© František Běhounek

© Illustrations Martin Víšek

© eBookForum, Mladá fronta

© ABC letní speciál 1990

Kopie - 030John Ford, torpédoborec číslo 228, sice šťastně ušel prvnímu velkému japonskému náletu na manilský přístav, při němž vzala za své většina amerických letadel, ale zato druhého dne při náletu na námořní základnu v Cavitě si užil jak se patří. Tom Farrell prohlásil, že na to nezapomene do nejdelší smrti, a jeho malý přítel, první torpédista Canaday, s ním souhlasil. Bylo to po návratu z konvojové cesty na jih, při které se Dlouhý Tom bezděky tak vyznamenal. John Ford podle rozkazu zamířil do cavitského přístavu, aby se tam podrobil v suchém doku aspoň těm nejnutnějším opravám.

01-1„Správné říkají těm nejnutnějším,“ bručel tehdy navigační důstojník Smith, „protože kdyby řekli jen těm nutným, leželi bychom tu do konce války!“ Trochu přeháněl, ale v podstatě měl pravdu. John Ford byl postaven těsně po první světové válce a v prosinci 1941, kdy nastala jeho slavná doba, už vlastně šest let přesluhoval, což znamená, že ho měli už před šesti lety prodat do starého železa. Nyní podle rozkazu čekal před vjezdem do vnitřního přístavu cavitského, kde se tísnila celá nepočetná filipínská válečná flotila, na příliv. Starostlivě se vyhýbal vlastním ponorkám, aby je nepřejel. Poplach z přístavu předcházel jen o několik minut prvním japonským strojům.

„Je jich jako supů!“ prohodil Canaday k Tomovi, ale když se ohlédl, zjistil, že jeho dlouhý přítel zmizel. Neměl čas se o to starat, protože první bomby už dopadly. Vůbec první ze všech spadla, jak zjistili později, na důstojnické kasino, kde zabila řadu dobrých hochů od čtvrtého námořního pluku, mezi nimiž měli důstojníci z Johna Forda mnoho kamarádů. Další bomby začaly vyrážet vodotrysky z klidných vod zátoky a kapitán Cooper se přestal starat o příliv. Nyní šlo o důležitější věc, chránit vlastní loď a její posádku.

Nařídil do strojovny poloviční rychlost, sám se postavil ke kormidlu a hnal Johna Forda spletitou křivkou po ohromné zátoce, aby neposkytl nepříteli klidný cíl. Zatím nařídil dělostřelecký důstojník střelbu z jediného protiletadlového děla ráže tři a čtvrt palce, které měli na palubě. První dělostřelec se činil, jak mohl, ale dobrá vůle nic nezmohla proti krátkému dostřelu; granáty Johna Forda vybuchovaly ve dvou třetinách vzdálenosti a Japonci, jimž přišla posila dalších třiceti bombardérů, se proháněli nerušeně nad nimi, zasypávajíce přitom město, přístav a zakotvené lodi hotovým přívalem bomb.

„Nechte toho, hoši!“ pravil trpce poručík Mack svým dělostřelcům. „Střílíte hezky, ale to by ti žlutí pohani musili sedět o dobrých tisíc yardů níž, abyste se jim dostali na kůži. Jsme na ně krátcí!“ Dělostřelci zastavili palbu – na zemi, kde měli protiletadlová děla dokonce ještě o čtvrt palce užší, přestali už dávno – a s bezmocným hněvem přihlíželi, jak nepřítel pustoší město a ubíjí

jejich kamarády. Co chvíli zaplavil celý vodopád palubu volně křižujícího torpédoborce, jak bomba spadla do moře těsně vedle něho, aniž vybuchla, ale na toto bezprostřední nebezpečí nikdo na palubě nemyslel. Všechna srdce bouřila záští proti Japoncům, kteří bezohledně bombardovali civilní část města stejné jako vojenské objekty v přístavu. Jednu chvíli vypukl na palubě spontánní potlesk a nadšený křik. To když se z letiště Nichols Field statečně vznesly jediné dva bombardéry s bílou hvězdou proti čtyřicetkrát silnějšímu nepříteli. Námořníci sledovali se zatajeným dechem jejich marné úsilí rozehnat vzdušné dravce, zatímco kapitán Cooper se obezřele proplétal se svým starým torpédoborcem mezi špatně viditelnými věžičkami ponorek.

Jednostranný boj trval již deset minut a Japončíci ve vlnách odlétali a zase se vraceli k útoku, když hlídka torpédoborce hlásila křižník na pravém boku, vzdálenost půl míle. Kapitán na okamžik předal kormidlo poručíkovi Smithovi a vyhlédl oknem velitelského můstku, kdo se mu plete do cesty. Poznal vlajkovou loď admirála Thomase Harta, aniž musel použít kukátko. A jako by byl na přehlídce za nejhlubšího míru, dal praporčíkovi Grossovi rozkaz vyvěsit vlajkový pozdrav. V okamžiku, kdy pestré praporky stoupaly na signální stěžeň, staly se dvě věci: od boku Johna Forda se vyvalil hustý mrak kouře, chvíli se líně, vznášel při hladině, načež zahalil celou loď, na které vznikl poplach, že hoří. Současně se od letadel, kroužících vysoko nad zátokou, oddělil jeden stroj a jako stříbrná šipka se snášel střemhlav na loď admirála Harta. Byl to jeden z těch proslulých japonských letců – sebevrahů, „kamikadze“, kteří se vrhali se svým letounem na předepsaný cíl. Hynuli při zkáze svého stroje, ale skoro nikdy nechybili.

