SNÍH NENÍ VLKEM V ROUŠE OVČÍM

– JE TO TYGR V ROUŠE JEHŇÁTKA.

MATTHIAS ZDARSKY

NEPŘÍTOMNOST TĚLA JE LEPŠÍ

NEŽ PŘÍTOMNOST DUCHA

ANON

Poznámka autora

Tato kniha patří do umělecké literatury, ale její kořeny sahají hluboko do skutečnosti. Mnoho organizací, o kterých se v ní mluví, existuje, nemám však naprosto v úmyslu nějak snižovat jejich práci, a pokud by někdo nabyl tohoto dojmu, omlouvám se za to.

Knihu jsem mohl napsat jen s pomocí mnoha lidí a jejich odborných znalostí. Děkuji proto Kenu Parnellovi, bývalému horskému vůdci v Mount Cook National Park; Bobu Waterhouseovi a Philipu Brewerovi z Výzkumu studených oblastí a Technické laboratoře amerického vojenského střediska pro pozemní výzkum; lékaři dr. Barriemu, Murphymu; majoru F.A.

Prehnovi a majoru Thomasi Orrovi, oběma z Oddílu pro rozvoj Antarktidy číslo 6 (VXE-6), operace Velký mráz.

Mé díky patří rovněž pracovníkům společnosti William Collins (New Zealand) Ltd. A hlavnímu knihovníkovi a pracovníkům londýnského New Zealand House za neuvěřitelnou trpělivost, s jakou čelili palbě mých otázek.

Často jsem se ptal hloupě, ale nikdy jsem nedostal hloupou odpověď.

PROLOG

Nebyla to velká lavina a ostatně ani nemusela být moc velká, aby zabila člověka, a jedině proto, že Mike McGill trval na Oertelově šňůře, zůstal Ballard naživu. Stejně tak jako může člověk s patřičným vybavením přežít uprostřed oceánu a utopit se naopak ve vodě po kotníky, tak mohl i Ballard zahynout v nevelkém sesuvu sněhu, který by zůstal bez povšimnutí i v zemi jako Švýcarsko, kde se lavinám věnuje taková pozornost.

McGill byl dobrý lyžař, jak se dalo podle jeho povolání očekávat, a vzal si nováčka pod svá křídla. Seznámili se v lyžařské chatě, kde se všichni po lyžování scházeli, a od prvního pohledu si byli sympatičtí. Byli sice stejného věku, ale McGill vypadal starší, patrně proto, že měl za sebou mnohem pestřejší život, a Ballard ho zaujal, neboť věděl mnoho o věcech, které se netýkaly sněhu, ani ledu.

Doplňovali se navzájem, což je dost běžná základna pro přátelství mezi muži.

Jednou ráno navrhl McGill něco nového. „Je načase, aby ses pustil mimo sjezdovku,“ řekl. „A zkusil to na neujetém sněhu. Není nic lepšího než jet první stopu.“

„To je ale těžší než na sjezdovce, ne?“ zeptal se Ballard McGill rozhodně zavrtěl hlavou. „To si myslí začátečníci. Obraty nejsou tak snadné, ale sjíždění samo je hračka. Bude se ti to líbit. Pojď se podívat na mapu.“

Vyjeli nahoru sedačkovou lanovkou, ale místo aby jeli dolů po sjezdovce, pustili se k jihu, přes plochou planinu.

Asi za půl hodiny dojeli na vrcholek hladkého svahu, který McGill vybral podle rady místních lyžařů. „Vypadá docela dobře, ale nebudeme riskovat. Teď si přivážeme naše tkaničky.“

Otevřel zip na kapse větrovky, vytáhl schumlanou červenou šňůru a rozmotal ji do dvou klubek, z nichž jedno podal Ballardovi. „Jedním koncem si ji uvaž kolem pasu.“

„K čemu to je?“

„To je takzvaná Oertelova šňůra, jednoduchá věcička, která už zachránila pěknou řádku životů. Kdyby se objevila lavina a zasypala tě, stačí nahoře kousek červené šňůry, aby se vědělo, kde jsi a aby tě mohli rychle vyhrabat.“

Ballard se zahleděl dolů po svahu. „Myslíš, že by mohla spadnout nějaká lavina?“

„Nezdá se,“ prohlásil McGill s úsměvem a vázal si přitom šňůru kolem pasu.

„Ještě jsem neviděl, že by to někdo na sobě měl.“

„Jezdils jen po sjezdovce.“ McGill si povšiml Ballardova zaváhání. „Spousta lyžařů šňůru nenosí, protože si myslí, že by si nějak zadali. Přece nepojedou po svahu s vlající červenou tkaničkou! Já si ale myslím, že jsou prostě hlupáci, když si je neberou.“

„Ale co ty laviny!“ řekl Ballard.

„Podívej se,“ vysvětloval McGill trpělivě a ukázal dolů po stráni. „Kdybych si myslel, že tam dole hrozí nějaké vážné nebezpečí, tak bychom tam vůbec nejeli. Ověřoval jsem si, než jsme vyjeli, sněhové zpravodajství a je to pravděpodobně stejně bezpečné jako na kopečkách pro začátečníky. Samozřejmě každý sníh a na kterémkoli svahu může být nebezpečný a nemusí to ani být ve Švýcarsku.

Lidé už uvázli v lavinách i v Anglii na South Downs. Ta šňůra prostě znamená jistou opatrnost.“

Ballard už nic nenamítal a začal si vázat šňůru. McGill řekl: „Radši budem pokračovat v tréninku. Víš, co máš dělat, jestli se sníh dá do pohybu?“

„Začít se modlit?“

McGill se ušklíbl. „To můžeš udělat přece jen něco lepšího. Jestli se vůbec dá do pohybu, bude ti ujíždět buď pod lyžemi, nebo těsně za tebou. Nesesouvá se hned prudce, takže máš čas si rozvážit, co uděláš, ale nemysli si, že máš zase nějak příliš moc času. Když ti začne ujíždět pod nohama, můžeš mít dost času na to, abys vyskočil vzhůru proti svahu, a jsi s toho venku. Jestliže se začne sunout za

tebou a najíždět na tebe, pamatuj si jedno, nemůžeš z toho na lyžích vyjet. Já bych to možná zvládl, ale ty ne.“

„Co tedy zbývá mně?“

„Nejdřív ze všeho vyvlékneš zápěstí ze smyček holí.

Odhodíš hole, pak rychle uvolníš na lyžích bezpečnostní vázání. Má se sice při pádu automaticky uvolnit, ale nedůvěřuj mu. Když na tebe dolehne sníh, snaž se plavat jakoby proti proudu a mířit přitom hlavou k povrchu. Zadrž dech a nenech se sněhem zahltit. Když ucítíš, že pohyb ustává, dej si jednu paži před obličej, ale ne příliš těsně, tak si vytvoříš prostor, abys mohl dýchat, a třeba budeš moct volat a někdo tě uslyší.“ Zasmál se, když viděl, jak se na to Ballard tváří, a dodal zlehka: „Nadělej si starosti, třeba tě to nikdy nepotká. Jedem! Já jedu první, ty pojedeš za mnou a budeš dělat všechno podle mě.“

Odpíchl se dolů po stráni a Ballard jel za ním a byla to nejsensačnější jízda jeho života. Přesně, jak to líčil McGill, obraty v sypkém sněhu nebyly tak snadné a začaly ho bolet kotníky, Ale jízda šusem se mu líbila. Studený vítr ho bodal do tváří a hvízdal mu řezavě kolem uší, ale jinak byl slyšet jen svist lyží, jak se zakusovaly do panenského sněhu.

Před sebou dole na svahu viděl McGilla, jak končí kristiánkou a zastavuje se. Když k němu dojel, prohlásil nadšeně: „To byla senzace. Nedáme si to ještě jednou?“

McGill se zasmál a napřáhl ruku: „Máme před sebou kus cesty zpátky k lanovce. Je to támhle za tím horským výběžkem. Třeba to zkusíme ještě jednou odpoledne.“

Asi ve tři odpoledne dorazili nahoru na svůj svah a McGill ukázal na dvoje stopy lyží. „Kromě nás dvou sirotků tu nikdo nebyl. To se mi na tom líbí, není tu takový nával jako na sjezdovce.“ Jednu Oertelovu šňůru podal Ballardovi.

„Teďka pojedeš první ty. Chtěl bych se podívat, jak to dolů technicky zvládáš.“ Zavazoval si šňůru a pátravě si prohlížel svah. Pozdně odpolední zimní slunce již vysílalo dlouhé stíny, které se plazily po sněhu. McGill řekl: „Drž se uprostřed svahu na slunci, nejezdi do těch úseku ve stínu.“

Ještě než domluvil, Ballard vyjel a McGill se pustil zvolna za ním, nespouštěl z očí dosud málo zkušeného lyžaře a sledoval všechny jeho chyby, aby mu je pak vysvětlil. McGill přidal a přitom křikl: „Drž se vpravo, Iane.

Drž se hlavního svahu.“

Ještě nedozněl jeho hlas, když zpozoroval, že Ballard zřejmě zakolísal, jako by zaváhal v jízdě. A pak začal celý svah sjíždět a Ballarda strhl s sebou. McGill zbledl a smykem zastavil a očima sledoval Ballarda, který se nezadržitelně řítil vpřed. Viděl, jak Ballard odhodil pravou hůl, a pak ho skryl vír prachového sněhu. Vzduchem se rozlehlo dunění, jako by slabě zahřmělo.

Ballard se zbavil holí, ale svět kolem něho jako by propadl šílené labilitě. Podařilo se mu uvolnit pravou lyži, pak se však najednou ocitl vzhůru nohama a prudce se koulel dolů. Mával ze všech sil rukama, usilovně se snažil v sobě potlačit rostoucí paniku a připamatoval si, co mu McGill radil. Náhle mu projela levým stehnem mučivá bolest, vytáčelo mu to nohu ven, až se mu zdálo, jako by mu někdo vyšroubovával nohu z kyčle.

Skoro z toho omdlel, ale bolest se prudce vystupňovala a pak se poněkud zmírnila. Pocit, že se někam řítí, zmizel a Ballard si připomněl, co mu McGill říkal, že si má kolem úst vytvořit prostor pro vzduch, a tak si levou ruku skrčil před obličej. Potom veškerý pohyb ustal a Ballard ztratil vědomí.

Všechno to netrvalo víc než šest vteřin a odneslo to Ballarda jen něco málo přes třicet metrů.

McGill čekal, dokud se lavina nezastavila, a potom na lyžích sjel na okraj zjizveného, zpřevráceného sněhu.

Rychle to sněhové pole přehlédl, potom zapíchl hole do sněhu a sundal si lyže. S jednou holí a s jednou lyží opatrně našlapoval lavinou a začal ji systematicky prohledávat. Ze Zkušenosti věděl, že čas je ze všeho nejdůležitější; v duchu viděl graf, který mu před několika dny ukázali na místní horské službě, délka času stráveného pod sněhem v poměru k naději na přežití.

Trvalo mu půl hodiny, než oblast prozkoumal, ale nenašel nic než sníh. Jestliže Ballarda nenajde, bude muset

začít se sondami, ale naděje, že by měl úspěch, je malá.

Jeden člověk nemůže takovou plochu prosondovat dost rychle a větší šanci by měl, kdyby jel vyhledat pomoc, včetně lavinového psa.

Došel k dolnímu okraji sesuvu a nerozhodně vzhlédl proti svahu, potom nahrbil ramena a začal znovu stoupat středem sesuvu. Rychle v pěti minutách vystoupí vzhůru, a jestli přitom nic nenajde, pustí se zpátky k horské chatě.

Kráčel nahoru zvolna, očima těkal ze strany na stranu a najednou ji uviděl, maličkou krvavě rudou skvrnku ve stínu sněhové hroudy. Byla menší než nehet malíčku, ale to stačilo. Poklekl na jedno koleno, zašmátral ve sněhu a vytáhl kus červené šňůry. Táhl za jeden konec, a ten byl volný, tak se potýkal s druhým.

Šňůra se uvolňovala ze sněhu a vedla ho asi sedm metrů po svahu dolů. Když pak za ní zatáhl, ucítil odpor a šňůra směřovala svisle do sněhu. Začal rukama hrabat. Sníh bys sypký a prachový a šlo mu to snadno. Ballarda našel v hloubce asi jednoho metru.

Opatrně odstranil sníh kolem jeho hlavy a nejdřív se ujistil, že dýchá a že bude moci dýchat dál. Potěšilo ho, že se Ballard řídil jeho pokyny a že si zkřížil paži přes obličej.

Když odkryl dolní část těla a viděl, v jak nepřirozené poloze má zkroucenou nohu, bylo mu hned jasné, že ji má zlomenou, a věděl i proč. Ballard si už nedokázal uvolnit

levou lyži a ta mu ve valícím se sněhu jako páka nohu vyvrátila a zlomila.

Rozhodl se, že raději nebude Ballardem hýbat, uvědomoval si, že by mu mohl spíš uškodit než prospět, a tak si svlékl větrovku a pečlivě ji zastrkával kolem Ballardova těla, aby mu bylo teplo. Potom si vzal lyže a pustil se dolů k cestě, kde mel štěstí, že zastavilo auto, které tam projíždělo.

Ani ne za dvě hodiny nato byl Ballard v nemocnici.

O šest týdnů později ležel Ballard dosud v posteli a nudil se. Zlomená noha se jen zdlouhavě uzdravovala, ne kvůli zlomené kosti, ale protože měl potrhané svalstvo a to potřebovalo delší čas ke zhojení. Dopravili ho na nosítkách letadlem do Londýna a tam se na něho vrhla matka a odvezla si ho k sobě domů. Normálně, když byl v Londýně, žil ve svém malém vlastním bytečku, ale tentokrát musel uznat její argumenty a podřídit se její péči. A tak byl v matčině domě, upoutaný k posteli a otrávený, už mu to šlo na nervy.

Jednou ráno, po ponuré návštěvě lékaře, který mu prorokoval další týdny odpočinku v posteli, zaslechl z dolního patra vzrušené polemické hlasy. Vyšší tóny patřily matce, ale komu patřil ten hlubší hlas, na to nemohl přijít.

Vzdálené hlasy stoupaly a klesaly v rozčílené diskusi.

Trvalo to asi čtvrt hodiny a pak hlasy zesílily, když se výměna názorů přenesla na schodiště.

Dveře se otevřely a matka vešla do místnosti zamračená a s našpulenými rty. „Tvůj dědeček trvá na tom, že s tebou musí mluvit,“ pronesla úsečně. „Řekla jsem mu, že ti není dobře, ale on pořád trvá na svém, jako obvykle, člověk se s ním rozumně nedomluví. Radím ti, abys ho ani neposlouchal, Iane. Ale samozřejmě to už je na tobě, vždycky sis dělal, cos chtěl.“

„Vždyť mi nic není kromě té mizerné nohy.“ Zadíval se na matku a znovu si přál, nebylo to poprvé, aby na sebe trochu víc dbala a nevypadala tak nepořádně. „A dává mi vůbec na vybranou?“

„Říká, že jestli s ním nechceš mluvit, odejde.“

„Proboha, opravdu? Kde se v něm bere ta andělská ohleduplnost? Skoro bych si to rád vyzkoušel.“ Poslat Bena Ballarda pryč od dveří, to by si skoro zasloužilo záznam v Guinnessově knize rekordů. Ian si povzdechl. „Radši ho pusť dál.“

„To bys neměl.“

„Pusť ho dál, mami, nic mi není.“

„Jsi stejný paličák jako on,“ zabručela, ale šla ke dveřím.

Ian Bena neviděl rok a půl a vzalo mu to dech, jak se změnil. Dědeček býval vždycky temperamentní a překypoval energií, ale teď opravdu vypadal na těch svých

osmdesát sedm let. Vešel do pokoje pomalu, těžce se opíral o dřevěnou hůl, tváře měl propadlé, oči vpadlé, najednou ten starý morous připomínal kostlivce. Ale přece mu ještě něco zbývalo ze staré autoritativnosti, když otočil hlavu a vyštěkl: „Podej mi židli, Harriet.“

Posměšně něco zabrumlala, ale přistavila židli k posteli a zůstala u ní stát. Ben se do ní pomalu sesul, dal si hůl mezi kolena a opřel se o ni oběma rukama. Zadíval se na Iana, přelétl očima přes postel od hlavy k patám a zase zpátky k hlavám postele. Ironicky se zašklebil. „Pěknej playboy!

Společenská smetánka! To jsi byl v Gstaadu, že?“

Ian se nedal vyprovokovat, znal už metody starého pána. „Nic tak velkolepého.“

Ben se zašklebil v žraločím úsměvu. „Neříkej mi, žes jel s nějakou cestovní kanceláří!“ Zvedl jeden prst a ukázal na nohu. Prst se mu troch chvěl. „Je to moc špatný, chlapče?“

„Mohlo to být horší, mohli mi ji amputovat.“

„Jak to vůbec můžeš vyslovit?“ ozval se utrápeně Harrietin hlas.

Ben si tiše odkašlal a pak jeho hlas ztvrdl. „Tak tys jel lyžovat a ani jsi to neuměl. A to všechno na účet firmy, co?“

„Ne,“odpověděl Ian klidně. „Vždyť to víš. Byla to moje první dovolená skoro po třiceti letech.“

„No dobře, ale v posteli ležíš na účet firmy.“

Ianova matka vzplála. „Ty nemáš srdce!“

„Ty mlč, Harriet,“ odbyl ji starý pán, aniž otočil hlavu.

„A jdi odtud. Nezapomeň za sebou zavřít dveře.“

„Ve vlastním domě se takhle komandovat nenechám.“

„Udělej, co říkám, ženská. Musím si s tímhle mladíkem promluvit obchodně.“

Ian Ballard zachytil matčin pohled a lehce přikývl.

Sykla s odporem a rychle vyšla z místnosti. Dveře za ní bouchly. „Tvoje manýry se nijak nezlepšily,“ konstatoval otevřeně Ian.

Ben sípal smíchem, až se mu ramena otřásala. „Právě pro tohle tě mám rád, chlapče. Nikdo jiný by si mi netroufl říct do očí.“

„Za tvými zády se to říká dost často.“

„Co mi je po tom, co se říká? Záleží na tom, co kdo dělá.“ Ben pevně sevřel prsty svou hůl. „Nemyslel jsem to vážně s tím, že ležíš v posteli na účet firmy, vím, že to není pravda. Nemohli jsme čekat, až se zase postavíš na nohy.

Museli jsme tě nahradit.“

„Propustit!“

„Dalo by se to tak říct. Máme pro tebe něco jiného, až budeš dostatečně v pořádku. Myslím si, že to je lepší práce, ale nevím, co tomu řekneš.“

„To záleží na tom, co to je,“ řekl Ian opatrně.

„Skoro před čtyřmi lety jsme otevřeli na Novém Zélandě důl, zlatý důl. Když se teď zvedla cena zlata, začíná se vyplácet a perspektivy vypadají slibně. Provozním

ředitelem je takový starý idiot jménem Fisher, který tam byl dosazen z místních důvodů, ale příští měsíc jde do penze.“

Hůl zaduněla o podlahu. „Ten chlap je už v pětašedesáti senilní, věřil bys tomu?“

Ian Ballard byl opatrný, když viděl Řeky přinášet dary.

„Neříkej.“

„Tak vezmeš to místo?“

Musí v tom být nějaký háček. „Snad. Kdy bych tam měl nastoupit?“

„Co nejdřív. Navrhoval bych ti jet lodí. Noze můžeš dopřát odpočinek na lodi stejně jako tady.“

„Měl bych nedělitelnou odpovědnost?“

„Provozní ředitel je odpovědný pouze radě, to přece víš.“

„Ano, znám ballardovský systém. Rada tancuje podle toho, jak se tahá za provázky z Londýna. Nijak netoužím stát se kancelářským poskokem svých ctihodných strýčků.

Nevím, proč jim tak dáváš volnou ruku v tom, co dělají.“

Starcovi ruce zběleli, jak sevřel knoflík hole. „Víš, že už do Ballardových holdingů nemám co mluvit. Když jsem zřídil tu nadaci, vzdal jsem se kontroly. Co tvoji strýcové dělají teď, je už jejich věc.“

„A přesto můžeš sám někomu dát místo provozního ředitele?“

Ben se zašklebil v žraločím úsměvu. „Tvoji strýci nejsou jediní, kdo čas od času můžou tahat za provázky.

Nezapomínej ale, že to nemůžu dělat moc často.“

Ian se zamyslel. „Kde je ten důl?“

„Na Jižním ostrově,“ Benův hlas se snažil o věcný tón.

„V místě zvaném Hukahoronui.“

„Ne!“ zareagoval bezděčně Ian.

„Copak se děje? Bojíš se tam vrátit?“ Ben vysunul horní ret, Takže mu bylo vidět zuby. „Jestliže se toho bojíš, pak nejseš moje krev.“

Ian se zhluboka nadechl. „Víš, co to znamená, vrátit se tam zpátky? Víš, jak to místo nenávidím?

„Ano, byls tam nešťastný, ale to už je dávno.“ Ben se naklonil kupředu a těžce se opřel o hůl. „Jestli tuhle nabídku odmítneš, tak už nikdy šťastný nebudeš, za to ti ručím. Ale ne kvůli mně, já bych ti to nikdy nevyčítal. Bude to kvůli tomu, a čím budeš žít v sobě. Po celý zbytek života se tím budeš trápit.“

Ian na něho upřeně zíral? „Ty jsi prostě ďábel!“

Starý pán se hrdelně zachechtal. „Možná, Iane, hochu milý, poslouchej mě dobře. Měl jsem čtyři syny a tři z nich nestojí ani za ten prach, co by je vystřelil do pekla. Jsou arogantní, bezohlední a nepoctivý a dělají z Ballardovy skupiny v londýnské City stoku.“ Ben se zarazil. „Pánbu ví, že jsem taky nebýval žádný anděl. Byl jsem ostrý a nemilosrdný, dovedl jsem tvrdě sjednávat obchody a taky

jsem dovedl říznout zatáčku, když to bylo třeba, tak už to tehdy chodilo. Ale nikdo nikdy Bena Ballarda neobvinil z nečestnosti a nikdo taky nemohl říct, že bych nedodržel slovo. Moje slovo a podání ruky pro mne platilo a celá City to považovala za nezrušitelnou smlouvu. Na slovo tvých strýců nikdo už nedá, teď už ne. Kdo s nimi jedná, musí si vzít regiment právníků, aby všechno prozkoumali do poslední litery.“

Pokrčil rameny. „Tak to teď vypadá. Ballardovy holdingy teď řídí oni. Já jsem starý člověk a oni se dostali k moci. Tak už to na světě chodí, Iane.“ Jeho hlas trochu zjihl. „Měl jsem ale ještě čtvrtého syna a do toho jsem vkládal velké naděje, jenže toho zruinovala ženská, stejně jako se jí skoro podařilo zruinovat tebe, než mě napadlo dostat tě z toho novozélandského údolí pryč,“

V Ianově hlase se ozvalo napětí: „Matku z toho vynechme.“

Ben zvedl smířlivě ruku. „Líbí se mi tvoje loajálnost, Iane, i když si nemyslím, že je na místě. Nejsi špatným synem, opravdu ne. Celý problém je v tom, že jsem tehdy tu záležitost mizerně zvládl.“ Zahleděl se slepě někam do minulosti a pak podrážděně potřásl hlavou. „To už je všechno pryč. Stačí, že jsem tě vytáhl z Hukahoronui. To jsem udělal dobře, ne?“

Ian se ozval tiše: „Nikdy jsem ti za to nepoděkoval.

Nepoděkoval jsem ti za to ani nic jiného.“

„No, vystudoval jsi a odjel jsi do Johannasburské důlní školy a odtamtud do Colorada a potom jsi byl na Harvardově ekonomické škole. Myslí ti to a já jsem nechtěl, aby se tvoje nadání promarnilo.“ Zachechtl se. „Čiré dobrodiní, chlapče, dobrodiní, které se vyplácí.“ Naklonil se dopředu. „Vidíš, hochu, přišel jsem si pro splátku.“

Ian cítil, jak se mu stahuje hrdlo. „co tím myslíš?“

„Potěšíš starého člověka a tu práci v Hukahoronui přijmeš. Ovšem nemusíš, máš možnost svobodné volby.

Ale potěšilo by mě to, kdybys to vzal.“

„Musím se rozhodnout hned?“

Ben reagoval ironicky. „Chceš si o tom pohovořit s matkou?“

„Tys ji nikdy neměl rád, viď?“

„Bývala to taková ufňukaná ukňouraná kantorka, která se bála světa a stáhla dobrého člověka na svou přízemní úroveň. Dnes je to ufňukaná ukňouraná ženská, předčasně zestárlá, protože se vždycky bála světa a lidí, a snaží se udělat totéž jinému člověku.“ Ben mluvil tvrdě. „Proč myslíš, že ti říkám chlapče a hochu, když jsi dospělý pětatřicetiletý chlap? Protože jsi pořád ještě chlapec.

Rozhodni se, proboha, v životě jednou sám!“

Ian mlčel. Nakonec prohlásil: „Dobrá, odjedu do Hukahoronui.“

„Sám, bez ní?“

„Sám.“

Ben nedal najevo nadšení; pouze vážně přikývl. Řekl: „Vyrostlo tam pořádné město. Pochybuji, že to tam poznáš, opravdu vyrostlo. Byl jsem tam před několika lety, než mi ten zatracený doktor zakázal cestovat. Mají tam dokonce i starostu. Prvním starostou byl John Peterson. Ti Petersonovi tam mají v obci značný vliv.“

„Propánaboha!“ řekl Ian. „Pořád tam ještě jsou?“

„Co bys čekal? Samozřejmě že tam pořád jsou. John, Erik a Charlie, ano, jsou tam pořád.“

„Ale Alek ne.“ Ian jako by mluvil k svým rukám.

„Ne, Alek ne,“ přitakal Ben.

Ian vzhlédl. „No, nechceš toho zrovna málo. Co k čertu ode mne čekáš? Víš zatraceně dobře, že poslat do Huky kteréhokoli Ballarda je totéž jako vrazit rozbušku do kusu dynamitu.“

Ben povytáhl obočí. „A ti Petersonové jsou zřejmě ten dynamit.“ Naklonil se kupředu. „Povím ti, co chci. Chci, abys ten zpropadený důl řídil líp, než jak byl řízený dosud.

Dávám ti velmi těžký úkol. Ten starej blázen Fisher řízení nezvládl, to za prvé. A dále: Dobbs, závodní, je chronicky nerozhodný, a za třetí Cameron, hlavní inženýr, je takový unavený Američan, jehož sláva dávno minula a který se tam drží konečky prstů, protože ví, že je to poslední místo, které sežene a je bez sebe strachem, že ho ztratí. Do tohodle manšaftu musíš vnést sílu a pevnost.“

Ben se v křesle opřel. „Samozřejmě.“ Dodal zahloubaně, „Petersonovi tě nepřivítají s otevřenou náručí.

To není pravděpodobné, když k jejich rodinné tradici patří přesvědčení, že byli a důl okradeni. Čirá pitomost, přirozeně, jenže oni tomu věří. Nikdy nezapomínej, Iane, že lidi se neřídí fakty, ale tím, čemu věří.“ Přikývl. „Ano umím si představit, že s Petersony můžeš mít potíže.“

„Přestaň mě dráždit,“ odpověděl Ian Ballard. „Řekl jsem, že pojedu.“

Starý pán už skoro vstával, ale pak se zarazil. „Ještě jedna věc. Kdyby se přihodilo něco vážného, Ballardovým holdingům anebo mně, spoj se s Billem Stenningem.“ Na chvíli se zamyslel: „Ostatně, ani se o to starat nemusíš. Bill se s tebou sám spojí dostatečně rychle.“

„Co tím myslíš?“

„Nedělej si starosti; k tomu vůbec nemusí dojít.“ Ben se pomalu vztyčil a vykročil ke dveřím. V půli cesty se zastavil a zvedl hůl. „Myslím, že tuhle hůl už nebudu nosit. Zítra ti ji pošlu. Ty ji budeš potřebovat. A až ji odložíš, neposílej mi ji zpátky, prostě ji zahoď.“

Za dveřmi se zastavil a hlasitě se ozval: „Už můžeš dál, Harriet. Není třeba, abys poslouchala u klíčové dírky!“

VLÁDA NOVÉHO ZÉLANDU

Zpráva o šetření

Zvláštní vyšetřovací komise,

Týkající se katastrofy v Hukahoronui

Předseda: dr. H. A. Harrison

Přísedící: prof. J. W. Rolandson F. G. French

Tajemník: J. Reed

Canterburská oblastní zasedací síň Christchurch, Jižní ostrov

PRVNÍ DEN JEDNÁNÍ

1

Velký sál byl nečekaně zdobný a okázalý. Pocházel z poloviny devatenáctého století, z éry vrcholné novogotiky a navrhl jej architekt, který stejně tak nečekaně byl přímým potomkem Šimona z Montfortu. Tak se stalo, že středověká Anglie se přenesla na jižní polokouli a do Christchurche, města víc než anglického. Vznosný sál s klenutým stropem, zdobený malbami i vyřezávaným dřevem, se honosil přečetnými pilíři s hlavicemi, a okny s lomenými oblouky a dřevěným ostěním. Hýřil řezbářskou výzdobou i barevným sklem.

Dan Edwards, doyen mezi christchurchskými novináři, to nesmyslně nepřiměřené prostředí nevnímal; už ho viděl

mnohokrát. Víc mu vadilo, že podlaha tak hrozně skřípe, když zřízenci začali chodit pod galerií vyhrazenou pro tisk a připravovali poznámkové bloky a tužky. „Akustika je mizerná,“ řekl. „A ta zatracená podlaha to všecko ještě zhoršuje.“

„Nemůžou ji napustit olejem nebo něčím takovým?“

ptal se Dalwood z Aucklandu.

„Zkoušeli už všechno možné, ale zřejmě nic nepomáhá.

Víte co, uděláme dohodu. Když mi něco uteče, opíšu to od vás, a naopak.“

Dalwood pokrčil rameny. „Dobrá.“ Podíval se přes okraj tiskové galerie na pódium hned pod ní. Tři židle s vysokými opěradly stály za předsednickým stolem a před každou z nich byl poznámkový blok s dvěma kuličkovými pery po levé straně a s třemi čerstvě ořezanými tužkami vpravo. Spolu s karafami vody a sklenicemi se to všechno velmi podobalo prostřenému jídelnímu stolu.

Edwards sledoval jeho pohled a pak kývl směrem k severnímu konci síně ke galerii pro veřejnost, která se už zaplnila. „Už se na tu pastvu chystají.“

Dalwood do něho strčil a ukázal ke dveřím pod galerii pro veřejnost. „Támhle je Ballard. Přivedl si celou armádu právníků.“

Edwards si zkoumavě prohlížel muže, který kráčel v čele šiku starších, střízlivě oblečených mužů, Sešpulil

ústa. „Je to otázka, jestli reprezentují jeho nebo společnost.

Kdybych byl Ballardem, dával bych si bacha.“

„Obětní beránek?“

„Beránek připravený k porážce,“ souhlasil s ním Edwards. Podíval se k předsednickému stolu. „Už se něco děje.“

Šum hovoru utichl, když za předsednickým stolem zaujali svá místa u židlí tři muži. Jeden ze dvou zapisovatelů vzhlédl a vyčkávavě položil ruce na klapky psacího stroje.

Ozval se šum a všichni vstávali.

Ti tři muži se posadili a čtvrtý muž vykročil kupředu a sedl si u stolku před předsednictvem. Položil si před sebe svazek papírů a zahleděl se na dokument, který měl nahoře.

Muž nad ním, uprostřed předsednictva, byl postarší, měl spoustu bílých vlasů a silně vrásčitou tvář. Sklonil hlavu k čistému bloku před sebou a odsunul ho stranou. Když začal hovořit, mluvil klidným a vyrovnaným hlasem.

„Letos v zimě, osmnáctého července, došlo ke katastrofě v obci Hukahoronui na Jižním ostrově Nového Zélandu, při které zahynulo padesát čtyři osob.

Novozélandská vláda ustavila vyšetřovací komisi a já jsem byl jmenován jejím předsedou. Jmenuji se Arthur Harrison a jsem rektorem Canterburské univerzity.“

Rozpřáhl paže. „Se mnou jsou zde dva přísedící, které oba do této komise plně kvalifikují jejich odborné znalosti a zkušenosti. Po mé levici máme profesora J. W. Rolandsona

z Úřadu pro vědecký a průmyslový výzkum.“ Harrison se odmlčel. „V zájmu stručnosti budeme napříště o této instituci užívat zkratku ÚVPV.“

Rolandson se usmál a přikývl.

„Po

mé

pravici

sedí

pan

F.

G.

French

z novozélandského ministerstva dolů. Pán, který sedí přímo pode mnou, je pan John Reed, právník. Je tajemníkem komise.“ Harrison přelétl očima stoly v síni. „Přítomny jsou zde i strany, kterých se šetření týká. Snad by se mohly představit, odprava prosím.“

Dobře živený muž středních let, sedící vedle Ballarda, povstal. „John Rickman, právní zástupce. Zastupuji Hukahoronuiskou důlní společnost, zákonem chráněnou a s ručením omezeným.“

Nastala delší odmlka, než u vedlejšího stolu vstal další muž, a Edwards šeptem sděloval: „Ballard osobně nemá žádného vlastního právního zástupce.“

„Michael Gunn, právní zástupce. Zastupuji Všeobecnou unii horníků Nového Zélandu a příbuzné těch jejich členů, kteří při neštěstí přišli o život.“

„Alfred

Smithers,

právní

zástupce.

Zastupuji

ministerstvo civilní obrany.“

„Peter Lyall, právní zástupce. Zastupuji Charlese Stewarta Petersona a Erika Parnella Petersona.“

V místnosti to zašumělo překvapením, směsí prudkých bezděčných pohybů a nadechnutí. Edwards vzhlédl od svých

poznámek. „Proč si myslí, že potřebují právní pomoc? To zní slibně.“

Harrison počkal, až šumot utichl. „vidím, že tu máme opravdu štědrý počet právních poradců. Musím tedy přítomné pány právníky upozornit, že toto není soudní řízení. Jsme vyšetřovací komisí, která je zplnomocněna stanovit si sama svá procedurální pravidla. Budou zde vyslechnuta svědectví, která by možná při soudním řízení nebyla přípustná. Cílem této komise je zjistit pravdu o tom, co se stalo během událostí, které předcházely sesuvu laviny na Hukahoronui, co se dělo v době sesuvu laviny a co se dělo potom.“

Opřel se v křesle dozadu. „Taktizování protivníků, které je běžné při soudním řízení, zde nebude trpěno. Přejeme si zjistit pravdu, aniž by nám v tom bránily právní regule, a důvod, proč chceme zjistit tuto pravdu, je ten, abychom měli jistotu, že se takové neštěstí už nebude opakovat. To je náš rozhodující záměr, a komise proto se vší vážnosti vyhlašuje, že jakékoli svědectví, které zde bude předloženo, nemůže být užito v žádném jiném řízení kromě trestního, ke kterému by případně došlo v důsledku laviny v Hukahoronui.

Ochrana životů v budoucnosti je důležitější než potrestání těch, u nichž by bylo možno shledat vinu za opomenutí nebo prospěch, který jim z neštěstí vyplynul. Komise je zplnomocněna stanovit takováto pravidla a tím tak činím.“

Gunn se prudce vztyčil: „Pane předsedo, nedomníváte se, že je to sporné rozhodnutí? Půjde tu jistě o otázky náhrady škody. Jestliže zainteresovaným stranám nebude dovoleno užít svědectví v pozdějším řízení, jistě to povede k nespravedlnosti.“

„Pane Gunne, nepochybuji, že vláda určí arbitra, který prostuduje zjištění této komise a vydá potřebné dispozice.

Uspokojuje vás to?“

Gunn přikývl, ve tváři spokojený výraz. „Samozřejmě že ano, pane předsedo.“

Dalwood zamumlal směrem k Edwardsovi: „Není divu, že je spokojen. Všechno se to odehraje přímo zde, krvavý polní soud, přímo na bojišti a bez jakýchkoli zábran.“

Edwards zamručel. „Na starého Harrisona si moc nepřijde.“

„A teď přicházíme k otázce svědků. Někteří občané se dobrovolně přihlásili, aby zde svědčili, jiní byli předvoláni některou nebo několika zainteresovanými stranami.“

Harrison svraštil čelo. „Já a moji kolegové v komisi jsme se důkladně zabývali otázkou, jak k těmto svědectvím přistupovat, a dospěli jsme k závěru, že je budeme brát v chronologickém pořádku, pokud to bude možné.

Vzhledem k tomu každý, kdo bude svědčit, může být požádán, aby přerušil svědeckou výpověď, jestli shledáme, že je nutné jeho výpověď doplnit další informací. Z toho

vyplývá, že všichni svědci musí být po ruce během celého zasedání komise.“

„Pane předsedo!“

Rickman vyskočil. Harrison se zeptal: „Prosím, pane Rickmane?“

„Taková podmínka bude asi dost obtížná pro mnohé svědky. Někteří z nich jsou velmi zaměstnaní a jejich povinnosti je vyžadují mimo tuto síň. Vyšetřování bude zřejmě dlouhé a soudím, že taková podmínka není zcela v pořádku.“

„Když hovoříte o některých svědcích, mám to chápat tak, že myslíte pana Ballarda?“ zeptal se Harrison suše.

„Pan Ballard je jeden z těchto svědků,“ souhlasil Rickman. „Měli bychom mu umožnit, aby mohl podat své svědectví a pak se vzdálit.“

„Je pan Ballard novozélandským občanem?“

„Není, pane předsedo, je občanem Spojeného království.“

„A znamenalo by vzdálení z této síně, že by odjel až do Anglie?“

Rickman se sehnul a něco tiše říkal Ballardovi, který mu odpovídal rovněž přitlumeně. Rickman se narovnal. „Pan Ballard se musí opravdu naléhavě věnovat určitým záležitostem ve Spojeném království.“

Harrisonův hlas zněl chladně. „Kdybych si býval myslel, že pan Ballard má v úmyslu opustit během tohoto

zasedání Nový Zéland, byl bych požádal příslušná místa, aby mu odebrala pas. Toto vyšetřování je vážná záležitost, pane Rickmane.“

„Jsem si jist, že není úmyslem pana Ballarda zlehčovat vážnost úkolů členů komise,“ ozval se spěšně Rickman.

Znovu se sklonil a říkal něco Ballardovi, pak se vztyčil a ostře prohlásil: „Pan Ballard nemá v přítomné chvíli v úmyslu opustit Nový Zéland.“

„Raději bych to slyšel přímo z úst pana Ballarda.“

Harrison se předklonil. „Je tomu tak, pane Ballarde?“

Ballard vstal a tiše řekl: „Je tomu tak, pane předsedo.

Můj čas je komisi k dispozici.“

„V tom případě nebudete mít námitek a zúčastníte se tohoto vyšetřování s ostatními svědky. Děkuji vám.“

Na tiskové galerii Edwards komentoval: „Probůh! Koho Rickman vlastně zastupuje? Ballarda určitě ne. Přivolal k němu zbytečnou pozornost a jen mu tím uškodil.“

Harrison pokračoval: „Toto šetření nebude užívat formálních postupů soudu, ale nebude jednat ani bez určitých pravidel. Zástupci jednotlivých stran se mohou obracet k svědkovi se souhlasem předsedy. Nemusíte se pokaždé namáhat se vstáváním, stačí pouhé zvednutí ruky.

Přísedící mohou klást svědkovi otázky podle svého odborného zaměření.“

Sepjal dlaně. „Jestliže shromažďujeme informace v chronologickém pořádku, je nutné rozhodnout, v jakém

časovém bodě začít. Podle svědeckých výpovědí předložených komisi soudím, že příjezd pana Ballarda do Hukahoronui vedl k řadě událostí, které možná mají, ale možná i nemají vztah k neštěstí, k němuž došlo několik týdnů potom. To musí rozhodnout toto šetření. A tak se domnívám, že prvním svědkem by měl být pan Ballard.“

Ozval se hlas sekretáře Reeda: „Předstoupil byste, prosím, pane Ballarde, a posadil se zde?“ Ukázal k ozdobně vyřezávanému křeslu kousek vpravo od předsednictva.

Počkal, až se Ballard posadí, a pak řekl: „Jmenujete se Ian Dacre Ballard?“

„Ano, pane.“

„A jste provozní ředitelem Hukahoronuiské důlní společnosti, s. s r. o.?

„Nejsem, pane.“

Hukot jako z vyplašeného včelího úlu naplnil ovzduší.

Harrison vyčkal, až se sál uklidní, a pak tiše řekl: „Všichni přítomní zachovají během výslechů klid.“ Naklonil se kupředu. „Děkuji vám, pane Reede. Začnu odtud: pane Ballarde, v době, kdy spadla lavina, jste byl provozním ředitelem společnosti?“

„Ano, pane předsedo.“

„Můžete mi sdělit důvod, proč tuto funkci nezastáváte i nadále?“

Ballardův hlas zněl bezbarvě. „Byl jsem zproštěn své funkce čtrnáct dní po neštěstí.“

„Děkuji.“ Harrisonovi oči bleskly stranou, protože zahlédl zdviženou ruku. „Ano, pane Gunne?“

„Může nám svědek říci, kdo je majitelem Hukahoronuiské důlní společnosti?“

Harrison pokynul hlavou k Ballardovi, který řekl: „Je to pobočka Novozélandské minerální společnosti, s. s r. o., pobočka v samostatném vlastnictví.“

„A tato společnost je jen krycí institucí z právních a finančních důvodů, že ano? Kdo ji vlastní?“

„Z valné části je majetkem Mezinárodní důlní investiční společnosti.“

„A kdo má rozhodující vliv v Mezinárodní důlní investiční společnosti.“

„Pane předsedo!“ ozval se ostře Rickman. „Je možno v tomto procesu vznášet námitky?“

„Samozřejmě, pane Rickmane. Jakou máte námitku?“

„Nechápu, jaké mají tyto otázky souvislost se sesuvem laviny ze svahu hory.“

„Ani já ji nevidím,“ řekl Harrison. „Ale pan Gunn to nepochybně objasní.“

„Myslím, že to objasní odpověď na moji poslední otázku,“ řekl Gunn. „Ptal jsem se, kdo má rozhodující vliv v Mezinárodní důlní investiční společnosti.“

Ballard zvedl hlavu a řekl jasně: „Ballardovy holdingy, společnost s r. o., registrovaná v Londýně.“

Gunn se usmál. „Děkuji vám.“

„Ale, ale!“ prohodil si pro sebe Edwards a rychle si zapisoval. „Tak on je jeden z těch Ballardů.“

Dalwood se zachechtl. „A Gunn to napálil na Rickmana.

Ať žijí dělníci, pryč s mezinárodním kapitálem. Má čuch na peníze.“

Harrison lehce poklepal kladívkem a síň se opět ztišila.

„Pane Ballarde, vlastníte podíly, anebo jakékoli investice, v Ballardových holdincích? Anebo v některé z uvedených společností?“

„Ne pane předsedo.“

„Vlastní někdo z vaší rodiny takovéto podíly?“

„Ano, tři strýci a někteří bratranci.“

„Váš otec ne?“

„Otec už nežije.“

„Jakým způsobem jste byl jmenován provozním ředitelem Hukahoronuiské důlní společnosti?“

Ballard pokrčil rameny. „Společnost je stará rodinná firma a myslím, že…“

„Může svědek sdělit, jakou má kvalifikaci pro takovou práci?“

Harrison se napřímil, aby zjistil, kdo to vyrušuje. „Byl byste tak laskav, pane Lyalle, a zde v sále nevykřikoval. A za druhé nemůžete svědka přerušovat.“ Mírnějším hlasem potom dodal: „Nicméně otázka je opodstatněná a svědek ji zodpoví.“

„Mám diplom důlního inženýra z Birminghamské univerzity. Pokračoval jsem v postgraduálním studiu v Jižní Africe a ve Spojených státech.“

Lyallova pravice dosud čněla nesmlouvavě vzhůru.

„Máte nějakou praxi jako důlní inženýr?“

Na Ballardových tvářích vzplály červené skvrny, ale ovládl se a řekl Harrisonovi: „Mohu dokončit odpověď na první otázku pana Lyalla?“

„Samozřejmě,“ Harrison se obrátil na Lyalla. „Pane Lyalle, nebudete laskavě svědka přerušovat a budete klást otázky mým prostřednictvím, pokud neurčím jinak.

Pokračujte, pane Ballarde.“

„Chystal jsem se říci, že kromě svých inženýrských studií jsem navštěvoval po dva roky Harvardovu ekonomickou školu. Pokud jde o praxi důlního inženýra, ta by měla význam, kdybych pracoval jako důlní inženýr. Ve funkci provozního ředitele jsem se musel věnovat spíš práci obchodně řídící.“

„To je správná připomínka,“ řekl Harrison. „Provozní ředitel nepotřebuje mít technickou praxi jako lidé, které řídí.

Kdyby tomu tak nebylo, velký počet provozních ředitelů by byl rázem bez práce, a asi by žádnou ani nemohli nalézt.“

Počkal, až se smích utiší, a potom řekl: „Nevidím důvod, proč tímto směrem dál pokračovat, pane Lyalle.“

Když ruka pana Lyalla zatvrzele zůstávala vztyčená, řekl: „Máte nějakou další, jinou, otázku?“

„Ano, pane předsedo. Mám spolehlivou informaci, že když se pan Ballard objevil v Hukahoronui, nebyl schopen chodit bez hole. Je tomu tak?“

„Je to důležité, pane Lyalle?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Svědek zodpoví otázku.“

„Je tomu tak.“

Lyall, s rukou vzhůru, zůstal obřadně zticha, dokud mu Harrison krátce nepřikývl. „Můžete nám říct proč?“

„Zlomil jsem si nohu při lyžování ve Švýcarsku.“

„Děkuji vám, pane Ballarde.“

„Nemohu říci, že bych chápal, proč je to důležité,“

podotkl Harrison. „Ale snad se to objeví časem.“

„Stalo se mi to v lavině,“ řekl Ballard.

V síni se rozhostilo ticho.

2

Harrison se otočil k Lyallovi. „Význam této věci mi stále uniká,“ řekl, „a jelikož pan Lyall zřejmě nemá co dodat, myslím, že budeme pokračovat. Pane Ballarde, kdy jste přijel do Hukahoronui?“

„Šestého června, šest týdnů před lavinou.“

„Takže jste tam nebyl dlouho. Odpovídalo Hukahoronui vašim představám?“

Ballard se zamyslel. „Nejvíc ze všeho mě překvapilo, jak se změnilo.“

Harrison v údivu povytáhl obočí. „Změnilo? Takže vy jste tam už někdy dřív byl?“

„Žil jsem tam patnáct let, od dětství až přes své šestnácté narozeniny.“

Harrison si udělal poznámku. „Pokračujte, pane Ballarde. Jak se Hukahoronui změnilo?“

„Bylo mnohem větší. Důl byl nový, samozřejmě, ale bylo tam víc domů, o mnoho víc domů.“ Zarazil se. „A bylo tam o mnoho víc sněhu, než jak jsem si pamatoval z dětství.“

Profesor Rolandson z ÚVPV řekl: „To odpovídá skutečnosti, že množství sněhových srážek v Jižních Alpách bylo v uplynulé zimě výjimečně vysoké.“

Na Ballarda tenkrát všechno padalo, když jel na západ od Christchurche landroverem, který patřil společnosti.

Vracel se do míst svého mládí, do Hukahoronui, které leží v cípu oblasti Dvou palců a o němž si nikdy nemyslel, že je ještě uvidí.

Hukahoronui.

Hluboké údolí v horách, přístupné úzkou skalní průrvou a pyšnící se množstvím vysokých stromů na svazích.

Protéká tu říčka, chladná od ledové vody z vysokých vrcholů, a nahoře v údolí je rozhozeno pár domů volně soustředěných kolem kostela, obchodu smíšeným zbožím a venkovské školy. Jeho matka tam kdysi učila.

Nenáviděl to místo.

Bylo špatně přístupné, když bylo hodně sněhu. Silně předtím sněžilo a i se zimními pneumatikami a pohonem na všechna čtyři kola to byla cesta dost riskantní. Pokud se pamatoval, nabylo v těchto končinách od roku 1943 tolik sněhu, jenže to mu přirozeně utkvělo v paměti jen nejasně, byl tenkrát čtyřletý. Přesto měl důvod na záplavu sněhu v tom roce vzpomínat.

Po pomalé jízdě na nejnižší rychlostní stupeň konečně dosáhl hukahoronuiské průrvy a zajel z cesty na malou plošinu nad říčkou vklíněnou hluboko do skal. A tam se zahleděl nad Hukahoronui.

Opravdu se změnilo, jak říkal starý Ben. V dálce viděl malé městečko, v místě, kde žádné městečko nebývalo. Na jedné straně, pod západním svahem údolí, byl shluk průmyslových budov, zřejmě drtírna a rafinerie patřící k dolu. Pruh černého kouře stoupajícího z vysokého komínu vypadal jako šmouha na pozadí bílých svahů.

Městečko se rozrostlo podél dna údolí, většinou na západním břehu říčky, přes kterou teď vedl most. Lidé

z údolí po léta mluvili dost nepřesvědčivě o tom, že přes říčku jednou postaví most, a teď tu konečně stál, zřejmě díky hospodářskému rozvoji. To bylo možno přičíst k dobru rozvoje; bylo třeba zaplatit tím dolem, aby se získal most.

Vzadu za městem zřejmě nedošlo k mnoha změnám.

Daleko vzadu viděl Ballard Turiho dům pod velkým skalním převisem Kamakamaru. Zamyslel se, zda stařec dosud žije, či zda kouř ze vzdáleného komína vychází z krbu někoho jiného. Turi byl starý už v době, kdy Ballard z údolí odjížděl, třebaže u Maorů se věk těžko odhaduje a mimoto nelze spoléhat na odhad šestnáctiletého chlapce. V šestnácti letech soudíme, že každý, komu je přes čtyřicet, nemá daleko do sešlosti věkem.

Na údolí ho však zaráželo něco jiného a Ballard stále nemohl určit, co to vlastně je. Něco se tu změnilo, něco, co nemělo nic společného ani s dolem, ani s novým městečkem, a Ballard se snažil srovnat si vzpomínky svých šestnácti let se skutečností, která se před ním rozkládala.

S řekou to nic společného nemělo. Ta tekla dál stejným korytem, nebo se to aspoň zdálo.

A pak tu změnu objevil. Stráně na západním úbočí byly teď skoro holé, bez stromů. Zmizely vysoké bílé sosny a cedry, kahikatey a kohekohe, svah byl skoro úplně holý.

Ballard vzhlédl k vyšším stráním hory, kde se sníh rozkládal až k úpatí převislých skal, hladký a jen mírně zvlněný.

Vypadalo to jako dobré místo na lyžování.

Nastartoval motor a sjížděl dolů do nového městečka.

Jak se blížil, zaujalo ho, kam až se rozprostřelo. Ačkoli mnoho detailů zakrýval příkrov sněhu, rozpoznával plochy, které jsou v létě zřejmě příjemnými otevřenými zahradami, a mezi nimi i dětské hřiště s houpačkami, skluzavkou, vahadlovými houpačkami a prolézačkami, to vše nyní pod bílým příkrovem, ověšeno rampouchy a mimo provoz. Na střechách domů ležely vysoké polštáře sněhu, ale silnice byla čistá a zřejmě nedávno zametená. Když vjížděl do městečka, setkal se s buldozerem, který čistil silnici spuštěnou lžící. Na boku měl nápis Hukahoronuiská důlní společnost, s. s r. o. Zdá se, že vedení dolů se zajímá o obecní záležitosti. Souhlasně to uvítal.

Domy stály i na výspě vybíhající nad řeku; když byl Ballard malý, říkalo se tomu Velká zátoka a děti tady mívaly svoje plavecké doupě. Petersonův obchod býval na konci výspy, a stál tam dosud, i když to nějakou chvíli trvalo, než ho Ballard poznal. Tenkrát to bylo přízemní stavení s krytinou z vlnitého plechu, nízká stavba s převislou střechou, která chránila před letním sluncem. Na verandě stávaly židle a lidé tam rádi poseděli na kus řeči, Teď to byl jednopatrový dům s velkými jasně ozářenými výkladními tabulemi a s falešnou fasádou, aby vypadal větší. Veranda už neexistovala.

Zajel s landroverem na vyhrazené parkoviště a trpce si pomyslel, že co nevidět tu zavedou i parkoměry. Slunce

zapadalo za západními svahy údolí a přes městečko se už plížily dlouhé stíny. To byla jedna z nevýhod Hukahoronui; v úzkém údolí ležícím od severu k jihu přichází soumrak brzo.

Naproti stála dosud neomítnutá budova z hrubého betonu s názvem Hotel DÁrchaic, jménem ukradeným hoře. Ulice byla přiměřeně rušná; projížděly tu osobní vozy a náklaďáky a ženy s nákupními taškami spěchaly na koupi, než jim zavřou obchody. Kdysi tu byl Petersonův krám jediným obchodem, Ballard však teď viděl ze svého místa v autě tři další a na rohu dokonce i autoservis. Z oken staré školy, která se rozrostla o dvě nová křídla, se rozlévalo světlo.

Ballard se natáhl po holi na zadním sedadle a vystoupil z vozu. Přešel přes ulici k hotelu. Těžce se přitom opíral o hůl, protože doposud nemohl přenést váhu na levou nohu.

Předpokládal, že závodní Dobbs by ho ubytoval, ale bylo už pozdě a nechtěl vyvolávat zbytečný rozruch, a tak hodlal strávit noc v hotelu a představit se personálu až druhý den ráno.

Když se přiblížil ke vchodu do hotelu, vyšel prudce ven nějaký muž a vrazil do něho. Něco rozmrzele zamumlal, omluva to nebyla, a vykročil přes chodník k zaparkovanému autu. Ballard ho poznal, byl to Erik Peterson, druhý ze tří bratří Petersonů. Když ho viděl naposledy, bylo Erikovi devatenáct let, byl vysoký a

šlachovitý. Teď se jeho postava vyplnila, byl to svalnatý člověk s širokými rameny. A léta zřejmě nijak nezměnila jeho způsoby.

Ballard se obrátil, aby vešel do hotelu, ale stála před ním starší žena, která se na něho dívala, a oči se jí rozjasňovaly poznáním. „Ale vždyť tohle je Ian Ballard,“

pravila a nejistě dodala: „Jste přece Ian?“

Pátral ve vzpomínkách po tváři, která by se na ni hodila.

A po jméně, které by k té tváři patřilo. Simpsonová? Ne, to ne. „Dobrý den, paní Samsonová,“ řekl.

„Ian Ballard,“ opakovala s údivem. „No tohle! Copak tu děláte a jakpak se vede mamince?“

„Maminka je v pořádku,“ odpověděl a statečně lhal.

„Říkala, abych vás pozdravoval.“ Věřil, že dobromyslné lži jsou olejem, který pomáhá společenskému soukolí dobře fungovat.

„To je od ní milé,“ řekla paní Samsonová vřele.

Rozpřáhla se rukou. „Copak teď říkáte Huce? Od té doby, co jste tu byl naposled, se to tu hodně změnilo.“

Nikdy mě nenapadlo, že bych viděl civilizaci i na Dvou palcích.“

„To všechno samozřejmě ten důl,“ opakovala paní Samsonová. „Důl sem přivedl blahobyt. Představte si, máme teď dokonce i městskou radu.“

„Opravdu,“ podivil se zdvořile. Koutkem oka zahlédl, jak se Erik Peterson zarazil při odemykání vozu a zadíval se směrem k němu.

„No, vážně,“ řekla paní Samsonová. „A já jsem členka městské rady, představte si to! Kdo by si to kdy pomyslel.

Ale copak tady děláte vy, Iane?

„Teď právě si jdu do hotelu najmout pokoj.“ Plně si uvědomil, že Erik Peterson vykročil směrem k němu.

„Ian Ballard!“ Petersonův hlas zněl jasně a bez jakéhokoli zabarvení.

Ballard se obrátil a paní Samsonová se zeptala: „Vy se znáte? Tohle je Erik Peters…“ Její hlas se vytratil a v očích se jí objevil ostražitý výraz člověka, který se skoro dopustil společenského poklesku. „Ale samozřejmě že se znáte,“

řekla pomalu.

„Ahoj Eriku.“

V Petersonově náznaku úsměvu bylo pramálo veselí.

„Co tu děláš?“

Nemělo smyslu vyhýbat se otázce. Ballard řekl: „Jsem novým provozním ředitelem důlní společnosti.“

V Petersonových očích zajiskřilo. „Ale, ale!“ Uměle předstíral údiv. „Ballardové tedy vylézají z úkrytu. Co se děje, Iane? Už jste vyčerpali všechna krycí jména?“

„Zdaleka ne,“ odpověděl Ballard. „Máme počítač, který je pro nás vymýšlí. Jak se ti vede, Eriku?“

Peterson se podíval na hůl, o kterou se Ballard opíral.

„Zřejmě značně líp než tobě. Zranil ses na noze? Doufám, že už to stálo za to.“

Paní Samsonová najednou přišla na důvod, proč už musí jít, a vysvětlovala to mnohoslovně a s velkou šíří. „Ale jestliže tady teď budete, tak se určitě uvidíme,“ říkala.

Peterson se za ní zahleděl, jak odchází. „Baba hloupá!

S tou je taky v radě práce.“

„Ty jsi členem městské rady?“

Peterson roztržitě přikývl, chod jeho myšlenek byl zcela zjevný. „Slyšel jsem dobře, že si jdeš objednat do hotelu pokoj?“

„Ano správně.“

Peterson vzal Ballarda za paži. „Pak mi dovol, představím tě řediteli.“ Když vcházeli do haly hotelu, řekl: „Vlastníme s Johnniem polovinu tohodle podniku, a tak se najde pokoj pro starého přítele.“

„Vede se vám tedy dobře.“

Peterson se potměšile usmál. „Něco z toho dolu taky máme, i když to není ryzí zlato.“ Zastavil se u recepce.

„Jeffe, tohle je Ian Ballard, starý přítel. Souhlasíš, že jsme byli přátelé, Iane?“ Nečekal na odpověď, ať už by zněla jakkoli. Jeff Weston je tu ředitel a vlastní druhou polovinu hotelu. Pořád diskutujeme o tom, která půlka mu patří. On si dělá nároky na tu část, kde je bar, a to je slovo do pranice.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane Ballarde,“ řekl Weston.

