lze vyložiti jen některá místní zemětřesení malého rozsahu. Velká zemětřesení vznikají horotvornou činností zemské kůry.

[←9]

*) Zambezi

[←10]

**) Indický oceán

[←11]

*) Nesvěřuj meč chlapci

[←12]

*) Ač chybí síly, přece chvályhodná jest vůle

[←13]

**⁾ Ani Herkules nezmůže nic proti přesile

[←14]

*) Lebeční index je poměr šířky lebky k její délce, která se klade rovna 100

[←15]

*) Maxilla, čelist (latinsky)

[←16]

*) Charles Robert Darwin, anglický přírodovědec (1809-1882)

[←17]

**) Ernst Haeckel, německý přírodopisec (1834-1919)

[←18]

*) Jan Evangelista Purkyně, český přírodopisec, fyziolog (1787-1869)

[←19]

*) Moderní badatelé potvrdili názory učeného profesora v tom směru, že přestali řadit gibbony mezi lidoopy, t. j. do stejné čeledi opic, jako gorilu, šimpanze a orangutana, uznávajíce, že nejsou tak dokonale vyvinuti. Na druhé straně však se roku 1890 podařilo francouzskému Duboisovi nalézt u řeky Bengawanu na Jávě horní část lebky, stehenní kost a tři zuby, skutečné pozůstatky pithecanthropa, jak to předpověděl Haeckel.

[←20]

*) Poslední slovo králů

[←21]

*) kouzelníci