Šlo o zlomek vteřiny, o posledních několik set stop. Fanatický Japonec se na admirálskou loď řítil s očima vytřeštěně upřenýma na cíl, když závan větru oddělil od starého torpédoborce kouřovou clonu a rozestřel ji nad křižníkem. V příštím okamžiku byla již clona opět pryč a křižník se zase objevil, ale zatím už Japonec, jemuž cíl zmizel náhle z očí, udělal bezděčně nepatrný pohyb směrovým kormidlem. Minul křižník jen o několik desítek stop a vletěl do moře rychlostí dvou set mil, rozvířiv je mohutnými vlnami. Zavřely se nad jeho letounem i nad ním, zatímco sám kapitán Cooper vztekle vyšetřoval, kdo si to dovolil Johna Forda zamlžit.

„Byl to první elektrotechnik Tom Farrell, sire,“ hlásil s uspokojením poručík Darrah, známý nepřítel Dlouhého Toma. „Prý si vzpomněl, že elektrický zápalník zamlžovacích přístrojů je v nepořádku, šel ho opravit a hned prý přístroj také vyzkoušel.“ Kapitán Cooper zmodral zlostí a lapal po dechu. „Vlajková loď signalizuje!“ upozorňoval úslužně Darrah, čekající s potěšením, jak se kapitán rozhodne potrestat svého oblíbence.

„Tak nestůjte jako prkenný panák a převezměte signál!“ osopil se na něj kapitán, šťasten, že má nějaký hromosvod svého hněvu po ruce. Darrah stáhl obličej, zasalutoval a odběhl k signálnímu stěžni. O chvíli později s trpkostí v duši slabikoval vlajkovou zprávu admirálské lodi: „Dík za kouřovou clonu! Zachránila křižník. Vyznamenejte za pohotovost velitele a posádku zamlžovačů. Konec zprávy.“

S dlouhým obličejem předal Darrah napsané sdělení Cooperovi, který pronesl nehezké slovo, když si je přečetl.

„Jak mám toho bláznivého Toma vyznamenat, když zasluhuje trest?“ stěžoval si trpce prvnímu důstojníkovi. „Dejte mu oboji, trest napřed a vyznamenání potom,“ radil poručík. „Dobrá, ale povím mu zatím jen o trestu,“ řekl kapitán.

„Nic si z toho nedělej!“ těšil o hodinu později malý Canaday ztrápeného Toma. „Než bude válka u konce, kapitán na ty tresty zapomene!“

.Anebo se John Ford potopí i s knihou trestů,“ prorokoval první dělostřelec Dick Haloway a prohnul se pod pádným štulcem, který mu Canaday udělil za tuto pochybnou útěchu.

Tom Farrell, první elektrotechnik amerického torpédoborce John Ford, seděl v úzké vězeňské kajutě teprve druhý den. Ale to mu stačilo, aby se na svět díval nevesele. Měl vyhlídku ještě na dalších dvanáct dní, neboť přísný kapitán Cooper mu nadiktoval celkem čtrnáct dní vězení za to, že se objevil při přehlídce posádky v úboru naprosto nedostatečném, jak jsem vám o tom vyprávěl. Byl sice listopad, ale v manilském přístavu, kde torpédoborec kotvil, panovalo slušné teplo. Ocelové stěny nevětrané vězeňské kobky se rozpalovaly tak nepříjemně, že Dlouhý Tom s lítostí vzpomínal na osvěžující plavání v manilské zátoce, ke kterému byl donucen, aby se při poplachu dostal včas na palubu své lodi.

Pravé dumal nad tím, jak nevděčný je svět a jak neuznalý je jeho kapitán, jenž tak špatně odměnil služební horlivost svého nejlepšího hráče z baseballového družstva Johna Forda. A tím Tom beze sporu byl, jak uznávali i jeho největší nepřátelé. V tom se úzké dveře vězení nehlučně otevřely a první torpédista, poddůstojník Canaday, vstrčil dovnitř svou šišatou hlavu. Byl to oddaný Tomův přítel. Obličej ubohého vězně se jeho příchodem radostně rozjasnil.

„Psst, tiše! Jdu jen na skok. Sebral jsem klíč z profousovy kajuty, nikdo o tom neví!“ šeptal vzrušeně zavalitý torpédista, utíraje si zpocené čelo. „Jdu ti jen říci, že jsem vyslechl kapitánův hovor s navigačním důstojníkem a s prvním důstojníkem. Měli poradu, když jsem se právě potloukal na můstku. Zítra vyplujeme s konvojem na jih. Starý dal prvnímu důstojníkovi rozkaz, aby zrušil na tu dobu všechny tresty. Potřebujeme prý každý pár rukou. Nemůžeme nechat lidi válet ve vězení, povídal. První důstojník se hrozně divil, jak to, že už nebude trestat. Ale starý ho utěšil, že je to jen přerušení trestu, že si to mládenci odsedí, až Johny přijde do suchého doku. Myslil jsem, že tě to potěší, a tak jsem pospíchal ti to říct…“

Otevření vzdálených dveří ho vyrušilo. Zmizel, než měl užaslý Tom čas se ho vyptávat na podrobnosti.