„Jistě najdeš pro pana Ballarda pěkný pokoj!“

Weston pokrčil rameny. „To není problém.“

„Prima,“ řekl žoviálně Peterson. „Dej panu Ballardovi pokoj, ten nejlepší, co máme.“ Jeho oči však náhle ztvrdly a stejně i jeho hlas. „Na dvacet čtyři hodiny. Potom máme plně obsazeno. Nechtěl bych, aby sis dělal nějakou falešnou představu, že jsi vítán, Ballarde. Nedej se mýlit paní Samsonovou.“

Obrátil se na podpatku a kráčel pryč a Weston za ním zíral s otevřenými ústy. Ballard nenuceně zareagoval: „Erik si vždycky potrpěl na vtipkování. Mám vám podepsat přihlášku, pane Westone?“

Večer psal Ballard dopis Mikovi McGillovi. Kromě jiného obsahoval tuto pasáž:

Vzpomínám si, jak jsi mi říkal, že se letos zastavíš na Novém Zélandu. Nechtěl bys přijet dřív a být mým hostem?

Žiji v místě zvaném Hukahoronui na Jižním ostrově. Sněhu je tu spousta a vypadá to na senzační lyžování. Od doby, co jsem tu byl naposledy, se to tady dost změnilo, dorazila sem civilizace a hodně se tu staví. Ale není to tak zlé a hory jsou dosud netknuté. Napiš mi, co tomu říkáš, rád ti přijedu naproti k letadlu do Aucklandu.

3

Harrison upil vody ze sklenky a postavil ji. „Pane Ballarde, kdy jste si poprvé uvědomil nebezpečí laviny?“

„Jenom pár dní před katastrofou. Všiml jsem si toho, až když mě na to upozornil můj přítel Mike McGill, který mě přijel navštívit.“

Harrison se zahleděl do jakéhosi dokumentu. „Jak vidím, doktor McGill dobrovolně souhlasil předstoupit jako svědek. Myslím, že bychom raději měli vyslechnout svědectví přímo z jeho vlastních úst. Odstoupil byste, prosím, pane Ballarde, s tím, že jste si vědom, že budete předvolán znova?“

„Ano, pane předsedo.“ Ballard se vrátil na své místo.

„Byl by doktor McGill tak laskav a předstoupil?“ ozval se Reed.

McGill vykročil k předsednictvu, pod paží nesl tenkou koženou aktovku. Posadil se a Reed řekl: „Jmenujete se Michael Howard McGill?“

„Ano pane, tak jest.“

Harrison zachytil zaoceánský přízvuk v McGillově hlase. „Vy jste Američan, pane doktore?“

„Ne, pane předsedo. Jsem kanadský občan.“

„Děkuji. Je to od vás velmi hezké a nesobecké, že jste ochoten zde zůstat a svědčit.“

McGill se usmál. „To není žádný problém, pane předsedo. Musím stejně být zde v Christchurchi. Příští měsíc odjíždím do Antarktidy. Jak asi víte, operační oddíly Velký mráz odlétávají odtud.“

Profesor Rolandson sebou trhl: „Odjíždíte do Antarktidy a jmenujete se McGill! To jste tedy ten doktor McGill, který napsal studii o tlaku a deformacích sněhové pokrývky na svazích v posledním čísle Antarctic Journal?“

„Ano, prosím.“

Rolandson se obrátil k Harrisonovi. „Považuji za štěstí, že tu mezi sebou máme doktora McGilla. Četl jsem řadu jeho studií a jeho kvalifikace jako soudního experta je nesporná.“

„Ano, zajisté.“ Harrison svraštil obočí. „Myslím však, že by jeho odborná kvalifikace měla být zanesena do protokolu. Řekl byste něco o sobě, pane doktore?“

„Rád.“ McGill se odmlčel, urovnal si myšlenky. „Získal jsem hodnost bakaláře věd ve fyzice na univerzitě ve Vancouveru a potom jsem strávil dva roky s kanadským ÚVPV v Britské Kolumbii. Odtamtud jsem odjel do Spojených států, získal jsem titul magistra věd

v meteorologii na Kolumbijské univerzitě a doktorát věd v glaciologii na Kalifornském technickém institutu. Co se týče praxe, strávil jsem dvě období v Antarktidě, rok v Grónsku v táboře Století, dva roky na Aljašce a teď právě jsem skončil volný studijní rok ve Švýcarsku, kde jsem se věnoval teoretické práci. V současné době pracuji jako civilní vědecký pracovník u Výzkumu studených oblastí a Technické laboratoře amerického vojenského střediska pro pozemní výzkum.“

Rozhostilo se ticho, které přerušil Harrison. Nervózně si odkašlal. „Ano, zajisté. Jak byste, aby to bylo jasné, popsal své současné zaměstnání?“

McGill se vesele zašklebil. „Jsem označován za sněžného

muže.“ Síň se rozvlnila smíchem a

Rolandsonovými rty to zacukalo. „Řekl bych, že se zabývám praktickým i teoretickým výzkumem sněhu a ledu, který má přispět k lepšímu pochopení pohybu těchto látek, zvláště ve vztahu k lavinám.“

„Souhlasím s profesorem Rolandsonem,“ prohlásil Harrison. „Máme opravdu štěstí, že je mezi námi tak odborně kvalifikovaný svědek, který nám může podat zprávu o událostech před katastrofou, během ní a po ní. Co vás přivedlo do Hukahoronui, pane doktore?“

„Ve Švýcarsku jsem se seznámil s Ianem Ballardem a spřátelili jsme se. Když přijel na Nový Zéland, pozval mě, abych ho navštívil. Věděl, že se chystám na Nový Zéland,

odkud mám odjet do Antarktidy, a navrhl, abych přijel trochu dříve, než jsem původně zamýšlel. Přijel mi naproti na aucklandské letiště a pak jsme oba odjeli do Hukahoronui.“

Lyall zvedl ruku a Harrison přikývl. „Jak dlouho znal svědek pana Ballarda ve Švýcarsku?“

„Dva týdny.“

„Dva týdny!“ opakoval Lyall. „Nezdá se vám to divné při takové zběžné známosti, že pan Ballard podnikl takovou dlouhou cestu včetně letu z Jižního ostrova na Severní ostrov, aby vás očekával na letišti?“

Harrison otevřel ústa, aby zaprotestoval, ale McGill, jehož výraz ztvrdl, ho předešel. „Nechápu, kam ta otázka míří, ale zodpovím ji. Pan Ballard se musel zúčastnit schůze rady své společnosti v Aucklandu a ta se shodovala s mým příletem.“

„Také jsem nepochopil smysl té otázky, pane Lyalle,“

řekl Harrison odměřeně. „Uspokojuje vás odpověď?“

„Ano pane předsedo.“

„Naše šetření se urychlí, bude li počet nepodstatných otázek minimální,“ řekl Harrison chladně. „Pokračujte, pane doktore.“

Na tiskové galerii komentoval Dan Edwards: „Za tím se skrývala nějaká potměšilost. To bych rád věděl, jaké instrukce dostal Lyall od Petersonů

McGill pokračoval: „Cestou do Hukahoronui bylo všude spousta sněhu…“

Čtyřiadvacet kilometrů před Hukahoronui dojeli k volkswagenu, který uvízl v závěji: lyže na střeše prozrazovaly jeho cíl. Seděli v něm dva Američané v bezmocném vězení sněhu. Ballard a McGill jim pomohli auto vyprostit a oba muži, jménem Miller a Newman, jim vřele děkovali. McGill se podíval na volkswagen a komentoval: „To není zrovna nejvhodnější vůz do těchto podmínek.“

„To bych řekl,“ odpověděl Newman. „Sněhu je tu víc než v Montaně. Nečekal jsem, že ho tu bude tolik.“

„Letos je mimořádná zima,“ odpověděl McGill, který znal staré záznamy.

Miller se zeptal: „Jak daleko je to do Huka…“ Zakoktal se na tom slově, ale nakonec je vyslabikoval. „Do Hukahoronui?“

„Asi tak čtyřiadvacet kilometrů,“ řekl Ballard. Usmál se. „Nemůžete je minout, tahle silnice nikam jinam nevede.“

„Jedeme lyžovat,“ řekl Newman. Usmál se, když viděl, jak Ballardovy oči zabloudily k lyžím přivázaným na střeše auta. „Ale to je zřejmé.“

„Uvíznete zase,“ řekl Ballard, „to je jasné. Jeďte raději první a já pojedu za vámi, abych vás mohl vytáhnout.“

„To jste teda moc hodný,“ řekl Miller. „Rádi vaši nabídku přijmeme. Vy máte k tahu víc koní než my.“

Než dojeli do hukahoronui, pětkrát volkswagen vyprošťovali z nesnází. Když uvízli popáté, řekl Newman: „Jste opravdu moc prima, že se s námi takhle lopotíte.“

Ballard se usmál. „Vždyť vy byste to taky udělali, kdyby byla situace opačná.“ Ukázal rukou. „Tamhleto je Průrva, vchod do údolí. Jakmile tamtudy projedete, už jste doma a v suchu.“

Jeli za volkswagenem až k Průrvě a dívali se za ním, jak sjíždí, a potom Ballard zahnul na kraj silnice. „Tak tady to je.“

McGill si prohlížel scenérii profesionálním pohledem.

Instinktivně se nejprve podíval na plochu severního svahu, lehce se zamračil a potom řekl: „Ten tvůj důl je tam dole pod ním?“

„Právě tam.“

„Víš, že jsem se tě ještě ani nezeptal, co tam vlastně těžíte?“

„Zlato,“ řekl Ballard. „Zlato, v nevelkém množství.“

Vzal balíček cigaret a nabídl McGillovi. „Dlouho jsme věděli, že tam zlato je, můj otec byl první, který ho tam objevil, ale nebylo ho tolik, aby to stálo za investici, alespoň v době, kdy cena zlata stála na třiceti pěti dolarech

za unci. Jakmile však došlo k uvolnění ceny zlata, rozhodla se společnost riskovat pár milionů liber a vybudovala závod, který dole vidíš. V současné době se zisk zhruba kryje s vynaloženými náklady. Zlato, které vytěžíme, právě tak stačí na kapitálové investice. Ale výnosy jsou lepší, jak sledujeme žílu do větší hloubky, a tak je tu naděje.“

McGill roztržitě přikývl. Díval se postranním okénkem na skalní stěny po obou stranách Průrvy. „Máte s tím moc práce, abyste udrželi silnici sjízdnou?“

„Před léty, když jsem tady žil, tak s tím ani moc starostí nebylo. Zato teď jich máme ažaž. Město si od společnosti víceméně trvale zapůjčilo buldozery.“

„Bude to ještě horší,“ řekl McGill, „možná o hodně horší. Díval jsem se na meteorologickou analýzu. Množství srážek je letos vysoké a podle předpovědi bude ještě sněžit.“

„Což je dobré pro lyžaře, ale špatné pro těžbu,“ řekl Ballard. „Máme potíže s tím, abychom dostali dovnitř potřebné vybavení.“ Nastartoval motor. „Pojedeme se tam podívat.“

Projel městečkem a potom zajel k správní budově společnosti. „Pojď dál a seznam se s personálem,“ řekl a pak zaváhal. „Podívej se, budu teď muset něco zařídit, potrvá to tak hodinku.“ Zašklebil se: „Musím zjistit, zda tu zatím neobjevili nějaký poklad, co jsem byl pryč. Seženu někoho, kdo tě odvede domů“

„To bude prima,“ řekl McGill.

Vešli do budovy s kancelářemi a Ballard otevřel jedny dveře. „Dobrý den, Betty. Je tu pan Dobbs?“

Betty ukázala rukou. „Uvnitř s panem Cameronem.“

„Dobře. Pojď dál, Miku.“ Vedl ho do zadní kanceláře, kde nad plánem na stole diskutovali dva muži. „Dobrý den, pane Dobbsi, ahoj, Joe. Rád bych vám představil přítele, který se chvíli zdrží v Huce, Mika McGilla. Tohle je náš závodní Harry Dobbs a hlavní inženýr Joe Cameron.“

Dobbs byl Novozélanďan s vychrtlým obličejem, vypadal jako člověk, který má potíže se zažíváním nebo kterému strava jeho ženy příliš nesedí. Cameron byl široce stavěný Američan, kolem šedesátky, ale to by asi nepřiznal.

Podali si ruce a Ballard se zeptal: „Všechno v pořádku?“

Cameron se podíval po Dobbsovi a Dobbs po Cameronovi.

Dobbs řekl tiše: „Situace se stále zhoršuje.“

Cameron se zasmál: „Má na mysli, že nás pořád trápí ten zatracený sníh. Včera nám v Průrvě uvízl náklaďák.

Vytáhli ho až dva buldozery.“

„Jestli nedokážeme udržet základní přísun zásob, pak se bude muset omezit těžba,“ řekl Dobbs.

„V tomhle pololetí asi nic nevyděláme,“ prohlásil Ballard. „Tady Mike říká, že se situace ještě zhorší, a on by to měl vědět, je expert přes sníh.“

„Neber to jako písmo svaté,“ protestoval McGill. „Už jsem taky neměl pravdu.“ Podíval se oknem ven. „Tamhleto je vchod do dolu?“

Cameron se zahleděl týmž směrem. „Ano, to je důlní portál. Většina lidí si myslí, že důl musí mít vertikální šachtu, ale my prostě prorazili vodorovný tunel do úpatí hory. Uvnitř se samozřejmě svažuje, jak sledujeme žílu.“

„To mi připomíná jedno místo v Britské Kolumbii, Granduc.“ McGill stočil oči ke Cameronovi. „Znáte to?“

Cameron zavrtěl hlavou: „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

McGilla to kupodivu viditelně zklamalo.

Dobbs pokračoval: „… a Artušův průsmyk byl včera na dvanáct hodin uzavřen a Haast je uzavřen do úterka. Jak je to s Lewisovým průsmykem, Jsem zatím neslyšel.“

„Co mají ty průsmyky s námi společného?“ ptal se Ballard. „Dovážíme přece zásoby z Christchurche, přes hory nic nedopravujeme.“

„Jsou to hlavní průsmyky v Jižních Alpách,“ řekl Dobbs. „Jestliže je vláda stěží udržuje v provozu, jaké šance máme potom my? Použijí k tomu veškeré strojní vybavení, co mají, a nikdo nepošle jediný pluh k uvolnění cesty do Hukahoronui, to je pro ně ztracená varta.“

„Musíme se s tím prostě vyrovnat, jak nejlíp to půjde, pane Dobbsi.“ Ballard pokynul hlavou k McGillovi. „A teď tě musíme ubytovat, Miku.“

McGill přikývl a obrátil se k celé místnosti vespolek: „Těší mě, že jsem vás poznal.“

„Musíme se sejít,“ řekl Cameron. „Zajděte k nám někdy na večeři. Moje dcera je výborná kuchařka.“

Dobbs neřekl nic.

Vrátili se do přední kanceláře. „Betty ti ukáže, kde bydlím. Ložnice vlevo vzadu je tvoje. Nezdržím se déle než hodinu.“

„Času dost,“ řekl McGill.

Ballard se objevil až skoro za tři hodiny a McGill si zatím vybalil věci, obešel městečko, což mu nezabralo moc času, a vrátil se do domku, aby si objednal pilný hovor.

Když Ballard přišel domů, vypadal unaveně a sklíčeně.

Při pohledu na McGilla sebou škubl, připomněl si, co chtěl udělat. „Sakra! Zapomněl jsem říct paní Evansové, že přijdeme. Nebude pro nás mít nic uvařeného.“

„Jen klid,“ odpověděl McGill. „Něco už se chystá na kamnech, McGillova antarktická výživná polévka, tak jak se podává v nejlepších podnicích na jih od šedesáté rovnoběžky. Najíme se královsky.“

Ballard si s úlevou oddechl. „Bál jsem se, že budeme muset jíst v hotelu. A tam nejsem zrovna moc populární.“

McGill na to nereagoval. „Jenom nemůžu zjistit jednu věc, kde máš pití.“

Ballard se usmál. „Pojď.“

Vešli do obývacího pokoje a McGill řekl: „Použil jsem tvého telefonu. Doufám, že ti to nevadí.“

„Jako doma.“ Ballard otevřel příborník a vytáhl láhev a dvě sklenky.

„Vím, že vozíte zásoby z Christchurche a že máte málo místa, ale bylo by možné, abyste mi sem vzali balík?“

„Jak velký?“ McGill naznačil velikost rukama a Ballard řekl: „Jenom? To můžeme.“ Podíval se na hodinky. „Ten náklaďák, s kterým měl Cameron potíže, odjíždí právě s nákladem z Christchurche. Snad ho ještě stihnu, než odjede.“

Přešel místnost a zvedl telefon. „Ahoj, Maureen. Tady Ian Ballard. Můžeš mě spojit s kanceláří v Christchurchi?“

„Byl jsem se podívat po městě,“ řekl McGill. „Vypadá to, že většina domů je nová.“

„Taky je. Když jsem tu žil, stála jich sotva desetina.“

„Městečko je taky hezky rozvržené. Patří většina z něho dolům?“

„Velká část. Domy pro manželské páry a svobodárny a klubovna pro svobodné. I tenhle dům patří dolu. Můj předchůdce žil v jenom ze sterých stavení, ale já dávám přednost tomuhle. Chci být přímo tady, na místě.“

„Kolik má důl zaměstnanců?“

„Podle posledních počtů jich bylo sto čtyři, včetně úřednického personálu.“

„A kolik je všech obyvatel?“

„Asi tak něco přes osm set. Důl hodně přispěl k prosperitě.“

„Přibližně tak jsem to odhadoval,“ přikývl McGill.

Ballardovi zapraskal v uchu zvuk ze sluchátka. Řekl: „Tady Ballard z dolu. Odjel už Sam Jeffries? Předejte mi ho, prosím vás.“ Chvíli bylo ticho. „Same, doktor McGill by s vámi rád mluvil, předávám.“

McGill vzal sluchátko. „Tady McGill. Víte, kde sídlí předsunutý štáb operačního oddílu Velký mráz? Ano…

blízko harewoodského letiště. Zajeďte do budovy štábu a vyhledejte rotmistra Finneyho… ano, Finney, ef na začátku… a požádejte ho, aby vám dal ten balík pro mne…

McGilla. Správně.“

„O co se vlastně jedná?“ zeptal se ballard.

McGill si vzal sklenku, kterou mu Ballard nabídl. „Jen mi napadlo, že bych měl během pobytu tady taky něco dělat.“ Změnil téma hovoru. „Co je tomu tvému panu Dobbsovi? Vypadá jako by spolkl citrón.“

Ballard se unaveně usmál a posadil se. „Je uražený.

Mysli si, že měl být jmenován do vedení a dostat tu moji práci, a místo toho mu sem poslali mě. A aby to bylo ještě horší, jmenuju se Ballard.“

„Jak to s tím souvisí?“

„Nevíš? Když půjdeš zpátky po stopě, zjistíš, že důl je majetkem Ballardovi rodiny.“

McGill vyprskl do skleničky. „No tohle, čert mě vem!

Já se tu kamarádím s plutokratickými kapitalisty a ani to

nevím. Na to existuje zvláštní označení, nepotismus. Není divu, že se Dobbs tváří tak kysele.“

„Pokud to je nepotismus, tak mně teda z toho žádné dobro neplyne,“ řekl Ballard. V jeho hlase zaznělo něco jako vztek. „Nemám ani halíř kromě svého ředitelského platu.“

„Žádné podíly?“

„Žádné podíly ani v téhle, ani v žádné jiné Ballardově společnosti, ale vykládej to Dobbsovi, on ti věřit nebude.

Ani jsem se o to nepokoušel.“

McGill se tiše ozval: „Jak je to možné, Iane? Pocházíš snad ze špatné větve vaší rodiny?“

„Ani ne.“ Ballard vstal, aby si nalil další skleničku.

„Mám dědečka, je to typický samolibý starý diktátor, a měl jsem otce, který nechtěl poslouchat. Táta řekl dědovi, ať táhne k čertu, a ten mu to nikdy nezapomněl.“

„Hříchy otců padají na hlavu dětí,“ odpověděl McGill zamyšleně. „A přesto tě zaměstnává Ballardova společnost.

Tak tu jsou přece jen nějaké svazky.“

„Neplatí mi nic víc, než kolik mi patří, peníze za odvedenou práci je jejich zásada.“ Ballard si vzdychl.

„Pámbu ví, že bych uměl vést společnost líp, než ji oni spravují.“ Mávl skleničkou. „Nemíním tenhle důl, to je jenom maličkost v tom všem.“

„Mluvíš o společnosti, která obnáší dva milióny liber, jako o maličkosti!“ divil se McGill.

„Kdysi jsem si to všechno spočítal. Ballardové ovládají společnosti s kapitálovou hodnotou dvou set dvaceti miliónů liber. Vlastní podíly Ballardů dělají kolem dvaačtyřiceti miliónů liber. Tak to aspoň bylo před několika lety.“

„Proboha!“ zvolal mimoděk McGill.

„Mám v příbuzenstvu tři staré supí chamtivce, kteří o sobě říkají, že jsou mými strýci, a půl tuctu bratranců, kteří nezapřou rod. Zajímá je, jen co by kde uchvátili, a jeden přes druhého podnik ruinují. Jsou to umělci v různých fúzích a odíračkách a dovedou vymačkat poslední halíř, ať je to sebebolestivější. Vezmi si tenhle důl. Nahoře v Aucklandu mám účetního kontrolora, který podává zprávy do Londýna, a bez jeho souhlasu nesmím podepsat šek na víc než tisíc dolarů. A to údajně řídím důl.“

Těžce oddechoval. „Když jsem sem přijel, šel jsem se podívat pod zem a ten večer jsem se modlil, aby k nám nepřišel důlní inspektor, než budu mít čas dát to tam do pořádku.“

„Někdo si ulehčoval práci?“

Ballard pokrčil rameny. „Fisher, ten poslední provozní ředitel, bal starý blázen a na svou práci nestačil. Myslím, že to nebylo ze zlé vůle, ale nedbalost spojená s přehnanou šetrností vedla tak daleko, že by se společnost mohla octnout ve vážných nesnázích. Mám závodního, který není schopen rozhodnutí a pořád čeká, že ho někdo povede za ručičku, a

hlavního inženýra, kterému to je fuk. No, Cameron je snad docela dobrý, ale je starý a je stále ustrašenější.“

„Takže tě tu čekal balík starostí,“ řekl McGill.

Ballard si odfrkl. „To neznáš situaci ani z poloviny.

Ještě jsem ti neřekl nic o odborech, či dokonce o postoji některých lidí z městečka.“

„Zdá se, že k tomu svému platu nepřijdeš zrovna lacino.

Ale proč se teda sakra držíš Ballardovy společnosti, když to vidíš takhle?“

„To ti nepovím, snad jsou to nějaké zbytky rodinné loajality,“ odpověděl Ballard unaveně. „A potom, dědeček financoval moje vzdělání, a to bylo dost nákladné. Cítím se mu za to zavázán.“

McGill viděl, že Ballard je zřejmě sklíčený a unavený, a rozhodl se proto změnit téma. „Pojďme se najíst a já ti povím o ledových červech na Aljašce.“ A začal se svou nepravděpodobnou historkou.

4

Příští den ráno bylo jasno, svítilo slunce a už nesněžilo.

Sníh, který padal celou noc, přikryl všechno čistou

pokrývkou. Když Ballard stal, ospalý a ne příliš odpočinutý, našel v kuchyni paní Evansovou. Vařila mu snídani a spustila na něho: „Měl jste mi dát vědět, kdy se vrátíte.

Dozvěděla jsem se to čistě náhodou včera od Betty Hargreavesové.“

„Nezlobte se,“ řekl. „Zapomněl jsem. Vaříte pro tři?“

Paní Evansová s ním obyčejně snídala; tady se žilo demokraticky.

„Ano pro tři. Váš přítel už šel ven, ale vrátí se a bude snídat později.“

Ballard se podíval na hodinky a zjistil, že zaspal víc než o hodinu. „Počkejte na mě deset minut.“

Když se osprchoval a oblékl, cítil se líp; v obývacím pokoji rozbaloval McGill velký balík. „Už jsem ho dostal,“

řekl McGill. „Náklaďák projel.“

Ballard se díval co, vybaluje: byl to tlumok, v němž nebylo zřejmě nic víc než kusy aluminiových trubek, každá v jedné látkové kapse. „Co to je?“

„Moje profesionální náčiní, „ řekl McGill. Paní Evansová volala a McGill dodal: Pojďme se najíst, mám hlad.“

Ballard se nimral ve své snídani, zato McGill zhltl talíř vajec se slaninou a k radosti paní Evansové si řekl o přídavek. Než se vrátila, zeptal se: „Pozvals mě sem na lyže a dnes je pro to zrovna ideální den. Co dělá tvoje noha?“

Ballard zavrtěl hlavou. „Noha je v pořádku, ale je mi líto, Miku, dnes to nejde. Jsem člověk pracující.“

„Raději bys měl jít se mnou.“ Něco v McGillově hlase Ballarda přimělo, aby se na něho zkoumavě podíval. McGill se tvářil zcela vážně. „Měl bys jít a podívat se, co dělám.

Chtěl bych mít nezaujatého svědka.“

„Svědka čeho?“

„Toho, co najdu.“

„A co to bude?“

„Jak to mám vědět, než to najdu?“ Díval se na Ballarda.

„Myslím to vážně, Iane. Znáš mou profesi. Chystám se k odbornému testu. Ty jsi tady pánem dolu a tak jsi pro mě nejlepší svědek. Máš tu autoritu.“

„Propánaboha!“ zvolal Ballard. „Autoritu k čemu?“

„Abys mohl uzavřít důl, jestli bude třeba, ale to závisí na tom, k čemu dospěju, a nebudu to vědět, než se na to podívám, chápeš?“

Ballard na něho zíral s otevřenými ústy a McGill pokračoval. „Nemohl jsem věřit svým očím, když jsem to včera viděl. Vypadalo to jako návod na okamžitou katastrofu a strávil jsem neklidnou noc. Nebudu mít pokoj, dokud se na to nepodívám.“

„Kde?“

McGill vstal a přešel k oknu. „Pojď sem.“ Ukázal ke strmému svahu nad dolem. „Támhle nahoře.“

Ballard se zahleděl k táhlé křivce, v slunečním světle oslnivě bílé. „Myslíš…“ Zmlkl.

„Nemyslím nic, dokud nebudu mít důkaz, ať už tak či onak,“ odpověděl McGill stroze. „Jsem vědec, nejsem žádný věštec.“ Varovně zavrtěl hlavou, protože paní Evansová se právě vracela s dalším talířem vajec na slanině. „Dojez snídani.“

Když se posadili, řekl: „Doufám, že tu pro mě najdeš nějaké lyže.“

Ballard přikývl, v hlavě mu vířilo, co vlastně McGillova slova znamenají, či spíš to, co neřekl. McGill se pustil do druhého talíře. „Tak a jdeme na ty lyže,“ řekl lehkým tónem.

Za dvě hodiny byli už přes tisíc metrů nad dolem, zhruba v polovině svahu. Moc toho nenamluvili, a Ballard chtěl o něčem vykládat, McGill mu odpověděl, aby si při stoupání raději šetřil dech. Teď se však zastavili, McGill si sundal batoh a jedním z popruhů ho zavěsil na lyžařskou hůl, kterou pevně zabodl do sněhu.

Sundal si lyže a zarazil je pevně do sněhu nad místem, kde stáli. „Další bezpečnostní opatření,“ řekl zběžně.

„Kdyby došlo k sesuvu, lyže někomu napoví, že nás to smetlo. A proto si taky nesundávej Oertelovu šňůru.“

Ballard se opřel o hole. „Když jsi mluvil posledně o lavinách, tak jsem se v jedné octl.“

McGill se zašklebil: „Nenech se mýlit. Tys byl jen v takové lavinečce, měla sotva třicet metrů.“ Ukázal dolů po svahu. „Jestli se utrhne tohleto, tak to bude něco docela jiného.“

Ballard pocítil téměř nevolnost. „Snad nečekáš doopravdy lavinu?“

McGill zavrtěl hlavou. „Teď hned ne.“ Sklonil se k tlumoku. „Trochu to tu zlehka oťukám a ty mně můžeš pomoct. Sundej si lyže.“

Začal vytahovat z tlumoku alumíniové trubky a skládal je v jakýsi přístroj. „Tohle je penetrometr, nový typ podle Haefeliho. Je to jakési kapesní beranidlo, měří odpor sněhu. Poskytuje také vzorek vnitřní struktury a teplotní rozdíly v deseticentimetrových hloubkách. Všechny údaje potřebné pro analýzu sněhu.“

Ballard mu přístroj pomáhal sestavit, třebaže si myslel, že by to McGill zvládl stejně dobře i bez něho. Bylo tam posuvné závaží, které padalo po úzké tyči určitou vzdálenost, než dopadlo na horní konec alumíniové tyče a tak ji zarazilo do sněhu. Pokaždé, když závaží dopadlo, podíval se McGill, jak daleko tyč pronikla, a zaznamenal si to do zápisníku.

Bušili závažím, nastavovali podle potřeby trubku a dostali se na dno sněhové vrstvy na 158 centimetrech.

„Někde uprostřed je poněkud tvrdší vrstva,“ řekl McGill a vytáhl z batohu elektrickou šňůru se zástrčkou. Spojil jeden

kontakt s horním koncem trubky a zastrčil druhý konec do krabice se stupnicí. „Zapisuj teploty, bude jich patnáct.“

Když Ballard zaznamenal poslední číslo, zeptal se: „Jak to teď dostaneme ven?“

„Máme trojnožku a miniaturní kladkostroj.“ McGill se ušklíbl. „Okopírovali to, myslím, z naftových vrtných zařízení.“

Postavil trojnožku a začal trubku vytahovat. Když vytáhl první část, opatrně ji odpojil a pak vzal nůž a zakrojil do ledu v tyči. Každá část tyče byla půl metru dlouhá a brzy měl všechny venku. McGill uložil trubky zpátky do tlumoku i se vzorky sněhu, které obsahovaly. „Na to se podíváme, až se vrátíme domů.“

Ballard dřepěl na bobku a rozhlížel se po údolí. „A co teď?“

„Teď uděláme další zkoušku, a ještě tři v řadě diagonálně po svahu dolů. Rád bych jich udělal víc, ale na to už nemám dost trubek.“

Skončili čtvrtou sondu, když se McGill podíval proti svahu. „Máme společnost.“

Ballard otočil hlavu a viděl, že k nim dolů míří tři lyžaři. První lyžař jel rychle a objel je v prudké přívratné kristiánce, která rozvířila sníh. Lyžař zdvihl modré ochranné brýle a Ballard poznal Charlieho Petersona.

Peterson se podíval na Ballarda dost překvapeně. „To jsi ty! Erik mi říkal, že ses vrátil, ale ještě jsem tě nikde nezahlédl.“

„Ahoj Charlie.“

Oba další lyžaři dojeli a zastavili mnohem mírněji. Byli to ti dva Američané, Miller a Newman. Charlie se zeptal: „Jak jste se sem dostali?“

Ballard a McGill na sebe pohlédli a Ballard beze slova ukázal na lyže. Charlie posměšně komentoval: „Ty ses přece bál, že spadneš, jak bylo něco trochu příkřejší než stůl od biliáru.“ Podíval se zvědavě na rozložený penetrometr. „Co to děláte?“

McGill odpověděl: „Prohlížíme si sníh.“

Charlie ukázal holí. „Co je to, tahle věc?“

„Přístroj na měření pevnosti sněhu.“

Charlie se zašklebil na Ballarda. „Odkdypak se zajímáš o sníh? Maminka tě přece na sníh nepouštěla, aby ses nenachladil.“

Ballard mu odměřeně odpověděl: „Od té doby mě začalo zajímat spousta věcí, Charlie.“

Zasmál se hlasitě. „Opravdu? To zřejmě taky proháníš holky.“

Newman příkře zasáhl: „Tak jedem.“

„Ne, počkejte chvilku,“ řekl Charlie. „To mě zajímá. Co to vlastně s tím instrumentem děláte?“

McGill se narovnal. „Zkouším vnitřní tlak sněhu tady na svahu.“

„Tenhle svah je pořádku.“

„Kdy jste tu měli naposled tolik sněhu?“

„Každou zimu je sníh.“

„Ale ne taková spousta.“

Charlie se podíval na Millera a Newmana a usmál se na ně. „Tím líp, aspoň se dobře lyžuje.“ Třel si tvář. „Proč jste sem jeli prohlížet sníh?“

McGill se sehnul, aby si zapnul popruh. „Ze zcela běžného důvodu.“

Úsměšek se vytratil z tváře Charlieho Petersona. „Z

jakého důvodu?“ ptal se přímo.

„Protože tu je,“ odpověděl McGill trpělivě.

„Vtipné!“ odpověděl Charlie. „Moc vtipné! Jak dlouho tady budete?“

„Tak dlouho, kolik to bude chtít času.“

„To není žádná odpověď.“

Ballard vykročil blíž. „To je ale jediná odpověď, kterou dostaneš, Charlie.“

Charlie se vesele zašklebil. „Za tu dobu, cos tu nebyl, ses stal nějak pichlavý. Nepamatuju se, že bys takhle někdy odsekával.“

Ballard se usmál. „Asi jsem se změnil, Charlie.“

„To se mi ani nezdá,“ odpověděl rozvážně. „Lidi jako ty se nemění.“

Newman zasáhl: „Nechte toho, Charlie. Nevím, co proti tomu mládenci máte, a taky mě to nezajímá. Vím jenom, že nám včera pomohl. A vůbec, tohle není vhodné místo na šarvátky.“

„Souhlasím,“ řekl Ballard.

Charlie se obrátil k Newmanovi. „Slyšel jste? Nezměnil se.“ Obrátil se a ukázal dolů po svahu. „Dobrá. Vezmeme to dolů napříč sem tam, nejdřív tímhle směrem. Na tomhle svahu se můžeme pěkně pocvičit v obratech.“

Miller řekl: „Vypadá to prima.“

„Počkejte,“ ozval se ostře McGill. „To bych nedělal.“

Charlie se po něm otočil. „A proč, propánaboha?“

„Mohlo by to být nebezpečné.“

„Přejít ulici může být nebezpečné,“ řekl opovržlivě.

Trhl hlavou směrem k Millerovi: „Jedem.“

Miller si stáhl na oči ochranné brýle. „Jasně.“

„Počkejte,“ ozval se Newman. Podíval se na sondu.

„Možná že tu ten pán něco objevil.“

„Čert ho vem,“ řekl Charlie a odpíchl se. Miller jel beze slova za ním. Newman se zadíval na Ballarda, pak významně pokrčil rameny a vyrazil za nimi.

McGill a Ballard se za nimi dívali, jak sjíždějí. Charlie, který vedl, lyžoval zbytečně efektně, aby se ukázal.

Millerovi chyběla elegance, zato Newman jel pěkně, se střídmými gesty. Hleděli za nimi, dokud nedojeli domů.

Nic se nestalo.

„Co to je za blázna?“ zeptal se McGill.

„Charlie Peterson. Začal dělat lyžařského instruktora.“

„Zřejmě tě zná.“ McGill se zadíval stranou. „I tvoji rodinu.“

„Ano,“ řekl Ballard bezbarvě.

„Zapomínám, že jsi tady vyrostl.“ McGill se zamyšleně poškrábal na tváři. „Víš, tím bys mi mohl být užitečný. Rád bych tady v údolí našel někoho, kdo tu žije dlouho, jehož rodina tu žije léta. Potřebuju informace.“

Ballard se na chvíli zamyslel a pak se usmál a ukázal lyžařskou holí. „Vidíš tamhle tu skálu? To je Kamakamaru, a hned za ní žije ve svém domku člověk, který se jmenuje Turi Buck. Už jsem ho měl dávno navštívit, ale měl jsem práce nad hlavu.“

McGill si pověsil tlumok na příhodný sloupek před domkem Turiho Bucka. „Lepší nechat to venku. Sníh by nám roztál.“

Ballard zaklepal na dveře. Otevřelo asi čtrnáctileté děvče, Maorka s usměvavou tváří. „Hledám Turiho Bucka.“

„Moment,“ řekla a zmizela a Ballard slyšel, jak křičí: „Dědo, někdo tě hledá.“

A už se před nimi objevil Turi. Ballarda trochu zarazilo, když ho viděl; Turiho kučeravé vlasy byly šedivé a obličej zjizvený a zbrázděný jako svah rozrytý erozí. V jeho očích

nebylo znát, že by Ballarda poznával. „Co pro vás můžu udělat?“

„Ale nic, Turi,“ řekl Ballard. „Nepamatujete se na mě?“

Turi šel blíž, vykročil ze dveří a do světla. Svraštil čelo a začal nejistě: „Nevím… už tak dobře nevidím… Ian?“

„Ještě to s vašima očima není tak zlé,“ usmíval se Ballard.

„Ian!“ zvolal Turi radostně. „Slyšel jsem, že jste se vrátil, měl jste se ke mně přijít podívat. Já už myslel, že jste zapomněl.“

„Práce, Turi. Práce má přednost, to jste mě učil. Tohle je můj přítel, Mike McGill.“

Turi se na ně široce usmíval. „Pojďte přece dál, pojďte dál.“

Vedl je do domu a do místnosti, kterou Ballard znal.

Nad velkým kamenným krbem visela hlava kanadského jelena s obrovitým širokým parožím a v krbu hořela polena.

Stěny byly ozdobeny řezbářskými pracemi vykládanými perletí, která se duhově třpytila. Nefritová mere, maorská válečná sekera, tu také ještě byla a pyšně vystavená tu stála Turiho whakapapa, velice umně vyřezávaná hůl se jmény předků, věc, které si Turi nejvíce cenil.

Ballard se rozhlížel kolem dokola. „Nic se tu nezměnilo.“

„Tady ne,“ řekl Turi.

Ballard kývl hlavou k oknu. „Zato tam venku se toho spousta změnilo, ani jsem nemohl údolí poznat.“

Turi si povzdechl. „Až moc se toho změnilo, a moc rychle. Kdepak jste se toulal, Iane?“

„V nejrůznějších končinách. Po celém světě.“

„Posaďte se,“ řekl Turi. „To mi musíte povědět.“

„Nejdřív mi musíte povědět o sobě vy. Ta půvabná mladá dáma vám opravdu říkala dědo?“

„Už je ze mě pětkrát dědeček.“ Turi potřásl rameny.

„Synové dospěli a oženili se. Obě dcery už mají děti.“

„Co Tawhaki,“ řekl Ballard. „Jak se mu vede?“ Hrávali si spolu jako malé děti, a když byli starší, byl to jeho nerozlučný kamarád.

„Má se dobře,“ řekl Turi. „Odešel studovat univerzitu v Otago a úspěšně studium dokončil.“

„Co studoval?“

Turi se zasmál. „Ekonomii. Jen si představte Maoriho jako odborníka na ekonomii. Je zaměstnán na ministerstvu financí a Aucklandu. Moc často ho nevídám.“

„Musíte mi dát jeho adresu. Až pojedu příště do Aucklandu, tak ho vyhledám.“ Ballard si všiml, že si Turi se zájmem prohlíží McGilla. „Tadyhle Mike se moc zajímá o sníh. Tak moc, že ještě letos pojede do Antarktidy.“

Turiho zbrázděná tvář se stáhla v trpkém úsměvu. „To tedy pro vás něco máme, Miku. Letos je u nás spousta sněhu; co si pamatuju, tak nejvíc od roku 1943.“

„To jsem viděl.“

Ballard přešel k oknu. Na druhé straně údolí se cedrové větve prohýbaly pod vahou sněhu. Obrátil se a řekl: „Co se stalo s těmi stromy na západním svahu, Turi?“

„Nad dolem?“

„Ano,“ řekl Ballard. „Ten svah úplně oholili.“

McGill zpozorněl. „Na tom svahu dříve rostli stromy?“

Turi přikývl a pak pokrčil rameny. „Když začali s tím dolem, tak potřebovali vzpěry. A ze stromů kahikatea jsou výborné výdřevy.“ Vzhlédl. „To území patří Petersonovým; pořádně na tom vydělali.“

„To bych řekl,“ odpověděl Ballard.

„Vaše maminka jim ho neměla prodávat.“ Turi s plácnutím sevřel ruce. „Potom dali odstřílet pařezy a přeměnili pozemek na louku, odkud získávají seno. Dole při řece pěstují dobytek; hetefordský skot na maso a několik dojnic. To se jim taky vyplácí, když se teď město rozrůstá.“

Ballard řekl: „A to nikdo neuvažoval, co se stane, až napadne sníh?“

„Ale ano,“ řekl Turi. „Já na to myslel.“

„Neprotestoval jste? Neříkal jste nic k tomu, když začali stavět důlní budovy? Když stavěli sídliště?“

„Protestoval jsem. Protestoval jsem pořádně nahlas.

Jenže Petersonové byli hlasitější. Kdo by věnoval pozornost starému člověku?“ Stáhl rty. „Zvlášť když má hnědou kůži.“

Ballard si povzdechl a podíval se na McGilla, který zvolna řekl: „Pitomci a darebáci! Chamtiví pitomci darebáci!“ Rozhlédl se po místnosti a potom pohlédl na Turiho. „Kdy jste sem do údolí přišel, pane Bucku?“

„Říkejte mi Turi. Narodil jsem se tady.“ Usmál se. „Na silvestra roku 1900. Jsem starý jako století.“

„Kdo postavil tenhle dům?“

„Můj otec, bylo to myslím někdy kolem roku 1880.

Postavil ho na místě, kde stával dům dědečkův.“

„A kdy postavili ten dědečkův dům?“

Turi pokrčil rameny. „Nevím. Moji předkové tu žili už dlouho.“

McGill přikývl. „Zdůvodňoval nějak váš otec, proč stavěl na stejném místě? Pod tou velkou skálou?“

Turi odpověděl nepřímo. „Říkal, že každý, kdo chce v Hukahoronui stavět, musí být opatrný.“

„Věděl, o čem mluví.“ McGill se obrátil k Ballardovi.

„Rád bych ty vzorky co nejdříve analyzoval. A rád bych se k vám ještě vrátil a pohovořil si s vámi, Turi, jestli smím.“

„Musíte se oba vrátit. Přijďte na večeři, ať taky poznáte moje vnoučata.“

Turi je vyprovázel ke dveřím a Ballard se zeptal: „Vy, Turi, nemáte moc dobré mínění o tom dole, že?“

„Moc změn najednou,“ řekl a zamračeně pokýval hlavou. „Máme tu teď i velkou samoobsluhu.“

„Vy víte, že důl teď mám na starosti já, a taky se mi moc nelíbí. Ale myslím, že k tomu mám jiné důvody.

Dočkáte se dalších změn, Turi, a ty se vám snad budou líbit.“

Turi mu zlehka poklepal na rameno. „ He tamaraki koe?

Už jste muž, Iane, opravdový chlap.“

„Ano, už jsem vyrostl,“ odpověděl Ballard. „Díky, Turi.“

Turi přihlížel, jak si připínají lyže, a když začali šikmo sjíždět ze stráně pod domem, zamával na ně a zavolal: „ Haere ra! “

Ballard se ohlédl přes rameno. „ Haere ra! “ Zamířili zpátky k dolu.

5

Pozdně odpolední slunce pronikalo do síně barevnými skly oken a pestře ji zbarvovalo. Barevné skvrny dopadaly na stoly. Karafa s vodou před Ballardem vypadala jako naplněná krví.

Dan Edwards si povolil kravatu a zatoužil po studeném pivě. „Už to brzy odročí,“ řekl Dalwoodovi. „Byl bych rád,

kdyby s tím starý Harrison už sakra pohnul z místa. Všechny ty řeči o sněhu mě ani trochu neochladí.“

Harrison si nalil sklenici vody a trochu se napil. Postavil sklenici a řekl: „Takže jste odebral vzorky sněhové pokrývky na západním svahu v přítomnosti pana Ballarda.

Co jste zjistil?“

McGill otevřel zip kožené aktovky a vytáhl svazek papírů. „Napsal jsem celou zprávu o tom, co se událo v Hukahoronui, z odborného hlediska, samozřejmě.

Předkládám tuto zprávu komisi.“ Podal zprávu Reedovi, který ji předal dál Harrisonovi. „První část obsahuje moje zjištění na základě prvních vzorků sněhu, které jsem předal vedení dolu a později představitelům města Hukahoronui.“

Harrison prolistoval papíry, zamračil se a pak je podal dál profesoru Rolandsonovi. Chvíli se spolu potichu radili a pak Harrison řekl: „To všechno je výborné, pane doktore.

Jenže vaše zpráva je příliš odborná a obsahuje víc matematických formulí, než na kolik je většina z nás zvyklá.

Vždyť tohle je veřejné šetření. Nemohl byste nám popsat svá zjištění způsobem, kterému by rozuměli i ostatní kromě vás a profesora Rolandsona?“

„Samozřejmě,“ řekl McGill. „Ostatně tak jsem to také vysvětloval lidem v Hukahoronui.“

„Pokračujte, prosím; a v zájmu jasnosti vás možná bude přerušovat otázkami profesor Rolandson.“

McGill sevřel před sebou obě dlaně. „Sníh není ani tolik substance jako proces; mění se v čase. Začíná jako vločka sněhu, která se snáší k zemi a stává se součástí celkové sněhové pokrývky. Je to krystal šesterečné soustavy a ne příliš stálý, záhy začíná sublimace, jakési vypařování.

Nakonec se z krystalu stane malé zaoblené zrno. Říká se tomu destruktivní metamorfóza a vede k větší hustotě, jelikož vzduch je přitom vytlačován, a protože zároveň probíhá proces odpařování, je ve sněhové mase vodní pára a vzhledem k nízké teplotě oddělená zrna jeví sklon k vzájemnému přimrzávání.“

„Tato vazba však není zvlášť silná, že ano?“ položil otázku Rolandson.

„Tato vazba není silná, pokud to srovnáváme s jinými látkami.“ Rolandson přikývl a pokračoval: „Další věcí, kterou je třeba vzít v úvahu, je teplota v jednotlivých vrstvách sněhové pokrývky. Není konstantní, v hlubších vrstvách je vyšší než v povrchových, vytváří tak teplotní gradient. Podíváte-li se na grafickou tabulku číslo jedna, uvidíte teplotní gradient z těch prvních pěti vzorků.“

Rolandson listoval papíry. „Není to příliš prudce stoupající gradient, sotva dva stupně.“

„Ty zcela postačují k dalšímu stadiu procesu. Ve sněhové pokrývce je dosud dost vzduchu a relativně teplý spodní vzduch začne stoupat a nese s sebou vodní páru. Pára doráží na horní chladnější zrna. Dojde ke skladebnímu

procesu, kterému se říká konstruktivní metamorfóza, a začíná se vytvářet nový druh krystalu, číškovitý krystal.“

„Mohl byste ten krystal popsat, pane doktore?“

„Je to kónický útvar s prohlubní na tupém konci, s číškou.“

„A jak je takový číškovitý krystal velký?“

„Dobře vyvinutý krystal může být až přes centimetr dlouhý, ale průměrně má asi tak něco přes půl centimetru.“

McGill se odmlčel, a když Rolandson nic neříkal, pravil: „Grafická tabulka číslo dvě ukazuje údaje zjištěné penetrometrem, to je odolnost sněhu na tlak.“

Rolandson si ji prostudoval. „To je odolnost v kilogramech v poměru k hloubce?“

„Ano pane profesore.“

„Je tu jakási diskontinuita uprostřed křivky u všech pěti vzorků.“

„Ano pane profesore. To je vrstva povrchové kůry.“

Harrison ho přerušil. „Když to není na povrchu, jak to lze označovat jako povrchovou kůru?“

„Na povrchu to bylo. Když je povrch sněhu chladnější než vzduch nad ním, dochází k větší sublimaci vodních par, něco jako kondenzace na povrchu sklenice studeného piva.“ (Na tiskové galerii si Dan Edwards zmučeně vzdychl a olízl rty.) „V tom případě si myslím, že k tomu došlo za jasné, bezmračné noci, kdy dochází k většímu vyzařování.

Pak se utvoří kůra či námraza na povrchu a z ní vznikají plátky tenkého ledu.“

Harrison se znovu ozval se svou námitkou. „Ale ta diskontinuita, jak tomu říká profesor Rolandson, není na povrchu.“

„Ano není,“ souhlasil McGill. „Normálně, když na ni ráno dopadne slunce, kůra zmizí. V tomto případě se myslím ještě před svítáním objevili mraky a znovu začalo silně sněžit. Ledová kůra byla zasypána a uchovala se.“

„A k čemu to může vést?“ zeptal se Rolandson.

„Možností je několik. Ta vrstva je dosti tvrdá, jak vidíte ze sondážního měření. Je také zcela hladká a může se stát kluzkým povrchem pro sníh, který je nad ní.“ McGill zdvihl druhý prst. „Za druhé, vrstva kůry se utvoří z plátků ledu, které se spojí, to jest, stane se pro vzduch relativně neproniknutelná. To znamená, že číškovité krystaly se začnou se vší pravděpodobností tvořit hned pod touto kůrou.“

„Zdůrazňujete, že to jsou číškovité krystaly. Čím jsou nebezpečné?“

„Jsou nebezpečné vzhledem ke svému oblému tvaru a proto, že mezi těmito krystaly existují minimální vazby.“

McGill se zatahal za ucho. „Jako velice hrubou analogii bych uvedl, že by bylo pro člověka velice obtížné chodit po podlaze, na které by byly volně nahromaděné biliárové koule. Je to labilita tohoto druhu.“

„Vyskytovaly se tenkrát nějaké známky toho, že dochází k tvorbě číškovitých krystalů?“

„Začínaly se tvořit v prvním vzorku, odebraném nejvýše na kopci. Měl jsem důvod věřit, že proces bude pokračovat, což povede k markantnímu poklesu stability.“

„Pokračujte, pane doktore.“

McGill zvedl třetí prst. „Za třetí, předpověď počasí tenkrát ohlašovala další sníh, tedy větší zatížení, na onom svahu.“ Spustil ruku. „Když jsem to všechno uvážil, dospěl jsem k závěru, že sněhová pokrývka na západním svahu hukahoronuiského údolí je relativně nepevná a tak vytváří potenciální riziko laviny. V tomto směru jsem informoval vedení dolu.“

„Myslíte pana Ballarda?“ zeptal se Harrison.

„Na setkání byli přítomni pan Ballard, závodní pan Dobbs, hlavní inženýr pan Cameron a pan Quentin, zástupce odborové organizace.“

„A vy jste byl přítomen po celou dobu této schůze?“

„Ano, pane předsedo.“

„Pak myslím můžeme vaše svědectví o tom, k čemu na této schůzi došlo a co bude třeba později zhodnotit, považovat za nejvhodnější. Nicméně však už nastal čas, abychom jednání pro dnešek odročili. Shromáždíme se zde opět v deset hodin dopoledne a vy, pane doktore McGille, budete opět pokračovat ve své výpovědi. Jednání prohlašuji za odročené.“

6

Účastníci vyšetřování se hrnuli na chodník Armagské ulice a začínali se rozcházet. Dan Edwards, který se honem hnal někam na pivo, se zastavil, když se k němu obrátil Dalwood: „Kdo je ta vysoká rudovláska, co hovoří s Ballardem? Ta dívka a tím psem.“

Edwards natáhl krk. „Proboha! Copak tohle znamená?“

„Kdo je to?“

„Liz Petersonová, sestra Charlieho a Erika.“

Dalwood se díval, jak Ballard hladí vlčáka a vřele se na dívku usmívá. „Zdá se, že jsou nějak zadobře.“

„Ano, to je teda k popukání. A Charlie vráží do Ballarda kudlu, div ho v krvi neutopí. Jestlipak tuší, že se mu Liz bratříčkuje s nepřítelem.“

„To se brzy dozvíme,“ odpověděl Dalwood. „Tamhle přichází Charlie a Erik.“

Oba muži vyšli z budovy bez úsměvu, skoro namluvili.

Charlie vzhlédl a jeho obličej napovídal stav před bouřkou.

Vyštěkl něco na bratra a zrychlil krok, lokty se prodíral davem na chodníku. V té chvíli předjelo auto, Ballard do

něho nastoupil, a když Charlie dorazil k sestře, Ballard byl už pryč. Charlie něco sestře říkal a zřejmě se začínali hádat.

Edwards přihlížel té mezihře a komentoval: „Pokud to nevěděl, tak teďka to ví. A co víc, nelíbí se mu to.“

„A psovi se nelíbí Charlie. Podívejte.“

Vlčák vrčel a cenil zuby a Liz Petersonová si ho přitáhla a ostře mu domlouvala.

Edwards si povzdechl. „Pojďme na to pivo. To první ve mně jen zasyčí.“

Mike McGill seděl za volantem. Stočil pohled k Ballardovi, ale hned zase soustředil pozornost na silnici.

„Tak co si o tom myslíš?“

„Tvoje výpověď byla dobrá. Velmi vystižná.“

„Rolandson mi pomáhal. Přihrál mi některé dobré odpovědi. Skvělý partner pro můj herecký výkon. Tys ale nebyl zrovna nejlepší.“

„Byl jsem docela dobrý.“

„Probuď se, Iane! Ten darebák Rickman tě položí na lopatky pěkně svázaného a s roubíkem v puse, jestli ho nezarazíš.“

„Nech mě, Miku,“ odpověděl Ballard úsečně. „Jsem k smrti utahaný.“

McGill se kousl do rtu a už mlčel. Po deseti minutách odbočil za silnice a zaparkoval na prostranství před jejich

hotelem. „Až si dáš studené pivo, bude ti líp,“ řekl. „Bylo tam v té soudní síni příšerné vedro. Co říkáš?“

„Dobrá,“ souhlasil unaveně Ballard.

Zašli do hotelového baru a McGill objednal dvě piva a odnesl je ke stolku v koutě. „Na zdraví!“ Napil se a zálibně zalapal po dechu. „Pánbuví, že jsem tohle potřeboval!“

Znovu si nalil sklenici. „Ta soudní budova teda stojí za vidění. Kdo ji navrhoval, sám Eduard Vyznavač?“

„To není soud, je to jakási oblastní sněmovna. Či aspoň byla.“

McGill se usmíval. „Co se mi na ní líbí, jsou ty zbožné texty na barevných oknech. Rád bych věděl, kdo si je vymyslel.“ Stejně klidným tónem pak pokračoval: „Copak chtěla Liz Petersonová?“

„Jen mi popřát všechno nejlepší.“

„No ne?“ divil se McGill ironicky. „Kdyby to myslela doopravdy, tak by se do toho svého bratříčka pustila s pěkně ostrým nožem.“ Pozoroval vznikající kondenzaci na povrchu své sklenice. „Anebo když už, tak asi tupí nůž by byl lepší. Ten Petersonův právník si tě dopoledne opravdu začal podávat.

„Já vím.“ Ballard se znovu napil. Pivo mu zřejmě dělalo dobře. „To nevadí, Miku. Oba víme, že všechno svědčí pro nás.“

„Mýlíš se,“ odporoval mu McGill. „Záleží na tom, jak ta svědecká fakta předloží právník, a když už mluvíme o

advokátech, co Rickman? Víš přece, co ti dopoledne nadrobil. Vyvolal dojem, jako by ses snažil zdrhnout. Hnus, každý tam v sále si myslel, že se chceš nějak ztratit z téhle země.“

Ballard si třel oči: „Řekl jsem něco Rickmanovi těsně před zahájením vyšetřování a on si to špatně vyložil, to je všecko.“

„To že je všecko? Není to všecko, ani zdaleka ne.

Takovýhle mazaný chlap si v soudní síni nic nepoplete.

Jestli si to špatně vyložil, tak jenom proto, že si to špatně vyložit chtěl. Ostatně cos mu vlastně řekl?“

Ballard vytáhl náprsní tašku a vyndal z ní nějaký papír.

„Když jsem dneska ráno odcházel z hotelu, tak mi tohle doručili.“ Podal papír McGillovi. „Dědeček zemřel.“

McGill rozložil kabelogram a přečetl si ho. „Upřímnou soustrast, Iane, to je mi líto.“ Chvíli mlčel. „Ta Harriet, to je tvoje matka?“

„Ano.“

„Chce, aby ses vrátil.“

„Chtěla by,“ řekl Ballard hořce.

„A tys tohle ukázal Rickmanovi?“

„Ano.“

„A on hned vyskočil a předvedl tě jako zbabělce. Sakra, Iane, ten člověk nehájí tebe! Ten hájí společnost.“

„To je jedno a totéž.“

McGill se zadíval na Ballarda a zvolna zavrtěl hlavou.

„Ty skutečně věříš tomu, co prohlásil předseda komise? Že nechtějí nic než pravdu? Ano, to si myslí Harrison, ale to není to, po čem volá veřejnost. Čtyřiapadesát lidí zemřelo, Iane, a veřejnost volá po obětním beránkovi. Prezident vaší společnosti ví…“

„Předseda.“

McGill zatřepal rukou. „K čertu se slovíčky. Předseda vaší společnosti to dobře ví a setsakra se snaží, aby to nepadlo na hlavu společnosti. Proto si najal takového ostrostřelce, jako je Rickman, a jestli si myslíš, že Rickman dělá něco pro tebe, pak jsi blázen. Jestli se společnost z toho může dostat tím, že tě obětuje, tak to taky udělá.“

Poklepal na stůl. „Rovnou ti sepíšu jejich scénář: Pan Ballard je nováček v této společnosti. Pan Ballard je mladý a nezkušený. Dá se proto čekat, že tak mladý člověk se dopustí nešťastných omylů. Takové omyly při rozhodování lze jistě u tak nezkušeného člověka prominout.“ McGill se opřel. „Než s tebou Rickman skončí, přesvědčí každého, že jsi to vlastně ty nastražil tu zatracenou lavinu, a Petersonové a ten jejich potměšilý advokát se div nepřetrhnou, aby mu v tom pomohli.“

Ballard se lehce usmál. „Ty máš moc velkou fantazii, Miku.“

„Ale, darmo mluvit!“ řekl McGill znechuceně. „Dáme si ještě jedno pivo.“

„Teď je řada na mně.“ Ballard vstal a šel k baru. Když se vrátil, řekl: „Starý pán je mrtev.“ Potřásl hlavou. „Víš, Miku, zasáhlo mě to víc, než jsem čekal.“

McGill si dolil pivo. „Podle toho, co jsi oněm říkal, mě překvapuje, že si to vůbec připouštíš.“

„Byl to takový hašteřivý starý lišák, tvrdohlavý a umíněný, ale bylo v něm něco…“ Ballard pokývl hlavou.

„Nevím.“

„Co se stane s tou základní korporací… jakže se jmenuje?

„Ballardovi holdingy.“

„Co se teď bude dít s těmihle Ballardovými holdingy, když umřel? Začne rvačka o kořist?“

„Neřekl bych. Starý pán vytvořil nějakou svěřeneckou nadaci či co. Já jsem se tomu nikdy nesnažil přijít na kloub, protože jsem věděl, že v tom nebudu figurovat. Představuju si, že všechno zůstane tak, jak je, že strýc Bert a strýc Steve a strýc Ed budou skupinu řídit zhruba tak jako dosud. Což znamená mizerně.“

„Nechápu, proč si to akcionáři nechávají líbit.“

„Akcionáři s tím nemají naprosto co dělat. Musím tě seznámit s jednou skutečností z finančního světa, Miku.