Canadayovy informace, získané nedůstojným nasloucháním u okna velitelovy kajuty, se ukázaly správné. Druhý den oznámil profous mrzutě Tomovi, že se prozatím jeho trest přerušuje a že má nastoupit okamžitě službu. Rozradovaný Tom pospíchal k příteli, aby mu poděkoval za jeho., dobrou zprávu. Nadšeně se nabídl, že mu milerád pomůže u torpéd, kdyby potřeboval nějakou správku. Canaday však zatím poděkoval. O týden později si však vzpomněl na Tomovu nabídku. Zjistil totiž, že jedno z torpéd má oba hnací šrouby poněkud v nepořádku. Tom byl zručný mechanik a první torpédista si vyžádal jeho pomoc.

„Milerád,“ prohlásil Tom. „Dej mi torpédo dopravit nahoru na vzduch, tam dole je zpropadené horko, a já se do něj hned dám!“ Canaday mu ochotně vyhověl a už se o něj nestaral.

John Ford splnil svůj úkol a vracel se, doprovázen svým druhem, torpédoborcem Parrotem, plujícím ve vzdálenosti asi půl uzlu. Jejich cesta vedla nejžhavější částí tropického moře. To si aspoň myslel poručík Darrah, jenž právě hlídkoval, když se Dlouhý Tom pustil s nadšením do pokřivených šroubů přítelova torpéda. Darrah toužebně vzpomínal na stinné lesy rodného Tennessee, když vtom se mu začaly před očima dělat mžitky. Považoval to aspoň za mžitky, protože si zatím neujasnil, že to jsou velké černé kapky celuloidového štítku jeho námořnické čapky, tajícího žárem tropického slunce. Dumal nad tím neobvyklým jevem, když ho najednou vyrušily hlasité rány kladiva. Chvíli jim odevzdaně naslouchal, ale potom se nepříčetně rozčilil nad neustávajícím hlukem a opustil chudý stín palubní nástavby, aby se podíval, kdo to tak usilovně mlátí.

Proměnil se v solný sloup, když spatřil Dlouhého Toma, bušícího velkým kladivem do torpéda.

„Přítel Canaday měl trochu porouchané šroubky u toho úhoříka, tak mu je srovnávám,“ vzhlédl k němu Tom Farrell s nevinným úsměvem. Poručík chvilku lapal po dechu, než se zmohl na příval ostrých slov, jimiž vysvětlil udivenému mechanikovi, že nelze mlátit kladivem do torpéda, ve kterém je pět set liber trinitrotoluolu, té nejničivější třaskaviny, jakou kdy chemikové vyrobili.

„Za to dostanete nových čtrnáct dní!“ vyhrožoval. Tom smutně odložil své kladivo.

Příhoda s nešťastným torpédem tím však nebyla ještě skončena. Tu noc vznikl na palubě Johna Forda poplach, že se na obzoru objevil světlomet japonského křižníku. Než se vysvětlilo, že nejde o světlomet, ale o planetu Venuši, která se zaskvěla v roztrhaných mracích nezvyklou září, byl John Ford připraven k boji. To znamená, že děla i torpédomety byly opatřeny náboji. Když byla bojová pohotovost zrušena a první torpédista podle předpisu dal rozkaz k vyjmutí torpéd z trub, ukázalo se, že u trouby číslo 4 nelze otevřít uzávěr. Další šetření, jehož se zúčastnil celý důstojnický sbor a poručík Darrah, čenichající něco zajímavého, vyneslo na světlo, že právě v tomto nešťastném torpédometu vězí torpédo, které Dlouhý Tom tak bezstarostně spravoval kladivem.

„Nikdo tu troubu neotevře, dokud se nedostaneme do doku,“ sténal nešťastný Canaday.

„A to vám něco vynese a vašemu příteli správkaři také, jako že znám šéfa,“ sliboval rozradostněný poručík, který si bůhvíproč zasedl na Toma a všechny jeho přátele. Canaday spolkl odpověď a jen nevraživě zaťal pěsti, zatímco udivený Tom marně přemítal, z čeho má poručík takovou radost. Tom byl silných paží a čistého srdce. Zloba mu byla cizí. Ulehl proto spokojeně na své lůžko, ačkoli John Ford se začal zle zmítat na moři, rozrytém prvními dechy vichřice.

Noc byla neklidná, jak se vichr stupňoval. Před úsvitem otřásl ohromný výbuch štíhlým torpédoborcem a položil jej skoro na bok. Vyděšená posádka vyběhla ze svých ubikací ještě dříve, než se ozvala poplachová píšťala. Když si rozespalí námořníci protřeli oči, naskytl se jim neobvyklý pohled. Ani ne čtvrt míle od torpédoborce žhnula rudá pochodeň hořící petrolejové lodi, která se o několik minut později rozlomila vedví a za oslňujícího ohňostroje jisker, které létaly až na Johna Forda, zmizela ve vlnách. Důstojníci ještě rokovali na můstku o této podivné události, když se hlásil první torpédista, přinášející podivnou zprávu, že uzávěr trouby číslo 4 se už zase dá otevřít a trouba je prázdná.

„Při kymácení Johna Forda se asi torpédo v hlavni pohnulo, a protože nebylo v pořádku, odpálilo se samo,“ rozhodl po chvilce přemýšlení torpédový důstojník.

„Možná věc,“ přikývl kapitán a zamračil se při myšlence, že tuto neočekávanou noční ránu má opět na svědomí jeho oblíbenec, Dlouhý Tom.

„Jen bych rád věděl, čí loď to byla,“ pravil první důstojník. Obličej poručíka Darraha se rozzářil při myšlence, že to snad byla loď spojenecká nebo neutrální; mstivý Tennessan začal uvažovat, kolik by v takovém případě Tom za to dostal. Jeho radost však neměla dlouhého trvání. Čtvrt hodiny nato potkali prám s trosečníky. Byli to Japončíci, kteří zasmušile vstoupili na palubu amerického torpédoborce. Hlásili, že byla potopena tanková loď Šikito-Maru, plující do Nagasaki s nákladem dvaceti tisíc tun petroleje. Hlasité „Hurá!“ posádky pozdravilo tento první válečný úspěch Johna Forda. První důstojník neměl nic proti tomu, když kapitán Cooper nadhodil, že by měli nějak odměnit Dlouhého Toma, jenž byl nepřímým původcem tohoto čarostřeleckého výkonu.

„Je to sice tak šťastná náhoda, že japonský parník plul právě kolem nás v tak malé vzdálenosti, když se torpédo Dlouhého Toma uvolnilo a samo vyšlo, že by si žádný vypravěč povídek netroufl něco podobného vymyslet, ale stalo se to a my jsme to viděli na vlastní oči,“ poznamenal vážný poručík Smith, navigační důstojník, a připojil svůj hlas k ostatním, žádajícím pro Toma odměnu. A tak zavolali Toma Farrella. Se stejně udivenou tváří, s jakou předtím naslouchal poručíkovu ujišťování, že dostane čtrnáct dnů za to, že mlátil kladivem do výbušniny, nyní vyslechl oznámení prvního důstojníka, že se mu oba tresty promíjejí.

Na toto sdělení už poručík Darrah nečekal. Zasmušile se ubíral do těsné kajuty, kterou obýval s praporčíkem Crossem. Cestou si stále opakoval: „Čím hloupější sedlák, tím větší brambory!“

Námořní poručík Darrah, mladý hoch z Tennessee, stál na výboku torpédoborce John Ford a ospale pozoroval dohasínající světla manilského přístavu. Zíval při tom o překot. Myslil na šťastnější kamarády, kteří se nyní baví na břehu v důstojnické jídelně, a zlořečil osudu, který ho zavál na palubu tohoto starého vysloužilce. Ten měl jít už přede dvěma roky ne-li do penze, tedy přinejmenším k důkladné generálce do suchého doku. Svítící číselník jeho náramkových hodinek ukazoval právě dvě třicet, když se dveře rádiové kajuty prudce otevřely a z jasně osvětlené místnosti vyběhl telegrafista. Nestaraje se o službu majícího poručíka, hnal se „radio-man“ rychle na záď, k velitelově kajutě.

„Neotesanec!“ bručel si poručík. „Jako by nevěděl, že má všechno hlásit prostřednictvím důstojníka ve službě! Jde si rovnou na kapitána a na mě se vykašle.“

Neměl čas k delším úvahám. V podpalubí se ozvaly signální zvonky a brzy nato se rozezvučel celý torpédoborec hlukem pobíhajících lidí. Poručíkův cvičený sluch postupně určoval, jak se rozruch šíří v nočním tichu po celé lodi. Začalo to v kajutě velitelově, potom se to přeneslo do strojovny, do kajuty prvního důstojníka k signalizační místnosti a do oddělení torpéd. Zneklidněné sáhl ke své píšťalce, ale než ji mohl přiložit ke rtům, vynořil se před ním z nočního šera velitel Cooper. Rozkazy jen sypal.

„Vypískat pohotovost! Připravit světelnou signalizaci! Poslat hlídku na břeh pro mužstvo! Kolik lidí má vlastně volno?“ Řekl nehezké slovo, když mu poručík, stojící v pozoru, sdělil, že třetina mužstva má náhradní volno do rána.

„Zvykli jste si válet se všichni a mít samé náhradní volno, ale teď vás to přejde! Japonci přepadli Pearl Harbor, jsme ve válce!“

Poručíkovi se úžasem zatajil dech. Přesto měl ještě tolik duchapřítomnosti, že zachytil odcházejícího kapitána a hlásil mu, že se světelnou signalizací asi nebude nic, poněvadž vedení je od včerejška přerušeno a hlavní elektrotechnik, dlouhý Tom Farrell, má náhradní volno až do rána. Povídal to všechno s netajenou radostí, poněvadž měl Toma, kapitánova miláčka, z důvodu, který ani sám dobře nemohl udat, „v žaludku“. O Tomovi se říkalo, že je nejen dlouhý, ale že má i dlouhé vedení, poněvadž chápal trochu pomalu. Byl to jinak docela hodný chlapík. Pokud na něj většina mužstva nerozumně žárlila, bylo to jen proto, že Tom byl kapitánem protěžován, poněvadž hrál výtečně baseball.

„Dám ho do želez, až bude modrý!“ křičel zlobně kapitán, zapomínaje na svou zálibu pro ušlechtilou hru. Měl omluvu pro svůj hněv. Z admirálské lodi začaly právě nervózně mžikat světelné signály a všechny válečné lodi, zakotvené v manilském přístavu, jim pohotově odpovídaly, až na Johna Forda.