K tomu, abys společnost ovládal, vůbec nepotřebuješ jedenapadesát procent akcií. Postačí úplně třicet procent, jestliže ty další akcie jsou rozdrobeny na menší hromádky a jestliže máš dostatečně mazané právníky a účetní.“ Ballard

pokrčil rameny. „V každém případě to akcionáře moc netrápí. Všechny Ballardovy společnosti nesou peníze a lidé, kteří si dnes kupují podíly v Ballardových společnostech, nejsou právě moc zvědaví na to, odkud se zisky berou.“

„Hm,“ řekl McGill zamyšleně. Tohle ho moc nezajímalo. Naklonil se kupředu a řekl: „Udělejme si strategický plán.“

„Co tím myslíš?“

„Odhadoval jsem, jak asi Harrison uvažuje. Je to člověk se smyslem pro logiku, a to pracuje pro nás. Zítra budu svědčit o schůzce s vedením dolu. Proč já?“

„Harrison se tě zeptal, zda jsi byl přítomen během celé schůze, a tys byl. Vybral si tě, protože jsi už svědčil a bylo to rychlejší než předvolávat další svědky. To si aspoň myslím já.“

McGill se tvářil potěšeně. „Já si to myslím taky.

Harrison řekl, že bude zařazovat svědecké výpovědi v chronologickém pořádku a také to zatím dělá. A teď je otázka, co se stalo po té schůzi na dole.“

„Měli jsme schůzi s městskou radou.“

„A na co se mě bude ptát Harrison?“

„Bude se ptát, jestli jsi byl přítomen i na téhle druhé schůzi po celé jednání, a ty budeš muset říct ne, protože jsi odešel asi uprostřed. Čili?“

„Čili bych chtěl vybrat dalšího svědka, a protože vím, jakým způsobem Harrison uvažuje, myslím, že to dokážu ovlivnit.“

„Koho chceš jako příštího svědka?“

„Turiho Bucka,“ řekl McGill. „Chci dostat do protokolu historii Hukahoronui, aby si ji všichni vryli do paměti. Rád bych dostal do protokolu tu naprostou omezenost té pitomé městské rady.“

Ballard se zamyšleně díval do sklenice. „To bych Turimu nerad dělal. Mohlo by ho to zranit.“

„Je ochoten přijít. Sám se přihlásil jako dobrovolný svědek. Je tady v Christchurchi u sestry; zítra ráno ho vezmeme s sebou.“

„Tak dobře.“

„Podívej se, Iane. Turi je starý člověk a nepřátelsky zaměřený křížový výslech by ho mohl zmást. Musíme zajistit, aby dostával správné otázky a v správném pořadí.

Musíme připravit půdu tak, aby nikdo, ani Lyall, ani Rickman, nenašli žádnou skulinu.“

„Připravím pro Rickmana seznam otázek,“ řekl Ballard.

McGill obrátil oči k nebi. „Copak ta tvoje zabedněná palice není schopna pochopit, že jestliže bude Turimu klást otázky Rickman, bude to ze zcela nepřátelských pozic?“

Ballard ostře namítl: „Rickman mě zastupuje a bude se řídit mými instrukcemi.“

„A jestli ne?“

„Jestli ne, tak budu vědět, že máš pravdu, a to mi zcela uvolní ruce. Uvidíme.“ Dopil sklenici. „Jsem celý upocený.

Půjdu se osprchovat.“

Když odcházeli z baru, McGill se zeptal: „Ještě k tomu kabelogramu. Nehodláš se vrátit, že ne?“

„Myslíš, že poběžím domů k mamince?“ zasmál se Ballard. „Pokud je předsedou komise Harrison, tak ne.

Pochybuji, že by moje matka dokázala nad ním zvítězit.“

„Tvoje matka ale není židovka?“ ptal se zvědavě McGill.

„Ne. Proč se ptáš?“

„To jenom proto, že se o židovských matkách obecně soudí, že mají silnou vůli a umějí ji prosadit. Tvoje matka by myslím mohla dát každé židovské matce náskok a ještě by ji trumfla.“

„U ní to není silná vůle,“ řekl Ballard střízlivě. „Je to zcela jasné morální vydírání.“

Druhý den jednání

7

Příštího dne ráno o půl desáté McGill s Ballardem našli Turiho už před domem jeho sestry, čekal na ně. Třebaže byla ještě časná hodina, počasí nasvědčovalo tomu, že bude dusivé vedro. Ballard se naklonil dozadu, aby otevřel zadní dveře vozu, a řekl: „Naskočte si, Turi.“

„Já už na to skákání nejsem, Iane,“ ušklíbl se Turi, „Ale vynasnažím se nějak na to sedadlo uvelebit.“

Turiho věty někdy zněly podivně starosvětsky. Ballard věděl, že se mu nikdy nedostalo formálního vzdělání, ale že hodně četl, a Ballard podezíral sira Waltera Scotta, že má na svědomí některé Tutiho uhlazené formulace.

„Jste hodný, Turi, že jste přijel.“

„Musel jsem, Iane.“

Přesně v deset hodin v oblastní zasedací síni zaklepal Harrison zlehka kladívkem na desku předsednického stolu a pronesl: „Jste připraveni pokračovat ve vyšetřování katastrofy v Hukahoronui. Svědeckou výpověď podával doktor McGill. Zaujal byste prosím znovu své místo?“

McGill přešel k svědeckému křeslu a posadil se.

Harrison pokračoval: „Včera jste se zmínil o schůzi vedení dolu, na které jste předložil zprávu. Co se dělo na té schůzi?“

McGill se zamyšleně popotahoval za ucho. „Problém pro mne byl, jak vysvětlit svá zjištění a přimět členy vedení, aby mi uvěřili. Pan Ballard se už předtím dal přesvědčit. Pan Cameron chtěl všechny ty údaje detailně probírat, ale nakonec je uznal. Ostatní nebyli zrovna přesvědčeni.

Vyvíjelo se to tak…“

Byl to Cameron, hlavní inženýr, který si uvědomil skutečný význam číškovitých krystalů. „Mohl byste nám jeden takový krystal nakreslit, Miku?“

„Jistě.“ McGill vytáhl z kapsy pero a nakreslil ho. „Jak jsem říkal je kónického tvaru, takhle to vypadá, a má takovouhle proláklinu na tom tupém konci. Proto se mu říká číškovitý krystal.“

„Nedělám si starost kvůli té proláklině.“ Cameron se díval na kresbu. „Co jste nám tady načrtnul, je docela dobrý obrázek zužujícího se válečkového ložiska. Říkáte, že tohleto se pravděpodobně tvoří pod tou vrstvou zmrzlé kůry?“

„Správně.“

„To není dobré,“ řekl Cameron. „To vůbec není dobré.

Jestliže máme nahoře velkou váhu, která tlačí vertikálně dolů silou přitažlivosti, povede to k vzniku síly působící směrem po svahu dolů. Celý svah by se mohl sesunout dolů jako na kuličkovém ložisku.“

Cameron podal kresbu Dobbsovi a ten si ji prohlížel společně s Quentinem, zástupcem odborů, který se mu díval přes rameno. „A jsou tam teďka nějaké tyhlety krystaly?“

„V jednom ze vzorků, které jsem odebral, jsou náznaky, že se tvoří. Řekl bych, že proces zatím značně pokročil.“

„Podívejme se na vaše výpočty tlaku.“ Cameron se usmál, když začal procházet rovnice. „Jsem zvyklý pracovat s pevnějším materiálem, než je sníh.“

„Princip je stejný,“ řekl McGill.

Dobbs podal kresbu Ballardovi. „Chcete vážně říct, že na důl spadne lavina?“

„Přesně tak to neříkám,“ řekl opatrně McGill. „V této chvíli říkám jen to, že existuje potencionální riziko, které je třeba sledovat. Nedomnívám se, že je tu okamžité nebezpečí, nespadne ani v příští hodině, ani dneska. Hodně záleží na dalším vývoji.“

„A to na čem například?“ zeptal se Ballard.

„Na tom, jak se bude vyvíjet teplota. Kolik sněhu napadne. Také by nám nepomohlo markantní zvýšení rychlosti větru.“

„A podle předpovědi má padat další sníh,“ řekl Ballard.

McGill řekl: „Když hrozí potencionální riziko tohoto druhu, je třeba přikročit k bezpečnostním opatřením.

Například zajistit ochranu důlního portálu. Mohla by tu být užitečná ocelová konstrukce, které se říká zázračný oblouk.

Vyvinuli ji v táboře Století v Grónsku speciálně k tomuto účelu. Hodně se užívá v Antarktidě.“

„Je to drahé?“ zeptal se Dobbs. Jeho hlas zněl dost pochybovačně.

McGill pokrčil rameny. „To záleží na tom, jakou částkou si ceníte lidské životy.“ Obrátil se ke Cameronovi.

„Joe, pamatujete se, že jsem se vás ptal, zda jste slyšel o Granducu v Britské Kolumbii?“

Cameron vzhlédl od čísel. „Ano pamatuji. Neslyšel jsem o něm.“

„Granduc se pozoruhodně podobá vašemu dolu.

Instalovali zázračný oblouk, zřídili jakýsi krytý přístup k důlnímu portálu.“ Mnul si bradu. „Přišli s tím trochu s křížkem po funuse. Udělali ten oblouk roku 1966, po lavině z roku 1965, ve které zahynulo dvacet šest mužů.“

Ticho přerušil po chvíli Cameron. „Argumentujete velmi jasně.“

Ballard řekl: „Předložím to ředitelské radě.“

„To není všechno,“ pokračoval McGill. „Musíte se na tu situaci dívat v dlouhodobé perspektivě. Ten svah je nebezpečný hlavně proto, že byl zcela zbaven lesního porostu. Bude ho třeba znovu stabilizovat a to znamená vybudovat sněžné zátarasy. Dobré sněžné zátarasy stojí skoro dvě stě dolarů za metr, myslím, že byste to nepořídili levněji než za milión dolarů.“

Ozval se nepříjemný zvuk, jak se Dobbs náhle nadechl.

„Pak to ještě chce odklonné hráze dole na úpatí,“

pokračoval nesmlouvavě McGill. „To je další částka, možná až půl miliónu. Bude to stát pořádný balík peněz.“

„Rada tomu nebude nakloněna,“ řekl Dobbs. Díval se upřeně na Ballarda. „Víte přece, že se teď důl sotva tak vyplácí. Nebudou mít zájem investovat další kapitál, aniž se tím zvýší produkce. To se nikomu nebude líbit.“

Quentina to pobouřilo. „To byste chtěl zavřít důl?“

„To je jedna z možností,“ řekl Ballard. „Já to ale rozhodnout nemůžu.“

„Moji lidé se k tomu taky budou chtít vyjádřit. Je tu v sázce spousta pracovních míst.“ Quentin se nepřátelsky podíval na McGilla a rozhodil ruce. „A kdo ví, jestli má pravdu? Vtrhne sem s tím svým povídáním o zkáze, jenže sakra jakým právem do toho mluví?“

Ballard se narovnal. „Tak aby byla jedna věc jasná,“

začal. „Doktor McGill je od včerejška odborným poradcem ve službách této společnosti a bude nám s určitými problémy radit. Jeho kvalifikace mě naprosto uspokojuje.“

„O tom jste mi nic neřekl,“ řekl Dobbs.

Ballard se na něho odměřeně podíval. „Nevěděl jsem, že bych měl. Tak vás tedy informuji nyní.“

„Ví o tom pan předseda?“

„Dozví se to, až mu to povím, což bude velmi brzo.“

Quentin zvážněl. „Podívejte se, pane Ballarde, poslouchal jsem velmi pozorně. Žádná lavina nespadla a váš

přítel neříká, že určitě spadne. Mluví jen o možnostech.

Myslím, že rada bude žádat mnohem víc, než vydá jeden a půl miliónu dolarů. Nemyslím, že bude důl uzavřen, na základě těchhle řečí ne.“

„Co vlastně chcete?“ zeptal se McGill. „Nejdřív lavinu, a pak ochranu proti ní?“

„Chráním práci svých lidí,“ řekl Quentin. „Proto tady taky jsem.“

„Mrtví lidé žádnou práci nepotřebují,“ zostra odsekl McGill „A když už jsme u toho, tak aby byla jasná ještě jedna věc. Pan Ballard pravil, že mě pověřil prací odborného poradce, a to je naprostá pravda. Ale v podstatě si myslím, čert vem ten váš důl.“

„To pana předsedu jistě potěší, až to uslyší,“ řekl Dobbs sžíravě. Podíval se na Ballarda. „Nemyslím, že bychom se tím měli nějak dál zabývat.“

„Pokračuj, Miku,“ řekl Ballard klidně. „Dořekni jim to.

Řekni jim, čeho se vlastně nejvíc bojíš.“

McGill řekl: „Mám obavy o město.“

Nastalo ticho, a po chvíli, co by srdce desetkrát udeřilo, si Cameron odkašlal. „Už zase sněží,“ řekl, což nebylo bez souvislosti.

„Tím vlastně schůze skončila,“ řekl McGill. „Bylo rozhodnuto, že vedení dolu se pokud možno ještě odpoledne

poradí s městskou radou. Potom se měl pan Ballard telefonicky spojit s prezi, s předsedou své společnosti.“

Gunn se hlásil a Harrison řekl: „Ano, pane Gunne?“

„Mohu se svědka na něco zeptat, pane předsedo?“

Harrison přikývl a Gunn pokračoval: „Pane doktore McGille, ta schůze, kterou jste popsal, se konala už pře delší dobou, že ano?“

„Ta schůze se konala pátého července. V pátek ráno.“

„Teď máme prosinec, skoro o pět měsíců víc. Řekl byste, že máte dobrou paměť, pane doktore?“

„Asi tak průměrnou.“

„Říkáte průměrnou! Tvrdil bych, že máte paměť o moc lepší než průměrnou.“

„Jestliže to říkáte.“

„Opravdu, to bych řekl. Když jsem naslouchal vaší výpovědi, když jste líčil výroky ostatních tak přesně, připomněl jsem si jedno divadelní představení, které jsem nedávno viděl, kde jakýsi muž absolutní pamětí oslňoval obecenstvo.“

„Pane Gunne,“ skočil mu do řeči Harrison. „Ironie a sarkasmus možná mají a možná nemají své místo u soudu, ale rozhodně nemají své místo zde. Prosím, zdržte se takových projevů.“

„Ano, pane předsedo.“ Nezdálo se, že by to Gunna vyvedlo z míry, byl si vědom, že řekl, co chtěl. „Pane doktore McGille, vypověděl jste v tom smyslu, že pan

Quentin, zvolený zástupce odborů na hukahoronuiském dole, jak se zdálo, a užívám tohoto slova záměrně, jak se zdálo, věnoval větší pozornost tomu, jak naplnit kapsy svých druhů než jak chránit jejich životy. A protože tu pan Quentin není, aby se mohl hájit, zahynul v hukahoronuiské katastrofě, a jelikož zastupuji odbory, musím pana Quentina hájit já. Řekl bych, že vaše vzpomínka na tu schůzi, která se konala už dávno, je možná nepřesná.“

„Ne prosím. Není nepřesná.“

„Ale pane doktore! Všimněte si, že jsem řekl, že vaše výpověď je možná nepřesná. Přece si tím nijak nezadáte, když připustíte, že se možná mýlíte?“

„Moje výpověď byla přesná, pane.“

„Pomlouvat mrtvého, když to není nutné, se obvykle nepovažuje za dobré chování, pane doktore. Nepochybuji, že znáte citát: De mortuis nil nisi bonum.“ Gunn se v širokém gestu rozmáchl paží. „Dobří a moudří mužové, z jejichž popudu byla vystavěna tato budova, považovali za vhodné vyzdobit okna nabádavými aforismy, které by je vedly v jejich úvahách. Povšimněte si prosím textu na okně právě nad vaší hlavou, pane doktore. Zní: „Nebuď pokrytcem před zraky lidí, a když mluvíš, ať jsou tvá slova dobrá.“

McGill mlčel a Gunn se zeptal. „Tak prosím, pane doktore?“

„Nebyl jsem si vědom, že by mi byla položena otázka,“

řekl McGill klidně.

Harrison si nervózně poposedl a zřejmě se chystal zasáhnout, ale Gunn se hlásil dál. „Jestliže si činíte nárok na to, že máte paměť o tolik lepší než ostatní lidi, pak to asi musím přijmout.“

„Mám paměť zcela průměrnou. A vedu si deník.“

„Ale!“ reagoval ostražitě Gunn. „Pravidelně?“

„Pravidelně, jak vyžadují okolnosti. Jsem vědecký pracovník a zabývám se výzkumem sněhu, který představuje mizící a stále proměnlivou látku, a tak jsem zvyklý dělat si poznámky rovnou.“

„Říkáte tím, že přímo v průběhu té schůze jste si skutečně dělal poznámky, co kdo řekl?“

„Ne.“

„Čili mezi schůzí a dobou, kdy jste své dojmy zapisoval, nutně uplynul jistý čas. Není tomu tak?“

„Ano. Půl hodiny. Psal jsem si deník v ložnici půl hodiny po tom, co skončila schůze. Díval jsem se do deníku ještě dnes ráno, než jsem šel na toto zasedání, abych si paměť osvěžil.“

„A stále trváte na své výpovědi, pokud se týká pana Quentina?“

„Trvám.“

„Je vám známo, jak pan Quentin zemřel?“

„Vím velice dobře, jak pan Quentin zemřel.“

„Nemám dalších otázek,“ prohlásil Gunn s despektem.

„S tímto svědkem jsem zcela hotov.“

McGill pohlédl na Harrisona. „Mohu něco dodat?“

„Pokud to má nějaký vztah k tomu, čeho se snažíme dobrat.“

„Myslím, že má.“ McGill se podíval vzhůru ke stropu síně a potom jeho pohled sklouzl ke Gunnovi. „Já jsem také studoval texty na oknech, pane Gunne, a jeden jsem si zvlášť zapamatoval. Je na okně zcela blízko vás a zní: „Važ svá slova na vážkách, abys neupadl do moci toho, který číhá.“

Výbuch smíchu zlomil napětí v síni, a dokonce Harrison se usmál, zatímco Rolandson se otevřeně rozchechtal.

Harrison zaklepal kladívkem, ale dosáhl jen nepatrného ztišení.

McGill se ozval: „A co se týče vašeho latinského citátu, pane Gunne, nejsem přesvědčen, že latinská tradice moudrosti propůjčuje ctnost, a proto nevěřím, že by člověk nikdy neměl mluvit špatně o mrtvých. Věřím v pravdu a pravdou je, že počet obětí v hukahoronuiské katastrofě byl mnohem vyšší, než bylo nutné. Příčinu můžeme hledat v činech, reakcích i pasivitě řady lidí, kteří se octli tváří v tvář situaci, kterou nebyli s to pochopit. Pan Quentin byl jedním z nich. Vím, že zahynul při katastrofě, a víc, že zemřel hrdinně. Nicméně je třeba vyslovit pravdu, aby další lidé, pokud by se v budoucnosti octli tváří v tvář podobné situaci, věděli, jak si počínat.“

„Pane předsedo!“ hlásil se divoce Gunn, ale Rickman ho předešel. Vyskočil, prst varovně zdvižený. „To je neslýchané! Smí snad svědek pronášet projevy a poučovat nás o našich povinnostech? Smí snad…“

Harrisonovo kladívko ostře zabušilo, přerušilo Rickmana uprostřed výbuchu. „Pane Rickmane, musím vás znovu upozornit, že tady nejsme u soudu a že procedurální postupy zde určuji jedině já. Doktor McGill právě znovu formuloval charakter a záměr této vyšetřovací komise slovy značně vybranějšími a přesnějšími, než jakých jsem užil včera já při zahájení jednání. Vidím u právních zástupců politováníhodný sklon k opačné taktice, což je praxe, před níž jsem vás varoval. To nebudu trpět.“

Rozhostilo se naprosté ticho.

Dan Edwards horlivě psal. „To je něco kamaráde!

Konečně něco pro noviny.“ Vytrhl list z bloku a podal jej mládenci za sebou. „Odnes tohle do redakce, jak nejrychleji stačíš.“

Harrison odložil kladívko. „Pane doktore McGille, říkáte,

že

vedení

dolu

mělo

poradu

společně

s Hukahoronuiskou městskou radou odpoledne v pátek pátého července.“

„Nikoliv, pane. Řekl jsem, že tak to bylo dohodnuto na poradě dopoledne. Ukázalo se, že to není možné.“

„Proč?“

„Tři členové rady byli toho dne mimo město a nebylo možno zajistit dostatečný počet přítomných. Ke schůzi došlo až příštího dne ráno, v sobotu dopoledne.“

„Po půldenním odkladu.“

„Ano, pane předsedo,“ McGill zaváhal. „Uvažovali jsme s panem Ballardem o tom, zda bychom měli zajít za zbývajícími dvěma členy rady, kteří byli ve městě, ale pak jsme se rozhodli, že ne. Byli jsme toho názoru, že tak důležitá záležitost by měla být předložena městské radě jako celku; nechtěli jsme tu složitou věc vysvětlovat dvakrát.“

„Takže jste se sešli v sobotu?“

„Ano, pane předsedo. Na moji žádost byla přítomna ještě jedna další osoba.“

„Kdo to byl?“

„Pan Turi Buck. Musím vám však říct, že jsem nebyl přítomen na celé schůzi. Odešel jsem asi uprostřed.“

Harrison se naklonil kupředu a řekl Reedovi: „Je pan Turi Buck přítomen?“

„Ano, pane předsedo.“ Reed se obrátil ve své židli.

„Předstoupil byste prosím, pane Bucku?“

Turi Buck předstoupil a zůstal stát před předsednickým stolem. „Byl jste přítomen po celou zmíněnou poradu, o níž hovoříme, pane Bucku?“ zeptal se Harrison.

„Ano, pane předsedo, byl,“ zazněl silný hlas Turiho.

„Pak laskavě vystřídejte pana doktora McGilla na svědeckém křesle.“

McGill odstoupil a vracel se na své místo; když míjel Ballarda, mrkl na něho.

8

Harrison řekl: „Pane Bucku, nejste náhodou příbuzný a proslulým mužem vaší rasy, se sirem Peterem Buckem?“

Na Turiho zvrásněné tváři se objevila stopa úsměvu.

„Nikoli, pane předsedo.“

„Děkuji,“ Harrison si přitáhl poznámkový blok.

„Můžete nám říci, kdo byl na té poradě přítomen?“

„Byl tam Ia… pan Ballard a pan Cameron z dolu. Pak tam byl pan doktor McGill. A byli tam pan Houghton, to je starosta, a pan Peterson, myslím John Peterson, a Erik Peterson, pan Warrick a paní Samsonová.“

„Těch pět posledních byli členové rady?“

„Ano, pane předsedo.“

Harrison se podíval do jakéhosi papíru. „Pan Quentin tam nebyl přítomen?“

„Ach ano, byl tam. Zapomněl jsem na něho.“

„Dobrá, pane Bucku, snad byste nám mohl říci, co se na té poradě dělo.“

Turi se zamračil. „Začala tím, že pan doktor McGill povídal, co zjistil. Podle toho, co jsem tady teďka slyšel, bych řekl, že to bylo přesně to, co říkal na schůzi dolu v pátek. Říkal všem, že hrozí lavina, a říkal taky proč.“

„Jakou odezvu u přítomných vyvolal?“

„Nevěřili mu.“

Lyall zvedl ruku. „Pane předsedo.“

„Ano, pane Lyalle?“

„Cítím se povinen upozornit, že z deseti osob přítomných na oné schůzce jenom čtyři mohou být na tomto šetření. Měl bych dodat, že z pěti členů městské rady jedině pan Erik Peterson je mezi námi.“

Harrison se na něho upřeně zahleděl. „Když jste mi tedy sdělil tuto informaci, a rád bych dodal, že si jsem těchto fakt vědom, co podle vás z toho mám vyvodit?“

„S dovolením, pane předsedo, myslím, že snad pan Erik Peterson by byl spíše oprávněn vypovídat o reakcích městské rady.“

„Přeje si pan Peterson svědčit?“

„Ano.“

„Bude mít tedy příležitost později. V současné chvíli sledujeme svědeckou výpověď pana Bucka.“

„Opět s dovolením, pane předsedo, rád bych upozornil, že z původního vedení dolu je tu pouze pan Ballard. Pan Dobbs a pan Quentin jsou mrtví a pan Cameron je v nemocnici. V Hukahoronui je dobře známo, že pan Ballard

a pan Buck jsou přátelé už dlouhá léta a že při výpovědích jsme zde slyšeli o přátelství pana Ballarda a doktora McGilla. Naskýtá se myšlenka, že svědectví zde podávané je, řekněme, příliš jednostranné.“

Harrison se opřel o opěradlo své židle. „Pane Lyalle, je zřejmé, že se dopouštíte alespoň jedné ze dvou věcí: Napadáte čestnost této komise, nebo pochybujete o poctivosti pana Bucka. Možná, že se snažíte o obojí.

Rozumím vám správně?“

„Nepochybuji o čestnosti této komise, pane předsedo.“

Turi se napůl zvedl a v jeho tváři se zračilo, jak se ho to dotklo. Ballard div nenadskakoval. Strčil loktem Rickmanovi do žeber a zasyčel: „Ten mizera jeden mizerná!

Zasáhněte a zaveďte výpověď směrem, jak jsem vám říkal.“

Rickman zavrtěl hlavou: „To by bylo velice nemoudré.

To by nebylo v zájmu společnosti.“ Otočil hlavu a díval se na Lyalla. „Podívejte se, jak to rozvířil.“

„Vždyť z nás k čertu dělá bandu spiklenců.“

Rickman se na něho klidně zahleděl. „Ale nezatahuje do toho společnost,“ odsekl mu.

Turi Buck zvedl bezmocně ruce. Třásli se mu, když se obracel na Harrisona. „Můžete mě omluvit a dovolit mi, abych opustil svědecké křeslo, pane předsedo?“

„Ne, nemohu, pane Bucku.“ Harrison obrátil hlavu.

„Ano, pane Ballarde?“

Ballard svěsil zdviženou paži dolů. „Rád bych položil panu Buckovi otázku.“

Harrison se zamračil. „Domníval jsem se, že máte právního zástupce, pane Ballarde. Na začátku tohoto šetření jsem upozorňoval, že nedovolím, aby si tu každý dělal, co chce.“

Ballard řekl: „Asi před půl minutou přestal pan Rickman zastupovat mou osobu. Bude samozřejmě dál zastupovat společnost.“

Sál zčeřila vlna hluku. Uprostřed vřavy se ozval Rickman: „Zbláznil jste se, člověče? Co si sakra myslíte, že děláte?“

„Jste propuštěn,“ odpověděl Ballard stroze.

Harrison mával energicky kladívkem a nakonec se mu podařilo dosáhnout relativního klidu. „Jestliže tu dojde k dalšímu rozruchu, dám galerii pro veřejnost vyklidit,“

oznámil. „Průběh tohoto šetření bude spořádaný.“ Čekal, dokud nenastalo naprosté ticho, rušené jen praskáním staré dřevěné podlahy, a pak se obrátil k Ballardovi. „Žádáte odročení, abyste si mohl obstarat nového právního poradce?“

„Ne, pane předsedo. Alespoň pro dnešek se spokojím tím, že budu zastupovat sám sebe. Nechci mrhat časem členů komise.“

Harrison si dovolil studený úsměv. „Velice chvályhodné. Přál bych si, aby se páni právní zástupci řídili vaším příkladem. Přejete si klást panu Buckovi otázky?“

„Ano, pane předsedo.“

„Protestuji,“ řekl Rickman. „Kromě toho, že považuji za osobní urážku, že jsem byl tak znevažujícím způsobem veřejně propuštěn, pokládám to za zcela neregulérní.“

Harrison si vzdechl. „Pane Rickmane, bylo vám už několikrát řečeno, že procedurální vedení této komise spadá plně do mé pravomoci. I při soudním řízení není ničím neznámým, že se lidé zastupují sami, že se rozhodnou neuchýlit se ku pomoci právníka. Proto proti tomu nic nenamítám.“ Zvedl ruku. „A nedovolím o tom žádnou diskusi. Pokračujte, pane Ballarde.“

Ballard se na Turiho usmál. „Nehodlám komentovat poznámky, které tu byly vysloveny, ale naváži na vaše poslední závažná slova. Řekl jste, pane Bucku, že členové rady nevěřili doktoru McGillovi, když je informoval o nebezpečí laviny. Proč z jakých důvodů nevěřili?“

„Říkali, že v údolí se nikdy laviny nevyskytovaly.“

„Opravdu? Pane předsedo, bylo by možné demonstrovat si tady mapu údolí?“

„Mysleli jsme na to. Postarejte se o to, prosím, pane Reede.“

Netrvalo dlouho a za svědeckým křeslem byla zavěšena na stojan velká podrobná mapa. Harrison řekl: „Poněvadž

tato mapa je svědeckým dokladem svého druhu, musíme si ověřit, že je opravdu tím nejlepším svědeckým materiálem.

Pane Reede, prosím vás, zavolejte odborného svědka.“

„Předvolejte pana Wheelera.“

Ballard Wheelera neznal, a proto si ho se zájmem prohlížel. Pak obrátil pohled znovu k mapě a najednou přimhouřil oči. Reed se ptal: „Jaké je vaše celé jméno, prosím?“

„Harold Herbert Wheeler.“

Harrison řekl: „Není třeba, abyst zaujal místo na svědeckém křesle, pane Wheelere. Vaše svědectví je odborné a nebude trvat dlouho. Jaké je vaše povolání?“

„Jsem kartograf a pracuji v zeměměřičském úřadu novozélandské vlády.“

„A tuto mapu jste připravil speciálně pro účely tohoto vyšetřování?“

„Tak jest, pane předsedo.“

„Co tato mapa představuje?“

„Představuje Hukahoroniuské údolí včetně obce Hukahoronui. Měřítko je jedna ku dvěma tisícům pěti stům.

To jest, zhruba jeden centimetr se rovná pětadvaceti metrům.“

„Představuje údolí před neštěstím anebo po něm?“

„Před ním, pane předsedo. Je zakreslená podle nejposlednějších informací, které má topografický úřad k dispozici.“

„Děkuji vám, pane Wheelere. To bude vše.“

Ballard řekl: „Mohl by zde pan Wheeler ještě zůstat pro eventuální další otázky?“

Harrison svraštil obočí. „Myslím, že ano, pane Ballarde.

Pane Wheelere, zůstaňte laskavě ještě zde.“

„Ballard si důkladně prohlížel mapu. „Pane Bucku, byl bych rád, kdybyste laskavě ukázal tady na té mapě svůj dům.“ Turi vstal a ukázal prstem na jedno místo na mapě.

„A obchod Petersonových.“ Turiho ruka přejela obloukem a zastavila se. „A teď svůj dům.“ Znovu Turi ukázal. „A portál dolu.“

„Nechápu smysl toho všeho,“ řekl Rickman.

„Smysl je v tom, dokázat, že pan Buck se vyzná v mapě jako kdokoli jiný,“ řekl Ballard s úmyslnou roztomilostí.

„Pane Bucku, na schůzce s městskou radou jste se také dívali na mapu?“

„Ano, ale nebyla tak velká jako tahle.“

„A byl jste žádán, abyste na ní ukázal různá místa?“

„Ano, pane.“

„Byl bych teď rád, kdybyste se pečlivě zamyslel.

Nechtěl bych, abyste tu pod vlivem mých otázek řekl něco, co na schůzi s městskou radou nebylo řečeno. Rozumíte mi?“

„Ano.“

„Proč jste se té schůze účastnil?“

„Protože mě o to požádal doktor McGill.“

„Víte, proč vás požádal, abyste se tam dostavil?“

„Řekl, že znám historii líp než všichni lidé, s nimiž se setkal.“

„Říkáte, že rada argumentovala tím, že dosud se laviny v údolí nevyskytovaly. Byl to názor všech členů městské rady?“

„Byl, na začátku.“

„Takže se později jejich názory změnily. Pokusme se zjistit proč. Pane Bucku, vy jste Maor. Rozumíte maorštině?“

„Ano, pane.“

„Můžete nám přeložit, volně, jestli chcete, jméno Hukahoronui?“

„Ano, pane, znamená to »Velký sesuv sněhu«.“

Za Ballardem se ozval potlačovaný šumot. „Ukázal byste znovu, kde stojí váš dům, pane Bucku? Mezi vaším domem a horským svahem je veliká skála, že ano? Jak se jmenuje tato skála?“

„Kamakamaru.“

„Kamakamaru,“ opakoval Ballard. „Přeložil byste to, prosím?“

„Znamená to »Skalní úkryt«.“

Znovu zazněl rychle potlačovaný ohlas v hale. „Kdy byl váš dům postaven, pane Bucku?“

„Postavil ho můj otec někdy kolem roku 1880, ale stál tam už předtím dům, který postavil dědeček.“

„Jednu věc bychom si měli ujasnit. Vaše rodina nežila v Hukahoronui před vpádem bílých osadníků na Nový Zéland?“

„Před Pekaha! Ne, pane, moje rodina přišla ze Severního ostrova.“ Turi se usmál. „Tradovalo se, že jsme přesídlili na Jižní ostrov, abychom unikli Pekaha.“

„Pojmenovala údolí a skálu vaše rodina?“

„Ne, jméno už měly. Už předtím nablízku nějací Maorové žili. Ne přímo v údolí, ale blízko.“

„Postavil si váš otec nový dům na místo dědečkova proto, že starý dům byl snad poškozen lavinou?“

„Ne, pane. Postavil ho, protože starý byl už zchátralý a protože se rodina rozrůstala.“

Ballard chvíli mlčel, díval se do nějakého papíru.

Nakonec zvedl hlavu a klidně se zeptal: „Pane Bucku, pamatujete se sám, z vlastní zkušenosti, na nějaké laviny v Hukahoronuiském údolí?“

„Ano, jedna lavina spadla roku 1912, když jsem byl ještě chlapec. Jedna rodina, Baileyovi, si postavila dům docela blízko nás, ale ne pod ochranou Kamakamaru. Otec Baileyovy varoval, jenže oni na něho nedali. V zimě 1912 se sesula lavina a smetla dům Baileyových. Celá rodina zahynula, všech sedm Baileyů.“ Podíval se na Ballarda a uzavřel: „Byl jsem tam, pomáhal jsem vyhrabávat jejich těla.“

„Takže ta skála, Kamakamaru, sehrála roli jakéhosi ochranného klínu. Je to tak?“

„Sníh se valil kolem Kamakamaru a náš dům byl v bezpečí.“

„Ale dům Baileyů byl zničen. Spadly ještě nějaké jiné laviny?“

„Jedna spadla roku 1918.“ Turi zaváhal. „Tehdy jsem tam nebyl, vstoupil jsem předtím do armády. Dostal jsem od otce dopis, psal mi, že spadla lavina.“

„Opět na západním svahu?“

„Ano. Nikdo nepřišel o život, ani žádné škody na nemovitostech nebyly, sníh ale zablokoval tok řeky a voda se rozlila. Farmáři přišli o spoustu dobytka, který se jim utopil.“

„To bylo po šesti letech. Ještě nějaké další?“

„Jedna lavina byla v roce 1943.“

„Viděl jste tu lavinu přímo padat?“

„Ne, ale pamatuju si, že polámala spoustu stromů na západním svahu. Sbíral jsem tam potom dříví na topení.“

„Ano,“ řekl Ballard. „Bylo tam všude po dva po tři roky spousta dobrého dříví na topení. Došlo k nějakým obětem na životech při lavině z roku 1943?“

Turi vykulil oči. „No přece ano, Iane. Zabilo to vašeho otce.“

Po celou dobu, co Ballard svými otázkami řídil Turiho výpověď, bylo v síni ticho, teď se však prudce uvolnilo

potlačované vzrušení ve vlně šumu. Harrison počkal, až odumře, a pak jemně zaklepal kladívkem.

Ballard řekl: „Mohl byste ukázat na mapě místo, kde to mého otce zabilo?“

Turi natáhl ruku. „Tamhle,“ řekl. „Přesně tam, kde je teď důlní správa.“

„Jak víte, že to bylo tam?“

„Protože jste mi to místo tři dny potom ukázal. Viděl jste, jak se to stalo.“

„Kolik mi bylo tehdy roků, pane Bucku?“

Turi se zamyslel. „Asi čtyři roky.“

„Pane Bucku, poskytl jste nám řadu informací. Sdělil jste tyto informace také členům městské rady na oné schůzi?“

„Ano, sdělil.“

„Děkuji vám, pane Bucku.“

Ballard se opřel a pohlédl stranou na Lyalla, který se už hlásil. „Rád bych položil panu Buckovi pár otázek.“

Harrison přikývl. „Prosím.“

„Byla ta lavina v roce 1943 opravdu veliká?“

Turi se zamyslel a potom rázně přikývl. „Moc veliká, větší než ta v roce 1912.“

Lyalla to zřejmě uspokojilo. „Děkuji. Mohl byste říci, nebo třeba ukázat na mapě, kam se sesula?“

„Až dolů na úpatí svahu. Otce pana Ballarda to zabilo tady. O moc dál už lavina nesjela.“

„Nesjela až k Petersonově samoobsluze?“

„Ani zdaleka se nedostala k Petersonovu krámu.“

„Pozoruhodné. A teď mi povězte, pane Bucku: jestliže Petersonova samoobsluha nebyla zničena tou velikánskou lavinou v roce 1943, proč ji lavina zničila letos?“

Turi se na něho překvapeně podíval a řekl: „No přece kvůli těm stromům.“

Ballard si dlouze oddechl a nechal Lyalla dál si kopat vlastní hrob. Lyall řekl: „Stromům? To myslíte tu zalesněnou oblast vyznačenou na západním svahu?“

Turi se obrátil, aby se podíval na mapu. Chvíli si ji prohlížel a pak řekl: „Ale tohle je všechno špatně.“

Ballard zvedl ruku. „Pane předsedo, připomínka ke svědecké výpovědi. Byl bych rád, kdybychom na chvíli předvolali pana Wheelera. Zdá se, že tahle mapa není zcela průkazná.“

Harrisona to překvapilo, pak povytáhl obočí. „Pane Lyalle?“

Lyall se zamračil, ale řekl: „Nemám námitek.“

Wheeler byl znovu předveden a Ballard řekl: „Podívejte se na mapu, pane Wheelere. Vidíte tu zalesněnou oblast na západním svahu údolí?“

„Ano, pane.“

„Mohu předvést pět set svědků, kteří odpřisáhnou, že tato oblast nebyla v době, než spadla lavina, zalesněna. Co tomu říkáte?“

Wheeler nevěděl, co na to říct. Chvíli se nervózně ošíval, pak řekl: „Informace, které jsem do této mapy zanesl, pocházely z nejnovějších pramenů, které byly k dispozici.“

„Zřejmě ne dostatečně nových. Vzhledem k zásadně důležitému bodu svědectví, týkajícího se nedostatku lesního porostu na západním svahu, není tato mapa pravdivá. Mám pravdu?“

Wheeler pokrčil rameny. „Když to tvrdíte. Já sám jsem v Hukahoronui nikdy nebyl.“

„Ne proto, že to tvrdím já,“ řekl Ballard. „Zeptejme se však pana Bucka. Kdy byly ty stromy vykáceny?“

„S porážením stromů se začalo, když byl otevřen důl.

Dřevo šlo jednak do dolu, jednak na stavby domů.“

„To bylo před čtyřmi lety?“

„Ano. Mýcení trvalo dva roky. Za tu dobu byl svah skoro úplně oholený.“

Rolandson se pohnul a řekl: „Pane Ballarde, máme to chápat tak, že se díváte na kácení těch stromů jako na faktor, který přispěl k sesuvu laviny?“

Ballard zaváhal. „Nejsem odborník na laviny, pane profesore. Byl bych raději, kdybyste se s tou otázkou obrátil na doktora McGilla.“

„To udělám,“ zabručel Rolandson a chvilku se radil o něčem s Harrisonem. Oba se dívali na Wheelera, který nervózně přešlapoval. „Nebyl jste v Hukahoronui, a přesto

předkládáte tuto mapu jako svědectví,“ řekl Harrison nevěřícně. „Doznal jste to, že ano?“

„Ano,“ odpověděl Wheeler nešťastně.

Ještě nešťastněji vypadal, když s ním Harrison skončil a poslal ho pryč. Když byl potom Lyall otázán, zda má ještě nějaké další otázky, opatrně řekl, že už žádné nemá. Ballard se přihlásil. „Rád bych panu Buckovi položil ještě jednu otázku.“

„Dobře.“

„Pane Bucku, jaká byla bezprostřední reakce členů rady, když od vás slyšeli o výskytu lavin v Hukahoronui?“

Turi Buck strnul. Tiše řekl: „Radši bych to neříkal.“

„Pane Bucku, musím na této otázce trvat.“

Turi zavrtěl hlavou: „to neřeknu.“

„Musíte na otázku odpovědět, pane Bucku,“ řekl Harrison, ale Turi němě vrtěl hlavou.

Harrison se bezmocně podíval na Ballarda a Ballard pokrčil rameny. V síni bylo ticho, když někdo vyslovil: „Mohu na tu otázku odpovědět.“

Harrison trhl hlavou: „Pane doktore McGille, tímto způsobem se do jednání nezasahuje.“

McGill vykročil vpřed. „Pane předsedo, ne tuto otázku mohou odpovědět jen čtyři lidé. Pan Buck odmítá z důvodů, které chápu. Pan Erik Peterson neodpoví rovněž z důvodů, které chápu. Nehodí se také, aby odpovídal pan Ballard, protože sám klade panu Buckovi otázky, namůže být

zároveň tazatelem i svědkem. Zbývám jedině já z těch, kdo byli na té schůzi přítomni.“

Harrison si povzdechl. „Dobrá tedy, zodpovíte otázku vy. Jak zněla otázka, pane Ballarde?“

„Jaká byla bezprostřední reakce členů rady na sdělení pana Bucka?“

McGill otevřel zip své aktovky a vytáhl plochý zápisník. „Jak je mým zvykem, udělal jsem si poznámky hned po schůzi. Mohu zde přečíst přesně, co bylo řečeno.“

Našel jednu stránku a upřel oči na Erika Petersona, který seděl vedle Lyalla. „Slova pana Erika Petersona zněla přesně takto: »Turi Buck je starý hloupý černoch. Houby ví, nikdy nic nevěděl a vědět nebude!«„

Na tiskové galerii se rozpoutala vřava.

Síň se prudce rozhlučela a Harrison marně klepal kladívkem do stolu, jeho údery zanikaly ve vřavě. Když se mu konečně podařilo, aby ji přehlušil, pronesl hněvivě: „Jednání se dočasně přerušuje, dokud nebude oznámeno jeho pokračování a dokud se všichni přítomni nenaučí ovládat.“

9

„Turi Buck je starý hloupý černoch. Houby ví, nikdy nic nevěděl a vědět nebude.“

Ta slova těžce visela v rozpačitém tichu salónku hotelu DÁrchaic, který sloužil i jako poradní síň městské rady.

Nakonec si Matthew Houghton nervózně odkašlal a řekl: „Takovéhle výroky byste si mohl odpustit, Eriku.“

Ballard se rozčílil: „To bych si sakra vyprosil!“

John Peterson, který stál, položil ruku bratrovi na rameno. „jestli, Eriku, nedokážeš mluvit rozumně, pak by bylo asi lepší, kdybys držel klapačku. Začínáš se chovat jako Charlie.“ Podíval se na Turiho. „Omlouvám se.“

„Snad bys měl nechat Erika, aby se omluvil sám.“ řekl Ballard ostře.

Erik zrudl, ale neřekl nic. John Peterson Ballarda ignoroval a ohlédl se na McGilla. „Takže jste nám přišel říct o dřívějších lavinách a tvrdíte, že spadne další.“

„To jsem neřekl.“

„Tak co vlastně říkáte?“ ptal se Houghton.

McGill rozpřáhl ruce. „Koho zajímá, jestli se zřítí z nějaké hory pár tisíc tun sněhu? V Jižních Alpách k tomu

dochází pořád. Jenže když někdo pod tou horou stojí, právě když se to řítí, tak je to opravdu nebezpečné. Tohle je vaše situace. Existuje tady potenciální nebezpečí.“

„Nikoli bezprostřední nebezpečí?“ zeptal se John Peterson.

„Povím vám víc po další sérii zkoušek. Ale řeknu vám rovnou, riziko se nijak nezmenšuje.“

Peterson prohlásil: „Mně to všechno připadá hodně nesolidní. Podle toho, jak to líčíte, se mi zdá, že po nás chcete, abychom vydali spoustu peněz kvůli něčemu, co se možná nikdy nestane.“

„Něčemu nerozumím,“ řekl Houghton. „Když už se tu kdysi sesuly laviny, jak to, že nesmetly domy? Můj dům je druhý nejstarší v údolí, děda ho postavil roku 1850, dva roky po osidlování Otaga.“

Ballard řekl: „Podívejte se na mapu.“ Postrčil mapu přes stůl k Houghtonovi. „Matte, byl bych rád, kdybyste se v mysli vrátil do minulosti, řekněme tak o dvacet let nazpět, dřív než byly postaveny všechny ty domy po zahájení těžby v dole. Chtěl bych, abyste označil všechny domy, na které se z té doby pamatujete.“ Podal Houghtonovi pero.

„No, tak tady je můj dům, a dům Turiho Bucka, ale o tom víme, proč tam dosud stojí. A pak dům Cunningových a dům Pearmanových…“

„… a Jacksonova usedlost a starý dům Fisherových,“

řekla paní Samsonová.

Houghton u všech pomalu udělal značky a pak se v židli opřel. Ballard řekl: „Nezapomeňte na kostel a na školu, a na krám Petersonových.“

Houghton udělal na mapě další křížky a Ballard pokračoval: „Jen se na to podívejte. Všechna ta stavení jsou pěkně roztroušená, a když si všimnete terénu, vidíte, že každé z nich je větší či menší měrou chráněné proti sesuvům ze západního svahu.“ Chopil se pera. „Víme ale, že tu stálo ještě jedno obydlí, dům Baileyových.“ Označil jeho místo na mapě. „To je teď pryč.“

Paní Samsonová se zeptala: „Co tím chcete říct?“

„Když sem osadníci přišli poprvé, kdysi uprostřed minulého století, nijak moc se nenamáhali, aby si vedli nějaké záznamy, takže toho o zničených domech moc nevíme. Víme jenom o tom domě Baileyových, a to proto, že nám to řekl Turi. Vsadil bych se, že ty domy, které nám tu Matt označil, jsou ty, které přežily.“

Phil Warrick řekl: To zní rozumně. Jestliže to někomu smetlo dům, nestavěl znovu na stejném místě. Aspoň pokud měl rozum.“

„A pokud přežil,“ řekl McGill. „Baileyovi nepřežili.“

Položil dlaň na mapu. „Tyhle domy přežily, protože jejich stavitelé měli štěstí nebo znali situaci. Jenže teď tu máte celé sídliště, ne jenom několik roztroušených domků. Z toho pramení naše riziko.“

„Co tedy od nás žádáte, co máme dělat?“ zeptal se John Peterson.

„Chci, abyste si uvědomili, že lavinové nebezpečí existuje, to je první krok, a všechno ostatní na to navazuje.

Budete muset podniknout nutná bezpečnostní opatření, zprvu krátkodobá a potom dlouhodobá. Musíte informovat příslušné úřady mimo údolí, že tu takové nebezpečí existuje.

A pak na ně musíte být připraveni, jestli k němu dojde.

Musíte uskladnit záchrannou výzbroj na vhodných místech, kde by byla přístupná v případě neštěstí. A musíte mít muže vycvičené v zacházení s touto výzbrojí. A musíte mít nouzový plán pro případ, že by bylo nutné město evakuovat.

Mohu vám v tom v řadě bodů přispět radou.“

Erik Peterson řekl: „Bratr má pravdu. Zdá se mi, že po nás žádáte, abychom vydali spoustu peněz na záchranu před něčím, co se možná nikdy nestane. Když máme lidi vycvičit, musíme jim zaplatit. Když máme mít potřebnou výzbroj, musíme za ní taky zaplatit. Kde na to sebereme peníze?“

Quentin se hořce zasmál: „To jste ještě nic neslyšeli.

Počkejte, až to uslyšíte o těch dlouhodobých opatřeních.“

Prudce vztyčil prst. „Jestli tenhle člověk prosadí svou, dojde k uzavření dolu.“

„Neříkejte!“ John Peterson zíral na Ballarda. „Co je tohle za šílenství?“

„Zeptejte se McGilla, kolik bude stát ochrana dolu,“

řekl Quentin. „Na poslední poradě, co jsme měli, se mluvilo

o miliónech dolarů, a my všichni víme, že se do toho společnost nepustí.“

„Nemluvíme o záchraně dolu,“ obořil se na něho Ballard. „Ale o ochraně města. V takovém případě získáte vládní podporu.“

Erik Peterson se krátce zasmál. „Každý ví, že vládní podpory nepokryjí všechno, zdaleka ne. To jsme poznali, když jsme přistavovali školu. A vy tu hovoříte o miliónech dolarů, ne o tisících.“ Obrátil se k bratrovi. „Představ si, kolik budou napřesrok dělat městské dávky, jestliže tenhle bláznivý šašek provede svou.“

Ballard se otázal: „Na kolik si ceníš svůj život, Eriku?“

„To je teda bláznivá otázka! Jenže já ti odpovím velmi krátce. Můj život má cenu jako jednoho z mých bratrů, tolik a o nic víc.“

„S tím teď nezačínej,“ zasáhl Houghton rychle.

„On s tím začal,“ řekl Erik. „Ostatně podle něho mi nic nehrozí.“ Poklepal na mapu. „Můj dům patří k těm, co přežily.“

„Teď už ne,“ řekl Ballard. „Od té doby, co byly vykáceny stromy na západním svahu, už ne. To bylo tvoje dílo, Eriku?“

„Co to sakra má s tím společného?“

„Jediným důvodem, proč krám roku 1943 přežil, byly ty stromy. Když teď zmizely, mezi vámi a sněhem už nic nestojí. V tom jsi udělal špatný obchod.“

Erik vstal. „Zcela správně, udělal jsem špatný obchod, či spíš táta. Zatraceně dobře víš, že když mu ten pozemek tvoje matka prodávala, ošidila ho o nerostná práva. Byla to setsakra mazaná ženská. Dokonce si ponechala i ten kousek pozemku tam dole na úpatí, kde je důl, dost velký pozemek, aby tam šlo postavit drtírnu na zpracování rudy, kterou získává z naší půdy.“

Ballard si promnul oči. „Takhle to není, Eriku. Nerostná práva oddělil od pozemku můj otec. Ustanovil to ve své poslední vůli. Tvůj otec tu půdu koupil až o pět let později.

Bylo to přece v roce 1948, že?“

„Čert aby to všechno vzal!“ zaklel Erik. „A ona si pořád shrabuje zlato.“

„Ale kdepak,“ řekl Ballard. „Matka nerostná práva nevlastní.“

„To si vykládej někomu jinému,“ pokračoval pohrdavě Erik. „Všichni jste Ballardi.“

Matt Houghton bubnoval prsty do stolu. „Zdá se, že se nedržíme věci.“ Podíval se nervózně na Erika.

„Ano,“ řekl McGill. „Nechápu, o co tady vlastně jde, ale nemyslím si, že by to mělo něco společného s tím sněhem na svahu.“

Erik pokrčil rameny a znovu si sedl. „Stejně je to mizerný kus země. Pro dobytek zatraceně příkrý a loni jsem ani nemohl sklidit seno.“

McGill prudce trhl hlavou. „Jaké seno?“ zeptal se ostře.

„Co je vám do toho?“

„Radši mi to řekněte. Co se stalo s vaším senem?“

John Peterson obrátil oči ke stropu. „Propánaboha, Eriku! Ukoj jeho zvědavost! Snad potom nějak tuhle schůzi skončíme. Mám práci.“

Erik už nic nenamítal. „Nejdřív pršelo, tráva byla nasáklá vodou, tak jsme ji nemohli sklízet. Doufal jsem, že budeme mít aspoň pár dní suchých, ale neměli jsme je, pršelo až do zimy, takže jsem to vzdal. Stejně už na louce hnila.“

„A tak jste ji tam nechal,“ řekl McGill. „A je tam ještě pořád neposekaná. Je to tak?“

„Správně,“ řekl Erik a dotčeně dodal: „Ale čert mě vem, jestli vím, proč vás to zajímá.“

McGill ho probodl dlouhým pohledem. „Pokácel jste stromy, a to samo je dost zlé. Pak necháte trávu nepokosenou, a to je mnohem horší. Dlouhá, vlhká tráva na kopci je snad nejkluzčí materiál, co existuje. Nebezpečí laviny tím právě značně vzrostlo.“

Warrick řekl: „Klouzalo se to, to vím. Sám jsem se tam snažil dostat nahoru, když pršelo. Zkusil jsem to třikrát a pak jsem toho nechal!“

„No a co? Jsem snad nějakej veřejnej nepřítel?“

rozčiloval se Erik. „Co si tenhle komediant myslí, že je, aby mě takhle obviňoval?“

„Nikoho z ničeho neobviňuju, snad jen jedině z krátkozrakosti,“ řekl McGill. „Prvním příznakem potenciálně nebezpečného terénu je hora pokrytá sněhem, a vy máte jednu rovnou před prahem, ale jako byste ji nikdy neviděli.“

„Doktor McGill má pravdu,“ řekl Ballard.

Erik Peterson se vymrštil. „Nějaký Ballard je ten poslední, kdo mě může z něčeho obviňovat,“ zvolal kousavým tónem. „Nějaký podělaný…“

„Tak dost,“ zasáhla ostře paní Samsonová. „Co bylo, to bylo.“

„O co tu pořád jde?“ zeptal se Warrick a díval se z Ballarda na Erika Petersona. Díval se zmateně, jako člověk, který cítí, že mu něco uniká.

Matt Houghton se díval zachmuřeně. „to je stará historie a nemá s naší záležitostí co dělat.“

McGill povstal. „Podal jsem vám svou zprávu, pánové.

Leží před vámi na stole sepsaná odborně a já vám vysvětlil, co to znamená prostými slovy. Víc udělat nemohu.

Odcházím a je na vás, abyste to zvážili.“

„Kam odcházíte?“ zeptal se Houghton.

„Trochu pracovat.“

„Kde bychom vás našli, kdybychom potřebovali další informace?“

„V domě pana Ballarda,“ řekl McGill. „Nebo nahoře na západním svahu, potřebuje další průzkum. Jenže tam za

mnou nikoho neposílejte. Vlastně by od této chvíle nikomu neměl být dovolen vstup na ten svah. Je to tam setsakra nebezpečné.“

A opustil schůzi.

10

Ian Ballard přeplaval znovu po délce bazén a pak vylezl ven. Kráčel k plátěným lehátkům, kde si nechal ručník, a začal se jim drhnout. Bylo to příjemné uvolnění po dni stráveném před vyšetřovací komisí. Nalil si pivo a podíval se na hodinky, než si je natáhl na ruku. Mike McGill se k němu loudal přes trávník a podával mu obálku. „Povinnost opět volá. Starý Harrison se už zřejmě uklidnil. Tohle bude obsílka k dalšímu zasedání, já už ji taky dostal.“

Ballard otevřel obálku. McGill měl pravdu; byl to dopis od Reeda, sekretáře komise. Položil dopis do trávy vedle lehátka a řekl: „Takže pokračujeme. Na co se soustředí další svědectví?“

„Řekl bych, že na první lavinu,“ ušklíbl se McGill a roztáhl před Ballardem noviny. „Erik se dostal do novin.“

Ballard se podíval na černý titulek, který se táhl přes celou stránku:

NAZVAL HO „STARÝM HLOUPÝM ČERNOCHEM“

Zavrtěl hlavou. „To se Erikovi nebude líbit.“

McGill se pochechtával. „myslíš, že se na mě vyrukuje s revolverem?“

„Erik ne, ale Charlie by to dokázal,“ řekl Ballard střízlivě. „Je dost velký blázen, aby to udělal.“

McGill se zasmál a sedl si do trávy. „Už sis obstaral advokáta?“

„Ne.“

„Už bys ho pomalu měl začít shánět.“

„Objevil jsem, že mám nečekaný talent,“ řekl Ballard.

„Umím se hájit docela dobře sám.“

„Byl jsi docela dobrý při svědectví Turiho a Lyalla jsi pěkně nechal vlézt na tu jeho větev, než jsi mu ji odřízl. Na začátečníka to nebylo špatné.“

„Pan Ballard?“ Ballard vzhlédl a uviděl mladíka z kanceláře hotelu. „Právě přišel telegram. Myslel jsem si, že by to mohlo být důležité, tak jsem vám ho sem raději přinesl.“

„Děkuji vám,“ Ballard roztrhl obálku. „Je to kabelogram z Anglie.“ Rychle ho přelétl očima a zamračil se. „No proč tohle…?“

„Starosti?“

„Ani ne.“ Ballard podal kabelogram McGillovi. „Proč ale, prosím tě, nějaký člověk najednou za mnou letí přes půl světa?“

„Kdo je to Stenning?“

„Dědečkův přítel.“ Ballard se zahleděl neurčitě k bazénu.

McGill začal počítat. „Říká, že odletí v noci. Nezáleží na tom, jestli poletí na východ nebo na západ, do Aucklandu je to pořád kolem čtyřiceti hodin. Potom bude muset stihnout domácí linku sem k nám. Takže dva plné dny, to znamená v sobotu odpoledne.“

„Komise nebude v sobotu zasedat. Pojedu Stenningovi naproti na letiště.“

„Měl bys mu radši poslat do Aucklandu vzkaz, že ho tady budeš očekávat.“

Ballard přikývl. „Když jsem naposled mluvil se starým Benem, něco o Stenningovi říkal. Říkal, že kdyby se něco mělo stát s ním anebo se společností, ať to pustím z hlavy, že se Stenning se mnou rychle spojí sám. Zřejmě to myslel vážně.“

„Kdo je ten Stenning, kromě toho, že to byl dědečkův přítel?“

„Je to právník.“

„To tedy přijíždí v pravou chvíli,“ řekl McGill. „Přesně člověk, jakého potřebuješ.“

Ballard zavrtěl hlavou. „Jenže on není ten správný druh právníka. Specializuje se na daně.“

„Aha, jeden z těchhle hochů.“ McGill se zachichtal.

„Patrně přichází, aby ti všechno vyjevil, že se dopustil chyby při vyřizování dědických poplatků, takže místo tří miliónů dostaneš po starém pánovi jenom tři tisíce.“

Ballard se zazubil. „Nedostanu ani tři centy. Ben mě na to upozornil. Řekl, že mi poskytl vzdělání a že musím stát na vlastních nohou, jako on, když byl v mých letech. Říkal jsem ti, že všechny peníze jsou vázány v různých svěřeneckých nadacích.“ Protáhl se. „Začíná mně být zima.