Tom Farrell strávil večer v kině, které předvádělo starý americký zvukový film, a potom zasedl se svým přítelem, míšencem Miguelem, v malé vinárničce na samé periférii starého města k dominu. Naučil se milovat tuto hru, ve které jsou Španělé mistry, a při ní mu ubíhal čas tak vesele, že se podivil, když hodiny začaly odbíjet třetí hodinu půlnoci. Ospalý vinárník, jehož byli jedinými a velmi málo utrácejícími hosty, jim dal jasně na srozuměnou, že pro každého křesťana už je čas jít spát. Vyhověli mu. Tom se rozloučil s přítelem a pomalu se loudal k přístavní hrázi. Jeho volná chůze se však záhy změnila v bystrý krok a potom v docela slušný cval, když se křivolaké uličky starého města trochu otevřely, takže měl volný výhled na zátoku. Všechny válečné lodi s výjimkou Johna Forda – byly jasně ozářeny a admirálský křižník právě signalizoval barevnými raketami.

To je pohotovost, něco se děje, a já mám světelné vedení na signalizaci v nepořádku!“ uvědomil si pomalu Tom, přecházeje z cvalu v zoufalý trysk. Nábřeží bylo úplně opuštěno, všechny člunky pod zámkem a nikde člověka, který by mu je otevřel. Čluny vyslané z válečných lodí pro mužstvo, které bylo na břehu, už dávno odrazily. Tom se zastavil, hlasitě oddechuje, chvilku přemýšlel a potom se rozhodl k ráznému činu. John Ford kotvil půl míle od břehu, a to bylo přijatelné i pro špatného plavce, jakým byl. Klidné se svlékl na liduprázdném nábřeží ze všeho, co měl na sobě, pečlivě stočil prádlo i uniformu do nejmenšího balíčku, jaký byl s to vyrobit, a opaskem si balíček připevnil na záda. Bez dalšího rozmyšlení skočil z nevysoké hráze do vody a dlouhými nepravidelnými tempy zamířil k své lodi. Voda byla dost teplá a hnusně špinavá, jako vždy v přístavu, kde kotví ono lodí. Tom minul cestou několik zdechlin psů a koček, a když v půli cesty od na zakotvené signalizační bóji, marně se snažil seškrábat ze sebe všechny řasy a odpadky, které se mu usadily na těle.

„Stejně mě v noci nikdo nevidí, na Johna vklouznu nepozorovaně a v umývárně to ze sebe spláchnu,“ utěšoval se, když se s obnovenými silami znovu vhroužil do vody. Ale tato naděje se mu nesplnila. Jeho pomocník na torpédoborci zatím opravil světelné vedení, a když unavený Tom dorazil k stínu vrhanému zádí dlouhé lodi, byla paluba Johna Forda zalita jasnou září. Zachytil se okraje joly, připoutané lanem zádi, a s bušícím srdcem uvažoval, co počít. Zdálo se mu, že záď je opuštěna, a skutečně také byla, jak zjistil, když se odvážil vyšplhat po laně na palubu.

Přikrčil se za širokou troubou torpédového dvojčete a poslouchal ruch na palubě. Posádka se řadila na přídi. Slyšel ostrý hvizd píšťalky, hlášení prvního důstojníka      a úsečný hlas kapitánův předčítat jména. S rostoucí úzkostí potom poslouchal, jak se vyvolávání jmen blíží přes důstojnické šarže k poddůstojníkům a k němu.

„Tom Farrell!“ ozval se vysoký hlas.

„Tom Farrell!“ opakoval zlostně první důstojník ještě vyšším hlasem. V tu chvíli zapomněl Tom na všechno, disciplina a zvyk poslouchat rozkazy zvítězily.

„Zde!“ vykřikl hromovým hlasem a s uzlíkem v podpaží, pomazán blátem od hlavy k patě, se hnal na své místo. Námořníci s děsem uskakovali před ďábelsky černou postavou, která se objevila, jako by spadla z nebe. Ale když první úlek pominul kdekdo poznal dlouhého elektrotechnika, poutala se taková bouře smíchu, že se prý torpédoborec rozhoupal od přídě až k zádi.

Týdny míjely a John Ford líně patroloval v tropických vodách severně od ostrova dračích ještěrek Komodo, když dostal kódovanou depeši, která v několika minutách vzrušila celou posádku – od muže v hlídkovém koši až po topiče u naftových kotlů. Válečná loď má jiný způsob života než pozemská bojová jednotka, kde se se vším dělají nesmírné tajnosti. Posádka válečné lodi je jedna velká rodina, jejíž každý člen musí jasně vědět, co se od něj požaduje, a proto musí také vědět, kam se pluje a proč se tam pluje. A tak každý ze sto čtyřiceti pěti mužů posádky Johna Forda věděl, že depeše hlásila pohyb velikého japonského konvoje provázeného křižníky a četnými torpédoborci směrem na Borneo.

Po tři dny se o něj pokoušeli američtí letci s několika sporými létajícími pevnostmi B 29. I holandská letadla a americké ponorky se za ním ploužily s nadějí, že se jim podaří dobře umístit svá torpéda. Ale konvoj napjal nad sebou balónové sítě proti letadlům a jeho lehké válečné jednotky šly ponorkám tak „ostře na tělo“, že se celkem bez valných ztrát přiblížil k vjezdu do Makasarské úžiny, dělící Borneo od Celebesu.

‚A to je dobře, nebo by na nás nic nezbylo!“ prohlásil bojechtivě malý zavalitý poddůstojník – torpédista Canaday, když mluvil se svým oddaným přítelem Tomem Farrellem, známým pod jménem Dlouhý Tom anebo Tom s dlouhým vedením.

„Já mám všechna vedení v pořádku, kdybys ty něco potřeboval…“ nabízel se ochotně Tom.

„Ne, děkuji ti. U mne je to také všechno dobré,“ vpadl mu chvatně do řeči Canaday. Vzpomněl si, jak mu před časem Tom narovnal lopatky u torpéda tak dokonale, že celý torpédomet přestal fungovat. „Raději si dáme partii domina,“ navrhoval.

V důstojnické jídelně byl rozhovor daleko rušnější. Poručík Darrah začal vykládat, že to je první americká námořní bitva od Santiaga, kde Američané válčili se Španěly v roce 1898; že jejich eskadra je směšně slabá, i když s nimi pojedou oba křižníky, Marblehead a Boise, vlajková loď s admirálem Glassfordem na palubě; že je velmi dobře známo, že životnost torpédoborce v takovém střetnutí se odhaduje na pouhou čtvrthodinu. Dělostřelecký poručík Downey ho ostře zakřikl, aby šel vykládat své rozumy někam na čerstvý vzduch, což Darrah zamračeně udělal.

Poručík Mack už nehrál s Downeyem domino kostkami vypůjčenými od Toma. Pečlivě něco skládal, a když se nad ním Downey, zvědavě nahnul, zjistil, že si ukládá do nepromokavého kaučukového váčku podivnou směs věciček: krabičku s udicemi, chininové pilulky proti malárii, svazek holandských bankovek a hrst žiletek, pečlivě zabalených do voskovaného papíru.

„To jsou robinsonské potřeby v kostce,“ vysvětloval Downeyovi na jeho udivený dotaz, nač ty krámy potřebuje. „Když někde ztroskotáme, bude to buď na opuštěném místě a tam budu chytat ryby na udici, anebo někde, kde jsou lidé, a tam zase potřebuji peníze. Holandské zlatky platí všude, i tam, kde už to okupovali prokletí malí Japonci. Malárie je také všude a žiletka je dobrá na všelicos, můžeš se s ní holit a můžeš s ní řezat a krájet.“

Vzal svůj záchranný pás a začal do něho obratně zašívat váček s robinsonskými potřebami. Downey ho ještě chvíli pozoroval a potom vyšel na palubu podívat se na dělo číslo 1, černou ovci mezi ostatními děly. Bylo nešikovně umístěno na přídi, takže každá větší vlna, která se při rychlé jízdě Johna Forda co chvíli přehoupla přes příď, ho zalila odshora až dolů.

„Nikdy nedokážu z něho vystřelit!“ stěžoval si navigačnímu důstojníkovi, poručíku Smithovi, který se starostlivě rozhlížel po obzoru zataženém mraky. Smith se jen usmál, ale neodpověděl. Tento málomluvný muž měl v tu chvíli nejodpovědnější službu na palubě, protože jeho úkolem bylo najít torpédoborci správnou cestu ke společné schůzce s ostatními jednotkami malé eskadry a potom k japonskému konvoji. Nebyla to lehká práce, protože bylo zamračeno, takže nemohl určit polohu lodi obvyklým měřením sluneční výšky, a vzdouvající se moře poskytovalo jen ubohý pohled do dálky. Ale přes to, že se mohl spolehnout jen na rádiové zaměření, vedl Johna Forda tak přesně, jako by to bylo auto, které jede po známé silnici. Na sklonku dne spatřili na obzoru dlouhé chocholy kouře tří ostatních torpédoborců, Parrota, Popa a Paula Jonese. Velitel jednoho z nich, korvetní kapitán F. R. Talbot, se dal dopravit na palubu Johna Forda.

.Admirál mě jmenoval velitelem všech čtyř torpédoborců,“ hlásil kapitánovi Cooperovi. „Zůstanu u vás, váš torpédoborec je nejrychlejší, budu odtud řídit operace.“

„To mě těší, sir,“ pravil mrzutě Cooper. Žádného velitele lodi nenadchne, když se přijde někdo roztahovat na jeho vlastní lodi. „Ale myslel jsem, že operace řídí admirál Glassford.“

„Neřídí,“ usmál se Talbot. „Jeho Boise se nabourala v sapežské úžině na útes a má na přídi díru sto stop dlouhou. Touhle dobou už jede někam na Cejlon, dát si to spravit.“

„Pak je tu ještě křižník Marblehead, který nás měl krýt,“ namítl zuřivě kapitán Cooper.

„Ten by sám potřeboval, aby ho někdo kryl,“ řekl vlídně Talbot. „Před chvilkou mi kódoval, že má potíže s turbínami a že musí zůstat pozadu.“ Postavil se vedle kormidelníka a dal mu rozkaz k dalšímu směru plavby. Kapitán Cooper přihlížel se založenýma rukama. O chvíli později se rozneslo až do ubikací mužstva, že čtyři staré torpédoborce jsou odkázány samy na sebe, protože křižníky odpadly.

„Já věděl, že křižníky zalezou jako obyčejné,“ pravil opovržlivě mladý pihovatý námořník, který si hrál na zkušeného mořského vlka. „Ta Boise má takové krásné kanóny, jsou mezi nimi i patnáctky,“ litoval kterýsi muž. „Ať si je naloží do láku,“ odsekl někdo z rohu. Je to bázlivý drak, nic jiného,“ dodal s pohrdáním. Je zajímavé, že tato přezdívka, vzatá z kresleného filmu Walta Disneye, zůstala pyšnému křižníku tak dlouho, dokud ho nepotopila japonská ponorka.