Pojďme dovnitř.“

„V baru je tepleji.“ Souhlasil McGill.

TŘETÍ DEN JEDNÁNÍ

11

Tisková galerie byla nabitá k prasknutí, když Harrison vedl výslech Erika Petersona. Dan Edwards si pro sebe bezostyšně zajistil prostor tím, že vzal s sebou dva začínající reportéry, a když potom jednání začalo, poslal je pryč.

Nebylo mu to však nic platné. Ostatní reportéři protestovali a vynutili si, že i ta dvě místa byla obsazena, a Edwards musel škrábat svůj těsnopis ve stejné mačkanici jako všichni.

Harrison si udělal do bloku poznámku a pozvedl oči.

„Přicházíme tedy k bodu, kdy doktor McGill ze schůze odešel, když předtím sdělil své špatné zprávy. Co se dělo potom, pane Petersone?“

Erik Peterson pokrčil rameny. „No, schůze pokračovala ještě dlouho. Musím poctivě doznat, že někteří z nás nebyli přesvědčeni o vážnosti situace. Nezapomínejte, že nás to všechno tak najednou zaskočilo, byli jsme tím překvapeni.

Vždyť když k vám někdo přijde a řekne „konec světa se blíži“, budete žádat spoustu důkazů, než mu uvěříte.“

„Děkuji vám za vysvětlení vašeho stanoviska,“ řekl Harrison. „Můžete nám podrobněji uvést názory jednotlivých členů rady?“

„No, můj bratr zastával názor, že i kdyby McGill nebyl daleko od pravdy, nesmíme vyvolávat paniku. Já s tím souhlasil a starosta Matt Houghton taky. Phil Warrick na to zřejmě žádný názor neměl. Nechal se unášet vším, co se říkalo, a souhlasil s každým. Paní Samsonová se chtěla rovnou na místě pustit do přípravy evakuace.“

„Jaké stanovisko zaujalo vedení dolu?“

„Pan Ballard souhlasil s paní Samsonovou. Pan Quentin prohlásil, že si nemyslí, že by existovalo nějaké nebezpečí, řekl, že jsou to všechno jen tlachy. Pan Cameron se klonil k názoru pana Ballarda.“ Peterson sepjal dlaně. „Musíte si uvědomit, že jakékoli rozhodnutí, týkající se města, bylo povinností městské rady. Vedení dolu nemělo do toho co mluvit. Doktor McGill nám řekl, že na západním svahu nehrozí bezprostřední nebezpečí, a tak někteří z nás neviděli důvod, proč honem přijímat nějaký návrh, který by pro město znamenal spoustu peněz a ztraceného času.“

„A ztrátu hlasu, kdyby se nic nestalo,“ poznamenal cynicky Edwards.

„No, jak jsem říkal, dlouho se o tom hovořilo, pořád jsme to obraceli ze všech stran. Nakonec měl Matt Houghton nápad. Prohlásil, že na tom, co nám McGill řekl, možná něco je, ale že by ještě rád znal další názor. Povídal, že zavolá do Christchurche a poradí se o tom.“

„S kým o tom hodlal hovořit?“

„V tom je ten háček. Nevěděl s kým, a my ostatní taky ne. Pan Cameron navrhl, aby se spojil s někým z Úřadu pro lesní hospodářství, povídal, že tam snad budou něco vědět o lavinovém nebezpečí. Někdo jiný, nevím už kdo, navrhl ministerstvo civilní obrany. Bylo rozhodnuto zkusit obojí.

Paní Samsonová řekla, že bychom měli informovat policii a s tím všichni souhlasili.“

„Mělo vedení dolu nějaké konkrétní návrhy?“

„Nabídli nám prostředky k přepravě, nákladní vozy a tak. A taky buldozery.“

„Kdo vám to nabídl?“

Peterson se podíval stranou po Ballardovi. Zaváhal, pak řekl: „Nepamatuji se. Možná že to byl pan Cameron.“

Ballard se slabě usmál.

„A co se dělo potom?“

„Schůzi jsme ukončili a rozhodli se, že se sejdeme znova druhý den ráno v jedenáct hodin, třebaže to byla neděle.“

„Rozumím.“ Harrison se rozhlédl. „Má někdo ještě nějaké další otázky pro pana Petersona?“

Ruku zvedl Smithers. „Zastupuji ministerstvo civilní obrany. Zavolal někdo skutečně orgánům civilní obrany?“

„Pokud vím, ne.“

„Proč ne?“

„Hovořil jsem po schůzi s Mattem Houghtonem. Trochu s tím vším váhal. Řekl, že udělá to, co dělá vždycky, než se o něčem rozhodne. Totiž, že se na to vyspí.“

„A policie, informovali jste ji?“

„To nebylo tak snadné. Arthur Pye byl pryč. Byl nahoře v údolí, vyšetřoval tam nějaký případ roztrhaných ovcí.“

„Kdo je Arthur Pye?“

„Náš policista. Hukahoronui je jenom malá obec, měli jsme jen jednoho strážníka.“

Chcete tím tedy říct, že když jste hovořil o tom, že uvědomíte policii, měli jste na mysli oznámit to strážníku Pyeovi?“ ptal se nevěřícně Smithers.

„No přece on by věděl, jak informovat svoje nadřízené,“

bránil se Peterson.

„Takže nikdo mimo obvod Hukahoronui o té situaci nevěděl?“

„Ano, myslím, že je to tak.“

„A v Hukahoronui to zůstalo známo jen hrstce lidí.“

„Ano.“

Smithers se vrátil k svému poznámkovému bloku. „Řekl jste, že když jste se rozhodli získat ještě další názor na rozbor doktora McGilla, nikdo nevěděl, s kým se poradit.“

Zvedl hlavu a podíval se na Petersona s pochybovačným výrazem. „Cožpak nikdo z rady nečetl směrnice, které jsme vám zaslali od nás z ministerstva?“

„Dostáváme od vlády spoustu materiálů,“ pokrčil rameny Peterson. „Já sám jsem to všechno nečetl.“

„Zřejmě to z rady nečetl nikdo.“ Smithers si zhluboka povzdech. „Pane Petersone, vy jste byl radní a odpovědný úřední činitel. Snad budete souhlasit, že přípravy na řešení kritické situace ve vaší obci byly právě u vás plně na místě?

Nehovořím jenom o lavinách, žijeme v zemi se sklonem k sopečné aktivitě, což je také hlavní důvod, proč máme ministerstvo civilní obrany.“

„Mohu vznést námitku?“ řekl Lyall rychle.

Harrison zvedl hlavu od svých poznámek. „Jaká je vaše námitka?“

„Rád bych zdůraznil, že obec Hukahoronui byla relativně nová a obyvatelstvo se převážně skládalo z lidí, kteří se do údolí přistěhovali v poslední době. Za takové situace vědomí sounáležitosti s obcí bývá přirozeně menší než v obcích s delší tradicí.“

„Pane Lyalle, to má být vaše námitka? Vypadá to jako byste odpovídal místo svědka.“

„To není moje námitka, pane předsedo. Moje námitka je to, že nepovažuji za vhodné, aby se pan Smithers takhle vyčítavě ptal pana Petersona. Osobuje si práva této komise, na níž je rozhodnout, zda celková situace, na kterou naráží ve své otázce, byla jádrem problému.“

„Slabý argument, nicméně má určité opodstatnění,“

připustil Harrison. „Lépe by se však k němu hodil omluvný tón. Pane Smithersi, poslední dotaz nebyl k věci. Máte další otázky?“

„Žádnou, kterou bych chtěl položit tomuto svědkovi,“

řekl Smithers úsečně.

„Pak můžete odstoupit, pane Petersone, s tím, že budete dále k dispozici.“

Peterson opustil svědecké křeslo s výrazem úlevy a Harrison se sklonil, aby se dohodl s Reedem. Potom se znovu opřel ve své židli a řekl: „Pan Cameron, inženýr Hukahoronuiské důlní společnosti, je už řadu měsíců hospitalizován na následky zranění, která utrpěl při katastrofě. Nicméně však komisi oznámil, že se v současné době cítí natolik dobře, aby mohl svědecky vypovídat, a je přítomen. Předstoupil byste, pane Camerone?“

Ozval se tichý šum, když Cameron kulhal síní, opíraje se těžce o paži ošetřovatele. Ztratil hodně na váze a byl skoro vychrtlý, tváře měl vpadlé a jeho vlasy, v době laviny prokvetlé, úplně zběleli. Vypadal lako stařec.

Posadil se do svědeckého křesla a ošetřovatel si přitáhl židli za něho. Reed se tázal: „Plným jménem se jmenujete?“

„Joseph McNeil Cameron.“

„Vaše povolání, pane Camerone?“

„Byl jsem důlním inženýrem,“ řekl Cameron úsečně.

„Konkrétně v daném období, které je předmětem zkoumání této komise, u Hukahoronuiské důlní společnosti.“ Jeho hlas zněl silně, hovořil však pomalu.

„Pane Camerone,“ řekl Harrison, „jakmile byste se necítil schopen pokračovat, neváhejte to laskavě říci.“

„Děkuji vám, pane předsedo.“

„Vyrozuměl jsem, že chcete vypovídat o událostech toho večera, kdy jste se sešli s městskou radou. To znamená v sobotu večer. Je to tak?“

„Ano pane předsedo,“ řekl Cameron. „Toho večera se konala večeře s tancem v hotelu DÁrchaic. Pozval jsem pana Ballarda a pana doktora McGilla jako své hosty. Moje dcera Stacey tam byla také, byla tady na prázdninách, přijela ze Spojených států a měla se příští týden vracet. Při večeři se hovořilo o všem možném a právě tehdy jsem se dověděl, že starosta nikomu nevolal. To v nás všech spolu s novou a nanejvýš znepokojující zprávou doktora McGilla vyvolalo velké obavy.“

„Mohl byste to rozvést podrobněji?“ řekl Harrison.

„Samozřejmě. Právě jsme začínali večeřet…“

McGill si prohlížel jídelní lístek. „Koloniální husa.“

řekl. „To zní slibně.“

Ballard se zasmál. „Nečekej žádnou drůbež.“

„Já jsem si to chtěla objednat,“ řekla Stacey Cameronová. Byla to vysoká snědá dívka, typická Američanka, štíhlá a půvabná. McGill si ji změřil zkušeným okem a odhadl ji jako tradiční americký typ, kalifornská odrůda. „Co to je, když to není žádný pták?“

„Texaský slavík taky není pták, holčičko,“ řekl Cameron. „Je to osel. Tohleto je podobný novozélandský žertík.“

Stacey se zděsila. „Chceš říct, že je to koňské maso?“

„Ne,“ ozval se Ballard. „Je to mladé skopové s nádivkou.“

„Teď zase nerozumím já,“ naříkal si McGill. „Co je to mladé skopové?“

„Něco mezi jehněčím a skopovým masem. Na Novém Zélandu jsou milióny ovcí a skoro stejně tolik způsobů úpravy jejich masa. Koloniální husa je koloniální vtip, ale není to špatné.“

„Past na neopatrného turistu,“ komentoval McGill.

„Když už mluvíme o turistech, kdy se vracíte zpátky do Států Stacey?“

„Zbývá mi už jen deset dní,“ povzdechla si Stacey.

„Snažil jsem se ji přemluvit, aby zůstala,“ řekl Cameron.

„A pročpak nechcete?“ zeptal se Ballard.

„Ráda bych zůstala,“ řekla s lítostí. „Už jenom abych se mohla starat o svého starého blázínka.“ Naklonila se a pohladila otce po ruce. „Jenže mám v San Francisku šéfa, který se beze mne neobejde, a nemohu ho nechat na holičkách.“

Cameron ji odpověděl: „Nikdo není nenahraditelný. Jak dlouho by to trvalo, než by tě pustil?“

Zamyslely se nad tím. „Snad šest měsíců.“

„Co kdybys to tedy zkusila?“

„Uvážím to,“ řekla. „Opravdu to uvážím.“

Při večeři Cameron široce rozkládal o některých konkrétních potížích, které měli, když s dolem začínali.

„Nejvíc potíží jsme měli s lidmi. Obyvatelstvo tady okolo nebylo zpočátku zrovna nadšené. Byli zvyklí žít svým zaběhnutým způsobem a nestáli o změny. Všichni, kromě starého Petersona samozřejmě, ten si uvědomoval příležitost, která se naskytla.“

„To mi něco připomínáte,“ řekl McGill. „Jak je to s těmi Petersony? A kolik jich proboha je?“

„Tři bratři,“ řekl Ballard. John, Erik a Charlie. Starý Peterson loni umřel.“

Cameron pokračoval: „John má dobrou hlavu, Erik podnikavost a Charlie sotva něco víc než svaly. Kdyby měl

náš Charlie dvakrát tolik rozumu, co ho má, pořád by byl přihlouplý. Petersonovým patří samoobsluha a benzínová stanice, mají poloviční podíl na tomhle hotelu, hospodaří na několika farmách, a tak podobně. Charlie by chtěl z Huky vytvořit lyžařské středisko, ale shledává, že to je těžký úkol.

Jeho bratři si myslí, že proto není zralá doba. Starý Peterson si uvědomoval možnosti a synové pokračují tam, kde on přestal.“

„Zapomínáš na Liz,“ řekla Stacey. Támhle je, u čtvrtého stolu tímhle směrem.“

Ballard otočil hlavu. Po návratu do údolí se ještě s Liz nesetkal a v paměti měl dosud obraz pihovatého neohrabaného děvčátka s copánky a odřenými koleny. Teď viděl něco docela jiného a zhluboka se na to nadechl.

Liz Petersonová byla vzácný zjev, skutečně krásná dívka, jejíž půvab nezávisel na pomoci kosmetiky. Její krása spočívala mnohem hlouběji než na povrchu její pleti, v utváření její lebky, v tom, jak zářila zdravím a mládím, jak elegantně a ukázněně se pohybovala. Byla krásná, jako je krásné zdravé mladé zvíře, a byla v ní jakási bezděčná arogance, jakou shledáváme u plnokrevných závodních koňů nebo skvělých loveckých psů.

„Propána!“ ozval se. „Ta vyrostla.“

Cameron se usmál. „To už se stává.“

„Cože jsem ji ještě nikde neviděl?“

„Byla na návštěvě na Severním ostrově. Vrátila se tento týden,“ řekl Cameron. „V pondělí byla u nás na večeři. Na Stacey udělala dojem, a na moji holčičku hned tak někdo dojem neudělá.“

„Mám Liz ráda,“ řekla Stacey. „Myslí jí to.“

Ballard se zahloubaně díval do talíře. „Už se někdo z Petersonových oženil?“

„John je ženatý, a Erik je zasnoubený.“

„A co Charlie?“

„Ne, ještě nemusel, aspoň prozatím. Ale z toho, co jsem slyšel, už to jednou dvakrát bylo tak tak. No a Liz, ta už se měla dávno vdávat, jenže Charlie dovede všechny ty mladíky zastrašit. Hlídá sestru jako slepice jediné kuřátko.“

McGill řekl: „Petersonovi tě, Iane, nemají rádi. Co to vlastně všechno dnes ráno znamenalo?“

„Starý spor,“ řekl Ballard krátce. Pohlédl na Camerona.

„Ty o tom víš, Joe?“

„Slyšel jsem,“ řekl Cameron, „něco o tom, že Ballardi podfoukli Petersony a sebrali jim důl.“

„Takhle to vykládají Peterdonové,“ souhlasil Ballard.

„John ne, ten je na to moc inteligentní, ale Erik se to snaží všem namluvit. Bylo to tak, že můj otec se pohádal s dědečkem a vystěhoval se na Nový Zéland. Ačkoli opustil rodinu, byl to natolik Ballard, že když našel na své půdě zlato, tak se o ně zajímal. Věděl, že ho zřejmě není tolik, aby stálo za to začít s těžbou při tehdejší ceně zlata, ale když

sepisoval poslední vůli, než odešel do armády, zanechal půdu matce a nerostná práva dědečkovi.“

„Protože se pohádali?“ zeptal se McGill.

„Ballardovská krev. Co by si ostatně maminka počala s nerostnými právy? Jenže když otec zemřel, musela maminka pozemky prodat, nemohla, na nich sama hospodařit. Prodala většinu půdy, to je západní svah, starému Petersonovi, který si zapomněl ověřit, jestli mu patří nerostná práva. Nevím, zda mu na tom vůbec záleželo, ale když dědeček koupil od matky zbytek pozemků, ten kousek na úpatí svahu, a začal těžit z nerostných práv pod Petersonovými pozemky, rozpoutalo se hotové peklo. Jedno obvinění z nečestnosti stíhalo druhé. Petersonovi byly a jsou dodnes přesvědčeni, že to bylo od Ballardů promyšlené spiknutí. Ve skutečnosti ovšem o nic takového nešlo, jenže já se jmenuji Ballard a proto se v tom vezu.“

„Když to takhle vyložíš, nezní to nijak zle,“ řekl Cameron. „Přesto se nadivím, že jsou Petersonové dopálení.“

„Nechápu, proč by měli být,“ odporoval Ballard.

„Petersonové jsou jediní, kdo z toho dolu těží. Důl znamenal pro údolí prosperitu a Petersonové z ní shrabují smetanu.

Ballardové z toho zcela určitě žádný zisk nemají. Viděl jsi provozní výdaje, Joe, a víš, že společnost těžbou tak akorát kryje náklady.“ Zavrtěl hlavou. „Nevím, co se stane, jestliže budeme muset budovat rozsáhlou ochranu proti lavinám.

Celý den jsem se snažil zastihnout Crowella, ale není k dosažení.“

„Kdo je to?“ zeptal se McGill.

„Předseda společnosti. Žije v Aucklandu.“

„uvažoval jsem o ochraně proti lavinám,“ řekl McGill zamyšleně. „Mám tu pro vás pár čísel, Joe. Až budete rýsovat návrh na protilavinovou galerii nad vchodem do dolu, počítejte s dynamickým tlakem víc než pětadvacet tun na čtverečný metr.“

Camerona to vylekalo. „Opravdu tolik?“ ptal se nevěřícně.

„Mluvil jsem s lidmi, kteří na vlastní oči viděli ten sesuv v roce 1943. Podle všech zpráv to byla letící prachová lavina a podle Turiho Bucka i ta lavina z roku 1912 byla stejná. A příští může být zrovna taková.“

„Letící prachová lavina! Co to je?“

„Teď není čas na přednášku o lavinové dynamice. Stačí, když budete vědět, že je rychlá a má šílenou razanci.“

Ballard řekl: „Lavina v roce 1943 změnila čtyřicet hektarů vysokého lesa na palivové dříví.“

Cameron položil vidličku. „Teď už chápu, proč jste měl takovou starost o město.“

„Ani nevíte, jak bych si přál, aby si rada dělala tolik starostí co já,“ řekl McGill zachmuřeně.

Cameron vzhlédl. „Zrovna sem jde Matt Houghton.

Když mu povíte, co jste zrovna řekl mně, snad ho to taky tak

jako mě vystraší.“ Houghton došel k nim, holá hlava se mu leskla, a Cameron pro něho přitáhl židli. „Posaď se, Matte.

Tak co ti povídali na civilní obraně?“

Houghton těžce dosedl. „Ještě jsem neměl čas se s nimi spojit. Chystáme se dát výstrahy na svah. Dělají je skauti Bobbyho Fawcetta a zítra je tam zapícháme. Neměl bys pro nás, Joe, nějaké kolíky?“

„Samozřejmě,“ řekl Cameron, ale myslel zřejmě na něco jiného. Díval se na McGilla.

Ballard se naklonil kupředu. „Co tím chcete říct, Matte, že jste neměl čas? myslel jsem, že se dohodlo…“

Houghton mávl rukou. „Je přece sobota, Iane,“ řekl naříkavě a pokrčil rameny. „A zítra bude neděle. Zřejmě s nimi do pondělka nedostaneme spojení.“

Ballard se díval zklamaně. „Vy si, Matte, opravdu myslíte, že na ústředí civilní obrany se na konci týdne zavírá? Stačí, když zvednete ten zatracený telefon.“

„Nerozčilujte se, Iane. Už mám dost starostí s Petersonovými. Charlie si staví hlavu, že mu nikdo nemůže zabránit, aby chodil anebo lyžoval na své vlastní půdě.“

„Proboha, copak se zbláznil?“

Houghton si vzdychl. „Znáš Charlieho. Zase do toho plete to staré nepřátelství.“

„Co jsem já měl společného s kupováním a prodáváním nerostných práv? Byl jsem tehdy malý kluk.“

„V tom to není. To ta druhá věc. Víš přece, že Charlie a Alek byli dvojčata.“

„To se ale stalo už skoro před pětadvaceti lety.“

„Vzpomínky přežívají, Iane, přežívají.“ Houghton si mnul bradu. „To, jak jste nám vykládal o svém vzdělání, víte, že jste byl v Johannesburgu a na Harvardu. Erik tomu nechtěl věřit.“

„Takže si myslí, že jsem stejně lhář jako zbabělec,“ řekl Ballard kysele. „Co si myslí, že to nese, když je člověk na vedoucím místě u společnosti, jako je tahle?“

„Mluvil o bohatém dědečkovi,“ušklíbl se Houghton.

Pod Ballardovým upřeným pohledem sklopil nakonec oči. Ballard řekl: „Čekám na telefon, na starého Crowella.

Můžete si s ním promluvit, jestli chcete. Řekne vám o mé kvalifikaci.“ Jeho hlas zněl studeně.

„Nerozčilujte se, věřím vám. Dosáhl jste v životě úspěchu, a to je hlavní.“

„Ne, není, Matte. Hlavní je ten zatracený sníh na svahu nad městem a nestojím o to, aby nějaké staré věci bránily řešení. Chci, aby se dělalo to, co je správné, a jestli mi Petersonové budou stát v cestě, nebudu je nijak obcházet, půjdu přes ně. Rozmáznu je na kaši.“

Houghton se po něm vylekaně podíval. „Proboha, vy jste se ale změnil!“

„Turi Buck to řekl první, vyrostl jsem,“ řekl Ballard unaveně.

U stolu nastalo rozpačité ticho. McGill, který tiše přihlížel, řekl: „Nevím, na co všechno jste narážel, pane Houghtone, ale jedno vám řeknu. Situace je teď mnohem vážnější, než jak jsem vám ji vylíčil na naší schůzi ráno.

Odebral jsem na svahu další vzorky a stabilita se zhoršuje.

Hovořil jsem také s lidmi o dřívějších lavinách a výsledek toho je, že jsem právě upozornil pana Camerona, aby se připravil na něco, co důl zasáhne velmi tvrdě. A musím vám říct, že totéž platí i pro město.“

Houghton se bránil: „Proč jste k čertu takhle nemluvil ráno místo všech těch řečiček okolo a vědeckých vytáček?

Dnes ráno jste mluvil o potenciálním nebezpečí.“

McGilla to podráždilo: „Někdy si říkám, jestli vůbec mluvíme stejným jazykem,“ vyštěkl. „Riziko je dosud potenciální a bude tak dlouho, dokud se něco nestane, a pak to bude akutní riziko, ale to už bude zatraceně pozdě, aby se ještě něco dalo podniknout. Co chcete, abych udělal? Vylezl na svah a odpálil to, jen abych vám dokázal, že se to může stát?“

Ballard řekl: „Vraťte se k vaší městské radě a řekněte jim, ať si s takovouhle politikou nezahrávají. A Petersonovým ode mne vyřiďte, že mrtvého nikdo nevolí.“

Hlas měl jako ze železa. „Taky jim řekněte, že jestli zítra do oběda nepodniknou něco konstruktivního, půjdu přes jejich hlavy, svolám veřejnou schůzi a řeknu to lidem přímo.“

„A zavolejte co nejrychleji na civilní obranu,“ dodal McGill.

Houghton si hluboce povzdechl a vstal. Ve tváři byl červený a leskl se potem. „Udělám, co budu moct,“ řekl a odešel.

Ballard se za ním díval. „Rád bych věděl, jestli je tohle vhodná chvíle na to, aby se člověk opil?“

12

„Pil pan Ballard tenkrát večer hodně?“ ptal se Lyall.

Cameron sevřel rty, ale pak se uvolnil. „Ne víc než většina z nás,“ řekl nenuceně. „Musíte mít na paměti, že to byl večírek. Například nepil tolik co já.“ A jako by si to teprve teď uvědomil, dodal: Ani tolik co vaši klienti.“

Lyall se ostře ozval: „musím protestovat. Svědkovi nelze trpět svévolné narážky tohoto druhu.“

Harrison se bezúspěšně snažil skrýt úsměv. „Zdá se mi, že se pan Cameron pouze snažil vyjádřit intenzitu pití pana Ballarda. Je tomu tak, pane Camerone?“

„Byl to večírek na malém městě,“ řekl Cameron.

„Samozřejmě že se pilo. Pár mládenců z dolu se pořádně

nalízlo. Ale taky pár lidí z města. Já jsem byl ke konci taky trochu v náladě. Pan Ballard ale zdaleka nebyl opilý.

Nemyslím si, že by byl typ, co pije. Ale samozřejmě pár skleniček taky vypil.“

„Myslím, že tím je otázka pana Lyalla zodpovězena.

Pokračujte, pane Camerone.“

„No, asi tak kolem půl dvanácté ten večer pan Ballard znovu zaútočil na starostu, jestli už někomu volal, civilní obranu nebo kohokoli, a Houghton řekl, že ne. Řekl, že nevidí důvod, proč by to pár hodin nepočkalo, a že ze sebe nebude dělat uprostřed noci šaška, aby volal nějakého domovníka a dával mu pitomé otázky.“

Harrison se podíval na Ballarda. „Pane Camerone, nebylo by správné, abych se ptal vás, proč pan Ballard v té chvíli nezavolal sám. Pan Ballard je zde, aby odpověděl sám za sebe, jak také jistě učiní. Ale jestliže byla situace tak naléhavá, proč jste nezavolal vy?“

Cameron vypadal rozpačitě. „Bylo nám řečeno docela nepokrytě, abychom nestrkali nos do záležitostí obce. A až do té chvíle jsme mysleli, že k tomu telefonu došlo. Když jsme zjistili, že se dosud netelefonovalo, domnívali jsme se, že je jen nepatrná pravděpodobnost, že bychom sehnali z civilní obrany někoho, kdo by nám mohl říct, co jsme chtěli vědět. Další věc byla, že pan Ballard stále ještě doufal ve spolupráci s městskou radou, a kdyby volal on, mysleli

by si, že je obchází v něčem, co považovali za věc města.

Vztahy mezi dolem a městem by mohly trvale utrpět.“

„Co si o tom myslel pan McGill?“

„Nebyl tam v té chvíli. Čel si ven zkontrolovat počasí.

Ale potom prohlásil, že je pan Ballard zatracený hlupák.“

Cameron se poškrábal na tváři. „A já prý jsem taky zatracený hlupák.“

„Zdá se, že doktor McGill je jediná osoba, která z toho vychází pozitivně,“ poznamenal Harrison. „Zřejmě si tu všichni předávali odpovědnost jako horkou kaši z důvodů, které jsou nicotné, když uvážíme rozsah katastrofy.“

„Souhlasím,“ doznal otevřeně Cameron. „Jenže doktor McGill byl jediný člověk, který měl nějakou představu o rozsahu nebezpečí, které nám hrozilo. Když mi řekl, abych se připravil na dynamický tlak víc než pětadvaceti tun na čtverečný metr, myslel jsem si, že nadsazuje. Přijal jsem jeho zdůvodnění, ale v hlouby duše jsem tomu přece jen nevěřil. Myslím, že u pana Ballarda to bylo stejné, a to jsme oba technici.“

„A protože členové městské rady nebyli technici, myslíte si, že to omlouvá jejich liknavost?“

„Ne,“ odpověděl Cameron ztěžka. „Všichni jsme vinni ve větší či menší míře. Neomlouvá to naše počínání, ale lze tu hledat jakési vysvětlení.“

Harrison dlouho mlčel a pak tiše řekl: „S tím souhlasím, pane Camerone. A co se dělo dál?“

„Zůstali jsme s panem Ballardem u stolu, hovořili jsme a trochu popíjeli. Jestliže pan Ballard tu noc pil, pak až v téhle chvíli. Do té doby vypil sotva dvě skleničky.“

Cameron nějakou chvíli hovořil s Ballardem, snad to bylo dvacet minut, a pak se k nim připojila Stacey Cameronová. Ballard nastavil ucho k tanečnímu parketu.

Bylo natolik pozdě, že se už místo veselých rockových rytmů ozývaly unylé šouravé melodie nočních lokálů.

„Zatančíme si?“ navrhl.

Stacey se zasmála: „Díky, ale prosím vás, ne. Už jsem si dnes tím tancováním úplně ušoupala nohy.“ Posadila se, ohýbala prsty na nohou a pak k němu vzhlédla. „Liz Petersonová by ráda věděla, jestli si myslíte, že má neštovice?“

Zamrkal. „Cože?“

„Má dojem, že ji ignorujete. Možná má pravdu.“

Ballard se nepatrně usmál. „Až dodneška jsem úplně zapomněl, že existuje.“

„Teď už ale víte, že existuje. Proč ji nepozvete, aby si s vámi zatančila? Teď právě netančí.“

Ballard se na ni podíval s otevřenou pusou a pak se usmál. „No proč ne?“ Vypil rázem svou skleničku a cítil, jak mu lok whisky sklouzl do žaludku. „Musím to v sobě trochu rozmíchat.“ Odešel směrem k parketu.

„Zbláznila ses?“ zeptal se Cameron. „Nevíš, že se Ballard a Petersonovi snášejí jako kočka se psem? Co tím chceš docílit, rozpoutat válku?“

„Jednou musí navázat rozumný kontakt,“ řekla Stacey.

„Huka není tak velké místo, aby se věčně ignorovali.“

Cameron nevypadal, že by ho přesvědčila. „Doufám, že víš, co děláš.“

„Tati, co znamenají ty řeči o lavině?“

„Jaké lavině?“

„Nemluv se mnou, jako bych byla nějaký pitomeček,“

řekla Stacey. „Ta lavina, o které jste hovořili při večeři.“

„Aha ta!“ řekl Cameron se špatně předstíraným překvapením. „To nic není. Jde jenom o nějaká preventivní opatření, která po nás žádá McGill.“

„Preventivní opatření,“ opakovala zamyšleně „To bych tedy zrovna neřekla podle toho, jak se Ian pustil do Houghtona.“ Podívala se přes otce. „Mike už je tu. Jaké je počasí, Miku?“

„Hustě sněží.“ McGill se podíval na hodinky. „Už je skoro půlnoc. Do kolika se tyhle tancovačky obyčejně táhnou?“

„Tanec skončí přesně o půlnoci,“ řekl Cameron.

„Novozélanďani jsou zbožné duše. V neděli se netancuje.“

McGill přikývl. „Docela rád si půjdu lehnout.“ Protáhl se. „Co říkali ti chlápci z civilní obrany?“

„Houghton je nezavolal.“

„Nezavolal!“ McGill chytil Camerona za ruku. „A co jste tedy udělali vy? Zkusil to Ian?“ Cameron zavrtěl hlavou.

„Tak to je zatracený hlupák, a vy taky. Kde je tady telefon?“

„Jeden je v hale,“ řekl Cameron. „Podívejte se, Miku, teď v noci v tuhle dobu tam nebude nikdo odpovědný, kdo by vám něco řekl.“

„Jděte k čertu!“ zvolal McGill. „Já jim to povím.

Vzburcuju poplach.“

Rychle odcházel a Cameron v patách za ním. Když procházeli kolem tanečního parketu, ozval se křik a jakýsi zmatek. McGill se ohlédl a spatřil Charlieho Petersona s rukou na Ballardově rameni. „Tohle tak zrovna potřebujeme,“ řekl znechuceně. „Pojďte, Joe,“ a šel na parket, kde proti sobě stáli naježeně oba protivníci.

Ballard tančil s Liz Petersonovou, když ucítil těžký dopad Charlieho masité ruky na rameni a potom, jak jím ta ruka otáčí. Charlie byl ve tváři zpocený a oči měl zarudlé.

Když na něho šeptem chraptěl: „Drž se stranou od mé sestry, Ballarde,“ táhl z něho alkohol.

Liz zrudla. „Charlie, říkala jsem ti…“

„Drž hubu!“ Jeho ruka těžce spočívala Ballardovi na rameni. „Jestli tě s ní ještě načapám, tak tě přerazím.“

„Sundej tu ruku,“ řekl Ballard.

Charlieho zuřivost trochu opadla, bodře se usmál: „Sundej si ji sám, jestli to dokážeš.“ Zlostně palcem zaryl do svalu na Ballardově rameni.

„Nech těch nesmyslů,“ ozvala se Liz. „Den ode dne je to s tebou horší.“

Charlie sestru ignoroval a do Ballarda dloubal stále silněji. „Tak co? Maminka se na tebe nebude zlobit, není tady.“

Ballard jakoby poklesával. Ruce měl svěšené před sebou, zápěstí zkřížená, a najednou je prudce vymrštil, zasáhl Charlieho do lokte a tak se osvobodil.

Charlie učinil výpad kupředu, ale Cameron ho chytil za paži a zkroutil mu ji za zády. Bylo to provedeno zkušeně, Cameron zřejmě nebyl žádný nováček v jednání s výtržníky.

„Nechte toho,“ řekl McGill. „Tohle je taneční parket a ne boxerský ring.“

Charlie se znovu dral dopředu, ale McGill ho odstrčil.

„Dobrá,“ řekl Charlie. „Počkám si na tebe venku, až ti kamarádi nebudou pomáhat.“

„Proboha, vždyť mluvíte jako malý kluk,“ zvolal McGill.

„Nechte toho holomka, ať mluví sám za sebe,“ odsekl Charlie.

Někde vzadu se ozval silný hlas: „Je tu někde pan Ballard? Má telefon!“

McGill trhl hlavou k Ballardovi. „Jdi si vzít ten hovor.“

Ballard si pohybem ramenou narovnal zmuchlané sako a krátce přikývl. Odcházel kolem Charlieho, aniž se na něho podíval. Charlie se kroutil v Cameronově sevření a ječel: „Nezměnil ses ty lumpe. Pořád utíkáš a jseš strachy vedle.“

„Co se to tu děje?“ ptal se někdo.

McGill se otočil a uviděl vedle sebe stát Erika Petersona. Sundal ruku Charliemu z prsou a řekl: „Váš bratříček se utrhl ze řetězu.“

Erik se obrátil k Liz: „Co se stalo?“

„To, co se vždycky stane, když se objevím vedle nějakého muže,“ řekla unaveně. „Tentokrát to bylo horší než jindy.“

Erik řekl Charliemu chladně: „Už jsem s tebou o tom mluvil několikrát.“

Charlie škubl rukou a osvobodil se z Cameronova sevření. „Jenže to byl Ballard,“ hájil se. „Byl to Ballard.“

Erik se zamračil. „Hm.“ Pak však řekl: „Je mi to jedno, kdo to byl. Přestaň s tím, nevyvolávej scény,“ odmlčel se.

„Aspoň ne na veřejnosti.“

McGill zachytil Cameronův pohled a oba se pustili směrem k hale. Ballarda našli u recepce.

Recepční mu ukazoval: „Tamhle máte aparát.“

„Kdo by tě mohl volat?“ ptal se McGill.

„Jestli mám štěstí, tak Crowell.“

„Až dotelefonuješ, chci volat do Christchurche.“

McGill se obrátil k recepčnímu. „Máte christchurchský telefonní seznam?“

Ballard se chopil sluchátka a McGill zatím listoval seznamem. „Tady Ballard.“

Nedůtklivý hlas říkal: „Mám tu půl tuctu vzkazů, že vás mám volat. Právě jsem dorazil, jde teda doufám o důležitou věc.“

„To jde,“ řekl chmurně Ballard. „Máme tu zlou situaci.

Máme důvod se domnívat, že dolu, i městu, hrozí ničivá lavina.“

Nastalo prázdné ticho, přerušované jenom přílivem hudby od parketu. Crowell zvolal: „Cože!“

„Lavina,“ opakoval Ballard. „Budeme v kritickém nebezpečí.“

„To myslíte vážně?“

Ballard si přiložil prst k druhému uchu, aby ho nerušila hudba. „Samozřejmě že to myslím vážně. O takovýchhle věcech se nežertuje. Chci, abyste se spojil s ministerstvem civilní obrany a dal jim o tom vědět. Možná budem potřebovat rychlou pomoc.“

„Ale já to nechápu,“ namítal Crowell chabě.

„Chápat to nemusíte,“ vyjel na něho Ballard. „Jenom jim řekněte, že obci Hukahoronui hrozí, že ji smete lavina.“

McGill si prstem udělal v telefonním seznamu značku.

Vzhlédl, když se kolem něho někdo přehnal, a viděl, jak se

Charlie Peterson řítí na Ballarda hlava nehlava. Pustil seznam a vyrazil za ním.

Charlie chytil Ballarda za rameno a Ballard vykřikl: „Co k čertu…“

„Roztrhnu tě v půli,“ vyhrožoval Charlie.

V té vřavě se ztrácel slabý rachot Vzdáleného hřmění.

Ballard pěstí odstrkoval Charlieho, vadil mu přitom telefon, který držel. Z divoce zmítaného sluchátka se ozýval kvákavý zvuk Crowellova hlasu z Aucklandu. McGill chytil oběma rukama Charlieho a vlekl ho pryč.

Ballard, těžce oddychuje, si přiložil telefon k uchu.

Crowell říkal: „…se to tam děje? Jste tam, Ballarde? Co se to…“

Spojení se přerušilo.

McGill si Charlieho otočil a srazil ho pravým hákem do brady právě ve chvíli, kdy zhasla všechna světla.

13

„Když zhasla světla, nastal velký zmatek,“ Vyprávěl Cameron. Obrátil se napůl na židli a tiše něco říkal

ošetřovateli. Ošetřovatel vstal a nalil mu sklenici vody, a když si ji Cameron bral, ruka se mu třásla.

Harrison ho starostlivě sledoval. „Vypovídáte už dlouhou dobu, pane Camerone, a proto si myslím, že byste měl na chvíli odstoupit. Poněvadž přistupujeme ke svědectví chronologicky, dalším svědkem přirozeně bude pan Crowell.

Děkuji vám, pane Camerone.“

„Děkuji, pane předsedo.“ Cameron namáhavě vstal a za pomoci ošetřovatele se těžce belhal síní.

Reed řekl: „Prosím pana Crowella, aby předstoupil.“

Zvedl se statný muž a zdráhavě kráčel k předsednictvu.

Když usedl, otočil hlavu stranou, aby viděl na Rickmana, který povzbudivě přikývl. Reed se ptal: „Jmenujete se, prosím? Celým jménem.“

Crowell si nervózně olízl rty a odkašlal si. „Henry James Crowell.“

„A vaše povolání, pane Crowelle?“

„Jsem

předseda

několika

společností,

včetně

Hukahoroniuské důlní společnosti.“

Harrison se otázal: „Vlastníte nějaké podíly v této společnosti?“

„Ano, mám menšinový podíl.“

„Pan Ballard byl provozní ředitel té společnosti, že ano?“

„Ano.“

„Za co byl odpovědný?“

Crowell se zamračil. „Nerozumím otázce.“

„Ale snad přece, pane Crowelle. Pan Ballard měl jisté vymezené povinnosti.“

„Samozřejmě, pane předsedo. Měl běžné povinnosti provozního ředitele, starat se o celkový zájem společnosti pod vedením ředitelské rady.“

„V jejímž čele jste stál vy.“

„Správně, prosím.“

„Slyšel jste tedy svědeckou výpověď týkající se telefonního rozhovoru, který jste měl s panem Ballardem.

Opravdu jste ho zavolal?“

„Ano.“

„Proč?“

„Nebyl jsem doma a vrátil jsem se v sobotu pozdě v noci. Sekretářka mi tam nechala seznam vzkazů od pana Ballarda v tom smyslu, že se s ním mám spojit. Z počtu těchto vzkazů i z jejich znění jsem usoudil, že jde o něco naléhavého, a tak jsem mu rovnou zavolal.“

„A co říkal?“

„Říkal něco o lavině. Moc jsem tomu nerozuměl, bylo ho špatně slyšet.“

„Nežádal jste ho o bližší vysvětlení?“

„Ano, žádal,“ Crowellovi ruce sebou škubaly. „Z jeho strany se ozývalo moc hluku, hudba a tak podobně.

Nemluvil moc souvisle.“

Harrison se na něho zamyšleně podíval a potom stočil oči stranou. „Prosím, pane Smithersi?“

„Může nám svědek říci, zda ho pan Ballard žádal, aby se spojil s ministerstvem civilní obrany a informoval je o hrozícím nebezpečí v Hukahoronui, anebo ne?“

Harrison znovu pohlédl na Crowella, který se na křesle vrtěl. „Něco v tom smyslu říkal, ale bylo ne té lince strašně moc hluku. Spousta křiku a jekotu.“ Odmlčel se. „Pak nás přerušili.“

„Co jste udělal potom?“ zeptal se Harrison.

„Probírali jsme to se ženou.“

Síň zčeřil pobavený záchvěv. Harrison ostře klepl kladívkem. „Spojil jste se s ministerstvem civilní obrany?“

Crowell zaváhal. „Ne, pane předsedo.“

„Proč ne?“

„Myslel jsem si, že je to nějaký kanadský žertík. Ta hudba a všechen ten hluk na lince… zkrátka, myslel jsem…“ hlas se mu vytratil.

„Myslel jste si, že si pan Ballard dělá legraci?“ tázal se Harrison.

Lyall i Rickman se hlásili. Harrison ukázal na Rickmana a přikývl. „Myslel jste si, že je pan Ballard opilý?“ ptal se Rickman. Lyall se zašklebil a přestal se hlásit.

„Myslel jsem si to.“

„Když jste říkal, že pan Ballard nemluvil moc souvisle, tak jste měl na mysli tohle, že ano?“

„Ano,“ řekl Crowell. Usmál se vděčně na Rickmana.

„Nesmíte svědka ovlivňovat,“ řekl Harrison mírně.

„Promiňte, pane předsedo.“ Rickman se na Crowella povzbudivě usmál. „Kdo jmenoval pana Ballarda provozním ředitelem?“

„Pokyn přišel z Londýna, od většinového podílníka.“

„Neměl jste tedy s tím jmenováním nic společného.

Bylo by možno říci, že vám byl podstrčen?“

„Jako menšinový podílník jsem do té záležitosti nemohl moc mluvit.“

„Kdybyste byl tenkrát do toho mohl mluvit, koho byste si byl vybral za provozního ředitele?“

„Pana Dobbse, závodního.“

„Který je teď mrtev.“

Crowell sklonil hlavu a mlčel.

„To je všechno,“ řekl Rickman.

„Co jste si myslel o panu Ballardovi, když jste se s ním poprvé setkal?“ zeptal se Harrison.

Crowell pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že je to dost pohledný mladý muž, na tu práci snad trochu mladý.“

„Odhadoval jste ho tak, že má sklon k pití a kanadským žertíkům?“

„Nebyly patrné, tehdy.“

„A nakonec byly? Kdy?“

„Toho večera, pane předsedo.“

Harrison si povzdech, podrážděn Crowellovou nechápavostí. „Vyslechli jsme však svědectví, že pan Ballard nebyl ani opilý, ani nedělal hloupý žert. Proč jste mu tehdy nevěřil?“

Crowell potřásl nešťastně hlavou a podíval se po Rickmanovi, který sklonil hlavu a spěšně si prohlížel nějaký papír. „Nevím, prostě to tak vypadalo.“

„Bylo tu nadhozeno, že pan Ballard vám byl »podstrčen«.“ Harrison to slovo vyslovil, jako by mělo nějaký sprostý přídech. „Stěžoval jste si nějak, někomu, když byl ustanoven?“

„Ne.“

Harrison zvolna potřásl hlavou a díval se na svého nejméně uspokojivého svědka. „Dobře tedy. Nemám dalších otázek.“ Podíval se dolů od předsednického stolu. „Prosím, pane Ballarde?“

„Rád bych položil pár otázek.“

„Vidím, že dosud nemáte právního zástupce. Považujete to za moudré? Jistě jste slyšel úsloví, že kdo sám obhajuje svou při, má za obhájce blázna.“

Ballard se usmál. „To možná platí u soudu, ale vy jste, pane předsedo, několikrát zdůrazňoval, že toto soud není.

Myslím, že jsem schopen klást své otázky.“

Harrison přikývl: „Dobře, pane Ballarde.“

Ballard se podíval na Crowella. „Pane Crowelle, dva týdny po katastrofě mě ředitelská rada zprostila mých povinností. Proč?“

Rickmanova ruka vzlétla vzhůru. „Vznáším protest! Co se stalo dva týdny po katastrofě, nespadá do rámce tohoto šetření.“

„Námitka pana Rickmana je oprávněná,“ řekl Harrison.

„Skutečně nechápu, čím nám to pomůže.“

Ballard vstal: „Mohu to zdůvodnit?“

„Samozřejmě.“

Ballard si vzal poznámkový blok. „Zaznamenal jsem si vaše slova, když začalo toto šetření. Rozhodl jste, že výpovědí z tohoto jednání nemá být využito v žádném dalším řízení. Zdá se mi, že toto jednání bude snad jediným veřejným procesem.“

Obrátil stránku. „Druhého dne doktor McGill řekl, že počet obětí katastrofy byl vyšší, než bylo nutné. Nepřijal jste námitku proti tomu s tím, že tady nejsme u soudu a že procedurální jednání zde určujete jedině vy.“

Vzhlédl. „Pane předsedo, o tomto šetření se široce píše v tisku, a nejen na Novém Zélandu, ale také ve Spojeném království. Bez ohledu na vaše závěry bude veřejnost na někoho svalovat vinu za všechny ty zbytečné mrtvé. Leccos tu bylo nadhozeno o mém charakteru, o mém alkoholismu a údajném sklonu ke kanadským žertíkům, což ve svém vlastním zájmu nemohu nechat jen tak bez protestu. Žádám,

aby mi bylo povoleno zeptat se na tyto věci pana Crowella, a skutečnost, že jsem byl zbaven své funkce čtrnáct dní po katastrofě, mi zcela určitě připadá jako oprávněný důvod k dotazu.“

Harrison se krátce poradil se svými přísedícími a pak řekl: „Není přáním komise, aby něčí pověst byla nějak zpochybněna. Můžete se posadit, pane Ballarde, a pokračujte se svými otázkami pro pana Crowella.“

Rickman varovně pronesl: „Mohli bychom se odvolat k soudu, pane předsedo.“

„To vskutku můžete,“ souhlasil Harrison klidně.

„Postup najdete v zákoně o vyšetřovacích komisích.

Pokračujte, pane Ballarde.“

Ballard se posadil. „Proč jsem byl zbaven svých povinností, pane Crowelle?“

„Bylo to jednomyslné rozhodnutí rady.“

„To přesně neodpovídá na mou otázku, ale ponechme to chvíli stranou. Vypověděl jste, že jste s mým jmenováním neměl nic společného, že byste si byl raději vybral jiného člověka a že instrukce přišla z Londýna. Dostáváte instrukce obvykle z Londýna, pane Crowelle?“

„Samozřejmě že ne.“

„Tak odkud dostáváte instrukce?“

„No od koho…“ Crowell se zarazil. „Nedostávám instrukce, jak to říkáte. Jsem předsedou společnosti.“

„Rozumím. Považujete sám sebe za jakéhosi diktátora?“

„To je urážlivá otázka.“

„Možná že vám to tak připadá. Přesto bych byl rád, kdybyste na ni odpověděl.“

„Samozřejmě že nejsem diktátor.“

„Obojí najednou být nemůžete,“ řekl Ballard. „Buď dostáváte instrukce, nebo ne. Jak je to, pane Crowelle?“

„Jako předseda se účastním rady při přijímání rozhodnutí. Všechna rozhodnutí jsou vypracována společně.“

„Vysoce demokratické počínání,“ komentoval Ballard.

„Ale rozhodnutí jmenovat mě provozním ředitelem nebylo učiněno společně radou, je to tak, pane Crowelle?“

„Rozhodnutí nemusí být jednomyslná,“ řekl Crowell.

„Jak jste podotkl, je to demokratické počínání, kde rozhoduje většina.“

„Jenže ne tak demokratické, aby jeden člověk představoval jeden hlas. Není to tak, že ten, kdo kontroluje nejvíc hlasů, má v ruce celou společnost?“

„To je obvyklý systém.“

„A vy jste řekl, že instrukce o mém ustavení přišla z Londýna od většinového podílníka. Je ten podílník členem rady?“

Crowell se nervózně vrtěl. Tiše odpovídal: „Ne, není.“

„Není tedy skutečností, že vaše ředitelská rada nemá žádnou skutečnou moc a je jen demokratickou zástěrkou?

Není tedy skutečností, že moc řídit společnost má někdo na jiném místě? V londýnské City?“

„To zkresluje situaci,“ odpověděl zamračeně Crowell.

„Vraťme se od mého jmenování k mému odvolání,“ řekl Ballard. „Přišla instrukce k mému odvolání také z Londýna?“

„Možná že ano.“

„Určitě to víte. Jste předsedou rady.“

„Nemám ale na starosti každodenní běh společnosti.“

„Ne,“ souhlasil Ballard. „To byla funkce provozního ředitele. Sám jste to řekl ve své výpovědi. Jistě tím nenaznačujete, že jsem se odvolal sám?“

Dan Edwards se už neudržel. Z tiskové galerie zazněl hlasitý řehot a Harrison zamračeně vzhlédl.

„Nebuďte směšný,“ řekl Crowell.

Ballard řekl suše: „Jestli je na této situaci něco směšného, tak to určitě nepramení ode mne. Zbývá jediná alternativa. Naznačujete, že odvolání provozního ředitele bylo drobnou rutinní záležitostí, kterým jako předseda nevěnujete pozornost?“

„Samozřejmě že ne.“

„Pak tedy budete vědět, kde se zrodila myšlenka, že mám být odvolán, že ano?“

„Když tak o tom přemýšlím, instrukce, že máte být odvolán, přišla z Londýna.“

„Rozumím, ale to opět není přesná odpověď na otázku.

Není snad skutečností, že jste se spojil s Londýnem, protože rada je loutkou, která tancuje podle nitek, které drží někdo v Londýně? Není snad skutečností, že jste to navrhl právě vy, protože společnosti hrozilo, že se octne ve špatném světle, až na tomto šetření budou podávány svědecké výpovědi? A není snad skutečností, že jste naznačil, že já jako nezasvěcený nováček jsem ideální osoba, na kterou lze přesunout odpovědnost, a že teprve pak byla dána ta instrukce, z Londýna, abych byl odvolán?“

„Vyslovuji protest!“ křičel Rickman. „Pan Ballard nemůže takovýmhle způsobem vést svědka.“

„Kloním se k tomuto názoru,“ řekl Harrison. Takový rozklad není přípustný, pane Ballarde.“

„Beru otázku zpět.“ Podle šumu na tiskové galerii Ballard usoudil, že jeho slova dopadla, kam měla. „Vrátím se k telefonnímu rozhovoru, který jsme měli s panem Crowellem. Když jste byl přerušen, co jste udělal? Inu ovšem, probrali jste to s manželkou, že? O čem jste vlastně hovořili?“

„Nepamatuji si.“ A Crowell podrážděně dodal: „Bylo to pozdě v noci a byli jsme oba velice unaveni.“

„Když jste byl přerušen, pokusil jste se obnovit rozhovor?“

„Ne.“

„Ne? Proč ne?“

„Slyšel jste mou výpověď. Myslel jsem, že jste opilý.“

„Jak dlouho jste si myslel, že jsem opilý, pane Crowelle?“ zeptal se Ballard tiše.

Crowell se díval vylekaně a nechápavě, „Nerozumím otázce.“

„Je to docela prostá otázka. Prosím odpovězte.“

„Na to jsem vůbec nepomyslel.“

Ballard vzal do rukou list papíru. „Vypověděl jste, že vám sekretářka nechala ode mne řadu vzkazů. Také jste řekl, že jste usoudil z počtu těchto vzkazů i z jejich znění, že jde o něco naléhavého. Myslel jste si, že jsem byl opilý celý den?

Poprvé jsem vás volal o půl dvanácté dopoledne.“

„Už jsem vám řekl. Na to jsem vůbec nepomyslel.“

„Zřejmě ne. Takže jste se mě nesnažil zavolat zpátky?“

„Ne.“

„A nesnažil jste se spojit s ministerstvem civilní obrany?“

„Ne.“

„Zajímalo by mě, pane Crowelle, co jste tedy udělal?

Myslím, když jste to probral se svou ženou.“

„Šel jsem spát.“

„Šel jste spát,“ opakoval Ballard pomalu. „Děkuji vám, pane Crowelle. To bude vše.“ Počkal, než se začal Crowell zvedat z křesla a byl zpola ohnutý. „Je tu pak ještě jedna věc. Předstoupil jste sem k svědecké výpovědi dobrovolně, nebo jste byl předvolán?“

„Vznáším námitku,“ zasáhl Rickman. „To nemá s ničím nic společného.“

„Souhlasím, pane Rickmane,“ řekl Harrison mírně.

„Komisi není třeba poučovat, že pan Crowell byl předvolán, je jí to známo.“ Ignoroval těžko popsatelný zvuk, který se ozval z úst Rickmanových, a pokračoval mírně. „A teď myslím přerušíme jednání na oběd.“

14

U oběda, v restauraci blízko oblastních správních budov, řekl McGill: „Vedeš si docela dobře, Iane. Podařilo se ti dnes dopoledne dostat do jednání pár dobrých argumentů.“

Ballard si nalil sklenici vody. „Nečekal jsem, že mi to Harrison jen tak dovolí.“

„Dovolí! Vždyť ti přihrával. Okřikl tě, jen když musel, ale nezarazil tě. Myslel jsem, že prasknu, když vyrukoval s tím, že Crowell byl předvolán. Souhlasil s Rickmanem a zároveň ho harpunoval.“ McGill se odmlčel. „Nezdá se, že by měl Harrison Crowella rád.“

„Já ho sám taky nemám moc rád.“

„Vaše rodina asi z tebe nebude mít zrovna radost. Ten herecký proslov o společnosti, která tancuje podle nitek, za které tahá někdo z londýnské City, nenadchne tvoje strýce u vás doma. Kde ses naučil těmhle fíglům?“

Ballard se zubil: „Dívám se na pořady s Perry Masonem.“ Pokrčil rameny. „Na tom moc nezáleží. Už jsem se rozhodl, že z Ballardových podniků odejdu.“

„Po takovém proslovu nemáš na vybranou. Neumím si představit, že by si tě nějaká Ballardova společnost vzala do svých služeb. Co budeš dělat?“

„Ještě jsem se nerozhodl. Něco se naskytne.“ Zamračil se. „Vrtá mi hlavou, co chce Stenning.“

„Znáš ho vůbec?“

„Moc dobře ne. Starý pán na něho hodně spoléhal a vím proč. Je to tvrdý chlapík, řekl bych, že stejně bezohledný, jako byl starý Ben. Ben mu řekl, čeho chce dosáhnout, a Stenning našel legální cestu, jak na to jít. Je ostrý jako břitva.“

„Říkáš, že je starý, kolik mu je?“

Ballard se zamyslel. „Myslím, že mu bude k sedmdesátce. Byl mnohem mladší než Ben. Jeden z těch bystrých mladých lidí, kterými se kdysi Ben obklopil.“

„Sedmdesátiletý pán letí přes půl světa,“ uvažoval McGill. „To asi bude důležité, Iane.“

„Marně o tom uvažuju.“

McGill vzhlédl. „A tady přichází někdo, z koho rodina taky nebude mít zrovna radost.“ Vstal. „Ahoj, Liz.“

Liz Petersonová položila ruku Ballardovi na rameno.

„Nevstávej, Iane. Ahoj, Miku.“

McGill jí přitáhl židli a pak se posadil. Natáhl ruku a podrbal Lizina psa za ušima. „Ahoj Viktore, jak se máš, kamaráde?“ Vlčák vyplazoval jazyk a radostně vrtěl ocasem.

„Neviděl jsem tě dnes ráno na zasedání,“ řekl Ballard.

„Byla jsem tam. Za nic bych si to nedala ujít. Jenom jsem neseděla s klukama. Nemám ráda Lyalla, dělá se mi z něho zle. Kde je Joe?“

„Vrátil se zpátky do nemocnice. Ta svědecká výpověď dnes dopoledne mu dala zabrat.“

Liz klepala prsty do stolu. „Můj roztomilý bratříček Charlie vyrábí kulky a Lyall je střílí.“ Zparodovala Lyallův přízvuk. „»Pil pan Ballard tenkrát večer hodně?« Skoro jsem začala tleskat, když mu to Joe vrátil. Charlieho to do hlouby duše urazilo.“

„Nebudou z tebe mít zrovna radost,“ varoval ji Ballard.

„K čertu s nima oběma,“ prohlásila zvesela. „Zůstávala jsem tady jedině kvůli Johnniemu, a když je teď mrtev, tak z Huky odejdu. Možná že odejdu z Nového Zélandu.“

„Vy jste se tedy hledali,“ řekl McGill. „Copak nikdo z vás nevěří v rodinná pouta?“

„S Charliem a Erikem ne,“ prohlásila Liz. „Charlieho právě ze mě skoro ranila mrtvice. Prohlásila jsem, že jestli

ještě jednou někdo udělá narážku na to, že byl Ian opilý, nabídnu se komisi jako tvůj svědek. Řekla jsem, že si troufám poznat, když je muž, s kterým tančím opilý, a že Ian nebyl, zatímco Charlie zcela pozitivně byl.“ Rozesmála se.

„V životě jsem neviděla, aby někdo tak najednou zrudl i zezelenal.“

„Byl bych opatrný, Liz,“ řekl Ballard střízlivě. „Charlie dovede být hrubý.“

„Abych ho neznala! Jednou jsem ho musela vzít lahví přes hlavu. Umím si poradit.“

McGill se jízlivě usmíval. „Nezdá se, že by se to moc podobalo rodinnému životu naší paní královny,“

poznamenal.

Ballard řekl: „díky za podporu, Liz. Od té laviny jsem žil pořád v depresi, ale teď už se jí trochu zbavuju. Dospěl jsem k dvěma rozhodnutím a vidím cestu před sebou mnohem jasněji. Ty jsi k tomu hodně přispěla.“

„Přináším víc než podporu, vážený pane, přináším informaci. Rickman a Lyall kují nějaké pikle. Jela jsem zrovna autem kolem budovy společnosti a oba právě vyšli a smáli se, div nepraskli.“

„Dej si pozor, Iane,“ varoval McGill. „Bude to pokus dostat tě do kleští.“

„Díky, Liz,“ řekl Ballard.

Podívala se na hodinky. „Myslím, že si dnes odpoledne zas sednu s našima klukama. Mohla bych se něco víc

dozvědět. Na viděnou při zasedání.“ Vstala. „Jdeme, Viktore.“

Když odcházela, McGill prohlásil: „Nejkrásnější špiónka, jakou jsem kdy viděl.“ dopil kávu a rozhlížel se po číšnici. „Měli bychom už radši taky jít. Mimochodem, k jakým dvěma rozhodnutím jsi to dospěl?“

„Jedno už jsi slyšel. Opustím Ballardovu skupinu.“

„A co je to druhé?“

„Chystám se oženit,“ řekl Ballard zvolna.

McGill se zarazil, jak si z náprsní kapsy vyndával peněženku. „No to ti gratuluju. A kdo je ta šťastná dívka?“

Ballard si zlehka otíral ústa ubrouskem. „Liz Petersonová, jestli si mě vezme.“

„Ty ses zbláznil,“ řekl McGill. „Copak bys chtěl Charlieho za švagra?“

15

MacAllister byl elektroinženýr, klidný člověk, který si potrpěl na přesné odpovědi. Když se ho Harrison zeptal, kdy byla přerušená dodávka elektřiny, odpověděl: „Dvě minuty sedm sekund po půlnoci.“

„jak to víte?“ zeptal se profesor Rolandson.

„Máme zařízení, které zaznamenává čas při poruchách.

Když to ruplo, zaznamenalo to přesný čas.“

Harrison se zeptal: „Co jste udělal?“

„Zjistil jsem si, kde došlo k poruše.“

Rolandson: „Jak?“

„Pustil jsem do vedení proud a měřil jsem odpor. Tím jsem získal hrubou představu, jak je ta porucha daleko.

Odhadl jsem, že je to někde docela blízko Hukahoronui.“

„A potom?“

„Zatelefonoval jsem kolegovi na poštovní telefonní ústředně a zeptal jsem se ho, zda má stejnou potíž. Měl a souhlasil s mým odhadem. Vyslal jsem potom kontrolní četu.“

„Jaký byl výsledek?“

„Zavolal mi asi za dvě hodiny a řekli mi, že už našli, kde to je. Řekli, že to způsobil sesutý sníh. Četa z pošty tam byla také a moji lidé použili jejich přenosný telefon.“

„Řekli pouze, že to způsobil sesutý sníh?“

„Ano, pane předsedo. Nezdálo se mi logické, že by sesutý sníh přeřízl kabely, a tak jsem žádal další informace.

Vchod do Hukahoronuiského údolí tvoří rozsedlina či průrva a moji lidé říkali, že ta průrva je zavalena sněhem do takové výše, že ji ve tmě ani nedohlédnou. Znám to místo, pane předsedo, a tak jsem se zeptal, jestli říčka, která vytéká z údolí, teče. Ten můj člověk povídal, že trochu ano, ale ne

moc. Odhadoval jsem, že na druhé straně za sesutým sněhem dojde k záplavě, a ihned jsem informoval policii.“

„Velice bystrá reakce,“ poznamenal Harrison. „Ale proč policii?“

„Úřední instrukce, pane předsedo,“ odpověděl MacAllister klidně.

„Podnikl jste další kroky?“

„Ano, pane předsedo. Odjel jsem na místo, kde byl kabel přerušen. Velice hustě sněžilo, už když jsem vyrazil, a cestou to bylo ještě horší. Když jsem dojel na místo poruchy, sněžilo opravdu silně, vypadalo to už na pořádnou vánici. Měl jsem na voze reflektor, ale zpětný odraz od padajícího sněhu byl tak značný, že nebylo možno rozeznat, jak vysoko je hukahoronuiská Průrva zablokovaná. Zaměřil jsem se také na tok řeky a zjistil, že je minimální. Usoudil jsem, že situace je natolik vážná, že musím policii zavolat znovu.“

„A jaká byla reakce ze strany policie?“

„Zaznamenali si fakta, která jsem jim sdělil, pane předsedo.“

„Nic víc?“

„Nic víc mi neřekli.“

„Říkáte, že jste nemohl odhadnout výšku závalu.

Zřejmě jste také nemohl odhadnout hloubku, jak daleko do Průrvy sahá.“

„Ne, nemohl, pane předsedo.“

„Podnikl jste něco, abyste to zjistil?“

„V té chvíli ne. Hustě sněžilo a byla tma. Prozkoumávat to za takových podmínek by bylo krajně nebezpečné. Sám bych tam nahoru nelezl, ani bych tam nikoho neposlal.

Soudil jsem, že bude lepší počkat, až bude světlo a budeme vidět, co děláme.“

Harrison se podíval na Smitherse. „Podle výpovědi pana MacAllistera to bylo zřejmě poprvé, kdy si někdo mimo Hukahoronui uvědomil, že tam k něčemu došlo.“ Přelétl očima ke Crowellovi, sedícímu vedle Rickmana, a doplnil své konstatování. „Nebo spíš kdy někdo v té věci udělal něco konstruktivního. Máte nějaké otázky, pane Smithersi?“

„Děkuji, ne, pane předsedo. Myslím však, že by se mělo ocenit, že si svědek počínal tak rozumně, zvláště že tak pohotově předal zprávu o možné kritické situaci.“

„Souhlasím.“ Harrison se obrátil k MacAllisterovi.

„Jaké doby se týká toto vše svědectví?“

„Podruhé jsem volal policii v půl čtvrté v neděli ráno.“

„Děkuji vám. Můžete odstoupit, pane MacAllistere, s vědomím, že jste se dobře zhostil své povinnosti.“

MacAllister opustil svědecké křeslo a Harrison řekl: „Myslím, že je načase, abychom se vrátili k tomu, co se dělo v Hukahoronui potom, když zhasla světla. Právě jsme slyšeli o sesuvu sněhu, který zablokoval hukahoronuiskou Průrvu.

Rád bych o tom slyšel odborný názor doktora McGilla.“

McGill vstal, přešel k svědeckému křeslu a položil si aktovku na zem. Harrison se zeptal: „V době, kdy světla zhasla, jste byl přítomen v hale hotelu DÁrchaic?“

„Ano pane předsedo. Jak říkal pan Cameron, byl tam v té chvíli velký zmatek. Pan Ballard se snažil hovořit s panem Crowellem a to nebylo snadné vzhledem k počínání pana Charlese Petersona. Šel jsem mu na pomoc a asi tak v té chvíli zhasla světla. Pan Ballard řekl, že telefon se také odmlčel.“

„Slyšeli jste, když se sníh sesul do Průrvy?“

„Ne. V hotelu byl příliš velký hluk.“

„Co se tedy dělo?“

„Vedení hotelu rychle opatřilo náhradní světlo. Měli připravené svíčky a petrolejové lampy. Bylo mi řečeno, že poruchy v dodávce elektřiny jsou dost běžné a že měli poslední poruchu před měsícem. Každý to bral jako něco všedního. Ptal jsem se taky na ten němý telefon, ale ani to nedělalo nikomu starosti. Tanec stejně skončil a tak všichni šli domů.“

„Vy také?“

„Ano. Šli jsme domů s panem Ballardem a pak jsem šel spát.“

McGilla vzbudil ze zdravého spánku Ballard. Probudil se do tmy, automaticky zmáčkl vypínač lampy u postele, ale

světlo se nerozsvítilo. Teprve pak si vzpomněl na přerušenou dodávku světla. Ballard byl jen tmavším stínem v temnotě. McGill se zeptal: „Kolik je hodin?“

„Půl šesté. Cameron mi právě volal něco divného. Prý jeden jeho člověk, Jack Stevens, vyrazil brzy ráno do Christchurche na návštěvu k matce. Říká, že se nemůže dostat ven z údolí.“

„Proč?“

„Říká, že Průrva je uzavřena sněhem. Nemůže prý projet.“

„Jaký má vůz?“

„Volkswagen.“

„To není divu. Vzpomeň si, jak na tom byli ti dva Američani onehdy. Pořád ještě sněží?“

„Pořád a silně.“

„No, tak vidíš. Patrně sněžilo celou noc. Neručil bych za to, že projedu, ani s landroverem.“

„Podle Camerona Jack říká, že je to úplně jinak. Mluví o sněhové stěně, tak vysoké, že ani nahoru nedohlédne. Řekl jsem Cameronovi, ať ho sem přivede.“

McGill jen zabručel. „Rozsviť, prosím tě, tu svíčku na toaletním stolku.“

Deset minut později se tázal: „Jste si tedy jist, že to není jen hluboká návěj přes cestu?“

„Říkám vám, že ne,“ odpověděl Stevens. „Je to strašně vysoká sněhová stěna.“

„Myslím, že bych se tam měl jít podívat,“ řekl McGill.

Ballard pravil: „Půjdu s tebou.“ Podíval se na telefon a pak na Camerona. „Jak ses mě mohl dovolat, když nejde proud?“

Stevens řekl: „Ústředna má zásobu baterií a navíc nouzový dieselagregát. Pro místní hovory to stačí.“

McGill přikývl. „Ať už se stalo v Průrvě cokoli, muselo to přerušit elektrické kabely i telefonní vedení.“ Vzal si silnou lyžařskou bundu. „Jdeme.“

„Já půjdu taky,“ ozval se Cameron.

„Ne,“ odpověděl mu McGill. „Právě mě něco napadlo.

Máte v dole dieselagregáty?“

„Samozřejmě.“

„Postarejte se, aby byly všechny v pořádku. Myslím, že budeme brzy potřebovat nějaký zdroj energie.“

„To se týká mě,“ řekl Stevens. „Já jsem elektrikář na dole.“ Mrkl na Camerona. „To bude příplatek za nedělní práci, že?“

Ballard si oblékl lyžařské kalhoty a větrovku a pak šel za McGillem do garáže. Sedl si za volant landroveru a zapnul startér; točil se, ale motor nenaskočil. „Je studený,“

řekl a znovu startoval. Zkoušel to několikrát, ale motor se stále nerozbíhal. Čert aby to vzal!“

„Jen se nerozčiluj,“ řekl McGill. „Zahltils ho. Počkej pár minut.“ Přitáhl si bundu a navlékl si rukavice. „Co to je

mezi vámi dvěma, mezi tebou a Charliem Petersonem?

Včera se rozvášnil jako jelen v říji.“

„To je stará historie,“ řekl Ballard. „Nestojí za vyprávění.“

„Myslím, že bych ji měl znát. Podívej, Iane, Petersoni představují čtyřicet procent městské rady a ten blázen starosta Houghton udělá, co mu řekne John Peterson.“

„John je slušný chlap,“ řekl Ballard.

„Možná. Ale Erik zuří kvůli dolu a tebe nemůže ani vidět. A Charlie, to nevím. Toho myslím žere něco jiného.

Cos mu udělal? Přebrals mu holku nebo něco takového?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jestliže nějaký starý spor stojí v cestě naší spolupráci s radou, měl bych o něm vědět. Jak včera Charlie vyváděl, už stálo za to.“

„To je strašně stará historie.“

„Jen povídej,“ odpověděl McGill. „Sníh v Průrvě neuteče, jestli má Stevens pravdu. Máme čas.“

„Tátu jsem nikdy blíž nepoznal,“ začal Ballard.

„Narodil jsem se v lednu 1939 v Anglii, a sem mě přivezli jako miminko v náručí. A v roce třicet devět se stalo ještě něco jiného.“

„Myslíš válku?“

„Ano. Táta se rozešel se starým Benem a rozhodl se opustit Anglii a stát se tady farmářem. Koupil pozemky, ale pak přišla válka a on vstoupil do armády. Byl v Západní

poušti s novozélandskou divizí a já ho vlastně poprvé poznal, až když se vrátil v třiačtyřicátém roce, to mi byly čtyři roky. Maminka chtěla, aby už zůstal doma, spousta mužů, kteří přijeli roku čtyřicet tři domů, se odmítla vrátit do činné služby, a trochu se kvůli tomu s maminkou pohádali. Nakonec ta hádka ztratila smysl, protože ho tady zabila lavina. Já jsem viděl, když se to stalo, a to je vlastně všechno, co o otci vím.“

„Moc toho není.“

„Ne. Pro matku to byla velká rána a byla pak trochu divná. Ne že by se nějak pomátla. Prostě divná.“

„Neurotická?“

„Snad by se to tak dalo nazvat.“

„Jak se to projevovalo?“ Ballard se díval někam přes vír vloček točících se ve větru před otevřenými vraty garáže.

„Snad by se dalo říct, že se stala, pokud jde o mě, přehnaně úzkostlivou.“

„To měl Charlie na mysli, když říkal, že by tě nepustila do sněhu, aby ses nenastydl?“

„Ano, něco takového.“

„A pak tě znovu napadl, že bys nevylezl na svah strmější než biliárový stůl.“

Ballard si povzdechl. „Přesně tak. A bylo to tím horší, protože matka tady byla učitelkou. Snažila se sama hospodařit na farmě, ale nestačila na to, a tak prodala většinu pozemků starému Petersonovi a nechala si jen

kousek, kde byl dům. Aby vydělala na živobytí, vzala místo učitelky. Měla na to kvalifikaci. Jenže jsem tu byl já, úzkostlivě hlídaný a k tomu ještě považovaný za mazlíčka paní učitelky.“

„Nechoď mi nikam k vodě, dokud se nenaučíš plavat,“

zacitoval McGill.

„Ano, přesně tak to bylo, Miku.“ V Ballardově hlase zazněla hořkost. „Jako všechny děti kdekoli na světě, měli jsme svoje místo, kam jsme se chodili koupat, bylo to u té příkré výspy za krámem Petersonových. Všechny děti uměli dobře plavat, jen já ne. Já jsem taktak zvládl čubičku na mělčině, a kdyby to bývala matka věděla, byl by z toho rámus.“

Vytáhl krabičku cigaret a nabídl McGillovi, který sáhl po zapalovači. Vdechl kouř a řekl: „Bylo mi dvanáct, když se to stalo. Bylo to na jaře a já byl s Alekem Petersonem dole u řeky. Alek byl čtvrtý z bratrů Petersonů. Z hor se řinula spousta tající vody, řeka byla plná a tekla rychle a voda byla příšerně studená, jenže znáš děti. Já se na mělčině smočil, byl jsem víc na břehu než ve vodě, ale Alek se pustil dál. Byl v deseti letech silný a výborně plaval.“

„Nic mi nepovídej. Najednou s ním bylo zle,“ pravil McGill.

„Myslím, že dostal křeč,“ řekl Ballard. „Nevím, ale zaječel, když ho strhl hlavní proud. Věděl jsem, že nemám nejmenší naději, abych ho vytáhl, ale znal jsem naši řeku.

Točila se obloukem kolem výspy a tam na druhé straně byl vír, kde většinou všechno, co řeka nesla, skončilo na břehu.

Všechny děti o tom věděly, že tam se nejlíp sbírá dříví na oheň. Tak jsem upaloval přes výspu a kolem Petersonova krámu, jak nejrychleji jsem uměl.“ Dlouze nasál z cigarety a vdechl. „Měl jsem pravdu. Alek se octl blízko břehu a já vlezl do vody a chytil ho. Jenže když ho to unášelo kolem výspy, narazil hlavou na skálu. Měl prasklou lebku a vytékal z ní mozek a byl mrtvý.“

McGill vyfoukl vzduch. „Příšerné! Jenže nechápu, jak ti někdo může něco vyčítat.“

„Nechápeš? To je tak. Ještě další dva lidé slyšeli Aleka, když vykřikl, ale byli příliš daleko, aby mohli něco dělat. A ti mě viděli, jak běžím jako šílený. Potom vypověděli, že mě viděli, jak jsem utíkal a Aleka tam nechal. A ti dva svědkové byli Alekovi bratři, Charlie a Erik.“

McGill hvízdl: „Teď to začínám chápat.“

„Připravili mi hrozná čtyři léta. Bylo to peklo, Miku.

Nebyli to jen Petersoni, poštvali proti mně všechny ostatní děti. Byla to nejosamělejší léta v mém životě. Byl bych se z toho býval asi zbláznil, kdybych byl neměl Tawhakiho, Turiho syna.“

„To musela být hrůza.“

Ballard přikývl. „No ale, když mi bylo šestnáct, objevil se v údolí starý Ben, jako by spadl z nebe. Dělaly se tehdy předběžné zkoušky pro zahájení těžby. Vyslechl místní

klepy, podíval se na mě a podíval se na matku a pak se do sebe pustili. Nakonec ji samozřejmě udolal; málokdo dokázal Benovi čelit. Výsledkem bylo, že jsem s ním jel zpátky do Anglie.“

„A tvoje matka?“

„Zůstala tu ještě pár roků, než začal pracovat důl, pak se taky vrátila do Anglie.“

„A znovu se na tebe upjala?“

„Víceméně, jenže já zatím nabral rozum. Už jsem se nedržel maminčiny zástěry.“ Ballard odhodil nedopalek cigarety do sněhu.

Chvíli bylo ticho a pak McGill řekl: „Stejně to pořád nechápu. Dospělí lidé se nachovají tak jako Charlie kvůli něčemu, co se stalo, když byli ještě dětmi.“

„Neznáš Charlieho,“ řekl Ballard. „John je dobrý chlap a Erik, když necháme stranou, co si myslí o dole, taky. Jenže zaprvé si Charlie a Alek byli velice blízcí, byli dvojčata. A za druhé, i když nemůžeš o Charliem mluvit jako o méněcenném, nikdy vlastně nedorostl, nikdy nedospěl.

Sám jsi včera řekl, že se chová jako kluk.“

„Ano.“ McGill si třel tvář. Neoholil se a bylo slyšet, jak je drsná. „Stejně jsem rád, žes mi to řekl. Teď je všechno jasnější.“

„Ale těžko s tím můžeme něco dělat.“ Ballard stiskl znovu startér, motor chytil a pravidelně se rozběhl. „Jedeme tedy k Průrvě.“

Zamířili k městečku, a když projížděli kolem samoobsluhy, ukázal McGill na vůz, který právě vyjížděl.

„Zřejmě taky jede pryč.“

„To je John Peterson.“ Ballard přidal, aby předjel, a mávnutím Petersona zastavil.

Peterson dojel do jedné roviny s nimi a McGill otevřel postranní okno. „Jedete daleko, pane Petersone?“

John řekl: „Mám zítra časně ráno v Chritchurchi obchodní jednání, a tak jsem si řekl, že vyrazím dřív a zahraju si tam dneska golf.“ Ukázal na sníh a zasmál se.

„Tady to zrovna moc na golf nevypadá, co?“

„Asi budete zklamán,“ řekl McGill. „Máme informaci, že Průrva je zablokovaná.“

„Zablokovaná? Nesmysl.“

„Jedeme se tam právě podívat. Nechcete se tam vydat s námi?“

„Dobře, pojedu. Ale uvidíte, že je to omyl, to není možné.“

McGill zavřel okno. „Vzpomeňte si na Bílou královnu, jak někdy do snídaně uvěřila třeba v šest nemožností. Jeď dál, Iane.“

Jeli vzhůru po silnici, která se táhla souběžně s řekou a stoupala nahoru k Průrvě. Když paprsek reflektorů přejel přes strž, vyhloubenou řekou, McGill poznamenal: „Jack Stevens měl asi pravdu. Viděls už řeku takhle plnou?“

Řeknu ti, až přijedeme k další zatáčce.“ V dalším ohybu Ballard zastavil. Světla reflektorů dopadla na klidnou hladinu, která se na povrchu lehce čeřila. „Ještě jsem tak vysokou vodu neviděl. Strž tady má přes deset metrů.“

„Jedeme dál.“ McGill se na sedadle otočil. „Peterson jede pořád s námi.“

Ballard jel dál, až ho zastavil útes, který se najednou objevil ve tmě, útes, který tam vůbec neměl být. „Proboha!

Podívej se na to!“ vykřikl.

McGill otevřel dveře vozu a vystoupil. Šel ke stěně a reflektory ho ozařovaly. Rýpl do sněhu a pak se podíval vzhůru. Zavrtěl hlavou. Mávnutím ruky přivolal k sobě Ballarda.

Ballard vystoupil z vozu, právě když John Peterson zastavil vedle nich.

Společně šli k místu, kde stál McGill a plácal rukama v rukavicích o sebe. Peterson se podíval na nakupený sníh.

„Jak se to stalo?“

McGill mu odpověděl mírným tónem. „To, co vidíte, pane Petersone, je konečný výsledek laviny. Ne moc velké, ale taky ne právě malé. Nikdo se po nějaký čas z Hukahoronui nedostane, alespoň ne vozem.“

Peterson upřel oči nahoru, ruku si držel nad hlavou, aby mu sníh nepadal do očí. „Jsou to spousty sněhu.“

„To už tak bývá, že laviny obsahují spousty sněhu,“

odpověděl suše McGill. „Jestliže povolí svah nad městem, bude toho sněhu zatraceně víc než tady.“

Ballard přešel ke kraji silnice a zadíval se na řeku. „V

údolí vzniknou záplavy, jestliže voda nebude odtékat.“

„Nemyslím,“ namítl McGill. „Voda je tu hluboká a dole bude značný tlak. Brzy vymele v té spoustě díru, řekl bych, že ještě dneska. Nad řekou zůstane sněhový most, jenže to nijak nepomůže uvolnit silnici.“

Šel zpátky ke sněhové stěně, nabral do hrsti sníh a bedlivě ho prohlížel. „Ne moc suchý, ale přesto dost suchý.“

„Co říkáte?“ zeptal se Peterson.

„Nic. To jen u profesionálního zvyku.“ Strčil Petersonovi pod nos Otevřenou dlaň. Levým ukazovákem rozhraboval dokola sníh. „Měkká, neškodná látka, že? Jako vlna jehňátka.“ Sevřel prsty kolem sněhu v pěst. „V mé branži se vyskytoval jeden člověk jménem Zdarsky,“

rozhovořil se. „Patřil k průkopníkům ještě před první světovou válkou. Zdarsky to vyjádřil tak, že »sníh není vlkem v rouše ovčím, ale tygrem v rouše jehňátka«.“

Rozevřel pěst. „Podívejte se na tohle, pane Petersone.

Co je to?“

Na dlani jeho rukavice ležel kus tvrdého ledu.

„Takže to byla ta první lavina,“ řekl Harrison.

„Ano, pane předsedo.“

„A to znamenalo, že se žádné vozidlo nemohlo dostat ven z údolí ani dovnitř?“

„Správně.“

„Co se tedy stalo potom?“

McGill pokračoval: „Mým úmyslem původně bylo přesvědčit městskou radu, že to nejlepší, co mohou podniknout, je evakuovat dočasně obyvatelstvo údolí, než pomine nebezpečí. To teď bylo nemožné.“

„Říkáte nemožné. Přece šlo přes tu překážku přelézt.“

„Samozřejmě schopní a zdatní by ji přelézt dokázali, jenže co se staršími lidmi, s těmi, co mají různé obtíže, a co s dětmi? Ale alespoň jeden člen městské rady se přesvědčil, že laviny se musí v Hukahoronui brát vážně. Byl teď připraven vrátit se do městečka a s plnou vervou se pustit do práce podle mých pokynů. Pan John Peterson byl dříve prvním starostou obce a jeho slova i činy měly svou váhu.

Vrátil se do města, aby zahájil nějakou akci.“

Harrison přikývl a udělal si poznámku. „Jak znělo jméno toho muže, jehož výrok jste citoval panu Petersonovi? Jak je hláskujete?“

„Z-D-A-R-S-K-Y, Matthias Zdarsky. Byl to Rakušan a jeden z prvních průkopníků v oboru výzkumu sněhu.“

McGill zaváhal. „Znám historku, která jako by se vztahovala k tomu, co jsem panu Petersonovi citoval.“

„Prosím,“ řekl Harrison. „Pokud nás to nezavede příliš daleko od našeho úkolu.“

„To nemyslím. Před několika lety jsem byl v západní Kanadě jako odborný poradce na protilavinovou ochranu.

Byl tam jeden kreslíř, kartograf, a ten měl za úkol nakreslit mapu té oblasti, na které byly vyznačeny všechny svahy s lavinovým nebezpečím. Byla to dlouhá práce, a měl ji skoro hotovou, když jednoho dne, po návratu z oběda, zjistil, že mu tam nějaký vtipálek napsal na každý lavinový svah starým gotickým písmem slova »Zde jsou tygři«, tak jako se psávalo na starých mapách »Zde jsou lvi«.“

Trochu se usmál. „Kreslíř to nepovažoval zrovna za dobrý vtip, ale šéf oddělení tu mapu vzal, dal si ji zarámovat a pověsil si ji v kanceláři na stěnu, aby všem připomínala, co znamenají laviny. Víte, každý v naší branži totiž Matthiase Zdarského zná a ví, co se mu stalo.“

„Zajímavá historka,“ řekl Harrison. „A docela sem patří.

I za cenu ztráty času bych rád věděl, co se stalo Zdarskému.“

„Za první světové války sloužil v rakouské armádě. V té době obě strany, Rakušané i Italové, užívaly v Dolomitech a v Tyrolích lavin jako zbraní. Roku 1916 se Zdarský vydal na záchranu pětadvaceti rakouských vojáků uvízlých v lavině, když ho samotného jedna dostala. Měl to štěstí, že ho zachránili živého, ale to je asi tak všechno. Měl osmdesát zlomenin kostí a vymknutin a trvalo jedenáct let, než mohl znovu lyžovat.“

V síni se rozhostilo ticho. Záhy se však ozval Harrison: „Děkuji vám, pane doktore.“ Vzhlédl a podíval se na hodiny. „Myslím, že teď jednání odročíme přes sobotu a neděli. Šetření bude pokračovat v pondělí ráno v deset hodin.“ Lehce poklepal kladívkem. „Prohlašuji jednání za odročené.“

16

Druhý den ráno jel Ballard do nemocnice navštívit Camerona. Snažil se za ním chodit co nejčastěji, aby stařec nebyl sám a aby ho povzbudil. Z Camerona se totiž opravdu stal stařec. To, co prožil za laviny, skoro ubilo jeho síly duševní i tělesné. McGill prohlásil: „Já se za ním půjdu podívat zítra. Mám nějakou práci na štábu Velkého mrazu.“

„Budu v těch končinách dnes odpoledne,“ řekl Ballard.

„Pojedu pro Stenninga do Harewoodu. Nechceš zpátky svést?“

„Ano, díky,“ odpověděl McGill. „Ptej se po mně v kanceláři.“

Ballard nenašel Camerona v posteli. Seděl na pojízdném křesle zabalen do přikrývky, třebaže byl horký den. Když

Ballard vešel do pokoje, hovořil právě s Liz Petersonovou.

„Ahoj!“ řekla Liz. „Právě Joeovi vypravuji, jak nám včera div nezmrzla krav v žilách při Mikově svědectví.“

„Ano, myslím, že z toho Harrisonovi začal běhat mráz po zádech.“ V duchu považoval za netaktní popisovat útrapy Zdarského jako oběti laviny někomu, kdo lavinu sám zažil, a uvažoval, kolik toho vlastně Liz řekla. „Jak se ti vede Joe?“

„Dnes ráno trochu líp. Byl bych to včera odpoledne ještě vydržel, nebýt toho mého blázna doktora.“

„Řiď se tím, co říká,“ radil Ballard. „Nemám pravdu, Liz?“

„Myslím, že by se Joe měl řídit podle sebe. Doktor taky vždycky neví všechno nejlíp.“

Cameron se zasmál. „Je prima, mít tady takovou hezkou dívku, zvlášť když je na mé straně. Ale opravdu bys tady neměla být, Liz.“ Kývl směrem k oknu. „Měla bys být támhle venku na sluníčku. Třeba na tenisovém hřišti.“

„Mám na tenis spoustu času, Joe,“ řekla. „Celý život.

Starají se tu o vás dobře?“

„Myslím, že ano, ale je to jako každá nemocnice. Jídlo je příšerné, mají moc dietářů a málo opravdových kuchařů.“

„Něco ti sem pošleme, viď Liz,“ řekl Ballard.

Usmála se. „Jako kuchařka nejsem zrovna špatná.“

Zůstali u Camerona, dokud je neposlal pryč se slovy, že mladí lidé by měli mít něco jiného na práci než vysedávat

v nemocnici. Venku, na slunci, se Ballard zeptal: „Máš teď něco na programu, Liz?“

„Ani ne.“

„Co kdybys šla se mnou na oběd?“

Trochu zaváhala, ale pak řekla: „Docela ráda.“

„Pojedeme mým vozem. Zavezu tě sem zpátky cestou na letiště. Jedu dnes odpoledne někomu naproti.“

„Bude tě to ale stát oběd pro dva. Musím s sebou vzít Viktora. Nemohu ho nechat ve svém voze.“

„Samozřejmě.“

Zasmála se: „Miluj mě, miluj mého psa.“

Když Ballard spouštěl motor auta, zeptal se jí: „Myslelas to vážně, co jsi včera říkala, že odjedeš z Nového Zélandu?“

„Uvažuji o tom.“

„Kam bys chtěla jet?“

„Snad do Anglie, určitě na začátek. Pak asi do Ameriky. Tys trochu objel svět, viď? Já chtěla vždycky cestovat, poznávat věci.“

Vyjel z objektu nemocnice. „Ano, byl jsem na různých místech, jenže to byly vždycky pracovní cesty. Jedno ti ale řeknu. Docela určitě jsem nikdy nečekal, že se ještě někdy vrátím na Nový Zéland.“

„Proč ses tady vracel?“

Ballard si povzdechl. „Dědeček si to přál. Starý pán vždycky prosadil, co chtěl.“

„Říkáš, prosadil? Nevěděla jsem, že je mrtev.“

„Zemřel před několika dny.“

„Ale Iane, to je mi líto.“

„Mně je to taky dost líto. Vždycky jsme se ve všem neshodovali, ale budu ho postrádat. Když už nežije, nechci dál zůstat u Ballardovy firmy. Vlastně jsem to právě sám znemožnil.“

„Je to tak, jak říká Mike, žádný z nás dvou nevychází zrovna dobře s příbuznými.“ Liz se zasmála. „Včera večer jsem se pohádala s Charliem. Někdo nás včera viděl v restauraci a Charliemu to žaloval.“

„Nechtěl bych, abys měla kvůli mně nepříjemnosti, Liz.“

„Už mě to Charlieho rozčilování unavuje. Jsem dospělá ženská a budu se scházet, s kým chci. Včera večer jsem mu to řekla.“ Zamyšleně si mnula tvář.

Ballard se po ní podíval a všiml si toho pohybu. „Uhodil tě?“

„Nebylo to poprvé, ale bude to naposled. „Uvědomila si Ballardův výraz. „Nedělej si starosti, Iane. Umím se bránit.

Považují mě za útočný typ v tenisu a prudké údery raketou posilují svalstvo.“

„Takže jsi mu to vrátila. Pochybuji ale, že by to na Charlieho moc platilo.“

Vesele se zazubila. „Náhodou jsem právě držela plný talíř špaget.“ Ballard se rozchechtal a Liz dodala: „Erik ho taky praštil. My Petersonovic jsme docela šťastná rodinka.“

Odbočil na hotelové parkoviště. Když vcházeli do haly, řekl: „Nejí se tu špatně, mají docela dobré obědy. Ale co kdybychom si nejdřív dali skleničku?“

„Něco, čeho je hodně a co je studené,“ souhlasila.

„Vypijeme si to u bazénu,“ řekl. „Tudy.“ Pojednou ztuhl a zarazil se.

„Co se děje?“

„Armáda se šikuje. To je bratranec Francis. Kam ho sem čerti nesou?“

Přistoupil k nim mladší člověk v typickém obleku byznysmena. „Dobré jitro, Iane,“ řekl kuse a bez úsměvu.

„Dobré jitro, Franku,“ řekl Ballard. „Slečno Petersonová, to je můj bratranec Frank Ballard.“

Frank Ballard se jí krátce uklonil. „Iane, potřebuju s tebou mluvit.“

„Prosím. Právě se chystáme dát si něco k pití venku u bazénu. Připoj se k nám.“

Frank zavrtěl hlavou. „Soukromě.“

„Dobře. Tedy po obědě.“

„Ne, nemám dost času. Musím chytit letadlo zpátky do Sydney skoro hned. Musí to být teď.“

„Nedělej si se mnou starost,“ řekla Liz. „Počkám na tebe u bazénu. Pojď, Viktore.“ Odcházela pryč, aniž čekala na odpověď.

Frank navrhl: „Co takhle u tebe v pokoji?“

„Dobře.“ Ballard šel první. Kráčeli mlčky až do pokoje.

Když Ballard zavřel dveře, zeptal se: „Co tě sem přivádí z Austrálie, Franku?“

Frank se prudce otočil: „Ty to moc dobře víš, co mě sem přivádí. Proč jsi sakra starého Crowella včera tak vláčel? Volal mě. Musel se mi na dálku vyplakat na ramenou.“

Ian se usmál: „Jen jsem z něj chtěl vylákat trochu pravdy.“

Frank mu však neodpověděl úsměvem. „Podívej se, Iane. Vlečeš společnost do hrozného marastu. To jsi teda setsakra prima provozní ředitel.“

„Nezapomínáš, že mě Crowell zbavil funkce? Nebo mi tím, co říkáš, nabízíš to místo zpátky?“

„Jsi idiot, že to volá do nebe! Bylo to jen na dobu, než skončí tohle šetření. Kdybys trochu myslel a byl zticha, všechno mohlo být v pořádku a tys mohl příští týden sedět zase ve svém sedle. Jak to vypadá, teď si tím tak jist nejsem.

Naházels na společnost tolik bláta, že opravdu nevím, zda se na to místo hodíš.“

Ian si sedl na postel. „Kdybych byl mlčel, tak byl se mnou konec, a to ty víš. Ve dvojím ohni, proti společnosti

a Petersonovým, bych neměl žádnou šanci. Opravdu sis myslel, že budu tiše stát a nechám se rozsekat na guláš?“

„Tohle je Ballardova společnost,“ zuřil Frank. „Staráme se o všechny Ballardy, o všechny naše lidi. Copak nemáš žádný pocit rodinné soudržnosti?“

„Vy byste se o mě postarali jako liška o králíka,“ vyjel na něho Ian.“

„Jestli si tohle myslíš, pak je mi to líto.“ Frank na něho namířil prst. „Až vyšetřování v pondělí zase začne, buď radši zticha. Nech těch proslovů pro tribuny. Když to slíbíš, tak snad pro tebe pořád ještě bude nějaká práce u firmy.

Pochybuju, jestli to ještě dokážu uhrát na ten flek provozního ředitele v Hukahoronui, táta vyvádí až hrůza, ale pořád ještě ti myslím můžu zaručit nějakou práci.“

„Vřelé díky,“ řekl Ian ironicky. „Ale tvá velkorysost mě dostatečně neohromuje. Víš, co si myslím o firmě, nikdy jsem se tím netajil.“

„Prokristapána!“ vybuchl Frank. „Víš, jakou má firma moc. Stačí utrousit slovíčko, a nikde u žádných dolů místo neseženeš. Podívej se, vždyť ani po tobě nikdo nechce, abys něco dělal, jen prosím tě přestaň veřejně klást takové pitomé otázky.“

Ian vstal: „Nediriguj mě, Franku,“ varoval.

„Ani jsem ještě nezačal. Proboha, Iane, buď rozumný.

Víš, jak od včerejška klesly akcie společnosti? Všechna

tahle nepřátelská publicita má svůj dopad i v Londýně.

Přicházíme o peníze.“

„Srdce mi pro vás krvácí.“

„Víš,

že

se

chystáme

vydat

novou

emisi

hukahoronuiských podílů. Jakou myslíš, budeme mít šanci, když budeš dál předvádět předsedu společnosti jako pitomečka?“

„Já si to nevymyslel. Jestli je Crowell hlupák, jeto idiot z vlastního přičinění. Proto ho tam máte, protože udělá, co řeknete. Měli byste se zbavit Crowella, a ne mě.“

„Jseš nemožný,“ odpověděl znechuceně Frank.

„Nezbavujeme se tě.“

„Ne,“ souhlasil Ian. „Odcházím z vlastní vůle a po svém. Nenechám se snadno podplatit, Franku, a ty ses dal na cestu, která se ti může vymstít.“

Frank vzhlédl a ostře řekl: „Co tím myslíš?“

„Uvážils složení vyšetřovací komise? Předsedou je Harrison a oba jeho přísedící jsou odborní znalci. Rolandson je specialista na sníh a French je z ministerstva dolů. Ještě do toho nezasáhli!“

„A tak co?“

„A tak další tlak z tvé strany povede k tomu, že začnu dávat otázky týkající se podmínek na dole, a než skončím, bude už French psát zprávu, z které ti budou vstávat vlasy na hlavě, zprávu, která se už akcionářům vůbec nebude líbit.

Pak teprve uvidíš, co se stane s hodnotou akcií.“

„Ty si prostě nedáš pokoj. Proč, Iane?“

„Po tom, jak jste se chovali, se ještě ptáš? Nemám rád, když se mnou někdo manipuluje, Franku. Nemám rád, když mě někdo diriguje. Nejsem Crowell. A ještě jedna věc: ten den, než jsem dostal vyhazov, nazývejme to pravým jménem, Franku, žádné bulíkování o odvolání, jsem viděl výsledek posledních zkoušek. Bohatá kořist, kamaráde, moc bohatá kořist. Ale můžeš mi říct, proč se tyhle výsledky nedostaly k akcionářům?“

„Do toho vůbec nic není.“

„Mohlo by být, kdybych si koupil nějaký podíl. Ne že bych samozřejmě chtěl. Ten důl někomu nadělá majetek, ale podle toho, jak to dáte do prodeje, nemyslím, že by z toho obyčejný podílník moc uviděl.“

„Nikdo nic nevydělá, když budeš dál vyskakovat a pořád se pitomě ptát na protilavinová opatření,“ odpověděl Frank kysele. „Dobrotivý bože, víš, kolik nás to bude stát, jestli tahle zatracená komise dospěje k špatným závěrům?“

Ian na něho upřeně hleděl: „Jak to myslíš, k špatným závěrům? Neměli jste v úmyslu instalovat protilavinová opatření?“

„Vždyť sakra jedna lavina spadne tak jednou za třicet let. Než spadne další, bude důl vyčerpán.“

Ian si zhluboka povzdechl. „Hlupáku! To platilo v dobách, kdy na západním svahu byly ještě stromy. Teď

když je po nich, budou se laviny řítit, kdykoli napadne větší množství sněhu.“

„No tak dobrá.“ Frank netrpělivě sevřel ruce. „Znovu svah zalesníme. To nás bude stát míň než sněhové zátarasy, které po nás chtěl tvůj přítel McGill.“

„Uvědomuješ si, Franku, jak dlouho trvá, než strom vyroste? Neměl jsem o vás nijak zvláštní mínění, ale teď teprve vidím, kam až sahá vaše chamtivost.“ Ballardův hlas zněl tvrdě. „A navrhuji, abychom tomuhle hovoru udělali rázný konec.“ Přešel ke dveřím a prudce je otevřel.

Frank váhal. „Rozmysli si to, Iane.“

Ian trhl hlavou. „Ven!“

Frank vyskočil: „Budeš toho litovat.“

„Jak se daří strýci Stevovi?“

„Odpověď, kterou si odvážím do Sydney, se mu určitě líbit nebude.“

„Měl přijet sám a neposílat na tu špinavou práci hlupáka. Je příliš inteligentní na to, aby si myslel, že výhružkami něčeho dosáhne, pokud ho znám, zkusil by to s úplatkem. Vyřiď mu ode mne, že by to taky nepomohlo.

Třeba si tak zachráníš kůži.“

Frank se zastavil přede dveřmi a otočil se. „S tebou je konec, Iane. Doufám, že si to uvědomuješ.“

Ian mu přibouchl dveře do tváře.

Když odvážel Liz autem k nemocnici, aby si vyzvedla svůj vůz, omlouval se. „Promiň mi ten nevydařený oběd, Liz. Honí se mi hlavou moc věcí.“

„Byl trochu nevydařený,“ souhlasila. „Co se děje? Máš trápení s rodinou? Vypadal jsi docela normálně, než ses setkal s tím bratrancem.“

Neodpověděl ji hned, ale stočil auto ke kraji silnice a zastavil u obrubníku. Otočil se, aby ji viděl do tváře, a řekl: „Máme zřejmě oba v tomto směru potíže. Kdy jsi chtěla odjet do Anglie, Liz?“

„Tak daleko dopředu jsem ještě nemyslela.“

„Já pojedu hned, jak skončí vyšetřování. Nechtěla bys jet se mnou?“

„Proboha!“ odpověděla. „Kdyby to slyšel Charlie, trefil by ho šlak. Mám si to vykládat jako nabídku sňatku?“

Usmála se.

„To záleží na tobě. Jak bys chtěla.“

Liz se rozesmála. „Tenhle scénář Shakespeare nenapsal.

Vím, že jsme jako Montekové a Kapuleti, jenže Romeo takovouhle nabídku nikdy neudělal.“ Položila svou ruku na jeho. „Mám tě ráda, Iane, ale nejsem si jistá, jestli tě miluju.“

„V tom je ten problém,“ odpověděl. „Neznáme se dost dlouho. Jen ty dva tři dni v Huce, které tak najednou přerušila ta katastrofa, a týden tady. V takových podmínkách se lásce nedaří, zvlášť když na ni dohlíží bratr Charlie.“

„Ty nevěříš v lásku na první pohled?“

„Já ano,“ odpověděl Ballard. „Ale ty zřejmě ne. Se mnou to začalo tenkrát večer při tanci. Podívej, Liz: až nasednu do letadla, na Nový Zéland se už nevrátím. Byl bych hrozně nerad, kdybych tě už neměl vidět. Možná že mě nemiluješ, ale bylo by pěkné, kdyby ses o to aspoň pokusila.“

„Spřízněné duše! To se hezky řekne. Myslíš, že se z toho něco může vyvinout?“ zauvažovala Liz.

„Co můžeš ztratit?“

Dívala se zamyšleně předním sklem někam do prázdna.

Pak řekla: „Jestli s tebou pojedu do Anglie, a to ještě neříkám, že pojedu, ale jestli ano, pak bez jakýchkoli závazků. Jsem svou paní, Iane, naprosto nezávislá. To je něco, co Charlie nikdy nepochopí. Takže jestli pojedu, bude to z mého vlastního rozhodnutí, a jestli tě po nějaké době opustím, bude to zase z mého rozhodnutí. Chápeš mě?“

Přikývl. „Chápu.“

„A ještě něco ti chci říct, abych ti objasnila, co ti možná leží v hlavě. Erik je proti Ballardům ze zásady, nejde mu jen o tebe. Kdežto Charlie je prostě proti tobě. Mně byly teprve dva roky, když Alek zemřel: vlastně jsem ho nepoznala, aspoň co se pamatuju. A tobě tehdy bylo dvanáct a teď je ti pětatřicet. Dvanáctiletý a pětatřicetiletý jsou dva různí lidé a neměli by se směšovat dohromady, jak to dělá Charlie. Nevím, co je pravda a co nepravda kolem Alekovy

smrti, a ani mě to nezajímá. Pojedu do Anglie s mužem, a ne s chlapcem.“

„Díky,“ řekl Ballard. „Díky Liz.“

„Ale tím jsem ještě neřekla, že s tebou pojedu,“

varovala ho. „Musím si to rozmyslet. A pokud jde o tvou otázku, co bych tím ztratila?“ pohladila ho po koleně.

„Odpověď je, milý Iane: své panenství.“

17

Ballard zanechal Liz u nemocnice a jel dál na štáb Velkého mrazu. Nenašel McGilla v kanceláři, ale nakonec ho objevil v důstojnickém klubu, kde právě diskutoval o nějakých otázkách ze svého oboru. „Říkal jsem si, že tebe vyzvednu dřív. Starý Stenning bude mít za sebou dlouhou cestu a bude unavený, tak jsem myslel, že bych ho neměl dlouho zdržovat.“

„Samozřejmě,“ řekl McGill. „Už jdu. Kdy má přiletět?“

„Za patnáct minut, jestli nebude letadlo zpožděné.“

Jeli na Harewoodské letiště, vzdálené jen dvě minuty, a pak stáli a čekali v hale a povídali si. „Ještě jsem se nikdy

nesetkal s právníkem milionáře, „říkal McGill. „Poznáš Stenninga, až ho uvidíš?“

Ballard přikývl. „Je to vysoký štíhlý chlapík s bílými vlasy. Vypadá trochu jako Bernard Russell.“

Letadlo přistálo přesně podle letového řádu, cestující se proudem řinuli do haly a Ballard McGilla upozornil: „Támhle je.“ McGill uviděl vysokého starého pána s asketickou tváří. Ballard mu vykročil vstříc. „Dobré odpoledne, pane Stenningu.“ Podali si ruce. „Tohle je můj přítel Mike McGill. Přišel nám pomoci s kufry. Snad to nebude dlouho trvat.“

Stenning se usmál. „Vy jste ten doktor McGill, který vypovídá před vyšetřovací komisí?“

„Ano.“

„Jestli nosíte kufry, tak jste v tom světě nějak klesl.“

„Zavazadla už jsou tady,“ oznamoval Ballard, „odneseme je do auta, Miku.“ Cestou z letištní budovy Stenningovi sdělil: „Zamluvil jsem vám pokoj v hotelu, kde sám bydlím. Je to tam docela pohodlné.“

„Nepotřebuju teď nic než postel,“ odpověděl Stenning.

„Nedovedu v letadle spát. Jak pokračuje vyšetřování?“

„Schoval jsem vám noviny. V Christchurchi se o tom píše velice podrobně.“

Stenning zamručel. „To je dobře. Dva dni jsem po letadlech, a tak jsem zůstal pozadu v tom, co je nového.

Těším se, že si s vámi o té katastrofě pohovořím, pane doktore.“

„Kdykoli, pane Stenningu, pokud nebudu zrovna na zasedání.“

„V hotelu se McGill taktně ztratil a Ballard zavedl Stenninga do jeho pokoje. Stenning si stěžoval: „Už nejsem tak čiperný, jak jsem býval, Iane. Jdu do postele. Váš dědeček by to určitě komentoval, kdyby tady byl. V mém věku býval ještě neúnavný světoběžník.“ Potřásl hlavou. „Je mi líto, že už není mezi námi.“

„Ano,“ odpověděl Ballard, „mně taky.“

Stenning se na něho zvědavě zadíval. „Opravdu?“ zeptal se pochybovačně. „Kdybyste řekl, že vám ne, vůbec by mě to nepřekvapilo, ani nešokovalo. S vaším dědečkem se těžko vycházelo. Podle mého názoru s vámi nezacházel zrovna moc dobře.“

Ballard pokrčil rameny. „Přesto ho budu postrádat.“

„Já taky, Iane. Já taky. A kdybyste teď omluvil unaveného starého člověka…“

„Jedl jste? Mohl bych vám něco poslat.“

„Ne, toužím jenom po posteli.“

Ballard ukázal na sekretář. „Dal jsem vám tam něco k pití. Je tam whisky, džin a koňak, všecko, co je třeba.“

„To je od vás milé. Whisky před spaním mi přijde vhod.

Nashledanou zítra, Iane.“

Ballard odešel a našel McGilla s pivem u bazénu.

McGill tázavě povytáhl obočí. „Tak co?“

„Nic,“ řekl Ballard. „Ani v nejmenším se o ničem nezmínil.“

McGill se zamyslel. „Jedna věc je jistá,“ řekl. „Určitě neletěl třináct tisíc mil, jen aby si pohovořil o nějaké katastrofě s Mikem McGillem.“

Stenning se druhého dne ráno k snídani nedostavil.

McGill si máslem namazal topinku. „Zřejmě nemá nijak naspěch. To je pro právníka typické, řídí se jiným časem než my ostatní.“

„Měl jsem včera návštěvu, jednoho příbuzného,“ řekl Ballard. „Bratrance Franka.“ Vyprávěl McGillovi, co se stalo.

McGill reagoval hvízdnutím. „Vy Ballardi hrajete tvrdou hru. Mohl by udělat, čím ti hrozil? Znemožnit tě v celém důlním průmyslu?“

„To pochybuju. Asi si představuje, že by to dokázal.

Docela určitě by mi mohl život zatraceně znesnadnit.“

„Jak to, že byl Frank v Sydney? To se hodilo, co?“

„Ballardova skupina má své zájmy v mnoha zemích včetně Austrálie. Není to nic neobvyklého, že zčistajasna najdeš najednou někde člena rodiny. Myslím, že Frankův

otec, strýc Steve, je taky v Sydney. Frank něco takového naznačil.“

McGill si podal džem. „Stejně se jim to zatraceně hodilo. Crowell věděl, že jsou v Austrálii, protože si jim na tebe hned stěžoval. A Frank se rychle přihnal.“

Povídali o všem možném, dokud McGill nedopil kávu.

„Jedu se do nemocnice podívat na Joea. Jestli ti chce Stenning něco důležitého sdělit, nebude stát o mou společnost.“ Odešel a Ian pokračoval ve snídani sám.

U bazénu si pak Ballard četl nedělní noviny. Nejdřív věnoval pozornost zprávě o šetření komise. To mu dlouho netrvalo, a pak se pustil do ostatních zpráv, ale ani to mu nezabralo moc času. Byl neklidný a uvažoval, že by mohl jít za Liz, jenže nechtěl odejít z hotelu, aniž se setkal se Stenningem. Zašel do pokoje, oblékl si plavky a snažil se ze své nálady dostat plaváním.

Stenning se objevil až o půl dvanácté, nesl si s sebou několik novinových výstřižků. „Dobré jitro, Iane,“ řekl čile.

„Spal jste dobře?“

„Jako kojenec. To se ovšem dalo čekat. Posnídal jsem v pokoji. Kde je doktor McGill?“

„Odjel navštívit Joea Camerona, hlavního inženýra. Je ještě pořád v nemocnici.“

Stenning zatřepal výstřižky, které držel v ruce. „O tom jsem slyšel.“ Rozhlédl se kolem. „Není to tu špatné na popovídání. Moc hezké místo.“

Ballard rozložil další lehátko. „Město je také moc hezké. Christchurch se chlubí, že je angličtější než Anglie.“

Stenning se posadil. „Těším se, až ho uvidím.“ Podíval se na výstřižky, pak je složil a zastrčil do kapsy. „Vy si teď na tom vyšetřování užijete. Myslím, že se vaší rodině asi nebude moc líbit, co jste říkal.“

„Vím, že se jim to nelíbí,“ odpověděl Ballard. „Včera za mnou přijel Frank. Chce, abych přestal mluvit.“

„A jak jste reagoval?“ zeptal se ho Stenning se zájmem.

„Ukázal jsem mu dveře.“

Stenning to nekomentoval, ale vypadal spokojeně, zvláštním nedefinovatelným způsobem, jaký Ballard nedovedl určit. „Vy víte, že jsem nebyl jenom právním poradcem vašeho dědečka. Byl jsem taky jeho přítel.“

„Vím, že vám velice důvěřoval.“

„Důvěřoval mi ve všech svých záležitostech,“ řekl Stenning a usmál se. „Vlastně právě o těch jeho záležitostech chci s vámi mluvit. Co víte o tom, jak váš dědeček organizoval svoje záležitosti, mám na mysli finanční záležitosti?“

„Prakticky nic,“ odpověděl Ballard. „Vím, že před několika lety vložil všechny, nebo většinu peněz do nějaké nadace. Zcela jasně mi dal na vědomí, že nic dědit nebudu, a tak jsem se o to moc nezajímal. Nijak se mě to netýkalo.“

Stenning přikývl. „Ano, to bylo před více než sedmi lety. Máte nějakou představu o daních z majetku ve Spojeném království?“

„O dědických poplatcích? Moc ne.“

„Pak vás trochu poučím. Člověk může svoje peníze darovat, obvykle rodině, nebo charitativní nadaci, jako to učinil Ben. Když ale zemře před uplynutím sedmi let od transakce, pak tento dar podléhá dani z majetku, stejně, jako kdyby ten dar neučinil. Když zemře až po uplynutí sedmi let, potom ten dar uniká zdanění.“

„O tom jsem už slyše,“ Ballard se usmál. „Jenže jsem si s tím nedělal starosti. Moc toho po sobě nezanechám, ani nemám, komu bych to zanechal.“

Stenning zavrtěl hlavou. „Každý člověk musí učinit opatření pro neznámou budoucnost,“ řekl právnicky. „Ben zemřel po té sedmileté lhůtě.“

„Takže se z té nadace nemusí platit daně.“

„Správně. Ale vyšlo to jen o vlásek. Jednak vláda pozměnila zákon a tak se tam Ben »vešel« na poslední chvíli. A za druhé zemřel právě dva týdny po tom, co skončila ta sedmiletá lhůta. Opravdu, málem se mu to nepodařilo. Pamatujete se, jak za vámi přijel, krátce před vaším odjezdem na Nový Zéland?“

„Ano, Tehdy mi nabídl to místo v Hukahoronui.“

„Skoro ho ta námaha zabila,“ řekl Stenning. „Druhého dne ulehl a už vlastně nevstal.“

„Poslal mi svou hůl,“ řekl Ballard. „Byl jsem na tom tenkrát špatně s nohou. Říkal, že už tu hůl nebude potřebovat.“

„Opravdu ji už nepotřeboval.“ Stenning se zamyšleně díval k obloze. „Pro Bena to tenkrát bylo moc důležité, aby se s vámi setkal. To, že jste si zlomil nohu, byla menší katastrofa, nemohl jste ho přijít navštívit, a tak hora musela k Mohamedovi. Bylo to pro něho tak důležité, že riskoval velkou sumu peněz, a ještě mnohem víc.“

Ballard se zamračil. „Nechápu, jak to mohlo být důležité. Jenom mě dokázal zmáčknout natolik, abych vzal tu práci v Hukahoronui, a vidíte, co z toho vzešlo.“ Mluvil hořce.

„Lavinu Ben v plánu neměl, ale docela se mu hodila.“

Stenning se zasmál, když uviděl zmatený výraz v Ballardově tváři. „Myslíte, že mluvím v hádankách? Toho si nevšímejte, všechno se vyjasní. Podívejte se na tu charitativní nadaci. Ben jí dal všechen svůj osobní majetek kromě toho, co potřeboval k svému životu, než zemře, a to moc nebylo. Ben nebyl člověk, který by si moc potrpěl na symboly své prestiže. Například nikdy neměl rolls-royce.

Jeho potřeby byly skrovné, žil velmi prostě. Nadace ale dostala spoustu peněz.“

„Ano, to jsem pochopil.“

„Dělá dobrou práci. Peníze, či spíš úroky z těchto peněz podporují několik laboratoří, které se převážně věnují otázce

důlní bezpečnosti a zdravotním podmínkám v dolech.

Opravdu velice dobrá a užitečná práce.“

„Cože!“ podivil se Ballard. „A jestlipak kurátoři nadace vědí, jak se pracuje v Ballardových podnicích? Každé bezpečnostní opatření se vždycky nějak upraví nebo nedodrží, když je naděje, že to projde. To mi připadá, jako když někdo jednou rukou rozdává a druhou krade.“

Stenning přikývl. „Tohle Bena znepokojovalo, ale v té době s tím nemohl nic dělat z důvodů, které ještě poznáte.

Podívejme se teď na kurátory. Je jich pět.“ Odpočítával na prstech. „Je to váš strýc Edward, váš bratranec Frank, lord Brockhurst, sir William Bendell a já. Já jsem předseda kurátorské rady Ballardovy nadace.“

„Překvapuje mě, že dva členové rodiny jsou kurátory.

Podle toho, co Ben říkal, když jsem s ním mluvil naposledy, moc velké mínění o nich neměl.“

„Ben z nich udělal kurátory z taktických důvodů.

Uvidíte, co tím myslím, až přijdu k jádru věci. Nemýlíte se ovšem ve svém názoru na Benův vztah k rodině. Měl čtyři syny, z nichž jeden zemřel tady na Novém Zélandu, a tři se vybarvili způsobem, jaký nesnášel. Neměl ani velké mínění o svých vnoučatech, kromě jednoho.“ Stenning zaútočil hubeným ukazovákem: „Kromě vás.“

„Projevoval to dost zvláštním způsobem,“ usmál se Ballard ironicky.

„Viděl, jak se mu vyvedli synové, a uvědomoval si, že jestli je vůbec v něčem dobrý, určitě není dobrý otec.

Postaral se tedy o vaše vzdělání a ponechal vás sobě samému. Samozřejmě že vás sledoval, a s tím, co viděl, byl spokojený. A teď uvažte, co mohl Ben před několika lety dělat, když uvažoval, co se asi stane s jeho osobním jměním? Nemohl je přece dát rodině, kterou neměl rád, že?“

„Zřejmě ne.“

„Ovšem že nemohl,“ řekl Stenning. „Ostatně Benovi se zdálo, že už mají všichni dost. A ruku na srdce, mohl je dát vám? Kolik vám tehdy bylo let?“

„Před sedmi lety? Dvacet osm.“

Stenning se opřel v lehátku. „Myslím, že vám bylo dvacet šest, když jsme s Benem o téhle věci poprvé mluvili.

Byl jste čerstvý opeřenec, Iane. Ben si nedovedl představit, že by dal tolik peněz a takovou moc, a peníze představují moc, do rukou člověka tak mladého. A kromě toho si vámi nebyl dostatečně jist. Měl dojem, že jste na svá léta příliš nezralý. Taky si myslel, že na tom má podíl vaše matka.“

„Já vím. Mluvil o ní při našem posledním setkání velmi kousavě.“

„Proto ustanovil tu Ballardovu nadaci. A musel udělat dvě věci: musel si pro sebe zajistit hlavní kontrolu a musel zůstat naživu sedm let. Dokázal obojí. A sledoval vás jako ostříž, protože chtěl vidět, co se z vás vyklube.“

Ballard se zašklebil. „Vydařil jsem se podle očekávání?“

„To se mu nepodařilo zjistit,“ řekl Stenning. „Zemřel dřív, než skončil Hukahoronuiský experiment.“

Ballard vytřeštil oči. „Experiment? Jaký experiment?“

„Zkoušeli jsme vás,“ odpověděl Stenning. „Bylo to takhle. Vám bylo právě pětatřicet, byl jste víc než schopen vykonávat jakoukoli práci, kterou byste dostal, a uměl jste jednat s lidmi. Jenže Ben měl pocit, že jste přece jen trochu měkký, a vymyslel si způsob, jak si vás prověřit,“ Odmlčel se. „Řekl bych, že s Petersonovými jste se nikdy příliš nesnášel.“

„Velice mírně řečeno.“

Stenning se tvářil vážně. „Ben mi vyprávěl, jak vás Petersonové tyranizovali, ještě když jste byl chlapec. Poslal vás do Hukahoronui, aby viděl, zda se to bude opakovat.“

„No tohle je trochu moc,“ rozzlobil se najednou Ballard.