Kapitán Talbot vedl svou malou eskadru zkušenou rukou. Před půlnocí spatřili všichni záři u břehů Bornea. Byl to japonský parník, zasažený za soumraku leteckou pumou, který stále ještě hořel.

Po rozbouřeném moři se přeháněly temné stíny, které vypadaly jako trupy nepřátelských lodí, ale rozplynuly se, jakmile se k nim torpédoborce přiblížily. V jednu hodinu v noci nová záře na obzoru. Tentokrát to byl petrolejářký přístav Balik Papán, jehož cisterny s naftou hořely. Zapálili je sami Holanďané, když nemohli přístav uhájit proti Japoncům. Zápach hořícího petroleje se nesl desítky mil daleko, až na palubu Johna Forda. O něco později se ze tmy vynořily hrozivé těžké černé stíny, které se tentokrát nerozplynuly, když se k nim John Ford přiblížil na půl míle. Byly to velké moderní japonské torpédoborce. Považovaly vůdčího Johna za jednoho ze svých a na předním z nich vzplála signalizační lampa.

„To je japonský kód,“ pravil vzrušeně starší poddůstojník, který v tu chvíli držel kormidlo Johna Forda. Kapitán Talbot se usmál. „Já vím. Otočte o dvě čárky vlevo.“ Za chvilku zmizely torpédoborce jako noční přízrak. Potom vpluly staré americké torpédoborce do předního dílu japonského konvoje. Teď nastala práce pro torpédisty. Malý Canaday hlásil chlubně první zásah. Tanková loď, proražená z boku, vzplála jasným plamenem, který brzy zanikl v hustých oblacích těžkého černého dýmu. Potom už hořely lodi na všech stranách. Japonci znervózněli, a místo aby svůj konvoj roztáhli, semkli se ještě více dohromady. Následek byl, že nemohl-li dobře střílet na Američany, kteří vesele křižovali jejich řadami, protože by byli zasáhli své vlastní lodi. Talbot je pročísl jako hřebenem, vplul do volného moře a znovu se vrátil k útoku. Potom už došla torpéda a neúnavný Talbot dal střílet z děl. Teď už Japonci věděli, že nejde o letecký útok, jak si zpočátku mysleli. Přestali střílet osvětlovací granáty a uháněli k jihu, zanechávajíce za sebou moře v plamenech a mnohem slabšího nepřítele.

„Dali jsme jim,“ pravil spokojeně unavený poručík Downey, jehož dělo číslo jedna přece jen střílelo. „A nemáme jediného zraněného muže!“ Ukázalo se, že chválil den před večerem. Sotva domluvil, přiletěl zbloudilý japonský granát, smetl pomocnou anténu a roztrhl se. Zranil přitom několik mužů. Na přídi začalo něco hořet. Dlouhý Tom se na to vrhl proti všem rozkazům se stříkačkou, ačkoli ve škole do něj vytrvale tloukli, že se má všechno hasit uhličitou pěnou. Měl jako obvykle štěstí: silný proud vody hnané pod tlakem smetl do moře hořící trosky a bylo po ohni.

Za úsvitu se torpédoborce vracely plnou parou do Surabaji. Za nimi zůstalo moře poseté nesčetnými troskami napolo zničeného konvoje, z nichž stoupaly mraky kouře vysoko k nadhlavníku.

Po onom zdrcujícím japonském náletu na manilský přístav Cavite bylo jasné, že se tu slabá americká námořní eskadra, nemající nejmenší leteckou podporu a tisíce mil vzdálená od svých domovských přístavů, nemůže udržet. Velící admirál dal skutečně rozkaz k vyplutí hned tu noc po tom, kdy Dlouhý Tom, první elektrotechnik torpédoborce John Ford, pouhým nedopatřením zachránil jeho loď před útokem šíleného japonského letce „kamikadze“.

Posádka věděla jen, že se pluje k jihu a že její ubohý starý John Ford potřebuje nutně opravit něco v doku, ale kde se k opravě dostane, o tom neměla nejmenší tušení. Po pravdě řečeno ani se o to nestarala, protože ji tížily naléhavější starosti. První a hlavní spočívala v tom, protlouci se k cíli tak nepozorovaně, jak jen to bylo možné. A to nebyla lehká práce, protože japonské rychlé jednotky se objevovaly v každou dobu denní i noční. Zasluhovaly si své jméno „rychlé“ v každém směru a invalida John Ford se svými sedmadvaceti uzly se s nimi mohl měřit asi tak jako pivovarský kůň s dostihovým ořem. Měl však štěstí a jakousi podivnou náhodou se po celé cestě, dlouhé dva tisíce mil, ani jednou vážně s Japončíky nestřetl.

Druhou starostí posádky bylo vedro, hrozné tropické vedro, ačkoli to bylo o vánocích. Koupali se doslova v potu a několikrát denně prali své lehké plátěné uniformy ve džberu s vodou, který měl každý muž pro ten účel ve své ubikaci připravený. Třetí nemilou okolností bylo omezení v jídle, a hlavně nedostatek čerstvého chleba, který námořníci těžce nesli. Na torpédoborci se chleba nepeče, jen na větších jednotkách jsou pekárny a torpédoborce zpravidla žebrají o čerstvý chléb na vůdčím křižníku. Ale John Ford se protloukal k jihu na svou pěst a o chleba si neměl komu říci.

Dobrá nálada dlouhého Toma byla solí v očích poručíka Darraha, jehož přirozeně svárlivá povaha nijak nezískala útrapami této cesty.

„Však já ti, chlape, tu veselou náladu zatrhnu!“ cedil vždy Darrah mezi zuby, kdykoli ho Tom s usměvavou tváří přesně podle předpisu při nástupu hlídky zdravil. Neměl k tomu ale žádnou příležitost ani cestou, ani když dorazili do jávského přístavu

Surabaji, kde konečně měl být John Ford v rekordním čase deseti dnů opraven. To bylo dost divné, protože američtí námořníci – a Tom nebyl výjimkou – se na potkání rvali s holandskými vojáky, ačkoli to byli spojenci. Příčina vězela v uštěpačných poznámkách Holanďanů, kteří dali svým americkým spojencům jasně najevo, že je považují za uprchlíky, kteří vůbec nebojovali.

„Jen počkejte, až to na vás vtrhne!“ říkal vztekle jindy tak dobromyslný Tom. Prohlížel si s netajeným opovržením jejich lesklé uniformy. K tomu musíme na vysvětlenou připojit, že válka s Japonci byla v samém počátku a že šikmoocí nájezdníci se ještě nepokusili o útok na holandskou Indii. K prvnímu náletu na Surabaju došlo však necelý týden po příjezdu Johna Forda. Celá jeho posádka, od kapitána Coopera až po posledního bezejmenného topiče, se s netajenou radostí den nato dívala na šílený úprk Holanďanů do hor.

„Teď už se nebudete tak naparovat, co?“ ptal se Tom tělnatého poddůstojníka z ohromného holandského torpédoborce Tromp, který kotvil dva kabely od Johna Forda. Byl to jediný Holanďan, s nímž ho společná záliba v dominu spojila přátelským poutem. Dobrácký Holanďan se jen usmál a prohodil, že člověk neví, co to je takový nálet, dokud to nezkusí. Tato rozmluva se odehrávala na palubě Johna Forda právě na Silvestra, kterýžto den slavil dlouhý Tom nasucho se svým holandským přítelem hraním domina. Skončili třetí partii, kterou Tom prohrál, a to snad způsobilo, že se rozpomněl na své povinnosti.

„Měl bych se podívat na ten světlomet na přídi, nějak mě tam odpoledne zlobily kontakty,“ řekl vážně a zvedl svou dlouhou postavu od malého sklápěcího stolku, u kterého hráli.

„K čemu to, vždyť je stejně přísné zatemnění a nemůžeš to zkusit,“ namítal rozmrzele Holanďan, kterému se nechtělo od hry, v níž mu přálo štěstí.

„Našinec si dovede s takovou věcí poradit bez zkoušení,“ prohlásil povzneseně Tom a vyloudal se z kabiny, následován neochotně svým hostem. Tropická noc jiskřila tisíci hvězdami, ale Tom jejich světlo ani nepotřeboval. Zatímco se jeho holandský přítel rozhlížel po temných vodách zálivu, od nichž se nejasně odrážely ještě temnější stíny zakotvených válečných lodí, jeho citlivé prsty našly a opravily tvrdošíjný vypínač.

„Tak, to by bylo!“ prohlásil Tom spokojeně a stíral si rukávem čůrky potu z tváře. „Vidíš, kdybych zmáčkl tuhle páku, máme světlo jako ve dne!“ vysvětloval pyšné Holanďanovi, který se zvědavě sklonil nad jeho dílem. Nikdy se nevysvětlilo, čí prsty to byly, které osudnou páku zmáčkly. Tom Farrell vždy rozhořčené odmítal podezření, že by se on, zkušený elektrikář, mohl dopustit něčeho tak naivního. Jisté jenom je, že z přídě Johna Forda najednou vylétl oslnivý proud světla do temnot zátoky, a stejně jisté je, že svým širokým chvostem zalil právě malou japonskou torpédovku, hnanou neslyšné stlačeným vzduchem po temných vodách zálivu. Měla namířeno na obrovský Tromp a nebyla od něj dál než kabel, když na ni dopadl zrádný paprsek.

O několik vteřin později se už na ní křižovalo několik světelných vějířů z Trompa i z křižníku Marblehead, který kotvil nedaleko. Japončík měl sice ještě skoro dvě minuty času na vypuštění svých torpéd – tak, dlouho to trvalo, než ho rychlopalná děla Marbleheadu rozstřílela, ale špatně se vám míří, svítí-li vám do očí několik set tisíc svíček. Nešlo ani zjistit, zda svá torpéda vystřelil; několik mu jich muselo zbýt, neboť vyletěl v ohnivém sloupu až do nebe a něco takového by s ním obyčejný granát z rychlopalného děla nedokázal provést.

„Já opravdu, sire, nevím, jak se to stalo, že ten nešťastný světlomet začal zrovna svítit!“ omlouval se nešťastný Tom koktavě kapitánovi Cooperovi, který osobně vyšetřoval případ. Kapitán zachoval vážnou tvář a opustil ho beze slova, ale v důstojnické kabině se neubránil smíchu. „Tom ani neví, že zachránil Tromp v posledním okamžiku!“ řekl důstojníkům, mezi nimiž byl i zasmušilý poručík Darrah, když se dost vysmál.

„Víte, co si myslím?“ obrátil se k prvnímu důstojníkovi. „Že se náš starý John Ford nepotopí, dokud bude Tom na jeho palubě!“ Byla to samozřejmě jen námořnická pověra, ale vyplnila se do posledního písmene.