„Vím, že trpěl komplexem moci, ale za koho e sakra považoval? Za pánaboha? A proč to všechno vůbec dělal?“

„Tak naivní přece nejste,“ řekl Stenning. „Zamyslete se nad složením kurátorské rady.“

„Dobře, zamyslím se. Dva Ballardi, vy a dva další. Co má být?“

„Tohle má být. Starý Brockhurst, Billy Bendell a já jsme staří Benovi přátelé. Musel mít v radě aspoň dva členy rodiny, aby nic netušili. Kdyby byli měli podezření, co Ben

chystá, našli by si cestičky, jak zasáhnout a Benovi jeho plán překazit. Kterýkoli pokoutní gangsterský advokát by přišel na způsob, jak torpédovat nadaci, než Ben zemře. Jenže my tři jsme to sedm let hráli s Ballardy tak, že jsme je udrželi na uzdě a naše loď neztroskotala. Hráli jsme tu hru se dvěma Ballardy na palubě a jen někdy trochu prosazovali svou ve věcech, které pro ně nebyly důležité. Domnívají se, že to tak půjde dál, jenže se moc mýlí.“

„Nechápu, co to se mnou má společného.“

Stenning mu klidným tónem odpověděl: „Ben chtěl mít v kurátorské radě vás.“

Ballard na něho udiveně pohlédl: „Vážně?“

„Takže je to zařízeno takhle: Rada udržuje samy svou kontinuitou. Jestliže nějaký člen rezignuje, hlasuje se o náhradě za něho, a přitom je důležité, že odstupující člen má také hlas. Brockhurstovi je skoro osmdesát a zůstával ve funkci jen kvůli Benovi. Až rezignuje, budete mít jeho hlas, budete mít hlas Billy Bendela a budete mít hlas můj, a to je většina a s tím Ballardové nic nesvedou.“

Ballard dlouhou dobu mlčel: „To je všechno moc pěkné, ale já nejsem žádný administrátor, alespoň druhu jakého nadace potřebuje. Předpokládám sice, že členové dostávají jakési čestné odměny, jenže já si musím vydělávat na živobytí. Nabízíte mi práci vhodnou pro podnikatele na penzi. Nemám chuť řídit charitativní fond, ať je sebevětší.“

Stenning vrtěl hlavou. „Pořád to ještě nechápete. Ben tu nadaci založil z jediného důvodu, aby se jeho jmění nerozházelo a aby se Ballardova skupina zachovala, ale nedostala se do rukou jeho synů.“ Vytáhl z kapsy obálku.

„Mám tu ceny akcií jednotlivých společností Ballardovy skupiny, jak vypadali uprostřed minulého týdne.“

Vytáhl z obálky list papíru. „Člověk by nevěřil, co se vejde na takový malinky kousek papíru.“ Sklonil hlavu.

„Celková hodnota akcií činí dvě stě třicet dva miliónů liber.

Podíl rodiny Ballardů, to jest vašich strýců a vašich bratranců, činí něco kolem čtrnácti miliónů liber, a nadace sama je zdaleka největší podílník.“

Zasunul papír zpátky do obálky. „Ten, kdo ovládá většinu hlasů v kurátorské radě, ovládá, Iane, Ballardovu nadaci, a ten, kdo ovládá nadaci, ovládá i Ballardovu skupinu společností. Sedm let jsme čekali, abyste se ujal svého dědictví.“

Ballard měl pocit, jako by mu někdo vyrazil dech. Slepě zíral na čeřící se bazén a uvědomoval si, že mu oči neoslepuje jen odraz slunce ve vodě. Ten úžasný, samolibý, potrhlý starý Ben! Protřel si oči a uvědomil si, že je má zvlhlé. Stenning mu něco říkal. „Prosím?“

„Říkal jsem, že je v tom háček,“ pravil Stenning.

„To je myslím nevyhnutelné.“

„Ano.“ Prchavý úsměv přelétl přes Stenningův obličej.

„Ben věděl, že umírá. Dva dny předtím, než zemřel, si na

mně vynutil slib, že sem zajedu a podívám se na výsledek hukahoronuiskéko experimentu, jestli se ještě pořád necháváte tyranizovat Petersony. Jako Benův starý přítel a jeho právní poradce se cítím vázán jeho posledním přáním a musím udělat to, co chtěl udělat sám, kdyby byl živ.“

„Takže to není rozhodnuto.“

„Četl jsem novinové zprávy o vyšetřování s velkým zájmem. Bojujete dobře, Iane, ale zdá se mi, že Petersoni vás ještě pořád tyranizují. Ben se domníval, že člověk, který se neumí bránit, není ten pravý, aby ovládal Ballardovu skupinu, a musím říci, že se k tomu kloním také. Mít v rukou takovou moc vyžaduje člověka z ocele.“

„To je druhý šok, který jste mi dneska připravil,“ řekl Ballard tiše.

„Ne že bych soudil jen podle novinových zpráv,“ řekl Stenning. „Na to jsem příliš právník, než abych věřil všemu, co čtu. Dostane se vám spravedlivého soudu, Iane, ale z úcty k Benovi to musí být všechno poctivé.“

„A vy jste mým soudcem. Mým jediným soudcem, že?“

Stenning schýlil hlavu. „Ben na mě hodně spoléhal, ale tenhle poslední úkol, který mi dal, je snad nejtěžším břemenem, jaké jsem kdy musel nést. Přesto od toho nemohu utéci.“

„Ne.“ souhlasil Ballard zamyšleně. „Ovšem, že nemůžete.“ Myslel na svou vlastní dychtivou touhu uprchnout z Hukahoronui, když mu bylo šestnáct. Chuť

utéci před tyranizováním Petersonů byla nepřekonatelná.

„Rád bych teď šel a chvíli se nad vším zamyslel.“

„Úplně vás chápu,“ řekl Stenning. „Uvidím vás u oběda?“

„Nevím.“ Ballard vstal a vzal si ručník. „Bude tu Mike McGill. Můžete se ho zeptat na tu lavinu.“

Kráčel přes trávník do svého pokoje.

ČTVRTÝ DEN JEDNÁNÍ

18

Když příští den ráno při snídani oznámil Stenning svůj úmysl účastnit se vyšetřování, Ballard mu řekl: „Možná že to tak lehce nepůjde. O jednání je velký zájem a na místa pro veřejnost stojí fronty. Mohl byste si sednout se mnou, kdybyste chtěl.“

„To by myslím nebylo moc vhodné,“ řekl Stenning.

„Vaši strýcové by se o tom velmi rychle dozvěděli. Ale to je zařízeno, Iane. Zavolal jsem v sobotu, než jsem šel spát, doktoru Harrisonovi a on mi místo zajistil.“ Usmál se.

„Laskavost pro kolegu právníka.“

Ten jde tvrdě za svým cílem! pomyslel si Ballard.

Hezky tvrdě! „Ale až tam budete,“ řekl, „může se o tom rodina dozvědět.“

Stenning si rozkrojil opečenou slaninu. „Pochybuji. Na Novém Zélandu mě nikdo nezná a vy říkáte, že tu nikdo z rodiny není.“

Za deset minut seděl Ballard na svém místě a listoval ve svých poznámkách. Viděl, když Stenning vstoupil provázen uvaděčem, který ho zavedl na místo v oddělení pro významné hosty. Stenning se posadil a se zájmem si prohlížel síň; přešel pohledem Ballarda, jako by ho vůbec neznal. Vytáhl z aktovky poznámkový blok a pero a položil si je před sebe na stůl.

Když se ballard vrátil ke svým poznámkám, padl přes jeho stůl stín. Vzhlédl a spatřil Rickmana. „Mohl bych si s vámi vyměnit pár slov, pane Ballarde?“

Ballard kývl směrem k předsednictvu. „Musíte si ale pospíšit. Každou chvíli se bude začínat.“

„To nebude dlouho trvat.“ Rickman se opřel o okraj stolu a sklonil se. „Pana Crowella se v pátek velice dotkl způsob, jakým jste s ním jednal, když svědecky vypovídal.

Měl však celý víkend na to, aby si všechno promyslel, a teď se už na to dívá klidněji.“

„To rád slyším,“ řekl Ballard a díval se dál před sebe.

„Asi to nevíte, ale pan Crowell bude zřejmě… jaksi…

přeložen do vyššího postavení. Přebírá předsednictví Novozélandských nerostných zdrojů, mateřské společnosti Hukahoronuiské důlní společnosti. Čekalo se to už dost dlouho.“

„To ho jistě potěší.“

„Domnívá se, že dělat obojí, předsedat oběma společnostem, by bylo na něho příliš mnoho. Čili předsednictví důlní společnosti se uprázdní.“

„Zajímavé,“ odpověděl Ballard neutrálně. Víc neřekl.

Jen ať se Rickman namáhá.

„Jak víte, zkoušky na dole, ještě před lavinou, prokázaly značně vyšší obsah zlata, a rada se rozhodla pro emisi nových akcií, aby se mohla pustit do rozsáhlého rozšíření dolu. Ten, kdo se stane předsedou, bude mít velmi příznivou pozici. Pojí se k tomu značný počet akciových opcí, to jest možnost nákupu určitého počtu podílů al pari.“

„Vím, co je to opce.“

Rickman rozkládal rukama. „Tak tedy dobře. Jakmile bude zveřejněna zpráva o zvýšených hodnotách zlata, cena

podílů nevyhnutelně stoupne. Každý, kdo bude mít opce, může vydělat spoustu peněz.“

„Není to nelegální? Interní obchodní domluvy se nerady vidí.“

„Ujišťuji vás, že způsob, jakým to bude prováděno, bude naprosto legální,“ řekl Rickman hladce.

„Dám na vaše slovo, pane Rickmane. Vy jste právník, já ne. Ale nechápu, co to má se mnou společného.“

„Jako předseda mateřské společnosti bude mít pan Crowell velký vliv na jmenování nového předsedy důlní společnosti. Domnívá se, že máte pro tuto funkci předpoklady, takže byste byl jedním z vhodných kandidátů, pokud byste si to přál.“

„Jak to, přál?“ zeptal se Ballard.

„Ale pane Ballarde! Jsme přece oba lidé znalí světa a oba víme, o čem hovoříme.“

„Poznávám ruku strýce Steva,“ řekl Ballard. „Škubne v Sydney šňůrou a Crowell poskočí.“ Ukázal k prázdnému svědeckému křeslu. „Crowell támhle v pátek seděl a já si ho trochu podal. A teď mi nabízí předsednictví společnosti, ze které mě jako provozního ředitele právě vyhodil. Co je to vůbec za člověka, ten Crowell, pane Rickmane?“ Zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že bysta mě měl zahrnout do svého seznamu kandidátů.“

Rickman se mračil. „Je to postavení, jaké by jen málo mladých mužů odmítlo, zvláště vzhledem k svědectví,

které tu na tomto šetření brzy uslyšíme, svědectví pro vás krajně zhoubného. Účinek tohoto svědectví by mohl být zmenšen na minimum.“ Odmlčel se. „Anebo naopak.“

„Nechtěl bych patřit do vašeho světa, pane Rickmane, ani do světa pana Crowella. Patřím k lidem, kteří říkají to, co si myslí, a tak vám to povím. Nejdřív se mě snažíte podplatit, a teď mi zase vyhrožujete. Řekl jsem Frankovi Ballardovi, že na mě ani jedno neplatí. Tak vám to opakuju.

Ztraťte se, pane Rickmane.“

Rickman v obličeji potemněl. „Kdybych měl svědka těchhle vašich slov, hnal bych vás k soudu za pomluvu.“

„Vždyť si dáváte setsakra pozor, abyste žádného svědka neměl,“ odrazil ho Ballard. „Pročpak celou dobu šeptáte?“

Rickman si znechuceně odfrkl, otočil se zády a šel k svému sedadlu, kde hned začal něco prodiskutovávat s Crowellem. Ballard se po nich chvíli díval a potom obrátil pozornost k sedadlům rezervovaným pro svědky. Mike McGill v němé otázce povytáhl obočí a Ballard na něho mrkl.

Už včera Mikovi důvěrně svěřil, proč Stenning tak rychle přiletěl na Nový Zéland, a McGill se přitom div nezalkl pivem. „Dvě stě třicet dva miliónů liber… „ Postavil sklenici, zíral do prázdna a němě pohyboval rty. „To je přes šest set miliónů dolarů, ani podle amerických měřítek to není zrovna málo.“

„Nepatří mně,“ řekl suše Ballard. „Patří podílníkům.“

„Může být, jenže ty to budeš mít pod palcem. Budeš je moci kormidlovat, kam budeš chtít. To je sakra velká moc.“

„Ještě kurátorem nejsem. To rozhodne Stenning.“

„Ne, to neříkej,“ protestoval ostře McGill. „To rozhodneš ty. Stačí, když rozválcuješ Petersony. Stenning ti to jasně řekl. Ten tvůj dědeček ale musel být úplný ďábel.

Ten si uměl vymýšlet triky.“

„Rozválcovat Petersony?“ opakoval. „To by se Liz moc nelíbilo.“

„Svět zcela ztracený kvůli ženě, na tohle myslíš?“

vyjel na něho posměšně McGill. „No, Stenning tu otázku postavil zcela jasně. Kdyby ji hezky pomalu vyslabikoval a vytetoval ti ji na prsa, nemohla být jasnější. Musíš přibít kůži Petersonů na vrata stodoly a musíš to udělat veřejně před vyšetřovací komisí. To je tvoje poslední šance.“

Ballard opakoval kysele: „A jak to mám prosím tě udělat?“

McGill pokrčil rameny. „Nevím. Než spadla první lavina, tak si pěkně v tichosti dělali svou politiku, a za to by jim seděla nějaká důtka. Ale potom už jim nelze vytknout jediný krok. Dělali to pravé v pravou chvíli a za to se jim dostane uznání. Charlie se dokonce dobrovolně přihlásil, že se mnou půjde nahoru na svah, když spadla lavina, a já se obával dalšího sesuvu. Prokázal svou odvahu. Od té chvíle jim nelze nic vytknout.“

„Takže jaképak rozválcování!“

„McGill se zasmál, spíš nevesele vyštěkl: „Ale kdepak, rozválcování bude! Začnou se tě ptát na tvoje rozhodnutí o dole. Erik vyslovil správný návrh a tys ho zamítl. Zemřelo přes padesát lidí, Iane. Ta válcovačka už čeká, jenže ji řídí Petersoni a chystají se ji rozjet přímo přes tebe.“

19

Vypovídal Erik Peterson.

„Bylo to asi tak mezi půl sedmou a sedmou v neděli ráno, když přijel můj bratr John a probudil mě. Byli s ním pan Ballard a pan doktor McGill. Říkali, že spadla lavina.

Nejdřív jsem jim nevěřil. Nic jsem neslyšel a podle toho hrůzostrašného líčení by město muselo být smeteno ze země, kdyby měli pravdu. Ale John říkal, že je zavalená Průrva a že nikdo se nedostane dovnitř ani ven.“

Pokrčil rameny. „Pořád jsem tomu ještě doopravdy nevěřil, ale John mluvil přesvědčivě. Potom řekl, že když sníh mohl takhle zablokovat Průrvu, má asi doktor McGill pravdu, že ze západního svahu hrozí městu nebezpečí. Bratr začal honem telefonovat a svolávat nouzové zasedání rady.

To už táhlo na osmou hodinu a začínalo se rozjasňovat.

Schůze se konala v samoobsluze.“

Nad hlavami jim toho nedělního rána neplály studené zářivky. Dvě petrolejové lampy vydávaly teplejší záři, která bledla, jak se postupně nebe rozjasňovalo. Slunce zatím nesvítilo, muselo vystoupat vysoko, než svými paprsky zalilo východní svah údolí a pohltilo mlžný opar, který na všem těžce spočíval.

Erik peterson naložil starodávná kamna polínky a poznamenal: „To jsem rád, že jsme se téhle staré relikvie nezbavili.“ Trhl palcem dozadu do obchodu. „Tamhle vzadu mám tak osm tisíc litrů palivové nafty, která je nám teď houby platná. Ústřední topení potřebuje k pohonu dva elektrické motory.“

„Kdepak se zdržel Matt?“ rozčilovala se paní Samsonová.

„Určitě dorazí,“ odpověděl John Peterson. „Znáte Matta, vždycky pomalu, ale jistě.“

Erik přiklopil dvířka na kamnech. „A pak jsou tu lednice a chladírna, všechno bez proudu. Ještě že se to nestalo v létě.“

„Prokristapána,“ reagoval John podrážděně. „Aspoň jednou sakra trochu mysli. Copak by se tohle mohlo stát v létě?“

Erik se překvapeně zarazil. „Zapomněl jsem. Myslel jsem, že…“

„Houby jsi myslel! Když neumíš mluvit rozumně, tak drž hubu.“

Nálada se začala zhoršovat. McGill vážně prohlásil: „Snad bychom měli začít a na pana Houghtona nečekat.

Dohodneme se s ním později.“

„Není třeba,“ řekl Phil Warrick. „Už je tady.“

Houghton kráčel uličkou ke skupince u kamen. „Vím, že jsme se dohodli, že se dnes ráno sejdeme, ale takhle časně, to je špatný vtip. Víte kolik je hodin?“

John Peterson zvedl ruku. „V Průrvě spadla lavina, Matte. Je úplně zablokovaná. Je tam tolik sněhu, že vrcholu nedohlédneš.“

„Chceš tím říct, že se nemůžeme dostat ven?“

„Auty ne,“ řekl McGill.

Houghton se po nich nejistě rozhlédl a John Peterson řekl: „Posaď se, Matte. Když spadla jedna lavina, může spadnout i další. Navrhuji, abychom se doktoru McGillovi omluvili a vyslechli jeho návrhy.“

„Není třeba se omlouvat, a tady je můj první návrh.“

McGill se zahleděl na shromážděnou skupinku. „Není nás dost. Chci sem povolat další muže, silné muže, kteří mají pro strach uděláno. A také ženy, ale žádné křehotinky, spíš statné ženské.“ Tři přítomní se rázem chystali mluvit a

McGill zvedl ruku. „Paní Samsonová, z vás uděláme sekretářku. Zapište jména navrhovaných.“

Erik řekl: „Papír a tužka jsou u pokladny, přinesu je.“

Po deseti minutách řekl McGill: „To by mělo stačit.

Paní Samsonová, šla byste laskavě teď hned, obešla všechny a postarala se o to, aby sem co nejrychleji přišli?“

Vstala. „Hned tu budou.“

Ballard jí podal lístek se vzkazem. „Tohle dejte Joeovi Cameronovi. Myslím, že ho najdete v dole, doma nebude.“

Paní Samsonová odešla. McGill se podíval ven do skrovného světla. „První, co musíme udělat, je dát ven zprávu o tom, co se tu děje. Jakmile bude dost světla, budu potřebovat muže, kteří vylezou ven z údolí; pro jistotu dvě mužstva po dvou mužích. Napíšu pro ně dopisy, nemůžeme připustit, aby se informace zkomolila.“

Ballard řekl: „Na tohle budeš potřebovat sekretářku.

Můžeš si vzít Betty od nás z dolu.“

McGill krátce přikývl. „Pokud by to, co se shora sesuje, byla prachová lavina, a to by mohla být - , pak to tenhle obchod smete.“

„Myslíte, že by se to mohlo stát?“ zapochyboval Erik.

„Teď, když jsou stromy pryč, si tím jsem naprosto jist.“

„Proboha,“ vyjel si Erik. „Jen se něco zeptám, hned mi vyčítá pokácené stromy.“

McGill udeřil dlaní do vitríny na zboží. Rozlehla se rána jak z pistole a Warrick sebou viditelně trhl. „Podívejte se,“

ozval se McGill drsně. „Dostanem se líp kupředu bez rekriminací. Nikomu jsem nic nevyčítal, jen jsem konstatoval, co je zřejmé.“

Ballard do toho vpadl a ukázal k podlaze. „Za chvíli tady budeme mít spoustu lidí a budeme je informovat, že jim hrozí nebezpečí. Bylo by lepší, aby se nedozvěděli, že městská rada má už tu informaci čtyřiadvacet hodin a sedí na ní. Je ti to jasné Eriku?“

John chladně dodal: „Už jsem ti jednou řekl, Eriku, jestli neumíš mluvit k věci, drž hubu.“ Přikývl k McGillovi.

„Pokračujte.“

„Dobře. Počítejte tedy s tím, že tohle místo asi nevydrží.

Potřebujeme vyklidit všechny tyhle police a dopravit potraviny na bezpečné místo.“ Rozhlédl se a spočinul očima na Philu Warrickovi. „Mohl byste to zařídit, pane Warricku?“

„Samozřejmě. Ale kde je nějaké bezpečné místo?“

„Pro začátek dům Turiho Bucka, o dalších vám povím později. Začněte se základními potravinami, čokoládové sušenky nechte až nakonec. A jestli najdete nějaké prázdné nádoby, mohli byste odčerpat z nádrže palivovou naftu, o které se zmínil Erik. Jestli nás to zasáhne, budem potřebovat teplo stejně jako jídlo.“

„Dobře,“ řekl Warrick rozhodně. Ballarda napadlo, že Warrick je dobrý chlap, pokud plní rozkazy a nemusí je sám dávat.

„Nezapomeňte na skladiště vzadu,“ řekl John Peterson.

Houghton řekl: „Pokud jde o jídlo, je to v pořádku, ale co s lidmi? Nemůžeme všechno obyvatelstvo umístit v Turiho domě. Myslím, že bychom se všichni měli vydat nahoru na východní svah.“

„To je zatím vyloučeno,“ řekl McGill. Nahnul se kupředu. „Doufám, že se to nestane, pane Houghtone, ale jestliže spadne ze západního svahu prachová lavina, převalí se přes dno údolí a dál přes řeku. Nevím, jak daleko zasáhne nahoru na východní svah.“ Houghton se tvářil skepticky a McGill mu poklepal na koleno. „Bude se pohybovat velice rychle, pane Houghtone. Nejen rychleji, než dokážete běžet, ale dokonce rychleji, než jedete s autem.“

„To jenom hádáte, McGille, že?“ zeptal se Erik.

„To je můj odhad. Sníh té laviny v Průrvě se mi nelíbí, je trochu moc suchý. Čím je sníh sušší, tím spíš se může utvořit prachová lavina, a čím je sušší, tím rychleji se pohybuje. A kromě toho, čím víc klesne teplota, tím bude sníh sušší.“ McGill kývl hlavou k oknu. „Teplota klesá velmi rychle.“

Warrick řekl: „Jestliže teplota klesá, co říkáte té mlze venku? Člověk by řekl, že by se v mrazu měla rozplynout.“

McGill se zamračil a pak prohlásil: „Dejte na mě, že teplota klesá. Od té doby, co jsem ráno vstal, klesla o jeden a půl stupně.“

„Kam se tedy přesunou lidé?“ ptal se znovu Houghton.

„Budeme chytřejší, až se podívám na tu mapu, co jsme měli včera.“ U vchodu do samoobsluhy začal rozruch a McGill se obrátil k Warrickovi: „Jděte a chvilku tam ty lidi držte pohromadě. Musíme s nimi promluvit se všemi najednou. Dejte mi vědět, až tam budou všichni.“

„Dobře,“ souhlasil Warrick.

„A nic jim proboha neříkejte,“ dodal McGill.

„Nechceme žádnou paniku. Jen jim řekněte, že se všechno dozvědí v patnácti minutách.“ Otočil hlavu a podíval se přes Houghtona na Johna Petersona. John přikývl.

Warrick odešel a Erik řekl: „Vždyť tu přece máme perfektní místo kam poslat lidi. Co říkáte dolu? Je jako setsakra veliký protiletecký kryt. Je to přímo v hoře.“

„Opravdu je to nápad!“ řekl Houghton.

„Nejsem si tak jistý, jestli je to dobrý nápad.“ McGill si položil bradu do dlaně. „Vchod do dolu je hned na úpatí kopce a každá lavina se zřejmě požene před něj.“

„To je pravda,“ souhlasil John Peterson. „Proto se stavějí ty sněhové galerie nad cestami. Viděl jsem je ve Švýcarsku. Sníh přes ně rovnou přepadá.“

„A jestliže, jak říkáte, se většina sněhu povalí přes údolí, pak by nebyl žádný problém dostat se ven, až by bylo po všem,“ řekl Houghton.

„To jsem ale mluvil o prachové lavině,“ řekl McGill.

„Předpokládejme však, že teplota začne stoupat, a pak to nebude prachová lavina. Bude pomalejší a vlhčí a pak se

strašná spousta sněhu nahromadí na úpatí svahu. A zablokuje důlní vchod. Mokrý sníh se po lavině sesedne jako beton.“

„Důl má na to vybavení,“ řekl John Peterson. „Když můžou dolovat ve skále, mohou dolovat taky sníh nebo led.

Mohli by být venku za hodinu po tom.“

McGill se na něho upřeně zadíval. „Obávám se, že si nerozumíme. Víte, kolik je na západním svahu sněhu?“

„To nevím, opravdu nevím.“

„Zhruba jsem to propočítal a odhaduju to na milión tun, či něco víc.“

Erik se rozchechtal a Houghton zvolal: „Nesmysl!“

„A pročpak to sakra považujete za nesmysl? Máte tam skoro osm set hektarů pokrytých zhruba dvoumetrovou vrstvou sněhu. Pětadvacet centimetrů čerstvě napadaného sněhu se rovná dva a půl centimetrů deště, jenže déšť stéká a sníh zůstává. A ten sníh tam nahoře je slehlý, takže to můžete počítat tak, jako by tam leželo dvacet centimetrů vody, možná víc. Na to nepotřebujete logaritmické pravítko, abyste si tu váhu spočítali. A posledních šestatřicet hodin chumelí úplně bláznivě, takže můj odhad je spíš mírný.“

Rozhostilo se ticho. McGill si urputně třel tvář. „Co myslíš, Iane?“

„Pokud jde o důl, bojím se víc té prachové laviny. Podle tvých matematických propočtů o prachové lavině bych řekl, že se řídíš dynamikou tekutin.“

McGill přikývl. „Přesně tak.“

„Myslel jsem si to. Kdyby tekutina tekla přes portál dolu rychlostí, jakou popisuješ, musí se počítat s dalšími neznámými účinky uvnitř dolu. Bylo by to, jako když se fouká přes hrdlo láhve, ale daleko silnější.“

„Sání,“ řekl McGill. „Čert aby to vzal, mohlo by to vytáhnout všechen vzduch. Na to jsem nepomyslil.“

„Promluvím o tom s Cameronem,“ řekl Ballard. „Snad bychom mohli postavit nějaký zátaras či bránu.“

„Nechme to zatím stranou,“ řekl McGill. „Nad tím se musíme zamyslet, jestli nebude dostatek jiných míst, kam bychom se uchýlili. Přejdeme k dalšímu. Dejme tomu, že lavina se zřítí a někdo v ní uvázne. Co si s tím pak počneme?“

„S tím se asi nedá moc dělat,“ řekl Houghton. „Aspoň podle toho, co jste říkal. Budou mrtví.“

„Všichni ne, a takovému defétismu nesmí nikdo propadnout. V lavinách dochází k nejpodivnějším příhodám.

My musíme všem těm lidem tady vštípit, že jestli to na nás spadne, musíme se rychle pustit do záchranných prací.

Musíme jim říci, co by měli dělat.“

„Vy jim musíte říci, co dělat,“ řekl John Peterson.

„Dobrá,“ řekl McGill ponuře.

Uličkou od vchodu někdo kráčel. Ballard obrátil hlavu a viděl, že se k němu blíží uniformovaný strážník. Pojednou ho něco napadlo a plácl McGilla do zad. „Rádio!“ zvolal.

„Pye má vysílačku, určitě ji musí mít.“

Arthur Pye se zastavil. „Dobré jitro, Johne. Co se děje?

Stará Samsonová říkala, že se mnou chceš hned mluvit.“

Ballard mu skočil do řeči: „Arture, vy máte přece vysílačku, že ano?“

Pye se otočil. „Ano, pane Ballarde, normálně mám.

Jenže teď momentálně ne. Trochu zlobila a tak skončila v pátek v opravně. Budu ji mít zpátky zítra.“

McGill zaúpěl: „To je snad spiknutí!“

„Co se děje?“ dožadoval se Pye.

Matt Houghton se už chystal odpovědět, ale John Peterson ho gestem ruky zarazil a přesně problém vyložil.

Pye se se zájmem díval na McGilla. „Je to pravda?“

McGill přikývl. „Právě tím došlo k přerušení proudu a telefonního spojení. Má ještě někdo vysílačku? Nejsou tu nějací radioamatéři?“

„Já o nikom nevím,“ řekl Pye. „Možná že někdo ze skautů. Zeptám se Bobbyho Fawcetta.“ Obrátil se k Johnovi Petersonovi. „Co s tím tedy podnikáte?“

John ukázal k rostoucímu davu u vchodu. „Svoláváme celkově zdatnější občany. Řeknu jim, jak na tom jsme, a McGill doporučí, co by se mělo dělat.“ Rezignovaně dodal: „On jediný ví, jak na to.“

„Měli byste se do toho raději pustit brzy,“ radil Pye.

„Začínají být podráždění.“

John Peterson pohlédl tázavě na McGilla a ten přikývl.

„Dobře. Tak se do toho pustíme.“

McGill řekl Ballardovi: „Zavolej Turimu Buckovi a řekni mu, aby se připravil, že ho navštíví kupa děcek.“ Vstal a připojil se k Petersonovi a Pyeovi. „Utvoříme lavinový výbor, ale nebude to žádný debatní klub, to nepřipustím.“

„Nebude,“ sliboval Pye.

McGill uznale přikývl. „Vy v něm, pane Pye, budete. A taky budeme potřebovat nějakého doktora. Pustíme se tedy do toho a sdělíme jim ty špatné zprávy.“

Erik Peterson říkal: „Takže můj bratr informoval ty lidi, co svolala paní Samsonová. Zprvu nevěřili, až pak přišel někdo z ulice s tím, že se nemohl dostat přes Průrvu. I potom to chvíli trvalo, než se dali přesvědčit, že městu hrozí nebezpečí.“ Pokrčil rameny. „Bylo to jako na té první schůzi městské rady, ale ve větším rozsahu. Každý něco namítal.“

„Kolik bylo tehdy hodin?“ zeptal se Harrison.

„Půl deváté pryč.“

„Takže už bylo světlo?“

„Ano i ne. V Huce jsou na obou stranách hory, takže přímé slunce máme až pozdě odpoledne. Obloha byla dost jasná, ale přesto bylo zamlženo.“

Profesor Rolandson zvedl prst a Harrison přikývl.

„Říkáte, že i doktor McGill konstatoval, že teplota klesá. A že se tomu pan Warrick divil, právě kvůli té mlze. Musím říci, že tomu sám nerozumím. Byl bych myslel, že za těchto podmínek bude mlha mrznout na jinovatku. Bylo to nějak vysvětleno?“

„Já nic takového neslyšel.“

„A v té době ještě pořád sněžilo?“

„Ne, pane profesore, přestalo. Toho dne už nesněžilo.“

Rolandson se opřel o sedadlo a Harrison řekl: „Jak jste tu situaci nakonec rozřešili? Myslím, jak jste tu vybranou skupinu přesvědčili?“

„To se podařilo Arthuru Pyeovi. Chvíli naslouchal argumentům, pak do toho skočil a prohlásil, že už těch nesmyslů bylo dost. Počínal si velmi rázně.“

Harrison zvedl hlavu a obrátil se k celé síni. „Je velká škoda, že strážmistr Pye nám tu už nemůže podat svou výpověď. Jak asi víte, přišel o život po sesuvu laviny při krajně obětavé záchranné akci. Včera jsem byl informován o tom, že strážmistru Pyeovi a panu Williamu Quentinovi, představiteli důlní odborové organizace, byly Jejím Veličenstvem uděleny Svatojiřské kříže in memoriam.“

Ozval se šumot hlasů a jednotlivý potlesk rychle přerostl v bouřlivý aplaus. Na tiskové galerii to klokotalo a vřelo. Harrison počkal, až potlesk utichl, a pak poklepal na předsednický stůl. „Budeme pokračovat s výpovědí.“

Sál se utišil a Harrison řekl Eriku Petersonovi: „Můžete nám říci, co v té době dělal pan Ballard?“

„Nejprve telefonoval a pak chvíli hovořil s panem Cameronem.“

„Diskuze se nezúčastnil?“

„Tehdy ne. Vzal si pana Camerona stranou a hovořili spolu.“

„O čem hovořili, jste neslyšel?“

„Ne, pane předsedo.“

Harrison se podíval na Ballarda. „Vzhledem k rozhodnutí, které bylo učiněno zhruba v oné době, bych rád slyšel, o čem spolu hovořili. Zatím vám děkujeme, pane Petersone. Předstoupil byste prosím, pane Ballarde?“

20

Ballard byl nervózní. Učinil tehdy v Hukahoronui rozhodnutí a teď byl předvolán, aby je ospravedlnil.

Následkem jeho rozhodnutí zemřelo padesát čtyři lidí, kteří by teď mohli žít, a toto vědomí na něho těžce doléhalo.

Pevně sevřel dlaně, aby se mu netřásli prsty.

Harrison řekl: „Můžete nám reprodukovat hlavní jádro svého tehdejšího rozhovoru s panem Cameronem?“

Ballardův hlas zněl pevně. „Mluvili jsme o návrhu pana Erika Petersona, že by bylo možno použít dolu jako úkrytu.

Již předtím jsem hovořil s doktorem McGillem o tom, co je možno od lavin očekávat, a ten mi řekl, že prachové laviny jsou velmi rychlé, dosahují rychlosti až čtyř set padesáti kilometrů za hodinu.“ Odmlčel se. „To je samozřejmě hybná rychlost.“

„Myslíte tím obecně rychlost pohybující se sněhové masy?“ zeptal se Rolandson.

„Ano, jenže podle doktora McGilla dochází uvnitř té masy k značné turbulenci. Nastává tam víření, které dosahuje v nárazech až dvojnásobku hybné rychlosti.“

Rolandson s podivem povytáhl obočí. „Chcete říci, že v poryvech může rychlost přesahovat osm set kilometrů?“

„Tak mě informoval doktor McGill.“

„Chápu váš problém. Obával jste se sacího efektu, až by se lavina řítila přes portál dolu.“

„Ano, pane profesore. Sání by dosáhlo ohromné síly.“

„A jak to vypadá s druhým typem laviny?“

„Laviny z mokrého sněhu se sesouvají mnohem pomaleji, asi rychlostí padesáti až pětašedesáti kilometrů za hodinu. Tato relativně malá rychlost by vedla k tomu, že by se sníh asi nakupil před portálem, a doktor McGill mi řekl, že sníh tohoto druhu se ihned slehává ve vrstvu ledu. Stál

jsem před možností, že by stovky lidí v dole odděloval od venkovního světa zával několika set tisíc tun ledu o neznámé výšce. A právě o těchto problémech jsme hovořili s panem Cameronem.“

„A jak se na to díval pan Cameron?“ zeptal se Harrison.

Cameron tvrdě oponoval. „Šmarjábože!“ zvolal nevěřícně. „Chcete nacpat všecko obyvatelstvo do jedné díry v hoře?“

„Je to úkryt.“

„Dobře, úkryt, to vím, ale problematický. Problémů je tady tolik, že nevím, čím začít. Například, kdy se čeká, že k tomu sesuvu dojde?“

„Možná že k němu nedojde vůbec.“

„Správně. Jak dlouho tam teda budou sedět a čekat?

Vydrží to tak den, ale jestli se nic nestane, budou chtít ven.

Myslíte, že jim v tom zabráníte?“

„Snad městská rada by mohla.“

Cameron si chraplavě odkašlal způsobem, který naznačoval, co si o městské radě myslí. „Abych řekl pravdu, nelíbí se mi představa, že by v případě sesuvu byl vůbec někdo v dole. Milión tun sněhu, řítícího se z průměrné výšky skoro tisíce metrů, musí vyvolat pořádnou vibraci.“

Ballard přimhouřil oči. „Co tím chcete říci, Joe?“

„No. Víte přece, že jsme na některých věcech dost šetřili.“

„Viděl jsem už, na jakých věcech. Dokonce jsem o tom napsal zprávu. Nejsem tady dlouho, Joe. Ne dost dlouho, abych všechno napravil. Ale říkám vám, že to musí přestat.

Proč jste jim to proboha trpěl?“

„Neměl jsem na to dost vysoké postavení, to bych musel sedět až někde nahoře na tom totemu,“ odsekl Cameron.

„Mým bezprostředním nadřízeným je ten starý bezpáteřník, ten kus bláta Dobbs a nad ním stál ještě Fisher, který už vězel jednou nohou v hrobě a hlavně byl úplně neschopný.

A s chlapy to bylo taky špatné. Ty výkonnostní přídavky, které jste zavedli, zavánějí pomalu kriminálem. Ti chlapi jsou jen lidi, a jestliže si například odstřelovač může přijít na nějaký ten dolar navíc, když bude ignorovat bezpečnostní předpisy, vždycky budou peníze silnější. A Dobbs se tvářil, že nic neuvidí, protože z toho něco měl.“

„A vy?“

Cameron se podíval na podlahu. „A snad i já.“ Podíval se na Ballarda vyzývavě. „Nijak se nechci obhajovat. Říkám jen fakta. Nejsem jako Dobbs, nedělal jsem to kvůli penězům. Dělal jsem to kvůli tomu místu, Iane. Musel jsem se toho místa držet. Je to ten poslední flek, co budu mít jako hlavní inženýr. Jestliže o tu práci přijdu, půjde to se mnou z kopce, stanu se asistentem nějakého chytrého mládence, který si to požene pěkně nahoru. Když člověk dosáhne mého

věku, nemůže si to už dovolit moc riskovat. Kdybych býval s nimi netáhl, byli by mě vyhodili.“

Nevesele se zasmál a poklepal Ballarda na prsa. „Vždyť vy s tím sám už taky máte starosti. Dělal jsem, co jsem mohl, opravdu, ale ti žraloci v Aucklandu jsou banda kšeftařů s tvrdými pěstmi, všechno shrábnout a nepustit ani chlup. Vyjednával jsem s Dobbsem, vyjednával jsem s Fisherem, aby se uvolnilo víc prostředků na bezpečnostní opatření, na výztuže. Vždycky jsem dostal jednu jedinou odpověď: Musíš s tím vystačit.“

Ballard si mnul oči. „To jsou teď zbytečné úvahy. Co vám dělá starost?“

„Hned vám to povím. Když se ta spousta z té hory zřítí, ať to bude mokrý sníh nebo suchý, to už je jedno, bude to setsakra pořádná rána. Asi jsme si vykládali předpisy trochu moc volně, ale nechtěl bych tam být, jestli k tomu dojde.

Bojím se, že to výztuže nevydrží.“

Ballard se zarazil. „No, to je nedělení, Joe. Je teď někdo v dole?“

„Nedělní údržbářská četa. Tak půl tuctu chlapů.

Strojníci a elektrikáři.“

Ballardův hlas zněl ostře: „Odvolejte je ven. Ihned je odvolejte. A koukejte sebou mrsknout, Joe.“

Obrátil se a přešel k hlučně diskutující skupině u dveří.

Arthur Pye pozvedl hlas, až skoro zařval: „Ticho!

Poslechněme si, co o tom řekne McGill.“

McGill se obrátil, když se vedle něho objevil Ballard.

„Probíráme tady nápad Erika Petersona, že by se dalo použít dolu jako úkrytu. Řekl bych, že to není špatný nápad.

Myslím, že se můžeme vyhnout sacímu efektu, jestli Cameron umístí u vchodu něco, co by ho uzavřelo. A vejdou se tam snadno všichni.“

„Ne,“ řekl Ballard. „Nikdo dovnitř nepůjde. Právě jsem přikázal, aby muži, kteří už tam jsou, důl opustili.“

Zase začaly bublat hlasy a zase je prudce zarazil Pye.

Řekl: „Proč ne, pane Ballarde?“

„Protože to nepovažuji za bezpečné. Pan Cameron upozorňuje, že dopad miliónu tun sněhu na dno údolí bude představovat značný nápor. Nepovažuji důl za bezpečný.“

Pye se zamračil. „Že není bezpečný?“

„To je mé rozhodnutí, trvám na něm,“ řekl Ballard.

„Jakmile ti muži důl opustí, dám vchod zapečetit.“

„Tak tedy dobrá,“ řekl McGill. „Nemá cenu dál o tom diskutovat.“ Podíval se zvědavě na Ballarda, než se obrátil k Pyeovi. „Potřebuji čtyři muže, pokud možno se zkušenostmi z hor. Budou potřebovat lana a sekery na led, pokud je máte.“

„Někteří skauti se vyznají v horolezectví.“

„Tak dobře,“ řekl McGill krátce. „Kde je ta sekretářka, co jsi mi slíbil, Iane?“

„A tak to tedy bylo,“ končil Ballard.

Harrison otevřel ústa a pak zase zavřel. Opřel se dozadu a obrátil se k svému přísedícímu po levici: „Máte nějaké otázky, pane Frenchi?“

„Ano mám.“ French si popotáhl židli, aby na Ballarda dobře viděl. „Víte, že jsem z ministerstva dolů, pane Ballarde?“

„Ano.“

„Velice pečlivě jsem sledoval vaši výpověď. Máme věřit tomu, že jste přikázal důl zapečetit, protože jste se domníval, že v případě laviny hrozí zhroucení tunelu?“

„Přesně tak.“

„Je vám známo, že vzhledem k zvláštnímu charakteru této země jsou důlní předpisy sestaveny tak, že počítají i se zemětřesením?“

„Ano, vím to.“

„Takže i kdyby se ze západního svahu nad dolem sesulo velké množství sněhu, došlo by jen k nepatrným či vůbec žádným škodám, pokud byly dodržovány předpisy. Věříte tomu?“

„Ano.“

„Takže soudě podle vašeho jednání jste zřejmě nebyl přesvědčen, že byly dodržovány předpisy tak, jak byly úředně stanoveny našim ministerstvem?“

„Jsem přesvědčen, spolu s panem Cameronem, že tyto předpisy byly interpretovány trochu příliš volně, hlavně

z úsporných důvodů. Nebyl bych o tom rád diskutoval s důlní inspekcí, kdyby tehdy nějaká přišla.“

„To je, pane Ballarde, velice nepříznivé doznání,“ řekl French chladně.

„To připouštím, pane.“

„A tak protože jste byl o tom přesvědčen, dal jste důl zapečetit. Při katastrofě, ke které pak došlo, zahynulo padesát čtyři osob. Po katastrofě byl důl otevřen a ukázalo se, že při sesuvu laviny výztuže otřes vydržely. Nikde v žádné části dolu se nic nezřítilo. Kdyby se bývalo všechno obyvatelstvo Hukahoronui ukrylo v dole, jak navrhoval pan Erik Peterson, bývali by všichni byli v bezpečí. Co k tomu řeknete, pane Ballarde?“

Ballard vypadal ztrápeně. „Od chvíle, co spadla lavina, mě to trápí a pořád mi to vězí v hlavě. Je zřejmé, že moje rozhodnutí nebylo správné, ale to je zřejmé jen při retrospektivě. Byl jsem tam a musel se pro něco rozhodnout, a tak jsem se rozhodl na základě toho, co jsem se dozvěděl.“

Odmlčel se. „Musím dodat, že kdybych se ocitl znovu ve stejné situaci, své rozhodnutí bych nezměnil.“

Z galerie pro veřejnost se ozval jakýsi neklid a šum a zapraskala podlaha. Harrison řekl tlumeně: „Důl ale měl být bezpečný, pane Ballarde.“

„Ano, pane předsedo.“

„A nebyl?“

„Nebyl.“

Rolandson se naklonil kupředu, lokty široce rozložené na předsednickém stole, a stočil oči k Frenchovi. „Byl důl po zapečetění otevřen členem důlního inspektorátu, pane Frenchi?“

„Ano, byl.“

„Jaký měl názor na výztuže, které tam našel?“

„Jeho zpráva byla nepříznivá,“ řekl French. „Mohu dodat, že mi po své inspekci ihned podal ústní hlášení a že jeho výroky jsou nepublikovatelné.“

Ballard řekl: „Podal jsem podobnou zprávu radě společnosti. Žádám, aby byla přijata jako svědecká výpověď.“

Harrison se předklonil. „Pane Rickmane, můžete nám tu zprávu předložit?“

Rickman se několik minut šeptem radil s Crowellem, potom vzhlédl. „Jsem pověřen informovat komisi, že žádná taková zpráva od pana Ballarda nedošla.“

Ballard zbledl. Bylo slyšet, jak ovládá svůj hlas: „Mohu komisi předložit kopii té zprávy.“

„S dovolením, pane předsedo,“ řekl Rickman. „To, že pan Ballard může předložit kopii nějaké zprávy, ještě nutně neznamená, že taková zpráva byla odeslána radě důlní společnosti. Ostatně každá zpráva, kterou může pan Ballard komisi předložit, mohla být napsaná post facto.“

Harrisona to zaujalo. „Vážně tím naznačujete, že zpráva, kterou mi pan Ballard nabízí, byla podvodně napsána až po té události?“

„S dovolením jenom poukazuji na možnost, že mohla být napsána třeba včera.“

„Zajímavá připomínka, pane Rickmane. Co si o tom myslíte, pane Ballarde?“

Ballard se podíval na Rickmana, který mu s klidem pohled opětoval. „Pan Rickman tím říká, že jsem lhář.“

„To ne!“ protestoval Rickman s naivním výrazem. „Jen že byste docela dobře mohl být.“

„Panu Rickmanovi se nepodařilo zlepšit pocity, které v této chvíli mám,“ řekl Ballard. „Rád odpovím na jakékoli dotazy týkající se bezpečnosti dolu, které by učinil pan French nebo pan Gunn, který zastupuje Všeobecnou odborovou organizaci horníků, anebo kdokoli jiný, koho to zajímá.“

Z Rickmanovy tváře zmizel úsměv, když se té nabídky chopil Gunn. „Pane Ballarde, vy jste řekl, že důl nebyl bezpečný. Ponecháme-li stranou tu spornou zprávu, zmínil jste se tenkrát o tom ještě někomu jinému?“

„Ano. Hovořil jsem o tom několikrát s panem Dobbsem, s panem Cameronem a s doktorem McGillem, a to jak před lavinou, tak po ní.“

„Podnikl jste nějaká opatření k nápravě situace?“

„Napsal jsem zprávu a hodlal jsem z ní vyvodit důsledky.“

„Jak dlouho před katastrofou jste se ujal své funkce u společnosti?“

„Šest týdnů předtím.“

„Jenom šest týdnů!“ opakoval Gunn s dobře předstíraným překvapením. „Potom pan Rickman a pan Lyall mohou stěží naznačovat, že jste byl za poměry na dole odpovědný.“

„Neměl jsem v úmyslu něco takového naznačovat,“ řekl suše Lyall.

Rickman mlčel.

„Někdo za to ale musel být odpovědný,“ trval na svém Gunn. „Co bylo podle vašeho názoru příčinou toho skandálního stavu?“

„Důl se tak právě držel nad vodou, byl na hranici rentability. Pokud neměl být skutečně ztrátový, bylo třeba všechny položky zredukovat. Všechny peníze, které se do dolu investovaly, byly určeny k zvýšení produktivity, zisku. To, co nepřispívalo k vyšší produktivitě, muselo ustoupit, včetně bezpečnostních opatření.“ Ballard si poposedl na svědeckém křesle a podíval se směrem k Rickmanovi. „Když se teď přišlo na bohatou žílu kompaktní rudy, lze snad doufat, že na bezpečnost bude věnováno více peněz.“

Rickman vyskočil: „Pane předsedo, musím protestovat.

Svědek vyzrazuje důvěrné informace, které získal ve své funkci. Je tohle snad chování odpovědného provozního ředitele?“

Na tiskové galerii se rozpoutalo hotové peklo. Ve vřavě zanikla Ballardova odpověď: Nemyslíte snad bývalého provozního ředitele?“

21

Když odpoledne vyšetřovací komise znovu zasedala k jednání, prohlásil Harrison sarkasticky: „Doufám, že se nebude opakovat chování, které vedlo k odročení ranního zasedání. Zda si pan Ballard počínal moudře, když řekl to, co řekl, to mi nepřísluší soudit. Nicméně jsem přesvědčen, že k tomu byl dohnán nepřátelskou taktikou, před níž jsem varoval na začátku šetření. Naposled vás varuji, pane Rickmane: nepřehánějte svou horlivost při ochraně zájmů svého klienta. Stane-li se ještě jednou něco takového jako dnes ráno, budu nucen požádat vašeho klienta, aby si našel jiného právního zástupce.“

Rickman vstal: „Omlouvám se komisi, pokud jsem ji něčím urazil.“

„Vaše omluva se přijímá.“ Harrison se zamyslel nad svými poznámkami. „Rád bych panu Ballardovi položil ještě jednu otázku. Nebude dlouhá a můžete zůstat na svém místě.

Říkal jste, pane Ballarde, že jste se radil s panem Cameronem. Prošel jsem velice pečlivě vaše výpovědi a shledal jsem, že o závodním, panu Dobbsovi, který byl nadřízený pana Camerona, se příliš často nehovoří. Kde byl celou tu dobu pan Dobbs?“

Ballard zaváhal. „Opravdu nevím. Zřejmě se mu něco stalo.“

„Co to bylo?“

„Snad něco psychického. Jako by se stáhl sám do sebe.

Všechny své povinnosti předal do mých rukou. Byl jsem tím přirozeně znepokojen, a tak jsem poslal doktora Scotta, aby s panem Dobbsem promluvil a pokusil se zjistit, co s ním je.

Myslím, že nejlepší by bylo slyšet jeho výpověď. Nejsem autorita na lékařské věci.“

„Ano, to bude nejlepší. Zavolám ho později, ukáže-li se to nutné.“ Harrison se znovu zahloubal nad svými poznámkami. „Zdá se, že doktor McGill se tehdy účinně ujal řízení věcí. Stal se zřejmě hlavním organizátorem, protože jedině on měl skutečnou představu o tom, co přijde. Myslím, že nejlépe by bylo vyslechnout jeho výpověď.“

McGill zaujal své místo a ihned prohlásil: „Myslím, že mohu vyjasnit otázku, která trápila profesora Rolandsona.

Tu mlhu.“

Rolandson zvedl hlavu: „Ano, o tom bych rád slyšel.“

„Mě to taky trápilo,“ řekl McGill. „Třebaže jsem se snažil nedat to najevo. Nemohl jsem pochopit, kde se bere tolik mlhy při rapidně klesající teplotě. Byla docela hustá, žádný opar, byla to pořádně hustá mlha, a pro nás velice nepříjemná. Přišel jsem na to však až po lavině.“

Věděl, že bude vypovídat celé odpoledne, a tak se pohodlně usadil. „Připomeňme si, že první lavina zatarasila řeku i silnici. Řeka byla zamrzlá, ale přirozeně voda pod ledem volně tekla. Když lavina řeku zablokovala, voda stoupla a prolomila led. Voda byla relativně teplá a ve styku s chladným vzduchem vytvořila mlžný opar. Po celou dobu skutečně mrzla na jinovatku, ale jak se rozlévala přes níže položená místa, byla vystavená vzduchu značná vodní plocha a mlžina vznikla rychleji, než mohla zmrznout.“

„Důmyslná teorie,“ řekl Rolandson. „A nepochybně správná.“

„Jak říkám, mlha byla pro nás tehdy moc nepříjemná.

Značně nám bránila v akci.“

„Co jste zamýšlel především?“ zeptal se Harrison.

„Především šlo o bezpečnost lidí,“ odpověděl bez váhání McGill. „A jakmile si všichni ujasnili vážnost situace, nebyla nouze o spolupráci. Rád bych zdůraznil, že

ti, kteří si už uvědomili, jak je věc vážná, dělali, co mohli.

Především bych rád vzpomněl Johna Petersona.“

Harrison přikývl a udělal si poznámku. „Jaké kroky jste podnikli?“

„Důležité bylo navázat spojení s vnějším světem. Poslali jsme dvě dvoučlenné skupiny, které měli vylézt z údolí, jakmile bude více světla. Jedna dvojice měla zdolat pozůstatky laviny blokující Průrvu, druhá se pustila delší oklikou. Jakmile jsme to zařídili, shromáždil jsem všechny děti a poslal je do stavení Turiho Bucka, protože bylo známo, že je bezpečné. Pak mně začala dělat starost zranitelnost centrály, a tak –“

„Centrály?“ nerozuměl Harrison.

„Promiňte,“ opravil se McGill. „To jsou ty transatlantické či transpacifické zmatky. Vy říkáte ústředna, telefonní ústředna Stála volně v terénu a byla vystavena přímému náporu, a my jsme potřebovali mít spojení. Kdyby nám v tomto organizačním stadiu selhal telefon, bylo by všechno mnohem těžší. Prodiskutovali jsme to s panem Ballardem a s panem Petersonem a jeden z důlních elektrikářů se dobrovolně nabídl, že si tam vezme službu.

Telefonistka paní Maureen Scanlonová se však své služby nechtěla vzdát. Prohlásila, že by zanedbala svou povinnost, a odmítla ústřednu opustit. Řekla také, že je to její přepojovací panel a že se ho nikdo jiný nesmí dotknout.“

McGill ztišil hlas. „Po celou dobu organizačních příprav fungoval telefonní systém výborně, a to až do okamžiku, kdy spadla lavina, která ústřednu zničila a paní Scanlonovou zabila. Pan John Peterson v té době zahynul, když se snažil paní Scanlonovou zachránit.“

V síni bylo naprosté ticho a pak se ozval dlouhý chvějivý povzdech.

Harrison řekl tiše: „Zdá se, že jste měl plné ruce práce.“

„Pan Ballard a John Peterson se osvědčili jako velice schopní spolunáčelníci štábu, tak bychom to mohli označit.

Pan Ballard opatřoval veškeré potřebné prostředky z dolu a vedl akce z tohoto konce, a pan John Peterson se zaměřil na město a přitom mu pomáhali členové rady. Hlavním problémem zprvu bylo přesvědčit obyvatele města, že to myslíme vážně, a proto byl pro nás telefon tak důležitý.

Členové městské rady se osobně telefonicky obraceli na všechny hlavy rodin v údolí. Já jsem dával pouze povšechné pokyny, aby se předešlo zbytečným omylům, a brzo jsem se pak mohl soustředit na to, co by se mělo dělat po spadnutí laviny.“

Profesor Rolandson se otázal: „Do jaké míry jste si byl v té době jist, že dojde k další lavině?“

„Neuvažoval jsem o jistotě, ale o pravděpodobnosti.

Jako vědec jsem na to zvyklý, ovšem dost to znemožňuje přesnost. Laviny jsou, jak známo, nevypočitatelné. Vím o jedné ve Švýcarsku, která smetla pět set let starou budovu,

což dokazuje, že tam po pět set let žádná lavina nespadla.

Nikdo to nemohl předem říci. Ale na základě testů na svahu a té trochy teorie, kterou máme, a na základě svých dosavadních zkušeností jsem odhadoval riziko spadnutí laviny asi na sedmdesát procent, a pak na víc, jak teplota klesala.“

„Řekl byste až na osmdesát procent?“

„Ano, myslím, že ano, a možná ještě víc.“

„Dovolte, abych to laicky přiblížil,“ řekl Rolandson.

„Doktor McGill říká, že naděje na to, že lavina nespadne, byla asi tak velká, jako když hodíme kostkou a na první hod nám spadne šestka. Pravděpodobnost, že dojde k lavině, se rovnala podle jeho názoru poměru čtyř nebo pěti ku jedné.“

„Takovou šanci by přijal jen zarytý hazardní hráč,“

poznamenal Harrison. „Chápu, že lidem bylo doporučeno odebrat se na bezpečná místa. Kdo ta místa určil?“

„Já, pane předsedo,“ McGill zaváhal. „Bezpečí je relativní. Abych pravdu řekl, nebyl jsem si ani příliš jist bezpečností stavení Turiho Bucka, když všechny ta stromy ze svahu zmizeli. Přesto to bylo to nejlepší, co jsme měli, a proto jsme většinu dětí poslali tam. Pokud jde o ostatní obyvatelstvo, podíval jsem se na mapu a obhlédl skutečný terén, pokud to šlo, v té mlze to nebylo lehké, a snažil jsem se využít topografické situace. Všeho, co by stálo mezi lidmi a sněhem.“ Odmlčel se. „V jednom případě, to musím říci, jsem to odhadl velice špatně.“

„To vám nikdo nemůže vyčítat,“ řekl Harrison.

„Děkuji, pane předsedo. Hlavní nesnází bylo přimět lidi, aby se hnuli. Nikdo neměl chuť opustit teplý dům a zůstat venku na sněhu, a ta hustá mlha situaci ještě zhoršovala.

Hodně tu vykonal strážník Pye, velice rázný člověk.“

„Říkal jste, že přišla chvíle, kde jste se mohl soustředit na to, co dělat po lavině. Co jste tím myslel?“

„První a základní věcí po spadnutí laviny je rychlost záchranných prací, avšak zachránci musí vědět, co dělají.

Najít člověka pohřbeného pod sněhem je mimořádně těžké.

Švýcarské zkušenosti ukazují, že vycvičené dvacetičlenné družstvo potřebuje dvacet hodin na to, aby důkladně prozkoumalo hektarovou oblast.“

„Hektar se rovná dvěma a půl jitrům,“ doplnil Rolandson.

„A my jsme neměli ani vycvičené muže, ani žádnou výzbroj. Nemohli jsme ani s jistotou spoléhat na nějakou pomoc zvenčí, a proto jsme museli improvizovat s tím, co jsme měli. Sundali jsme z domů televizní antény. Tak jsme získali alumíniové trubky na sondy záchranných družstev.

Pan Cameron je v důlní dílně upravil na délku tří metrů.

Sestavil jsem tři družstva, dohromady šedesát mužů, a snažil jsem se je bleskově vyškolit v lavinovém záchranářství.“

„V kolik hodin to bylo?“

McGill zavrtěl hlavou. „To bych nemohl říci, pane předsedo. Měl jsem tolik práce, že jsem čas ani nevnímal.“

Mlha řezala do obličeje studenou vlhkostí. V lehkém vánku se převalovala a vířila a viditelnost prudce kolísala.

Velká skupina mužů, mohutných v zimním oblečení, přecházela bezcílně sem tam, a někteří podupávali nohama, aby jim nebylo zima, jiní si dýchali na ruce a poplácávali se po pažích složených na prsou.

„Tak pozor chlapi,“ řekl McGill. „Všichni, kdo mají sondy, vykročí kupředu, seřadí se.“ Kriticky si je prohlížel.

„Seřaďte se, jako byste byli na vojně a na přehlídce, rameno k rameni a pohov. Nohy asi pětadvacet centimetrů od sebe.“

Muži se řadili. Ozval se rozpačitý smích, když si uvědomili, jaká je na ně asi podívaná. „Na tom není nic směšného,“ vyjel na ně McGill. „Vy ostatní se postavte kolem a dívejte se.“

Vykročil kupředu s klubkem provázku a konec podal muži stojícímu vlevo na kraji řady. „Podržte to.“ Šel podél stojící řady a odvíjel provázek, až došel na pravý konec, tam provázek přeřízl a dal jej muži na konci. „Vy dva jste značkovači. Sehněte se a napněte provázek po sněhu.

Všichni ostatní přisuňte špičky bot k provázku.“

Pozoroval, jak to dělají. „Dobře. Před vámi je oblast, kde jak se domníváte, je někdo zasypán, ale nevíte přesně kde. Dáte si sondovací tyč před špičku levé boty a zarazíte

ji. Ani ne metr hluboko narazíte na zem. Jestli spadne lavina, bude to však zatraceně hlubší sníh.“

Všichni muži zarazili sondu. „Dobře, a teď uděláte totéž před špičkou své pravé boty.“

Někdo zvolal: „Jak poznáme, že tam je nějaké tělo?“

„To poznáte,“ odpověděl McGill. „Nelze se zmýlit.

Jestliže narazíte na nějaké tělo, tlačte jen zlehka, nepleťte si sondu s oštěpem. Zavoláte vedoucího družstva, který to místo označí pro vyprošťovací družstvo. Dobře tedy, a teď značkovači udělají krok kupředu, ne víc než třicet centimetrů, a znovu napnou provázek. Vy všichni postoupíte špičkami nohou k němu a budete sondovat stejně jako prve.“

Obrátil se k přihlížejícím: „Vidíte, co dělají. Sondují prakticky každý krok. Říká se tomu podrobná sondáž a pravděpodobnost, že najdeme tělo, pokud tam nějaké je, je devadesát pět procent. Když chcete ještě podrobnější sondáž, zarážíte sondu před každou botu a pak ještě znovu uprostřed. To už je pravděpodobnost stoprocentní, pokud tělo neleží hlouběji, než je délka vaší sondy.“

„To jde ale zatraceně pomalu,“ ozval se někdo.

„To je pravda,“ řekl McGill. „Jde to pomalu. Až si zkusíte ty sondy ještě jednou, naučím vás, jak se provádí hrubá sondáž. Při ní je třicetiprocentní pravděpodobnost, že tělo mineme, je ale rychlejší a někdy je rychlost účinnější než důkladnost.“

„Už jede Cameron s dalšími sondami,“ upozorňoval někdo.

McGill se obrátil a viděl, že k nim přijíždí nákladní auto. Když se zastavilo, řekl: „Prima, složte je.“

Vytáhl balíček cigaret. Cameron slezl z kabiny auta a sníh mu chřupal pod nohama, když si šel vzít cigaretu z podávaného balíčku. „Díky, Miku. Tak jak vám to jde?“

McGill se rozhlédl, ujišťoval se, zda ho nikdo neslyší.

„Moc dobře ne. Víte, kolik času to trvá, než se vycvičí členové Parsenndienst ve Švýcarsku? A to mají potřebnou výzbroj.“

„Co to je… jak jste teď říkal? Nějaká záchranná služba na sněhu?“

McGill přikývl. „Tady ti naši chlapi mají dobrou vůli, ale kdyby to spadlo, nebudou asi k ničemu. Někteří z nich taky můžou být pod sněhem místo nahoře, kde bych je rád měl. A zbytek nebude na nic.“

„Jak to myslíte?“

„Milión tun sněhu, když něco takového, a je už jedno co, spadne vedle člověka, tak to s ním otřese.“ McGill vyfoukl dlouhý sloupec kouře. „Říká se tomu šok z katastrofy. Budeme potřebovat pomoc zvenčí a budeme ji potřebovat rychle, a strašně doufám, že nám pošlou psy.

Vycvičený pes najde tělo desetkrát rychleji než družstvo dvaceti mužů. Polovinu lavinových obětí ve Švýcarsku nacházejí psi.“

Cameron se obrátil a pozoroval řadu mužů zarážejících sondy do sněhu. „Tak proč to všechno děláte?“

„Chci udržet morálku lidí. Pomáhá to, když mají co dělat. Kolik sond jste přivezl?“

„Dvacet. A dalších dvacet bude hotových ani ne za hodinu.“ Obrátil se k autu. „Už je vyložili. Pojedu.“

„Dobře, Joe.“ Cameron odjel a McGill přistoupil k mužům. „Všichni s novými sondami přejdou sem ke mně.

Ukážu vám hrubou sondáž.“ Zmlkl, protože se objevil landrover a zastavil u nich. Vystoupili dva muži, jeden z nich byl Ballard. Druhého McGill neznal.

Ballard k němu rychle došel. „Tohle je Jack MacAllister, Miku. Přelezl Průrvu.“

„Potkali jsme dva vaše lidi nahoře,“ řekl MacAllister.

„Šli dál, aby se dostali k telefonu. Řekli nám, co se děje, tak jsem sem slezl sám, abych se přesvědčil, jak to vypadá.“

„Díky bohu!“ oddechl si McGill. Šla mu ta slova ze srdce. Ocenil v duchu MacAllistera. „Jaká je naděje, že bychom evakuovali údolí, všechno obyvatelstvo?“

MacAllister zavrtěl hlavou. „Na to není naděje. Trvalo mně to hrozně dlouho, než jsem se sem dostal. Sníh se slehl, je to teď spíš led. Místy jsou svislé stěny. Ale mládenci od telefonu se snaží natáhnout sem linku.“

„To nám opravdu pomůže.“ McGill odhodil cigaretu a zamáčkl ji botou. „Alespoň máme spojení s vnějším světem.

Lepší pozdě než nikdy.“

„Věděli o vás už v noci,“ oznámil překvapivě MacAllister. „Telefonoval jsem policii. Na druhé straně Průrvy je teď celá skupina. Pouštěli se do práce, zrovna když jsem začal lézt nahoru.“

„Pořád líp a líp.“ McGill se obrátil k Ballardovi. „Víš, co mi dělá starosti?“

„Copak?“

McGill ukázal nahoru. „To, že kvůli té mlze nevidím na ten zatracený svah. Z toho jsem opravdu nervózní.“

„Pst!“ napomenul je MacAllister. „Co to je?“

„Co?“

„Poslouchejte!“

Nad hlavami se jim ozýval slabý hukot a sílil.

„Letadlo,“ řekl McGill a snažil se očima proniknout mlhu.

„V tomto nemůže přistát,“ řekl Ballard.

Naslouchali, jak jim letadlo krouží nad hlavou, ale neviděli je. Hučelo nad nimi asi deset minut a pak odletělo, vrátilo se však znovu za pět minut.

„A pak se to stalo,“ řekl McGill. Položil dlaně na opěradla svědeckého křesla a vzhlédl k Harrisonovi. „V té chvíli se na nás zřítila lavina.“

22

Harrison se zhluboka nedechl. „A tak přicházíme k lavině samé. V tisku se objevil názor, že zvuk letadla, které bylo vysláno na výzkumný let civilní obranou, vlastně lavinu odpálil, uvedl do pohybu. Jak se na to díváte vy, pane doktore McGille?“

„To je naprostý nesmysl, pane předsedo,“ prohlásil otevřeně McGill. „Představa, že zvuk může odpálit lavinu, je naivní báchorka. Ve Spojených státech byly podniknuty pokusy s nadzvukovými letadly. Ani vysoký přetlak tří kilogramů na čtverečný metr, vyvolaný vojenským letadlem typu Hustler, neměl žádný zjistitelný účinek.“ Odmlčel se.

„To ovšem při normálním letu. V Montaně se uskutečnily pokusy s letadlem F-106, které podniklo lety střemhlav a stoupalo nadzvukovou rychlostí. Ty dokázali laviny uvolnit.

Ale letadlo, které jsem slyšel nad Hukahoronui, tu lavinu naprosto nijak nemohlo uvolnit.“

Harrison se usmál. „Pilot toho letadla to velice rád uslyší. Myslím, že mu to leželo na srdci.“

„To bylo zbytečné,“ řekl McGill. „Ten sníh byl na spadnutí a sesul se bez jeho přispění.“

„Děkuji vám, pane doktore. Pilot a pozorovatel tohoto letadla byli zřejmě jediní lidé, kteří viděli lavinu, jak začala padat. Podle výpovědí, které jsem četl, nám tento pozorovatel zřejmě může ve svém svědectví sdělit ještě více.

Zatím vám děkuji, pane doktore. Předvolejte prosím poručíka Hatryho.“

Hatry zaujal své místo. Byl to zdravě vypadající asi dvacetiletý

mladík

v uniformě

Královského

novozélandského letectva. Reed se otázal: „Jmenujete se?“

„Charles Howard Hatry.“

„Vaše zaměstnání?“

„Poručík Královského novozélandského letectva.“

Harrison se zeptal: „Jak k tomu došlo, že jste v té době létal nad Hukahoronui?“

„Byl to rozkaz, pane předsedo.“

„A jak zněl přesně váš rozkaz?“

„Letět do hukahoronui, a pokud to půjde přistát. Zjistit situaci a podat rádiem zprávu. Tento rozkaz, jak jsem přesvědčen, byl vydán na žádost civilní obrany. Alespoň tak mi to bylo řečeno.“

„Přesně tak. Pokračujte.“

„Kapitán Storey pilotoval a já byl pozorovatelem. Letěli jsme do Hukahoronui z Harewoodského letiště tady v Christchurchi. Když jsme tam dorazili, zjistili jsme, že přistání je vyloučené. Dole v údolí ležela hustá vrstva mraků či mlhy. Pouštět se do toho by bylo krajně nebezpečné.

Informovali jsme o tom rádiem Christchurch a bylo nám řečeno, abychom tam chvíli kroužili, že se třeba mlha zvedne.“

„Jaké byly povětrnostní podmínky, kromě té přízemní mlhy?“

„Velice dobré, pane předsedo. Obloha byla jasná a slunce zářilo. Vzduch byl mimořádně jasný. Výborné podmínky pro fotografování. Vzpomínám si, že jsem říkal kapitánovi Storeymu, že venku je asi zima. Byl to takový ten jasný chladný den.“

„Zmínil jste se o fotografování. Bylo vám přikázáno, abyste udělal snímky?“

„Ano, pane předsedo. Udělal jsem dvě celé cívky z oblasti kolem údolí, celkem dvaasedmdesát snímku. Byly v tom i fotografie zamlženého území, pokud by to mělo nějaký význam. Nemohl jsem tu mlhu pochopit, pane předsedo, protože všude jinde bylo tak jasno.“

Harrison vysypal z obálky lesklé černobílé snímky.

„Jsou tohle fotografie, které jste udělal?“ Začal je brát do ruky jednu po druhé.

Hatry se předklonil. „Ano, pane předsedo. To jsou oficiální snímky.“

„Vidím, že jste vyfotografoval i sníh, který zatarasil Průrvu.“

„Ano, letěli jsme nízko, abychom ten snímek udělali.“

„Říkáte, že toto jsou oficiální snímky. Máme to chápat tak, že existují nějaké neoficiální fotografie?“

Hatry si poposedl. „Já totiž rád filmuju a měl jsem náhodou s sebou svou kameru. Nic zvláštního, je jen na osmimilimetrový film. Podmínky byly tak dobré a hory vypadaly tak nádherně, že jsem se rozhodl natočit si je.“

„A když jste ten film dělal, dala se lavina do pohybu a vám se podařilo ji nafilmovat?“

„Jen něco, pane předsedo.“ Hatry se odmlčel. „Obávám se, že to není moc dobrý film.“

„Ale když jste si jej dal vyvolat, uvědomil jste si jeho důležitost a nabídl jej komisi jako svědectví. Je tomu tak?“

„Ano, pane předsedo.“

„Řekl bych, že film bude asi nejlepší svědectví, jaké máme k dispozici. Připravte prosím plátno, pane Reede.“

Síní se nesl šumot hlasů a zřízenci připravili plátno a promítačku. Přes okna byly zataženy závěsy. V polotmě se ozval Harrison. „Můžete prosím začít.“

Ozvalo se cvaknutí a praskání a promítací plátno se rozsvětlilo řadou bleskově přeskakujících čísel na rozmazaném bílém pozadí. Najednou se objevila scenérie, kterou bylo možno rozeznat, bílé hory a modrá obloha.

Zmizela a místo ní se objevil záběr na zemi. „To je údolí,“

řekl Hatry. „Můžete vidět tu mlhu.“ Zarazil se, jako by si uvědomoval, že se dopustil porušení subordinace.

„Promiňte, pane předsedo.“

„To je v pořádku, pane Hatry. Komentujte film podle libosti.“

„První polovina není moc zajímavá,“ řekl Hatry.

„Jenom hory. Pár dobrých záběrů směrem k hoře Mount Cook.“

Film běžel dál. Mohl to být docela běžný amatérský turistický snímek, dělaný z ruky a rozkolísaný. Nicméně napětí v síni rostlo, jak ubíhali vteřiny, a záběr následoval záběr.

V té chvíli se ozval Hatry: „Myslím, že teď už se to blíží. Žádal jsem kapitána Storeyho, aby letěl po severní straně Hukahoronuiského údolí.“

„Jak vysoko jste letěli?“ zeptal se Rolandson.

„Asi tak kolem sedmi set metrů nad údolím.“

„Takže západní svah údolí se prakticky táhl nad vámi.“

„Ano, pane. Později jsem se dozvěděl, že hřeben svahu vyčnívá ke dvěma tisícům metrů nad údolím. Tady je.“

Byl to snímek zabírající vzhůru, na němž bylo nahoře na plátně vidět modrou oblohu, potom několik porůznu se tyčících skal a dále sníh tak bílý, až od něho oči boleli.

Zaplňoval celý zbytek plátna. Umělecká kompozice záběru byla strašná, ale na tom nezáleželo.

Obraz začal najednou rozmazaně poskakovat a pak se zase ustálil. „To je ono,“ řekl Hatry. „V té chvíli to začalo.“

Objevil se jakýsi slabý šedivý chochol, Stín vržený stoupajícím sněhem, který se stále zvětšoval, jak se

pohyboval dolů po svahu. Zmizel stranou, jako by kamera uhnula. Další záběr, velice rozhoupaný, ukazoval vzdálené hory a oblohu. „Měli jsme potíže s udržením letadla ve správné poloze,“ říkal omluvně Hatry. „Zřejmě jsme byli rozčílení.“

Objevil se další záběr vařícího se bílého mraku, šedě zastíněného, který se řítil ze svahu a stále se zvětšoval.

Ballard si olízl suché rty. Kdysi viděl velký požár nafty a pohled na rostoucí mrak postupující dolů po kopci mu připomněl valící se mraky černého kouře onoho požáru, jako by se na něj díval na negativu.

Záběr znovu trhaně zmizel z plátna a objevil se oslepující pohled na spirálovitě vířící zem. „Žádal jsem kapitána Storeyho, aby letadlo obrátil,“ vysvětloval Hatry, „abych mohl dobře vidět do údolí. Udělal to trochu moc rychle.“

Kamera se ustálila a bylo vidět, že celý horní svah je v pohybu a že postupující linie je neuvěřitelně rychlá, i při pohledu z dálky. Třebaže obraz byl rozmazaný a kymácel se, byl to pohled velmi působivý.

Najednou se scéna úplně změnila. Pohybující se čelo laviny bylo již mnohem níž, dosahovalo téměř k úpatí hory a blížilo se k mlžnému břehu, který pokrýval dno údolí. Hatry vysvětloval: „Vzdalovali jsme se. Museli jsme se rychle otočit a vrátit se zpátky.“

S mlhou se dělo něco překvapivého. Dlouho předtím, než k ní dorazilo čelo, se rychle stahovala, jako by na ní zapracovala neviditelná tryska. Jakoby kouzlem se vyjasnilo a krátce byla vidět stavení. Potom se přese všechno převalil sníh. Plátno oslepivě bílé blesklo a ozval se plácavý zvuk, jak se konec filmu točil kolem cívky promítačky. „Tady mi došel film,“ řekl Hatry.

„Roztáhněte prosím závěsy,“ přikázal Harrison. Závěsy byly roztaženy a Harrison čekal, až utichne hluk hovoru.

„Natočil jste tedy ten film. Co jste učinil potom?“

„Volal jsem letiště, oznámil jsem, co jsme viděli.“

„A jaký to mělo výsledek?“

„Ptali se nás, jestli bychom mohli přistát. Domlouval jsem se s kapitánem Storeym, odmítl to. Bylo tam pořád ještě trochu mlhy, ale to nebylo to hlavní. Víte, nevěděl, kam by měl přistát, když všechno zakryl sníh. Dostali jsme pak příkaz vrátit se do Christchurche.“

„Děkuji vám, pane Hatry. Můžete odejít.“ Harrison se pak obrátil k McGillovi. „Měl byste nějaké poznámky k tomu, co jste právě viděl, pane doktore? Můžete odpovědět z místa, kde sedíte.“

„Z profesionálního hlediska to bylo krajně zajímavé.

Známe-li počet záběrů toho filmu za sekundu, můžeme velmi přesně a detailně propočítat rychlost laviny.

K nejzajímavějším rysům toho filmu patří, že ukázal něco, co jsme vždycky předpokládali či v určitém smyslu věděli,

ale co jsme nemohli dokázat. Protože byla mlha, mohli jsme vidět, že pohybující se mase sněhu předcházela vzduchová vlna. Při hrubém odhadu bych řekl, že ta vzduchová vlna se pohybovala rychlostí asi tak tří set kilometrů za hodinu. Bez ohledu na účinek samotného sněhu sama tato vlna mohla způsobit značné škody. Myslím, že film by měl být uschován a dokonce pořízeny další kopie. Byl bych docela rád, kdybych mohl získat jednu kopii k studijním účelům.“

„Děkuji vám.“ Harrison se podíval na hodiny. „Nastal čas, abychom jednání odročili. Sejdeme se zde opět zítra ráno v deset hodin.“

Kladívko dopadlo na předsednický stůl.

23

McGill se připojil k zástupu vycházejícímu ze síně. Před sebou viděl vysokou Stenningovu postavu. Stenning kráčel vedle Ballarda. Nemluvili spolu, a jakmile vyšli ze dveří, zamířili každý jiným směrem. Usmál se tomu, jak si oba dávají pozor, aby u členů Ballardovi rodiny nevzbudili podezření.

„Pane doktore!“ někdo ho chytil za loket, a když se McGill obrátil, uviděl za sebou oba bratry Petersony, nejdřív Erika a za ním mohutnější postavu Charlieho. Erik spustil: „Jsem rád, že jste tam pěkně mluvil o Johnniem. Rád bych vám za to poděkoval.“

„Není třeba,“ odpověděl McGill. „Komu čest, tomu čest.“

„Přesto bylo od vás pěkné, že jste to řekl tak veřejně,“

dodal Erik trochu rozpačitě, „zvlášť když vlastně patříte k druhé straně.“

„Tak to zas ne,“ zaprotestoval ostře McGill. „Zaujímám tady neutrální stanovisko, nepatřím k žádné straně. Ostatně nevěděl jsem, že tu existují nějaké strany. Jde tu o vyšetřování, ne o soudní bitvu. To přece Harrison stále zdůrazňuje, ne?“

Na Charlieho to neudělalo žádný dojem: „Vy jste asi tak neutrální, jako jsem já královna víl. Každý ví, že si s Ballardem hrajete do kapsy.“

„Buď zticha, Charlie!“ zarazil ho Erik.

„Proč bych měl být zticha? Harrison řekl, že chce, aby pravda vyšla najevo, ale děje se to? Podívej se na dnešní výpovědi. Je fakt, že Ballard udělal vážnou chybu, ale to se skoro vůbec neprojednávalo. Proč jsi nešťouchl do Lyalla, aby se do něho obul?“

„Charlie, co je moc, to je moc.“ Erik se podíval na McGilla a výmluvně pokrčil rameny.

„Jak to, moc?“ odsekl Charlie. „Vím jenom, že jsem měl tři bratry, a teď mám jen jednoho, ten gauner dva z nich zabil. Co po mně chceš? Abych klidně čekal, až oddělá celou Petersonovou rodinu?“

„Proboha, dej už pokoj!“ zlobil se Erik.

„Pěkná vyhlídka, co?“ ušklíbl se Charlie a poklepal McGillovi na rameno. „Vážený pane doktore Neutrále, nechtějte mi tvrdit, že se dneska s Ballardem neuvidíte.“

„Uvidím se s ním,“ odpověděl McGill odměřeně.

„Tak mu račte vyřídit, co si myslím. Erik navrhl, aby se dolu použilo jako úkrytu, ale Ballard to odmítl, že prý důl není bezpečný. Za bezpečnost dolu byl odpovědný Ballard, on ho měl přece na starosti, ne? A důl bezpečný nebyl.

Podle mě je to kriminální nezodpovědnost a postarám se o to, aby si to odskákal. Vy jste jeho přítel, tak mu to vyřiďte.“ Charlie zvýšil hlas. „Jen mu to řekněte, jestli se mi nepodaří dostat ho za vraždu, tak aspoň za zabití.“

Erik ho chytil za paži. „Nekřič tak. Nedělej sakra zase scénu.“

Charlie se mu vytrhl. „Ty mě nepoučuj, co mám dělat.“

Díval se na McGilla rozvášněnýma očima. „A vyřiďte tomu vašemu příteli gaunerovi, tomu vrahounovi, ať se mi neplete do cesty, protože jestli na něj narazím, roztrhám ho na kusy.“

McGill se rozhlédl kolem sebe. Kromě nich tří byla síň už prázdná. Řekl: „Takové výhružky jsou velice nemoudré.

Vyhrožovat svědkovi, který vypovídá při tomhle vyšetřování, by pro vás mohlo být nepříjemné.“

„Má pravdu,“ řekl Erik. „Buď už proboha zticha. Moc mluvíš, jako vždycky.“

„A nebudu jen mluvit; budu jednat!“ Charlie zabořil McGillovi do prsou ukazovák. „Vyřiďte tomu gaunerovi, jestli se ještě jednou opováží na Liz jen podívat, tak ho zabiju.“

„Dejte tu pracku pryč,“ řekl McGill tiše.

Erik vlekl Charlieho pryč. „Nezačínej tady žádnou rvačku, jsi hlupák a blázen.“ Unaveně kroutil hlavou.

„Promiňte, McGille.“

„Neomlouvej se za mě,“ řval Charlie. „Jsi zbabělec jako všichni ostatní, Eriku. Lezeš McGillovi někam, tomu moudrýmu panu doktorovi Vševědovi McGillovi, a poníženě mu děkuješ, že ztratil hezký slovo o Petersonových, Proč to sakra děláš? Přece dobře víš, že s Ballardem vymysleli úplnou kamufláž, watergateská aféra je vedle toho nevinná pohádka. Co ti sakra vlezlo na mozek?“

Erik zhluboka nabral dech: „Někdy si myslím, Charlie, že ztrácíš rozum. Byl bys proboha tak laskav a zavřel hubu?

Pojď, dáš si pivo a uklidníš se.“ Vzal Charlieho pod paží a strkal ho ke dveřím.

Charlie se nechal vést pryč, ale přesto stočil hlavu dozadu a zvolal na McGilla: „Nezapomeňte to Ballardovi

vyřídit. Řekněte tý svini, že ho dostanu na deset let do kriminálu.“

V hotelu zašel Stenning do svého pokoje, aby se dal do pořádku. Počasí bylo teplejší, než na jaké byl zvyklý, a měl nepříjemně lepkavý pocit. Na novozélandské léto měl příliš teplý oblek, a tak si řekl, že si musí koupit něco lehčího, protože vyšetřování se zřejmě ještě nějaký čas potáhne.

Když se vykoupal, cítil se lépe. Chvíli zůstal sedět v županu a psal si záznam o událostech dne, rozváděl rychle naškrábané poznámky, které si dělal během vyšetřování.

Potřásal nad výpověďmi hlavou a říkal si, že mladý Ballard nemá zrovna moc pevnou pozici; ta záležitost s bezpečností dolu mu může hodně uškodit, jestliže toho bude chtít využít.

Zamyslel se nad tím a usoudil, že Rickman to asi nechá být; nebude chtít rozvádět něco, co by vrhalo špatné světlo na společnost. Gunn, právní zástupce odborů, byl na Ballarda překvapivě laskavý a dál vrážel nůž do společnosti.

Stenninga překvapovalo, že toho nevyužil právní zástupce Petersonových, Lyall. Třeba to teprve udělá.

Po chvíli se Stenning oblékl a opustil pokoj. Ballarda našel u stolu blízko bazénu, seděl tam s neobyčejně krásnou mladou ženou. Když se k nim blížil, Ballard ho zahlédl a vstal: „Slečno Petersonová, to je pan Stenning, který sem přijel na návštěvu z Anglie.“

Stenning překvapeně svraštil bílé obočí, když slyšel to jméno, řekl však pouze: „Dobrý večer, slečno Petersonová.“

„Nedáte si něco studeného?“ Navrhoval Ballard.

Stenning se posadil. „To bych docela rád. Džin a tonik, prosím.“

„Přinesu vám to.“ Ballard odešel od stolu.

„Mám dojem, že jsem vás dnes odpoledne viděla na vyšetřování hukahoronuiského případu,“ ozvala se Liz.

„Byl jsem tam. Jsem právník, slečno Petersonová.

Velice mě zajímají vaše představy o právní odpovědnosti tady na Novém Zélandu. Doktor Harrison byl tak laskavý, že mi opatřil místo.“

Hladila po uchu psa, který seděl u její židle. „A jaké jsou zatím vaše dojmy?“

Usmál se a odpověděl s pravou právnickou opatrností: „Bylo by předčasné o tom mluvit. Musím si přečíst protokol o začátku šetření. Povězte mi, vy jste nějak spřízněna s tou rodinou Petersonů, o níž se také jedná?“

„Samozřejmě. Erik a Charlie jsou mojí bratři.“

„Tak!“ Stenning si to snažil dát dohromady, ale nepodařilo se mu najít odpověď, a proto mu nezbylo než opakovat: „Tak!“

Liz vzala svou sklenici s koktajlem Cuba Libre, usrkávala z ní a pozorovala ho přes okraj sklenice. Řekla: „Znáte Iana Ballarda už dlouho?“

„Oba tady bydlíme v jednom hotelu,“ vyhnul se jemně otázce. „A vy ho znáte dlouho?“

„Po celý život, s přestávkami,“ řekla. „Víc bylo těch přestávek. Dlouhý čas jsme se neviděli.“ Všimla si Stenningovy vyhýbavosti a začalo jí vrtat hlavou, kdo to vlastně je. „To když odtud odjel do Anglie.“

„Takže jste ho jistě znala už jako chlapce v Hukahoronui.“

„Nemyslím, že byste potřeboval číst protokol z celého vyšetřování,“ řekla trochu kousavě. „Tohle dnes ve výpovědích nebylo.“

„Nebylo,“ souhlasil. „Myslím, že jsem o tom četl někde v novinách.“

Ballard se vrátil a postavil před Stenninga orosenou sklenici. Liz řekla: „Pan Stenning se tváří úplně záhadně!“

„Jak to? Proč?“

„To je právě ta záhada. Nevím.“

Ballard se tázavě podíval na Stenninga. Stenning odpověděl jakoby nic: „Slečno Petersonová je pozoruhodně bystrá mladá dáma, ale asi vidí záhady i tam, kde nejsou.“

Liz se usmála a řekla: „Jak dlouho znáš pana Stenninga, Iane?“

„Dvacet let, nebo skoro dvacet let.“

A jste jen dobří přátelé,“ dodala. „A samozřejmě oba tady bydlíte v jednom hotelu.“

„Opravdu jsem vám odpověděl vyhýbavě, slečno Petersonová,“ řekl Stenning. „Měl jsem k tomu své důvody.

Doufám, že budete tak laskavá a nebudete se o mně zmiňovat v souvislosti s panem Ballardem.“

„Proč bych se o vás zmiňovala?“

Stenning zvedl svou sklenici. „Stává se to. V běžném hovoru se narazí na všelicos.“

Liz se obrátila k Ballardovi: „Jak tomu mám rozumět?“

„Vyřizujeme jenom s panem Stenningem jednu záležitost, a nechtěli bychom, aby se o tom v současné chvíli dozvěděli další lidé.“

„Má to něco společného s jednáním komise?“

„S komisí to nemá nic společného,“ prohlásil kategoricky. Obrátil se k Stenningovi. „Když mluvíme o komisi, musím vám říct, že Rickman dnes ráno ještě před zahájením na mě vyrukoval se svými chytáky. Přišel ke mně a…“

Zarazila ho Stenningova zvednutá ruka: „Mám tomu rozumět tak, že vám nevadí, když o té věci uslyší slečna Petersonová?“

„Proč by to neměla slyšet?“ podivil se Ballard.

Stenning se zamračil. „No, já nevím,“ řekl zmateně.

„Tak tedy zkrátka a dobře Rickman se mě nejdřív snažil podplatit a pak mi vyhrožoval.“ Podrobně vyprávěl, co mu Rickman říkal.

Stenning se nad tím usmál. „Měl ten zajímavý rozhovor nějakého svědka?“

„Ne.“

„Škoda. S radostí bych toho chlapa zbavil advokacie.“

Liz se smála. „Máš báječné přátele, Iane. Skvělí lidé.“

„Petersonům se ale nevyrovnají.“ Ballard zvedl hlavu.

„Už je tu Mike. Copak tě zdrželo?“

McGill si položil sklenici a lahev piva na stůl.

„Nečekané setkání s dvěma roztomilými bratříčky Liz.

Ahoj, Liz. Ani se tě neptám, jak se daří rodině, protože to vím. Jak se vám líbila dnešní podívaná, pane Stenningu?

Krásný biograf, že?“

„Měl svoje dramatické okamžiky.“ Stenning se opřel v křesílku a se zájmem pozoroval Ballarda a Liz Petersonovou.

„Co s mými bratříčky?“ ptala se Liz.

McGill si nalil sklenici. „Erik je docela dobrý,“ řekl a soustředěně dával pozor, aby mu nepřetekla pěna. „Ale zamysleli jste se už někdy nad Charliem? Kdybych byl psychiatr a měl určit diagnózu, řekl bych, že je paranoik.“

„Zase sehrál nějaký svůj výstup?“

„A jaký!“ McGill trhnutím hlavy ukázal na Ballarda.

„Hrozil, že Iana roztrhá na cucky, jestli se s ním někde setká.“

„Pouhé žvanění!“ pohrdavě komentovala Liz. „To je všechno, co dovede.“

„Snad,“ řekl McGill. „Pokud se, Iane budeš chtít dát s touhle dívkou dohromady, budeš si asi muset zavázat oči.

Povídal, že jestli se na Liz jen opovážíš podívat, tak tě zabije.“

Stenning do toho skočil. „A byl u toho rozhovoru nějaký svědek?“

„Jen já a Erik.“

„A on opravdu užil slovo »zabije«?“

„Přesně tak.“

Stenning vrtěl hlavou. Liz řekla: „Promluvím si s naším panem Cherliem. Musí už jednou vpravit do té své makovice, že můj život je moje věc. Tentokrát mu nehodím na hlavu jen talíř špaget.“

„Buď opatrná, Liz,“ varoval ji McGill. „Stále víc si myslím, že opravdu není duševně v pořádku. I Erik si myslí, že Charlie ztrácí rozum. Měl co dělat, aby ho zvládl.“

„Charlie je jen vejtaha,“ řekla. „Já ho zkrotím. Ale nebudeme mluvit o Petersonových, a nechme už toho vůbec. Jsi dobrý v tenisu, Iane?“

„No, nejsem nijak špatný,“ odpověděl Ballard.

Zvedla sklenici: „Vsadím se o další skleničku, že mě neporazíš.“

„Přijímám,“ souhlasil ihned.

„Jdeme na to,“ řekla a vstala.

McGill obrátil hlavu a díval se, jak odcházejí k tenisovým kurtům, se psem Viktorem v patách. Pak se

otočil a usmál se na Stenninga: „Tak co říkáte našemu rozhovoru, pane Stenningu, povzbudivý, že?“

„Přinejmenším byl zajímavý. A slečna Petersonová je také zajímavá.“

„Typicky opatrný právník!“ McGill si dolil sklenici.

„Řekněte mi, jestli se Ian ožení s Petersonovou, počítá se to do vaší soutěže o »rozválcování Petersonů«?“

Stenning se nepohnul, stočil po McGillovi jen oči. „Tak vám o tom řekl? Na vaší otázku je těžko odpovědět.

Pochybuju, že Ben měl zrovna tohle na mysli.“

„Ale okolnosti často změní celý případ.“

Stenning odpověděl stroze: „Samozřejmě, ale právní platnost se tím nemůže změnit.“

LAVINA

24

Vysoko na západním svahu a hluboko ve vrstvě sněhu značně pokročil zhoubný proces. Rozkladná metamorfóza už dávno ustala a rozvíjela se metamorfóza konstruktivní.

Vzduch, zemí lehce zahřátý, stoupal vzhůru sněhem, prosycený vodní párou, až dosáhl neproniknutelné zmrzlé kůry kdesi uprostřed sněhové masy. Zde se ochladil a uvolnil přitom páru vytvářející komolé číškovité krystaly.

V té době už byly tyto krystaly velké a dobře vyvinuté, některé z nich dosáhly délky skoro dva a půl centimetru.

Silné sněžení posledních dvou dnů ještě zvýšilo váhu, která díky gravitaci působila vertikálně na číškovité krystaly na svahu, a to vedlo k velmi problematické stabilitě sněhové

pokrývky. Člověk vezme do ruky jádro z pomeranče, jemně ho sevře mezi ukazovák a palec a jenom nepatrně stiskne, a pomerančové jadérko vystřelí značnou rychlostí. Obdobně tomu bylo na západním svahu. Stačilo, aby jestřáb se svými silnými pařáty dosedl na sníh, a už to by dokázalo vyvolat onen nepatrný tlak navíc, který by uvedl číškovité krystaly do pohybu.

Něco podobného se skutečně stalo a začal nepatrný sesuv. Nebylo to nic velkého, člověk by to obsáhl rozpřaženýma rukama. Ten náhlý pohyb trochu nadnesl nově napadaný povrchový sníh, velmi chladný, suchý a prachový, a nepatrný bílý chochol se vznesl jako obláček kouře. Vespod však se rozpoutal chaos. Křehký ledový plát kůry popraskal a narazil na číškovité krystaly pod sebou, které se začaly valit. Jemné vazby, které držely sníh pohromadě, napraskly, pukliny se zvětšovaly a velkou rychlostí se všemi směry šířily od původní praskliny. Byla to řetězová reakce, jeden proces následoval bleskově za druhým a už celý úsek sněhu skoro dvacetimetrové šíře klouzal vpřed a dolů a jeho váha dolehla na dosud netknutý sníh ležící níže na svahu.

A znovu nevyhnutelná akce a reakce. Jedno následovalo za druhým ještě rychleji a už celá horní část svahu s čelem o šíři víc než třiceti metrů byla v pohybu a řítila se dolů.

Přece však se ještě nepohybovala příliš rychle. Pět sekund po prvním sesuvu by se svižný člověk, kterého by to

zachytilo venku asi pětatřicet metrů níže na svahu, mohl zachránit před smrtí tím, že by stačil utéci stranou, a to nijak zvlášť rychle. Rychlost rodící se laviny nebyla v té době o mnoho větší než patnáct kilometrů za hodinu. Avšak pohyb a vzduchový odpor zvířil lehký péřový povrchový sníh, a jak rychlost vzrůstala, stále víc a více prachového sněhu se neslo vzduchem.

Prach se divoce mísil se vzduchem, až vznikla nová substance, plyn s hustotou desetkrát větší než vzduch.

Tomuto plynu, vlečenému dolů po svahu gravitační silou, nebránilo příliš v pohybu tření o zem, ne rozdíl od sněhu v hlavní lavině. Plyn mohl nabrat rychlost a pohybovat se před hlavním sesuvem. Dvacet sekund po prvním sesuvu se pohyboval rychlostí pětasedmdesát kilometrů za hodinu, bušil prudce do sněžného svahu a rozbíjel jemnou rovnováhu sil, které držely sníh na místě.

Byl to sebeposilující proces. Stále více sněhu vířivě vzlétalo a zvětšovalo plynný mrak, a lavina, už dávno ne malé neviňátko, bujně rostla a hladově požírala sníh stále níž na svahu. Celý horní svah vřel a vířil v čelní šířce více než tři sta padesáti metrů a oblaka sněhu se zvedala jako bouřkové mraky za horkého letního dne, avšak neuvěřitelně rychle.

Lavinový mrak se řítil po svahu stále rychleji a rychleji.

Při rychlosti více než sta kilometrů za hodinu začínal nasávat okolní vzduch, a tak nabýval na objemu. Rostl a tím

dál nabýval na rychlosti. Při rychlosti sto padesáti kilometrů za hodinu dosáhla vnitřní turbulence náhlých poryvů o rychlosti tři sta kilometrů za hodinu. Při rychlosti dvou set kilometrů za hodinu se začínala tvořit na okrajích lavinového mraku, kde nasával okolní vzduch, miniaturní tornáda; tyto víry měly vnitřní rychlost až přes čtyři sta padesát kilometrů.

Tou dobou již zralá lavina měla problémy s odporem vzduchu. Pohybovala se tak rychle, že vzduch před ní neměl dost času, aby jí uhnul z cesty. Došlo k stlačení vzduchu, čímž jeho teplota prudce stoupla. Těžký lavinový mrak svým náporem vyvolával tlakovou vzduchovou vlnu, která rostla před prudce se pohybujícím sněhem; byla to řídící se úderná vlna, která mohla zničit budovu stejně účinně jako bomba.

Lavina už plně dorostla a v jejích útrobách to rachotilo jako v nadmutém obru. Milión tun sněhu a sto tun vzduchu bylo v pohybu, řítilo se dolů směrem k zamlženému dnu údolí. V době, kdy dosáhla mlhy, pohybovala se lavina rychlostí více než tři sta padesáti kilometrů za hodinu a vnitřní turbulence byla stále výbušnější. Vzduchová vlna dopadla na mlhu a prudce ji rozstříkla stranou, takže bylo alespoň na chvíli vidět několik domů. O zlomek sekundy později hlavní masa laviny dopadla na dno údolí.

Do Hukahoronui přišla bílá smrt.

*

Dr. Robert Scott hleděl na Harolda Dobbse profesionálním, lékařským okem. Dobbs vypadal příšerně.

Zřejmě se už několik dní neholil, na tvářích i na bradě měl špinavě šedé strniště vousů. Oči měl podlité krví a kolem dokola zarudlé a zachmuřeně se vyhýbal Scottovu pohledu.

Seděl v křesílku s odvrácenou tváří a v klíně poškubával prsty.

Scott si všiml skoro prázdné láhve džinu a zpola plné sklenice na stolečku vedle křesla. Říkal: „To je jediný důvod, proč jsem tady. Pan Ballard mě požádal, abych vás navštívil. Dělá si starost, že jste nemocen.“

„Nic mi není,“ odpověděl Dobbs. Mluvil tak tiše, že se Scott musel naklonit dopředu a napínat uši, aby jeho slova zachytil.

„Jste si jist, že to můžete sám posoudit? Víte, že jsem lékař. Co abych otevřel tuhle černou brašnu a prohlédl vás?“

„Nechte mě být!“ vzplál Dobbs v chvilkovém návalu energie. To úsilí ho zřejmě vyčerpalo a znovu upadl do jakési apatie. „Jděte pryč,“ šeptal.

Scott pryč nešel. Místo toho řekl: „Něco určitě není v pořádku, Harry. Pročpak jste v posledních dnech nebyl v práci?“

„To je moje věc,“ mumlal Dobbs. Zvedl sklenici a napil se.

„Tak úplně ne. Společnost má právo na nějaké vysvětlení. Ostatně jste závodní na dole. Nemůžete jen tak všeho nechat, aniž něco řeknete.“

Dobbs se na něho zachmuřeně díval: „Co ode mne chcete slyšet?“

Scott použil taktiky překvapení: „Chci od vás slyšet, proč simulujete a proč se snažíte dostat někam dovnitř té láhve džinu. Mimochodem, kolik jste jich už zlikvidoval?“

Dobbs zarputile mlčel a Scott naléhal: „Víte přece, co se tam venku děje?“

„Ať se s tím vypořádá ten blbec Ballard,“ vyštěkl Dobbs. „Je za to placený.“

„To myslím není rozumné. Je placený za svou práci, ale ne za vaši.“ Scott kývnutím hlavy ukázal k oknu. „Měl byste být tam a pomáhat Ballardovi a Joeovi Cameronovi. Mají teď práce nad hlavu.“

Z Dobbsových úst vytryskl jed. „Sebral mi mou práci, ne?“

Scota to udivilo. „Nechápu, co máte na mysli. Nic vám nesebral. Stalo se jen to, že jste si zůstal doma a přitulil se k flašce.“

Dobbs mávl rukou; houpala se mu volně v zápěstí, jako by ji dostatečně neovládal. „To nemyslím, nemyslím práci závodního. Předseda mi tu funkci slíbil. Crowell řekl, že se dostanu do rady a stanu se po Fisherovi provozním ředitelem. Jenže se sem přižene ten anglánský spratek a

hned tu funkci má, protože se jmenuje Ballard. Jako by Ballardi už neměli dost prachů, ještě musí shrábnout moje.“

Scott otevřel ústa a pak je opět zavřel, když Dobbs pokračoval. Díval se soucitně na staršího muže, jak překotně dál vykládá. Stavidla odporu se protrhla a Dobbsovo rozhořčení se valilo jako příval. Z koutku úst mu stékala slina. „Já už neomládnu. Nenašetřil jsem tolik, co jsem doufal, ti zloději na burze mě připravili o spoustu peněz.

Jsou to všechno darebáci. Měl jsem se stát provozním ředitelem, Crowell to říkal. Byl jsem rád, protože tak bych měl dost, abych mohl jít za několik let do penze. Jenže pak se Ballardova rodina rozhodla jinak. Měli by si to ještě jednou rozmyslet!“

Scott mu tiše připomínal: „Ale ani tak to všechno není žádná omluva, aby člověk zmizel jen tak beze slova. Zrovna ve chvíli vážných potíží. Za to vám nikdo nepoděkuje.“

„Potíže!“ Dobbs to slovo přímo drtil mezi zuby. „Copak ten trouba ví o potížích? Já jsem řídil důl, když jemu ještě vyměňovali plínky!“

„Nejde o důl,“ řekl Scott. „Jde o město.“

„To je všechno blbost a nesmysl. Ten chlap je idiot.

Vykládá, že se na to musí dát milióny, aby se pár vločkám sněhu nedovolilo padat ze svahu. A kde se mají ty peníze nabrat, to mi povězte? A teď všechny zpanikařil, že běhají

jako vyplašená kuřata. A prý taky uzavřel důl. Počkejte, až se to dozvědí v Aucklandu, a to nemluvím o Londýně.“

„Zdá se, že jste výborně informován, a přitom jste prý už kolik dní nevyšel z domu.“

Dobbs zabručel: „Mám svoje přátele. Zastavil se tu Quentin, prý, co by se dalo dělat, jak toho blázna zarazit.“

Zvedl sklenici a znovu se napil, potom potřásl hlavou.

„Quentin, ten dobře chápe, o co tady vlastně jde, jenomže nemůže nic dělat. Nikdo z nás nemůže nic dělat. Říkám vám, všechno mají předem připravený!“

Scott přimhouřil oči. Ta krátká chvíle mu stačila k závěru, že Dobbs skutečně není nervově v pořádku.

Dlouho se v něm zřejmě sbírala nenávist, až se stalo něco, co ji uvolnilo, a on dobře věděl, co to je. Záměrně řekl: „Myslíte, že byste byl stačil na tu funkci provozního ředitele?“

Na to Dobbs zuřivě vybuchl: „Samozřejmě že jo,“

zaječel. „Samozřejmě že bych na to stačil.“

Scott vstal: „No, teď na tom nesejde. Myslím, že bychom vás raději měli dopravit na bezpečnější místo, než je tady. Jestli se tam venku něco semele, tenhle dům bude jeden z prvních na ráně.“

„Pitomost!“ posmíval se Dobbs. „Absolutní pitomost!

Nehnu se, nikdo mě k tomu nedonutí.“ Šklebil se, rty divoce staženy přes zuby. „Hnul bych se, jen kdyby sem zašel

Ballard a omluvil se mi, že mi sebral mou práci,“ dodal sarkasticky.

Scott pokrčil rameny a zvedl brašnu. „Jak chcete.“

„A zavřete za sebou, až budete venku,“ křičel Dobbs za Scottovými zády. Objal pažemi své útlé tělo. „Byl bych na tu práci stačil,“ opakoval nahlas. „Stačil bych na to.“

Když slyšel, jak Scottovo auto nastartovalo, zvedl sklenici a šel k oknu. Sledoval očima auto, dokud mu nezmizelo, a pak pohlédl k důlním budovám. Pro mlhu nebylo vidět daleko, dokázal však rozeznat obrysy kancelářského bloku. Smutně zavrtěl hlavou. „Zavřel důl!“

šeptal si. „Všechno zavřel!“

Najednou se mlha jakoby kouzlem vyjasnila a v chodidlech pocítil podivnou vibraci. Kancelářský blok, teď najednou jasně viditelný, se zvedl ze svých základů a plul k němu vzduchem. Díval se na to s ústy otevřenými, jak se vznášel právě nad jeho domem. Dokonce viděl svůj vlastní psací stůl, jak se z něho vyklopil, než mu zmizel nad hlavou z očí.

Pak se mu před očima rozbilo okno a odštěpek skla se mu zaryl do hrdla. Mrštilo jím to přes místnost, ještě než kolem něho vybuchl celý dům, ale on samozřejmě už nevěděl, že byl dům zničen.

Harry Dobbs byl první, koho to v Hukahoronui zabilo.

Když dr. Scott odešel z Dobbsova domu, uvažoval o silných a slabých stránkách lidské mysli, zvláště o těch slabých. Dobbs, v podstatě slaboch, chtěl dostat funkci provozního ředitele a záměrně v sobě potlačil vědomí, že by to ve skutečnosti nezvládl. Toto vědomí v něm zhoubně hlodalo jako červ uvnitř jablka.

Chudák, říkal si Scott, když spouštěl motor auta. Má strach z reality.

Jel za roh a zahnul, mířil do města. Ujel asi tři sta metrů, když se mu začalo zdát, že mu vypovídá řízení, vůz nereagoval na volant. Scotta sevřel úzkostný pocit, že se vznáší.

Pak k svému úžasu viděl, že se auto opravdu vznáší a že kola má dobrých tři čtvrtě metru nad zemí. V okamžiku, co by okem mrkl, se vůz vymrštil a převrátil a on narazil hlavou na rám okna a ztratil vědomí.

Když se probral, zjistil, že je stále za volantem vozu a že vůz stojí správně na všech čtyřech kolech. Zvedl ruku a ucukl s ní, když prsty začal ohmatávat bouli na hlavě.

Rozhlédl se kolem sebe a neviděl nic. Na oknech byl nalepený sníh a byla neprůhledná.

Vystoupil z auta a bezmocně zíral kolem sebe. Zpočátku nemohl rozpoznat, kde vlastně je, a když si to uvědomil, jeho mysl se tomu vzpírala uvěřit. Zmocnily se ho z ničeho nic křeče a Scott se opřel o vůz a zvracel.

Když se vzpamatoval, znovu se rozhlédl kolem a nevěřil svým očím. Mlha se skoro rozplynula a on viděl až k Průrvě na druhé straně řeky. Na druhé straně! Navlhčil si rty. „Až přes řeku!“ šeptal si. „Vždyť mě to proboha odneslo přes řeku na druhou stranu!“

Zadíval se přes řeku tam, kde by mělo být městečko Hukahoronui. Nebylo tam nic než chaotická masa sněhu.

Později si pochopitelně změřil, jak daleko ho lavina nesla. Odnesla jeho vůz přes kilometr daleko vodorovným směrem a zároveň ho zvedla vertikálně skoro sto metrů a položila ho na čtyři kola daleko na východním svahu. Motor se zastavil, ale když Scott zapnul zapalování, začal motor tiše příst, jako by se nic nestalo.

Dr. Robert Scott byl zachycen lavinou a podivnou náhodou přežil. Měl štěstí.

Ralph W. Newman byl americký turista. Písmeno W.

v jeho jméně znamenalo Wilberforce, kteroužto skutečnost nijak nešířil. Přijel do Hukahoronui lyžovat; nějaký člověk, s kterým se setkal v Christchurchi, ho totiž přesvědčil, že jsou tam výjimečně dobré svahy. Snad také byly, ale aby se z místa stalo lyžařské středisko, chce to něco víc než jen sníh na svazích, a právě ty podstatné věci v Hukahoronui

chyběly. Nebyla tu žádná sedačková lanovka, žádná organizace a žádné příjemné a útulné středisko, kam by se člověk večer po lyžování uchýlil. Ubohoučká taneční zábava každou sobotu večer v hotelu byla slabou náhražkou.

Ten člověk, se kterým se setkal v Christchurchi a který mu líčil půvaby Hukahoronui, byl Charlie Peterson.

Newman ho pokládal za podvodníka.

Přijel přece do Hukahoronui lyžovat. Naprosto nečekal, že se octne uprostřed řady dvaceti mužů s dlouhou alumíniovou tyčí slepenou z televizní antény v ruce a že ji bude zabodávat do sněhu střídavě před špičkami svých bot podle drsných příkazů nějakého kanadského vědce. Bylo to všecko tak nepravděpodobné.

Muž vedle něho do něj strčil loktem a hlavou ukázal k McGillovi: „Z toho šaška by byl zatraceně dobrej kapitán.“

„To máte pravdu,“ řekl Newman. Cítil, že se sonda dostala k zemi, a vytáhl ji.

„Myslíte, že s tou lavinou má pravdu?“

„Řekl bych, že celkem ví, co dělá. Setkal jsem se s ním náhodou nahoře na svahu a měl s sebou nějakou vědeckou výzbroj. Říkal, že to má na testování sněhu.“

Druhý muž se opřel o svou sondu. „Zdá se, že teď taky ví, co dělá. Nikdy by mě nenapadlo, že se takhle hledá ve sněhu. Ostatně na nic takového jsem dřív nemyslel, až teď poslední půlhodinu.“

Řada mužů postoupila o krok a Newman přisunul špičky k napjaté šňůrce. Provázek povolil a on znovu zastrčil sondu do sněhu. „Jmenuju se Jack Haslam,“ řekl ten člověk vedle něho. „Pracuju v dole. Jsem razič.“

Newman nevěděl, co to přesně je. Řekl: „Já jsem Newman.“

„Kdepak je váš přítel?“

„Myslíte Millera? Nevím. Šel dnes ven brzy ráno. Co to je razič?“

Haslam se zašklebil: „Chlap na tom správném konci dolu. Jeden z elity. Já to zlato doluju.“

Znovu zabodávali sondy. Newman bručel: „Jestli to budeme dělat dlouho, bude to otrava.“

„Poslouchejte!“ řekl Haslam. „Myslím, že slyším letadlo.“

Přestali sondovat a poslouchali bzukotu nad hlavou.

Brzy se zastavila celá řada a všichni zírali vzhůru do šedi nad hlavou. „Tak dál do toho!“ křičel velitel družstva.

„Copak jste ještě neslyšeli letadlo?“

Řada se pohnula o třicet centimetrů kupředu a dvacet sond se zvedlo a zabodlo do sněhu.

Newman

pracoval

rytmicky.

Zarazil

vlevo…

vytáhnout… zarazit vpravo… vytáhnout… pokročit kupředu… zarazit vlevo… vytáhnout… zarazit…

Prudký výkřik McGilla ho zarazil. V McGillově výkřiku se ozvalo cosi tak zvláštního, že se mu zježily v týle vlasy a v útrobách pocítil podivnou prázdnotu.

„Kryjte se!“ křičel McGill. „Rychle se kryjte! Máte na to míň než třicet vteřin!“

Newman běžel k místu, které mu bylo určeno v případě nouze. Jeho boty praskavě duněly na sněhu, jak letěl ke skupině balvanů, a uvědomoval si, že těsně vedle něho běží Haslam. McGill ještě chraplavě křičel, když doběhli ke skalám.

Haslam chytil Newmana za paži. „Tudy.“ Táhl Newmana do škvíry asi půl metru široké a sotva metr vysoké. Newman vlezl dovnitř a octl se v malé jeskyni.

Haslam těžce dýchal, když se vsoukal dovnitř. Mezi jednotlivými dechy sípal: „Jako kluk jsem si tady hrál.“

Newman chrčel: „Myslel jsem, že vy horníci jste sem přišli odjinud.“ Připadal si divně. Byl to hloupý čas i místo na tak bezvýznamné hovory.

Úzkým průlezem dorazili další muži, až se jich tam v té malé jeskyňce natěsnalo sedm. Taktak se tam vešli. Jeden z nich byl Brewer, vedoucí družstva, který zvolal: „Všichni ticho!“

Zaslechli vzdálený křik, který náhle ustál, a potom slabý vzdálený zvuk, který bylo těžko charakterizovat, protože se nepodobal ničemu, co kdy slyšeli. Newman se podíval na hodinky. V jeskyni bylo tma, ale on sledoval světélkující

vteřinovou ručičku, jak vytrvale uhání kolem ciferníku. „Už to musí být víc než třicet vteřin.“

Vzduch se slabounce zachvíval a zvuk trochu zesílil.

Najednou se ozvalo prudké zakvílení a z jeskyně byl vysát vzduch. Newman se dusil a bojoval s dechem, a ulevilo se mu, když sání ustalo stejně rychle, jako začalo.

Oživlá skála pod ním se chvěla a nad hlavou se ozýval dunivý bubnující zvuk, tak silný, až ohlušoval. Vzduch v jeskyni se naplnil drobnými částečkami sněhu, který se na všem usazoval. Stále víc a víc sněhu vnikalo dovnitř a začal se hustě kupit kolem hromádky schoulených těl. Rachot byl stále silnější a Newman si říkal, že mu prasknou bubínky.

Někdo křičel. Nemohl rozeznat slova, ale když pak ten člověk přestal, uvědomil si, že to byl Brewer. „Tlačte ho ven! Tlačte sakra ten sníh ven!“

Muži, kteří byli nejblíže u vchodu, hrabali rukama, ale sníh vířil dovnitř čím dál rychleji a rychleji, mnohem víc, než stačili odhrabat. „Přikryjte si pusy!“ křičel Brewer a Newman strčil paži před obličej s velkou námahou, protože místa bylo tak málo.

Cítil, jak se sníh kupí kolem něho, studený, ale suchý.

Nakonec všechen prostor v jeskyni, který nezabírala těla, byl úplně vyplněn sněhem.

Hluk ustal.

Newman byl tiše, dýchal zhluboka a pravidelně.

Uvažoval, jak dlouho takhle bude moci dýchat, nevěděl,

zda vzduch může pronikat sněhovou masou. Náhle cítil, že se někdo hýbe, a sám se zkusil pohnout.

Dokázal pohnout paží a zjistil, že tím strkáním stlačuje sníh a že si tak může udělat větší prostor. Odkudsi jakoby za vzdálenosti sta kilometrů slyšel slabounký hlas, a tak se přestal pohybovat a naslouchal. „Slyšíte mě někdo?“

„Ano,“ řekl. „Kdo jste?“

„Brewer.“

Bylo to neuvěřitelné, ale museli křičet ze všech sil, třebaže byli jen kousek od sebe. „Tady Newman,“ zaječel.

Vzpomněl si, že Brewer byl nejblíž u vchodu do jeskyně, a řekl: „Dostanete se ven?“ Chvíli bylo ticho a najednou slyšel jiný hlas. „Tady Anderson.“

Brewer volal: „Žádná naděje. Venku je spousta sněhu.“

Newman horlivě čistil místo kolem sebe. Odhrnoval prachový sníh, připlácával ho na skalnatou stěnu jeskyně.

Křičel na Brewera, sděloval mu, co dělá, a Brewer přikazoval všem ostatním, ať se začnou hýbat a dělají totéž.

Žádal je také, aby se všichni ozvali svými jmény.

Newman si uvědomoval mrtvou tíhu Haslamova těla vedle sebe. Haslam se nepohnul, ani nevydal hlásku. Natáhl proto ruku, hledal Haslamův obličej, až nahmatal jeho tvář.

Haslam se však nepohnul a tak ho Newman bolestivě štípl palcem a ukazovákem. Haslam nereagoval.

„Mám tu jednoho chlapa, jmenuje se Haslam,“ hlásil.

„Je v bezvědomí.“

Jak si zvětšili prostor kolem sebe, nemuseli už křičet.

Brewer se ozval: „Počkejte chvilku. Snažím se vytáhnout z kapsy baterku.“ Ve tmě se ozývalo oddychování a pohyby zkroucených těl a najednou vystřelil paprsek světla.

Newman zamrkal, pak se obrátil k Haslamovi. Mávl rukou a ukázal. „Posviťte s tím světlem sem.“ Sklonil se nad Haslamem a Brewer lezl kupředu se světlem. Newman se snažil na Haslamově zápěstí nahmatat puls, ale stále necítil žádný záchvěv, a tak se sklonil a přitiskl ucho Haslamovi na prsa. Když zvedl hlavu, obrátil se ke světlu. „Myslím, že je mrtvý.“

„Jak může být mrtvý?“ ptal se Brewer.

„Dejte mi to světlo.“ Newman svítil Haslamovi do obličeje, který byl olověně šedý. „Určitě nezemřel na zadušení. To jsem už viděl a na to nemá barvu. To by byl rudý.“

„Má v ústech sníh,“ upozorňoval Brewer.

„Ano.“ Newman mu vrátil světlo a strčil Haslamovi do úst prst. „Ale ne moc. To by ho nestačilo udusit. Mohli byste mi, chlapi, udělat trochu místa. Zkusím to s dýcháním z plic do plic.“

S námahou mu udělali místo: „Asi umřel na šok,“

nadhodil někdo.

Newman vdechoval vzduch Haslamovi do plic a pak stlačoval jeho hrudník. Opakoval to hodně dlouho, ale Haslam nereagoval. Jen jeho tělo chladlo. Po patnácti

minutách Newman přestal. „Nemá to cenu. Je s ním konec.“

Obrátil se k Brewerovi. „Radši to světlo zhasněte. Nevydrží věčně.“

Brewer zhasl baterku. Nastala tma a ticho, každý se zabýval svými vlastními myšlenkami. Nakonec se ozval newman: „Brewere.“

„Ano?“

„Se sondami nás nikdo nenajde, v téhle jeskyni ne.

Kolik sněhu je tam venku, jak to odhadujete?“

„Těžko říct.“

„Musíme to zjistit. Vypadá to, že se budeme muset zachránit sami.“ Newman hnatal rukou okolo, až našel Haslamův klobouk. Položil jej mrtvému přes tvář. Bylo to v té tmě pošetilé, ale lidské gesto. Vzpomněl si na Haslamova poslední slova, jako kluk jsem si tady hrál.

Bylo to až příliš paradoxní, ale byla to pravda.

V úzké puklině skály bylo namačkáno šest lidí: Newman, Brewer, Anderson, Jenkins, Fowler a Castle.

A jeden mrtvý muž, Haslam.

*

Turi Buck zdolával příval dětí podivuhodně dobře. Dům pod velkou skálou Kamakamaru byl velký, teď, když rodina dorostla a rozešla se do světa, až příliš velký, a tak Turi uvítal všechen ten shon a rozruch. Míň ho těšily ledové

pohledy slečny Frobisherové, učitelky, která děti doprovázela. Učitelování v osamělých obcích nese s sebou něco, co vede ke zkysnutí ženského temperamentu, a kyselost slečny Frobisherové dosáhl pokrokového stádia.

Turi naslouchal poznámkám, jimiž kritizovala místní správu, lidskou omezenost a podobné věci. V duchu ji ohodnotil a pak si jí přestal všímat.

Jeho snacha, která mu vedla domácnost, a jeho vnučka se věnovaly přípravě lůžkovin a úpravě místnosti pro tu hordu hlučného lidského potěru. To byla ženská práce a nesnášely, když se jim do toho někdo pletl, a tak se Turi šel podívat za dům, jak tam instalují nouzový generátor.

Jock McLean, důlní mechanik, byl Skot z Clydu.

Oťukával špičkou boty betonovou plošinu, nad níž byly na ocelových tyčích zavěšené šňůry na prádlo. „Jakpak je ten beton silný, pane Bucku?“

„Říkají mi Turi a ten beton má sílu patnáct centimetrů.

Sám jsem ho pokládal.“

„Dobře. Vyvrtáme čtyři díry pro upevnění kotev a upevníme je šrouby. Ta věc se nám nesmí ani pohnout.“

„Jak chcete ty díry vyvrtat?“ zeptal se Turi. „Nemáme žádný pohon.“

McLean ukázal palcem přes rameno. „Máme vzduchový kompresor s pneumatickou vrtačkou.“

Turi se podíval na beton a zavrtěl hlavou. „Sem to nedávejte. Dokáže ta vrtačka udělat díry do skály?“

„S diamantovým vrtákem se dostanu i skrz pancéřovou desku.“

Turi ukázal rukou. „Tak dejte tu mašinu tamhle.

Připevněte ji ke skále.“

McLean se díval na sterého muže a usmíval se: „Myslím, že patnácticentimetrový beton by ji měl udržet,“

řekl shovívavě.

„Zažil jste už lavinu, pane McLeane?“ odpověděl mu tiše otázkou Turi.

„Lidi mi říkali Jocku.“ McLean zavrtěl hlavou. „V

Gorbalech jsme je neměli, aspoň ne před čtyřiceti lety, když jsem tam žil jako kluk. To spíš v Aviemoru.“

„Já lavinu zažil. Vykopával jsem mrtvá těla ze sněhu.“

Turi kývl hlavou směrem k severu. „Zrovna tamhle, necelých dvě stě metrů odtud. Dejte tu svou mašinu na skálu.“

McLean se podrbal na hlavě. „Je lavina opravdu tak strašná?“

„Jestli se lavina zřítí, bude to horší, než co jste zatím v životě kdy zažil.“

„To pochybuju, řekl McLean. „Vyloďoval jsem se u Anzia.“

„Já byl taky ve válce,“ řekl Turi. „Možná ve strašnější válce, než byla ta vaše. Bojoval jsem roku 1918 ve Flandrech. Ale až spadne lavina, bude to horší než ve válce.“

„No dobře,“ McLean se rozhlédl. „Musíme najít na skále plošinu a to nebude lehká věc.“ Vykročil a začal se rozhlížet. Nakonec dupl patou. „Tady to je dost rovné. To bude stačit.“

Turi šel za ním a postavil se na místo, které McLean označil. Vzhlédl ke skále Kamakamaru a zavrtěl hlavou.

„Tady ne.“

„A pročpak ne?“ ptal se McLean.

„Tady měl můj otec v roce 1912 dílnu. Byla postavená velice důkladně, táta si potrpěl na důkladné stavby. Když se tenkrát tu zimu sesul sníh, dílna zmizela. Nenašli jsme ani cihlu. „Ukázal rukou. „Myslím, že když sem dorazí vítr a za ním prachový sníh, vznikne tu vír. Tohle místo není bezpečné.“

„Vy teda člověka umíte povzbudit,“ řekl McLean. „A co tahle, hned pod tou skálou?“

„Tam by to šlo,“ řekl Turi vážně. „V roce 1912 jsem tam měl v kotci pár králíků. Ten kotec nebyl nijak důkladně udělaný, nedělal ho táta, ale já. A těm králíkům se nic nestalo.“

„No ne, vážně?“ divil se McLean. „Pojďme se podívat, jak to tam vypadá.“

Podklad by byl v tom místě vyhovující. „Tady to bude v pořádku,“ řekl Turi. Odešel a McLean tam stál a udiveně za ním zíral.

Už předtím přijel náklaďák s konzervami a přivezl i několik sudů palivové nafty. Turi ukázal Lenu Baxterovi a Daveovi Scanlonovi, kam uložit naftu, a pak dohlížel na starší děti, které vykládaly potraviny. Potom odešel zase dozadu za dům, kde našel Baxtera a Scanlona, jak pomáhají McLeanovi s generátorem.

McLean už měl ve skále vyvrtané čtyři otvory a v nich pevně zajištěné kotevní šrouby. Turi se divil, jak rychle McLean ty otvory vyvrtal; zřejmě právem důvěřoval svému vrtáku s diamantovým hrotem. Teď vztyčil trojnožku a usazoval generátor pomocí kladkostroje, přičemž Scanlon a Baxter usměrňovali generátor tak, aby šrouby zapadly do otvorů v základové desce generátoru.

Konečně to bylo hotovo a McLean si spokojeně bručel.

„Díky, hoši,“ řekl a vytáhl z kapsy čtyři ocelové matice.

„Teď už to zvládnu sám.“

Dave Scanlon přikývl. „Rád bych se vrátil. Chci si promluvit s Maureen.“ Oba muži se vzdálili a krátce nato Turi slyšel, jak auto startuje a odjíždí.

Objevila se Turiho snacha s plným podnosem: „Vezmete si trochu čaje, pane McLeane? A máme domácí koláče.“

McLean zastrčil matice zpátky do kapsy. „Velice rád.

Díky, paní… slečno… eh…“

„To je moje snacha Ruihi,“ řekl Turi.

McLeanovy oči se rozzářily, když se zakousl do koláče.

„Prima,“ Pochvaloval si rozpačitě. „Starý vdovec jako já se tak hned nedostane k opravdovým domácím koláčům.“

Ruihi se na něho usmála a odešla, nechala jim tam celý podnos. Turi s McLeanem se chvíli bavili u čaje a koláčů.

McLean si nalil už druhý šálek a potom mávl rukou k údolí.

„Jak jste před chvilkou mluvil o těch mrtvých, kolik jich bylo?“

„Sedm,“ řekl Turi. „Celá rodina, Baileyovi. Tamhle stál jejich dům. Úplně ho to zničilo.“ Vyprávěl McLeanovi, jak pomáhal otci s kopáním.

McLean potřásal hlavou. „Opravdu příšerná věc. To není zrovna práce pro dvanáctiletého kluka.“ Dopil čaj a podíval se na hodinky. „Ten generátor se ale sám neupevní.“

Vytáhl matice z kapsy a zvedl klíč. „Jdu ho upevnit.“

Turi sklonil hlavu na stranu. Slyšel nějaký zvuk a chvíli si myslel, že to je letadlo, které jim prve přelétlo nad hlavou.

Potom ale slyšel a rozpoznal záhadný hluboký hukot a vyšší pisklavý zvuk, něco, co od roku 1912 neslyšel.

Popadl McLeana za ruku. „Pozdě. Do domu, rychle.“

McLean se bránil. „Co k čertu! Musím přece, “

Turi ho vlekl. „Sníh se řítí,“ zaječel.

McLean pohlédl na zkřivenou starcovu tvář a rázem uvěřil. Oba se rozběhli k zadním dveřím, které Turi ihned s bouchnutím zavřel a zamkl, jakmile byli uvnitř. Udělal krok kupředu. „Děti…“

McLean viděl, jak se Turiho ústa otevírají a zavírají, ale konec věty neslyšel, protože hluk nabyl ohlušující intenzity.

Potom je zasáhla lavina.

McLean zažil palbu, kterou začínala bitva u El Alameinu a která podle jeho názoru představovala nejvyšší možný hluk, dokonce větší než rámus v kotlárně, kde se v Clydu kdysi učil. Uvědomoval si s depresivní jistotou, že tohle je nové měřítko nejvyšší intenzity.

Základním tónem byl nízký hukot s hlubokými basovými tóny - zvuk, který člověka svíral kolem žaludku, jako by ho tiskla ruka nějakého obra. Otevřel ústa a křeč v bránici mu vyrazila z plic všechen vzduch. Basový hukot přehlušovaly vysoké pištivé zvuky nejrůznějšího druhu a pronikavé síly, tóny, které se vzájemně střetávaly a vytvářely podivnou a děsivou harmonii. Měl dojem, jako by mu zvuk, který pronikal do jeho uší, stlačoval mozek.

Sterý dům se třásl v základech. Světlo se ztratilo, jako by se slunce vychýlilo ze své dráhy, a oknem před sebou viděl jen špinavě šedou mazanici. Dům se naklonil pod dvěma prudkými nápory a vyrazilo to dovnitř skla oken.

Zvuk rozbitého skla neslyšel.

Jemný sněžný prach vlétl rozbitými tabulkami do místnosti, jako by ho tam někdo rozstříkl obrovskou hadicí.

Prach dopadl na jednu stěnu vedle McLeana a rozprskl se a potom stejně tak rychle přestal dovnitř proudit. Naopak se

objevila opačná reakce, třebaže ne tak solná. Vysávalo to z místnosti vzduch a s ním i část sněhu.

McLeanovi se zdálo, že tam stojí věčnost. Samozřejmě že to byl klamný pocit, protože celá lavina se přehnala kolem skály Kamakamaru se vším všudy ani ne ve dvaceti sekundách. Když to skončilo, stál dál jako socha. Od hlavy k patě byl pokryt jemným sněhem, vypadal v něm jak přízrak. V uších mu zvonilo a v dáli slyšel nějaký křik, měl dojem, že je to až odněkud z městečka.

Tury Buck se pohnul. Zvedl zvolna ruce a přiložil si je k uším a zakroutil hlavou, jako by se ujišťoval, že pevně drží na trupu. „Je po všem,“ řekl. Jeho hlas zařinčel nepřirozeně silně, jak mu zvučel v dutinách lebky. Otočil hlavu, podíval se na McLeana a znovu opakoval: „Je po všem.“

McLean se nehýbal, a tak Turi zvedl ruku a jemně ji položil na jeho paži. McLean se zachvěl a pohlédl na Turiho. Oči se mu leskly, vytřeštěně na něho zíral. „Už to skončilo, Jocku,“ řekl Turi.

McLean si uvědomoval, že se Turiho rty pohybují, a vnímal jeho hlas, který jako by přicházel z velké dálky, téměř přehlušený vytrvalým hučením v jeho uších. Toporně svraštil tvář a v poprašku sněhu, který mu zakrýval celý obličej, se objevily hluboké brázdy, zvýrazňující rýhy, které se mu táhly od kořene nosu ke koutkům úst. Křečovitě polkl

a hned slyšel líp. Vzdálený křik, který prve slyšel, byl teď výraznější, doléhal mu do uší téměř stejně jako jek laviny.

Všechny děti v domě ječely.

„Děti,“ připomínal Turi, „ musíme se postarat o děti.“

„Ano,“ řekl McLean. Hlas mu skřípal. Podíval se na ruce a viděl, že ještě pořád drží v levé ruce čtyři ocelové matice a v pravé klíč. Hluboce se nadechl a znova se podíval na Turiho. „Teče vám krev,“ řekl.

Řezná rána na Turiho tváři, způsobená úlomkem letícího skla, byla jediným fyzickým zraněním, které se v domě vyskytlo. Něco jiného byly rány psychické.

Ostatní domy v údolí tak šťastné nebyly.

*

Matt Houghton byl přesvědčen, že se vůbec nemusí obávat sesuvu sněhu ze západního svahu. Jeho dům stál na druhém břehu řeky a k tomu ještě dost vysoko na východním svahu, takže z něj měl vynikající pohled na údolí. Pro Matta Houghtona byl výhled z přední verandy zdrojem potěšení a za hezkých letních večerů tam sedával a popíjel pivo. Měl v povaze trochu marnivosti a od té doby, co ho zvolili hukahoronuiským starostou, si rád říkal, že vlastně přehlíží své království. Podle jeho názoru výhled

z domu přidával celé nemovitosti na hodnotě dva tisíce dolarů.

Toho nedělního rána na verandě neseděl. Jednak bylo příliš chladno a za druhé byla veranda zatarasená rychle sbalenými zavazadly, která si přinesli nečekaní návštěvníci.

Mattova žena Mamie vařila v kuchyni hektolitry čaje, krájela kopce sendvičů a snažila být se veselou hostitelkou.

„Je to od vás hezké, že jste nás sem vzali,“ říkala paní Jarvisová třaslavým hlasem. Paní Jarvisová byla nejstarší obyvatelkou Hukahoronui. Bylo jí dvaaosmdesát let.

„Není třeba děkovat,“ smál se Houghton bodře. „Dělám to jen proto, abych příští volby dostal váš hlas.“

Podívala se na něj nejistě a pak řekla: „Myslíte, že jsme tady v bezpečí?“

„Samozřejmě, že jsme v bezpečí,“ ujistil ji. „Tenhle dům tu stojí už dlouho - je to druhý nejstarší dům v údolí.

Dosud ho žádná lavina nesmetla a tak nevím, proč by se to mělo stát právě teď.“

Sam Critchell, který seděl ve velkém, až příliš vycpaném křesle, řekl: „Člověk nikdy neví. Laviny se někdy chovají překvapivě.“

„Co ta víš o lavinách, Same?“ zeptal se opovržlivým tónem Houghton. Critchell si dál klidně cpal dýmku rukama s jaterními skvrnami. „Pár jsem jich viděl.“

„Kdepak?“

„Na konci první světové války jsem byl v horách u Terstu. Tu zimu tam padala spousta lavin. Používali armádu k záchranným pracím.“ Škrtl sirkou. „Viděl jsem toho dost, a tak vím, že laviny dovedou být zatraceně nevypočitatelné.“

„No kdybych si myslel, že tenhle dům není bezpečný, tak bych tady asi nebyl, nemyslíš?“ zeptal se přezíravě Houghton.

Z Critchellových úst se řinul dlouhý chochol kouře. „Já taky ne. Jenom jsem říkal, že laviny se chovají překvapivě.“

Vysoká šlachovitá žena se přiblížila k Houghtonovi, který toho využil, aby unikl těmhle zbytečným řečem. „Tak jak se vede, pani Fawcettová,“ zeptal se srdečně.

Paní Fawcettová držela v ruce poznámkový blok. Patřila k podnikavým občanům městečka. Pevnou rukou vedla ochotnický spolek a byla hlavní osobou debatního kroužku.

Její syn Bobby vedl oddíl skautů. Byla pánovitá, rozená organizátorka, a Houghton měl vždycky nepříjemný pocit, že se na něho dívá svrchu. Pročítala seznam v bloku a říkala: „Jsou tu všichni až na Jacka Baxtera.“

„Kolik celkem?“

Jack bude pětadvacátý. S vaší rodinou nás tu bude devětadvacet.“

Houghton bručel. „Doufejme, že nám jídlo stačí.“

Podívala se na něho zvláštním pohledem, jako by se dívala na blázna. „Staří lidé tolik nesní,“ řekla kousavě.

„Copak asi Jacka zdrželo?“

„Kdo ho sem veze?“

„Jim Hatherley.“ S nakloněnou hlavou se dívala ke stropu. „To letadlo je tady zase.“

„Copak ten bláznivej pilot neví, že každý zvuk může uvolnit lavinu?“ zabručel podrážděně Houghton. Vyskočil z místnosti, prošel chodbou a vyšel ven na verandu, kde se zahleděl na oblohu. Nebylo nic vidět.

Už se chtěl vrátit dovnitř, když přiběhl udýchaný Jim Hatherley. „Malér, pane Houghtone. Jack Baxter uklouzl, když vystupoval z auta. Určitě to odnesla noha.“

„Sakra!“ odpověděl Houghton. „Kde je?“

„Leží vedle auta hned za rohem.“

„Radši zatelefonujte pro doktora. Telefon je v chodbě.

Půjdu dolů a postarám se o Jacka.“ Houghton se zarazil a kousl se do rtu. Paní Fawcettovou neměl sice rád, ale ta bude určitě vědět, co dělat se zlomenou nohou. „A řekněte paní Fawcettové, ať sem přijde.“

„Dobře.“ Hatherley vešel do domu a rozhlížel se po paní Fawcettové. Neviděl ji, ale všiml si telefonu, a tak se rozhodl nejdřív zatelefonovat. Zvedl sluchátko a ozvala se mu Maureen Scanlonová z ústředny.

„Jaké číslo si přejete?“

Hatherley se ohlásil: „Tady Jim Harherley, Maureen.

Volám od Matta Houghtona. Starý Jack Baxter ošklivě upadl, myslíme, že si zlomil nohu. Našla byste někde doktora Scotta?“

Chvíli mlčela, pak řekla: „Pokusím se.“ Ve sluchátku to cvaklo, jak přerušila spojení.

Hatherley poklepával prsty na telefonní stolek a čekal na spojení. Rozhlížel se a zahlédl paní Fawcettovou, jak vchází do chodby. Kývl na ni, aby šla k němu, a rychle jí vyložil, co se stalo Baxterovi. „Chudáček. Hned jdu,“ řekla.

Obrátila se, udělala dva kroky směrem k přední, dveřím a zemřela.

Když lavina dorazila na dno údolí, hustý oblak prachového sněhu a vzduchu přestal nabývat na rychlosti, ale hned se nezastavil. Nejdřív musel ztratit energii, kterou obsahoval, třením o zem a okolní vzduch, a proto pokračoval ve své cestě přes údolí stále ještě velkou rychlostí.

Teprve když se lavina dostala na druhou stranu, začala její rychlost klesat. Jak se drala nahoru na východní svah, působila proti ní gravitační tíže a lavina se nakonec zarazila necelých sto metrů od Houghtonova domu a asi tak třicet metrů výškově pod ním. Nehrozilo nebezpečí, že by dům Matta Houghtona zaplavil sníh.

Jenže tlaková vlna se nezarazila. Hnala se vzhůru proti svahu rychlostí větší než dvě stě kilometrů za hodinu.

Zachytila se pod okapem a odervala střechu. Stěny už nic nepoutalo dohromady, takže když na ně dopadla vzduchová

vlna, dům vybuchl jakoby zasažen bombou. Všichni, kdo byli v té době v domě - dvacet osm lidí - zahynuli. Některé zasypalo zdivo, jiní byli uvězněni v troskách a zemřeli na následky zranění a prochladnutí. Dvěma osobám selhalo srdce. Někteří zemřeli hned, další umírali v nemocnicích o několik dní později.

Zemřeli však všichni, kdo byli v domě.

V domě nebyl Matt Houghton a Jack Baxter také ne.

Když vlna zasáhla dům, skláněl se Houghton nad Baxterem a ptal se tónem, který považoval za klidný a lékařsky profesionální, kde ho to bolí. Krylo ho auto a to opět bylo kryto kopečkem sotva metr vysokým, který byl hned pod ním na svahu. Když se tlaková vlna zuřivě hnala po kopci vzhůru a zasáhla dům, s autem se nestalo nic víc, než že se silně rozhoupalo v pérech.

Houghton vzhlédl překvapeně, ale beze strachu. Podíval se pod vůz, a nic neviděl, vstal a obešel ho. Bičoval ho vítr, pozůstatek vzduchové vlny, ale to nebylo nic tak nenormálního, aby to vyvolalo jeho zvědavost. Z druhé strany vozu mohl vidět do údolí. Závoj mlhy se roztrhl do stran, a jak se snažil uvědomit si, co to vlastně ke svému překvapení vidí, těkal zrakem sem a tam.

Užasle vrtěl hlavou a vylezl si na ten kopeček, aby viděl lépe. Nejdřív si řekl, že se snad nedívá správným směrem, a

tak změnil o kousek své stanoviště, ale přesto nic nespatřil.

Problém byl v tom, že nemohl najít městečko, jehož byl starostou.

Zamyšleně si třel krk v týle a pak si ten problém uspokojivě vysvětlil. Samozřejmě, to je ono. V noci silně sněžilo a městečko je pod sněhem. Musela to být velká chumelenice, když všechny domy tak přikryla, že je ani není vidět, ale při tom sněžení a mlze to není nic nečekaného.

Baxter za autem zasténal a Houghton si řekl, že už je nejvyšší čas, aby přišla paní Fawcettová. Otočil se, stále ještě na tom kopečku, a chtěl jít nahoru do domu, ale zůstal stát jako přimrazený. Žádný dům tam nebyl! Nebyla tam žádná přední veranda, žádný vysoký kamenný komín, nic!

Kdyby byl Houghton stál o trochu výš na svahu, byl by viděl zhroucené základy a rozházená těla, ale z místa, kde se nacházel, to vypadalo, jako kdyby ten dům s výhledem za dva tisíce dolarů nikdy neexistoval.

U hrdla se mu ozval přiškrcený zvuk a na jeho rtech se objevila pěna. Ztuhle se překotil kupředu a nikdy se už nedozvěděl, kdy dopadl na zem.

Za chvíli se ozval hádavý hlas: „Matte! Matte? Kde jste všichni?“

Jack Baxter, nohu zlomenou, ale lavinou nezasažen, byl jinak zcela při životě. Nechápal tedy, a nepochopil ani později, jaké měl štěstí, že si zlomil nohu v ten pravý okamžik.

Stacey Cameronová si vzala otcovo auto a odjela k domu dr. Scotta, kde měl svou ordinaci. Protože měla kurs první pomoci, nabídla se, že bude v případě potřeby pomáhat jako zdravotnice, a protože Scott tu byl jediným lékařem, všechny zdravotnické problémy se soustřeďovaly kolem něho. Zastavila za náklaďákem, který parkoval před Scottovým domem.

Byla tam Liz Petersonová. „Ahoj,“ řekla Stacey. „Taky jsi dobrovolná ošetřovatelka?“

„Spíš těšitelka,“ řekla Liz. „Doktor Scott chce, abychom shromáždily zdravotnický materiál. Musel odjet, Ballard po něm chtěl, aby se podíval na Harryho Dobbse.“

„Na Harryho?“ divila se Stacey. „Copak není v důlní kanceláři?“

„Ne,“ řekla Liz. „O to právě jde.“

Stacey nabídla Liz cigaretu. „Když už mluvíme o Ianovi, co se vlastně včera stalo?“

„Co by se stalo. Zase můj bratr, ten idiot,“ řekla Liz. „Z

Charlieho by se člověk zbláznil.“ Nechala si připálit. „Řekni mi, jaké je to v Kalifornii?“

Stacey ta otázka udivila. „Jak to myslíš?“

„Jak se tam žije, pracuje. Uvažuju o tom, že bych odtud odjela.“

„To je legrační,“ odpověděla Stacey. „Já zas uvažuju o tom, že bych se sem přestěhovala.“

Liz se smála. „Snad bychom si tedy všechno mohly vyměnit: práci, dům, všechno.“

„Nebydlím ve vlastním domě. Mám pronajatý byt.“

„Máš nějaký zvláštní důvod, že se chceš zahrabat v takové díře, jako je Hukahoronui?“

„Kvůli tátovi.“ Stacey zaváhala. „A mám ještě další důvody.“

„A jak se jmenuje ten další důvod?“ zeptala se Liz suše.

„Včera večer jsi s ním tancovala.“

Liz překvapeně povytáhla obočí. „A to na tvou výzvu.

Víš, nejsem slepá ani hloupá. Nejdřív jsi mluvila se mnou a pak sis šla promluvit s ním. Ian nebyl opilý, ale přesto toho měl v sobě dost, a tak řekl: »Zatancuju si s Liz Petersonovou a čert vem její hádavé bratry.« A tys ho na ten nápad přivedla. To je trochu divný způsob, jak si někoho získat pro sebe, ne?“

„Nechci si ho přivlastňovat. Alespoň teď ne, v tomto delikátním stadiu našeho vztahu.“

„A jaké je to stadium?“

Stacey se usmála. „Stadium, kdy si ještě nevšiml, že existuju.“ Povzdechla si. „A zbývá mi už jen pár dní.“

„Má teď moc starostí. Snad budeš mít šanci za laviny.

Úplně stačí, když tě Ian Ballard galantně zachrání. Pak si tě

bude muset vzít, to je stejně dobré, jako kdyby tě přivedl do jiného stavu, podle všech filmů, co jsem kdy viděla.“

„Co si o něm myslíš?“

„Velice hezký člověk,“ řekla Liz střízlivě. „Ale mně se líbí víc jeho přítel, Mike McGill.“ Potřásla hlavou. „Jenže tam člověk nemůže čekat žádnou radost.“

„Proč ne?“

„Říká, že už se jednou spálil. Jeho žena se s ním rozvedla před třemi lety. Řekla, že nemůže žít se sněžným mužem, který není nikdy doma. Mike řekl, že jí to nemůže zazlívat. Kdopak by chtěl manžela, který se pořád jako jojo pohybuje sem tam mezi severním a jižním pólem?“

Stacey soucitně přikývla. „Řekni mi, co je to vlastně za svár mezi tvými bratry a Ianem?“

„To je už stará věc, nemá cenu ji opakovat,“ odbyla ji Liz. Zamáčkla oharek cigarety. „Takhle ten zdravotnický materiál nedáme dohromady. Musíme se dát do práce.“

Zajely do lékárny na hlavní třídě a Liz vystoupila, vzala za kliku, ale dveře byly zavřené. Několikrát klepala, ale nikdo se neozýval, a nakonec to vzdala. „Tomu zatracenýmu Rawsonovi přece řekli, aby tu byl,“ zlobila se. „Kde teda k čertu je?“

„Třeba se někde pozdržel.“

„Já si pěkně pozdržím, až ho najdu,“ mračila se Liz.

Zahleděla se dozadu za Stacey na nákladní vůz, který jel

ulicí, pak vykročila a mávnutím ho zastavila. Když auto zastavilo, zeptala se: „Lene, neviděl jste někde Rawsona?“

Len Baxter zavrtěl hlavou a obrátil se k Scanlonovi.

„Dave říká, že ho viděl jít do hotelu asi tak před půlhodinou.“

„Díky.“ Liz se obrátila k Stacey. „Musíme ho odtrhnout od toho jeho piva. Jedem.“

V každé obci se najde pořádná dávka bláznů. Značný počet se jich shromáždil v hotelu DÁrchaic. Filozofií vedoucího zřejmě bylo »obchod jako jindy« a obchod byl asi ještě lepší než jindy. Od přeplněného barového pultu se nesly dunivé mužské hlasy a jídelna byla prostřená k obědu jako obvykle každou jinou neděli v roce.

Liz viděla, že Erik stojí u vchodu do baru, a pokynem hlavy si ho přivolala přes halu k sobě. „Co se to tu děje?

Copak ti lidi nevědí, co jim hrozí?“

„Pořád do nich hučím a hučím,“ řekl Erik. „A je to všechno pro kočku. Je tam spousta horníků, poštval je Bill Quentin. Zřejmě se sešli na protestní schůzi proti zavření dolu.“

„O tom slyším poprvé,“ řekla Stacey. „Táta nic takového neříkal.“

„Bill Quentin to s určitostí tvrdí.“

Liz se podívala na číšnici, která nesla do jídelny podnos plný sklenic. „Měli by zavřít. Přikaž to, Eriku! Půlka podniku nám přece patří.“

Erik pokrčil rameny. „Víš přece zrovna tak dobře jako já, že jsme s Johnniem jen tichými partnery. Dohodli jsme se s Westonem, že do provozu podniku nebudeme zasahovat.

Mluvil jsem s ním, ale říká, že nechá otevřeno.“

„Copak he takový blázen?“

„Blázen, který tu vydělává těžké prachy.“ Erik mávl rukou k výčepnímu pultu. „Podívej se na to.“

„Čert je vem!“ rozčílila se Liz. „Je tam uvnitř Rawson?“

„Ano, viděl jsem ho, jak hovoří s –“

„Vytáhni ho ven. Musí mi otevřít tu svou lékárnu.

Potřebujeme obvazy a léky.“

„Dobře.“ Erik zašel do výčepu a dlouho se nevracel.

Nakonec přivedl Rawsona, vysokého vychrtlého muže, který měl na očích brýle se silnými skly.

Liz k němu vykročila a spustila ostře: „Pane Rawsone, slíbil jste, že budete v krámě už před půlhodinou.“

Rawson se usmál. „Myslíte si, že je naše situace tak vážná, slečno Petersonová?“ ptal se pobaveně a shovívavě.

Liz nabrala dech, ovládla se a řekla tónem, který nepřipouštěl odpor: „Ať je vážná nebo ne, to nic nemění na tom, že jste nebyl u vás v lékárně, jak jste slíbil.“

Rawson vrhl toužebný pohled k výčepu. „No tak dobrá,“ řekl otráveně. „Asi bych teda měl jít.“

„Ty tu zůstaneš?“ zeptala se Liz Erika.

Zavrtěl hlavou. „Půjdu za Johnniem. S touhle cháskou nikdo nehne.“

„Jdi radši hned,“ radila mu. „Pojďte, pane Rawsone.“

Když vzcházeli z hotelu, podívala se Stacey dozadu přes rameno a zahlédla Quentina, jak vychází z výčepu a přistupuje k Erikovi. Vypadalo to, jako by se o něčem dohadovali.

Když Rawson odemykal svou lékárnu, ozval se podrážděně: „Mám dojem, že to je proti zákonu, že vám otevírám.“

„Lékárníci smějí v nutných případech v neděli otevřít,“odpověděla Liz. „Vím asi o zákonech víc než vy.“

Rawson vešel dovnitř a cvakl vypínačem. Nic se nestalo a Rawson řekl: „Pořád zapomínám. Nevadí, mám vzadu pár svíček.“

Liz odpověděla: „I bez svíček je světla dost. Dejte se do toho.“

Rawson šel za pult a zaujal profesionální pozici: „Tak prosím, dámy,“ řekl bodře. „Čím vám mohu sloužit?“

Stacey potlačila úsměv. Skoro očekávala, že si vezme bílý plášť.

„Mám seznam,“ řekla Liz a podala mu ho.

Rawson těmi papíry zvolna listoval a s rozčilující pomalostí pročítal jeden papír za druhým. „Propána,“ ozval se nakonec. „To je ale množství.“

„Ano,“ souhlasila trpělivě Liz.

Rawson zvedl hlavu. „Kdo to všechno zaplatí?“

Liz na něho upřela oči, aniž dala najevo, co si myslí, a pak pohlédla na Stacey, která zůstala stát s otevřenými ústy.

Naklonila se přes pult a pronesla sladce: „Budete si přát, pane Rawsone, abychom vám zaplatily předem, anebo až po dodání zboží?“

Nepochopil, nevycítil nebezpečí v jejím tónu. „Bude to dost dlouho trvat, než se to všechno sečte.“ Odkašlal si.

„Ještě že jsem si koupil jednu z těch nových elektronických kalkulaček. Ta při takovémhle počítání úžasně pomůže.“

Liz bouchla rukou do pultu. „Koukejte dělat, Rawsone.

Jestli se bojíte o prachy, dejte to na účet Johnnieho, nebo vám snad jeho záruka není dost dobrá?“

„Ne ne, to je naprosto v pořádku,“ řekl spěšně Rawson.

Znovu se podíval na seznam. „Tak dobrá, začneme. Obvazy široké

pět

centimetrů

–

deset

tuctů

krabic,

osmicentimetrových deset tuctů krabic, stejně tolik patnácticentimetrových…“ Zarazil se. „Pro ty budeme muset jít do skladu.“

„Dobře, jdeme do skladu. Kde ho máte?“

„Moment,“ ozval se. „Tadyhle není něco v pořádku, slečno Petersonová. Všechno to morfium, tady na třetí stránce.“ Podával jí list papíru. „To opravdu nemůžu vydat bez předpisu. A to množství!“ Zavrtěl hlavou. „Mohl bych přijít o licenci.“

„Zalistuje na poslední stránku, najdete tam podpis doktora Scotta.“

„To nestačí, slečno Petersonová. Za prvé, stránka číslo tři podepsaná není a za druhé, by to muselo být na předepsaném formuláři. Zákon o drogách je v těchhle věcech velice přesný. Tohle se vymyká všem pravidlům a překvapuje mě, že to doktor Scott odsouhlasil.“

„Prokristapána,“ vybuchla Liz. Rawsona tím šokovala a vyděsila. „Každou chvíli vás to může zabít a vy si děláte starosti s podpisy na nějakých zatracených kusech papíru.

Koukněte se, jestli sebou už konečně nehodíte a nevydáte nám všechno, co je na tom seznamu, poženu na vás Arthura Pye, aby vám ty vaše pitomý zásoby zkonfiskoval. A on to opravdu udělá!“

Rawson se zarazil: „Neopovažujte se mi vyhrožovat policií!“

„Jak to myslíte, že se nemám opovažovat? Právě jsem vám vyhrožovala, nebo ne? Stacey, chop se támhle telefonu a najdi Arthura Pye.“

Rawson se s výmluvným gestem vzdal. „Dobře teda, ale trvám na tom, že všechny nebezpečné drogy ze seznamu dodám doktorovi Scottovi osobně.“

„Dobře!“ odpověděla Liz rázně. „To znamená, že nám konečně začnete pomáhat. Kde máte ten sklad?“

Rawson mávl rukou. „Ty dveře tam vzadu.“ Liz k nim vykročila, ale Rawson ji upozorňoval: „Je zavřený.

S takovými věcmi musí být člověk opatrný.“ Šel za ní a z kapsy vytáhl řetízek, na jehož konci visel svazek klíčů.

Odemkl dveře. „Všechny obvazy jsou na policích vpravo.

Budu v oddělení léků, připravím je.“

Obě dívky se protáhly kolem něho. Rawson se obrátil, vrtěl hlavou nad útočným chováním mladých lidí. Koho by napadlo, že taková dobře vychovaná dívka jako Elizabeth Petersonová je schopná mluvit jazykem, který člověk slyší jen v hospodách.

Šel so oddělení léků a odemkl skříň, ve které měl uskladněny registrované léky. Vzal si krabici a začal ji plnit ampulemi, pečlivě je počítal a dělal si poznámky v seznamu jedů. To ho přirozeně stálo dost času. Byl to člověk velice puntičkářský.

Neměl se to sice nikdy dozvědět, ale nesplněný slib, společně s jeho úzkostlivým puntičkářstvím znamenaly, že mu byla souzena smrt. Kdyby se byl dostavil do lékárny, jak měl, a byl tam v době, kdy obě dívky přišly, nepromarnil by se žádný čas tím, že ho musely vytáhnout z hotelového výčepu. Úzkostlivě puntičkářství, s jakým si všechno zaznamenával do seznamu jedů, znamenalo, že byl dosud v oddělení léků, když se utrhla lavina.

Když se zřítil předek krámu, otřes, který se šířil až do základů domu, vymrštil z police dvoulitrovou láhev, ta spadla a rozbila se na stole před ním. Byla plná kyseliny solné, která mu vyšplíchla do obličeje a na prsa.

Liz Petersonovou zachránilo něco, co začalo před pěti lety. V zimě onoho roku, která byla také tak chladná, zmrzla

kapka vody v puklince betonu, který tvořil základ zadní stěny skladu. Kapka vody, která se proměnila v led, nabyla na objemu a rozšířila puklinu. Příštího roku se stalo totéž, ale to už té vody bylo trochu víc, a rok od roku se puklina zvětšovala, až v této chvíli vážně ohrožovala stabilitu zdi.

Kdyby o ní Rawson býval věděl, byl by to dal ihned opravit, jak to odpovídalo jeho povaze. Jenže o tom neměl ponětí, protože to bylo pod zemí. A tak když se dům otřásal po nárazu laviny, představovala zadní zeď slabý článek řetězu a poddala se snadno a bez odporu.

Otřes vrhl Liz na krabice s obvazy, které ztlumily náraz, třebaže okraj police jí zlomil dvě žebra. Celá masa, police, krabice a těla Liz a Stacey, byla smetena proti zadní stěně, která hned povolila, a Liz byla vymrštěna vzduchem ve změti letících a odvíjejících se obvazů.

Padla na sníh a další ji přikryl, uvěznil její tělo a sevřel paže i nohy. Byla zcela při vědomí, schopna logického myšlení a napadla ji myšlenka, zda zemře. Nevěděla, že Stacey Cameronová se ocitla ve stejné situaci asi tak tři metry od ní. Obě dívky ztratily vědomí zhruba v téže době, asi tak jeden a půl minuty po zasypání sněhem.

Rawson byl taky zasypán necelých patnáct metrů od nich a umíral pomalu a velmi bolestně, jak se mu kyselina zažírala do masa. Naštěstí když otevřel ústa, aby zanaříkal, zaplnil mu je jemný sníh a on zemřel milosrdně a rychle zadušením.

Hotel DÁrchaic, ono útočiště bláznů, byl zničen velmi rychle. Jeff Weston, král bláznů, který celý ten podnik vytvořil, se musel rozloučit nejen se svými penězi. Obchod šel tak dobře, že se postavil za výčepní pult, aby pomohl uštvanému výčepnímu. Když budova dostala zásah, udeřila ho do hlavy láhev skotské whisky, která vystřelila z police za ním jako projektil.

Většina mužů, kteří pili ve výčepu, zabili létající láhve.

Po lahvích následovala celá zeď a potom sníh, který všechno přikryl. Zemřeli, neboť to byli pošetili blázni, třebaže nějaký cynik by mohl tvrdit, že zemřeli na akutní alkoholismus.

Jenže po onom nedělním dopoledni už žádní cynici v Hukahoronui nezbyli.

Lidé v jídelně zahynuli, když se propadla střecha. Alici Harperovou, která předešlého večera obsluhovala McGilla a přinesla mu pravou koloniální husu, zabil těžký kufr, který spadl z horních ložnic. Kufr patřil Američanu Newmanovi, který v té době zápasil se svými vlastními potížemi.

Newmanův pokoj už jako pokoj neexistoval a totéž platilo o sousedním pokoji, kde bydlel jeho přítel Miller.

Miller naštěstí nebyl doma.

Bill Quentin měl mimořádné štěstí, že z hotelu odešel s Erikem Petersonem těsně předtím, než byl hotel zničen.

Přišel totiž do haly z výčepu a objevil tam Erika. „Podívej se,“ řekl. „Ví vůbec rada o tom, co se tady děje?“

„O čem?“

„Že se zavírá důl.“

„Důl už je zavřen. Ballard ho dal zavřít dneska ráno.“

„To nemyslím. Ale že se zavírá natrvalo.“

Erik trochu unaveně zavrtěl hlavou. „Zatím nám ještě nikdo nic neřekl.“

„No a neuděláte s tím něco?“

„Co proboha od nás čekáš, když jsme o tom oficiálně ještě nedostali žádnou zprávu. Nevěřím, že bude trvale zavřen.“

Quentin si odfrkl. „Ballard řekl, že bude. Řekl to včera na schůzi. Řekl, že si společnost nemůže dovolit investovat peníze do protilavinových opatření. Myslím, že ten strašák s lavinou je pitomost. Myslím, že se tím společnost snaží ze všeho vyzout.“

„Vyzout? Z čeho? Nechápu, o čem mluvíš.“ Erik kráčel ke dveřím.

„Znáš přece tyhle velké společnosti.“ Quentin přidal do kroku, aby ho dohnal. „Říká se, že Ballard je příbuzný hlavního šéfa v Londýně. Víš o tom něco?“

„Slyšel jsem to.“ Erik šel rychleji. „Je to pravda.“

„Vsadím se, že ho sem poslali na tu špinavou práci.

Počkej, kam spěcháš?“

„Za Johnniem ke starému Fisherovi.“

„Půjdu teda s tebou,“ řekl Quentin. „Rada by o tom asi měla vědět. Kdepak je Matt Houghton?“

„Doma.“

Sestoupil z chodníku a Quentin řekl: „To znamená, že je to jediný rozumný člověk v celém okolí. Všichni ostatní se schovávají do děr.“

Erik na něho upřel oči. „Jako já?“

„Neříkej, že taky věříš v soudný den.“

Erik se zastavil na protějším chodníku. Byl otočen zády k Fisherovu domu, a tak neviděl, jak jeho bratr běží po silnici k telefonní ústředně. „Johnnie není žádný hlupák a věří tomu,“ řekl rozvážně. „A já už taky začínám.“

Znovu vykročil, rychleji, a Quentin o hodně menší než on, musel poklusávat, aby mu stačil. Vešli do domu a Erik pohlédl do prázdné místnosti vedle předsíně. „Bude asi ve sklepě.“

Oba muži sestupovali právě dolů po schodech do sklepa, když byl dům zasažen. Erik se dopotácel dolů, padl na malou Mary Reesovou a zlomil jí nohu. Bill Quentin padl na Erika a zlomil Erikovi paži. Sám byl bez nejmenšího zranění; nic se mu nestalo, nic ho nezasáhlo, ani ho nepoškrábala padající suť z domu, který se zřítil.

*

McGill varovně vykřikl a pak vklouzl do úkrytu, který si vybral, postrkovaný Ballardem. Sáhl po telefonu, který tam zavedl jeden z důlních elektrikářů, a zavolal ústřednu, kde však bylo obsazeno. „Prokristapána, dělejte!“ mumlal si.

Čekal deset vteřin, které mu připadali spíš jako deset minut, než se mu na lince ozvala z centrály Maureen Scanlonová. Řekl rychle: „Přepojte mě na Johna Petersona, pani Scanlonová, a pak se odtamtud honem ztraťte, ale rychle!“

„Rozumím,“ řekla a v duchu se mu ozval vyzváněcí tón.

„Tady John Peterson.“

„McGill. Zažeňte všechny svoje lidi do úkrytu. Už se to žene dolů.“

„A co Maureen Scanlonová?“

„Už jsem jí řekl, ať běží pryč. Vy tam od vás vidíte na ústřednu. Koukněte na ní.“

„Provedu.“ Peterson praštil telefonem a zařval na Bobbyho Fawcetta: „Všichni dolů. Zažeň je, Bobby.“

Fawcett vyběhl z místnosti a Peterson se podíval oknem na telefonní ústřednu výše v ulici. Ulice byla opuštěná, nikde žádná známka pohybu. Nervózně bubnoval prsty do stolu a uvažoval, co dělat.

Jakmile paní Scanlonová spojila hovor na Petersona, sundala si sluchátka, vstala a vzala z věšáku kabát. Věděla přesně, co má dělat, protože jí to Peterson řekl. Měla jít za ním do domu starého Fishera, jednoho z mála domů ve

městě, který měl sklep. Ani si kabát neoblékla, vykročila ke dveřím, ale tu se ozval bzukot telefonu. Vrátila se, zasunula zástrčku a zvedla sluchátko. „Jaké číslo si přejete?“

„Tady Jim Hatherley, Maureen. Volám od Matta Houghtona. Starý Jack Baxter ošklivě upadl, myslíme, že si zlomil nohu. Našla byste někde doktora Scotta?“

Kousla se do rtu. „Pokusím se.“ Provedla spojení a volala Scottův dům.

Zatím ve Fisherově domě se Peterson rozhodl. Vyběhl z místnosti do chodby. V domovních dveřích stálo čtrnáctileté pihovaté děvčátko. Spustil na ni: „Do sklepa, Mary! Ale honem!“

Pohnula se pod dojmem chraplavě autoritativního hlasu, aniž vědomě chtěla. Přesto se ozvala: „A kam jdete vy?“

„Pro pani Scanlonovou.“ Vyběhl do ulice a Mary Reesová šla dolů do sklepa za ostatními.

Peterson běžel prázdnou ulicí k telefonní ústředně.

Doběhl na roh, kde doleva uhýbala cesta k dolu, vrhl tam letmý pohled a v úděsu se zarazil. Viděl něco neuvěřitelného. Mlha zmizela, bylo vidět až k dolu, jenže to jeho pozornost neupoutalo. Vzduchem letěla přímo proti němu budova a v letu se rozpadala a v tom zlomku vteřiny rozpoznal, že je to důlní kancelář.

Uskočil zpátky a přitiskl se k betonové zdi, těžce se vrhl k zemi a zkroutil se tak, aby se mohl dívat. Do obličeje mu

prudce zadul vítr a pak viděl, jak důlní kancelář dopadla přímo na telefonní ústřednu a zcela ji zakryla.

Vítr se znovu do něho opřel a Peterson ucítil hroznou bolest v prsou. Infarkt! pomyslel si nejasně. Mám infarkt!

Zápasil s bolestí, až ztratil vědomí, a krátce nato zemřel.

Ve sklepě Fisherova domu se Mary Reesová připojila k nářku ostatních, když se nad nimi zhroutilo stavení a když něco či někdo na ni spadlo. Ve sklepě nezahynul nikdo, bylo jen několik vážných zranění včetně Maryiny zlomené nohy.

*

V samoobsluze se Phil Warrick rozhlédl kolem sebe a s uspokojením řekl: „Tak jsme to tu skoro vyčistili.“ Otevřel dvířka kamen a vhodil dovnitř pár kousků dřeva.

Reverend Howard Davis, farář anglikánského kostela sv. Michala, souhlasil. „Skoro ano,“ řekl. „Tohle bude poslední náklad.“ Zajel s vozíkem k pultu se sušenkami a začal do něho ukládat balíčky.

Warrick se na něho díval a šklebil se. „McGill říkal, že žádné sušenky s čokoládou.“

„Není mi známo, co pan doktor McGill ví o výživě, ale docela určitě nic neví o dětech,“ řekl Davis s úsměvem. „K

udržení morálky jsou lepší sušenky s čokoládou než dušené fazole.“

Warrick přikývl. „Doufám, že ví, co kvůli té lavině podniká. Mám ruce, na mou duši, aspoň o pět centimetrů delší z tahání těch beden s konzervami.“ Zavřel zase dvířka kamen.

Davis se na něho pobaveně díval. „Chcete říct, že vás bude mrzet, když k lavině nedojde?“

„To víte, že po žádné lavině netoužím, ale škoda, kdyby všechna tahle dřina přišla nazmar.“

„Já taky žádnou lavinu nechci, ale neuškodí být připraven. Když s tím John Peterson souhlasí, že se mu takhle vyplení krám, pak zřejmě McGillovi věří, a John Je soudný člověk.“

Venku předjel náklaďák a dva muži vystoupili a vešli do samoobsluhy. Warrick je vítal: „Ahoj, Lene… Ahoj, Dave.“

„To letadlo se už zase vrátilo,“ řekl Len Baxter. „Pořád ještě krouží. O co mu vlastně jde?“

„Přistát nemůže,“ uvažoval Warrick. „Mlha je moc hustá.“

Davis vzal konvici na kávu a postavil ji na kamna.

„Potřebujete se něčím zahřát.“

Dave Scanlon si přidržel ruce u kamen. Vypadal ustaraně. „Určitě to spadne. Přísahal bych, že teplota klesá.“

Pohlédl na Davise. „Maureen mi dělá starost. Někdo mi povídal, že ústředna je moc na ráně.“

„John Peterson sliboval, že se o ni postará,“ řekl Davis.

„Jistě se jí nic nestane.“ Hřbetem prstu se dotkl kávové konvice, aby zkusil, jak je horká. „Už to bude.“

„Máte ještě naftu?“ zeptal se Len.

„Ještě dva sudy po dvou stech litrech.“ řekl Warrick.

„Poslední, co jsem našel. Ale určitě jsme odčerpali aspoň dva tisíce pět set litrů z nádrže.“

„Mluvil jsem nahoře u Turiho Bucka s jedním strojníkem z dolu,“ řekl Len. „Instaluje tam generátor. Říkal, že pro dieselový motor se může v případě nouze použít i palivová nafta. To jsem nevěděl.“

Dave řekl: „Napiju se u vás trochu kávy a půjdu se podívat na Maureen.“

Davis sáhl po šálku a Len Baxter řekl: „Tos mi připomněl tátu. Víte někdo, kde je? Měl jsem toho dnes dopoledne tolik, že jsem ztratil přehled.“

„Jel nahoru k Mattu Houghtonovi. McGill usoudil, že je to jedno z nejbezpečnějších míst v údolí.“

Warrick přikývl. „Probírali jsme to na schůzi rady.

Houghtonův dům a domek Turiho Bucka jsou dvě nejstarší stavení. Děti šly k Turimu Buckovi a starší lidé k Mattovi.“

„Všechny děti ne,“ namítl Dave. Vzal si od Davise šálek kávy. „Zrovna jsem viděl Mary Reesovou.“

Warrick se zamračil. „Kde?“

„Tady ve městě. Mezi domovními dveřmi u starého Fishera.“

„To je v pořádku,“ přikývl Davis. „Má sklep. Maureen tam taky půjde. John Peterson to už všechno zorganizoval.“

„A kde se schováte vy?“ zeptal se Len.

„Já budu v kostele,“ prohlásil Davis pevně. Jeho tón předem odmítal jakákoli návrh, že by se měl někde schovávat.

Len se nad tím zadumal. „To není špatné,“ podotkl.

„Kostel tu je určitě nejpevnější stavba. Přinejmenším je to jediná stavba vybudovaná z kamene.“

Dave Scanlon dopil kávu. „Na moment odběhnu a podívám se po Maureen, hned budu zpátky a pomůžu vám nakládat.“ Rozpřáhl se rukou. „Ještě nikdy jsem neviděl město tak opuštěné, ani v neděli ne.“ Obrátil se, že půjde, a zůstal stát jak přimrazený. „Mlha zmi…“

Třítunový náklaďák, který zaparkovali venku, jako by něco zvedlo a vrhlo proti výkladům samoobsluhy jako obludnou střelu. A v téže chvíli se dům kolem nich hroutil.

Nebyl postaven nijak bytelně, a když na něj dopadla obrovitá pěst laviny, ozdobný falešný štít se urval a propadl střechou.

Reverend Davis najednou zjistil, že marně zápasí se sněhem. Byl jako omámen, a když si přiložil ruku k hlavě, měl ji od krve. Stál až po pás ve sněhu a překvapeně si uvědomoval, že v pravé ruce stále ještě drží konvici s kávou.

Otevřel ji a podíval se dovnitř a zjistil, že je pořád ještě plná horkého nápoje. Hlava se mu točila, a když jí prudce pohnul,

zabolelo to. Před očima se mu dělala temná kola, a ještě než upadl do bezvědomí, všechno potemnělo. Konvice s kávou mu vypadla z ruky, překotila se a káva potřísnila sníh.

Dave Scanlon zemřel rázem. Zasáhl ho náklaďák a rozdrtil ho na krvavou kaši. Lena Baxtera zasáhla do hlavy padající cihla, která prolétla střechou z falešného štítu. Jeho tělo rychle zasypala cihlová drť a tu zas zasypal příval sněhu. To ještě žil, ale v několika minutách zemřel.“

Litinová kamna to vyrvalo z betonového základu, ke kterému byla upevněna čtyřmi půlcoulovými kotevními šrouby. Proletěla zadní stěnou obchodu a narazila na nádrž s palivovou naftou, která praskla. Phil Warrick následoval vzduchem kamna a dopadl na ně. Celé dopoledne do nich štědře přikládal, takže byla skoro do ruda rozpálená. Dvířka odpadla a z kamen vystřelil proud žhavých uhlíků a zapálil palivovou naftu, která se řinula z nádrže. Plameny se rozběhly a vznesl se oblak černého dýmu, který skučící vichr hned rozptýlil.

Oheň se nemohl udržet dlouho, protože sníh to místo rychle zaplavoval, ale hořel dost dlouho, aby zahubil Phila Warricka. V objetí žhavých kamen uhořel zaživa pod dvěma metry sněhu.

*

Joea Camerona lavina překvapila venku; vracel se s náklaďákem zpátky k dolu, když odvezl náklad sondovacích tyčí. Nebyl mu souzen ten podivný zážitek při řízení vznášejícího se auta, jaký měl dr. Scott. Tlaková vlna dolehla na náklaďák po celé délce a vůz se prudce zakymácel. Levá kola vozu se odlepila od země a auto se několik metrů řítilo kupředu na dvou kolech, ale jakoby zázrakem se nepřevrhlo. Potom kola opět s žuchnutím dosedla na zem a Cameron zápasil s řízením.

Po vzduchové vlně přišel sněhový mrak mnohem hustší konzistence. Udeřil na boční stěnu náklaďáku mnohem silněji a tentokrát ho převrhl na bok. Náklaďák však nezůstal ležet. Postrkován sněhem se začal převracet stále rychleji a rychleji.

V kabině vozu prožíval Cameron peklo. Pravé chodidlo se mu zaklínilo mezi pedály na podlaze. Kdykoli se vůz obrátil, rychlostní páka se mu zaryla do žaludku, jak se jeho tělo bezmocně házelo ze strany na stranu, a v jedné chvíli, když mu paže sklouzla mezi příčky volantu, náraz na přední osu prudce otočil volantem a Cameronova paže se zlomila suchým praskotem, který neslyšel.

Když vůz zastavil, byl obrácen vzhůru nohama pod pěti metry sněhu. I Cameron ležel vzhůru nohama, hlavou se dotýkal střechy kabiny a nohu měl stále zaklíněnou. Přední sklo se rozbilo a v kabině bylo spousta sněhu, ale dost prostoru se vzduchem, aby člověk mohl dýchat a udržet se

dost dlouho při životě. Cameron silně krvácel z tržné rány na tváři a jeho krev zbarvila sníh jasnou červení.

Byl v bezvědomí, ale záhy se pohnul a zaúpěl. Když se probral, připadal si, jako by prošel drtičkou a pak byl natažen na skřipec; neměl na těle místečka, které by ho nebolelo, a některá místa byla obzvlášť bolestivá. Snažil se pohnout paží a cítil, jak se mu o sebe třou zlomené kosti, a současně jako by mu do lopatky pronikal horký nůž. Už se znovu nesnažil pohnout rukou

Nebezpečí smrti ve sněhu bylo velmi reálné, Cameron však netušil, že mu mnohem víc hrozí smrt utopením.

Nejdřív dorazila vzduchová vlna a pak těžký úder sněhového mraku. Potom následoval sesouvající se povrchový sníh. Ne tak rychle jako vzduchová vlna a mrak, pohyboval se přes Hukahoronui nezadržitelně jako stoupající příliv. Rozlil se kolem kostela a věž se zachvěla; zalil trosky hotelu DÁrchaic a přehnal se přes zbytky obchodu pana Rawsona; dorazil k samoobsluze a zakryl spálené tělo Phila Warricka, pak pokračoval přes výspu k řece, kde se zřítil přes její okraj a zaplnil říční koryto sněhem.

Na řece už příliv ztrácel značně na síle, až se pohyboval jen tak rychle, že by mu běžící člověk stačil. O chvíli později, když narazil na stoupající terén východního svahu,

se zastavil úplně. Spoušť za sebou zahalil neposkvrněnou bělostí.

Bylo po lavině.

Zato zkáza nekončila.

*

McGill vylezl nahoru na malý kopeček sněhu, aby dobře viděl. Hleděl dolů do údolí a tiše říkal: „Propánaboha!“

Většina městečka zmizela. Jediná budova, kterou viděl, byl kostel, a ten vypadal, jako by ho čerstvě nabílili. Jemný prachový sníh se přilepil na zdi, takže kostel vypadal jako přízrak z děsivého snu. Jinak nebylo vidět nic, jen zvlněná sněhová pláň.

Vrátil se k Ballardovi a sklonil se nad ním. „Vstávej, Iane. Je po všem a čeká nás práce.“

Ballard pomalu zvedl hlavu a zadíval se na McGilla.

Jeho oči byly jako temné šmouhy v bílém obličeji a nejevily žádnou známku porozumění. Chvíli pohyboval rty, než řekl: „Cože?“

McGill s ním měl soucit, dovedl si dobře představit, co se s Ballardem stalo. Byl to tak nezvyklý útok na jeho smysly, že ho to dočasně zbavilo rozumu, stejně jako v dělostřelecké kanonádě může voják dostat šok z palby.

McGill sám se moc dobře necítil, ale díky svým znalostem a

zkušenostem věděl předem, co se bude dít, a proto dokázal čelit nejhorším účinkům.

Ballard utrpěl šok.

McGill zvolna potřásl hlavou. Soucit není k ničemu.

Spousta lidí jistě zahynula, a jestliže ostatní, co přežili, jsou na tom jako Ballard, pak jich ještě spousta zemře, protože se jim nedostane pomoci.

Rozpřáhl se a tvrdě udeřil Ballarda přes obličej.

„Vstávej, Iane,“ řekl ostře. „Pohni sebou!“

Ballard zvolna zvedl ruku a dotkl se červené skvrny na tváři. Rychle zamrkal a slzy mu zalily oči. Zamumlal: „Proč mě tlučeš?“

„Dostaneš ještě víc, jestli hned nevstaneš.“ McGill chraplavě zavelel: „Vstávat!“

Ballard se zvedl a McGill ho vedl k místu, odkud bylo vidět na údolí. „Podívej se!“

Ballard se zahleděl po délce údolí a tvář se mu svraštila.

„Proboha!“ vydechl. „Nezůstalo vůbec nic.“

„Zůstalo toho spousta,“ nesouhlasil s ním McGill. „Ale musíme to najít.“

„Co ale můžeme dělat?“ ptal se Ballard zoufale.

„Pro začátek by ses měl probudit,“ řekl drsně McGill.

„Pak se podíváme po ostatních chlapech, co tu byli okolo, a vzbudíme je. Musíme všecko rychle zorganizovat.“

Ballard se ještě jednou rozhlédl po té zkáze a pak sešel dolů z kopečku. Třel si tvář, která ho pálila, a vydýchl: „Díky, Miku.“

„Není zač,“ řekl McGill. „Ty se podívej tamhle a zjisti, jestli tu někdo je.“ Obrátil se k Ballardovi zády a odešel.

Ballard se pomalu vlekl směrem, který mu McGill naznačil.

V hlavě mu dosud hučelo.

Po patnácti minutách jich bylo už dvacet. Všechny, kteří přežili, vytahovali nemilosrdně jednoho po druhém ze skrýší, a McGill s nimi nejednal nijak v rukavičkách.

Všichni utrpěli větší či menší šok a všichni projevovali zjevnou nechuť vzhlédnout ke svahu, teď už jasně viditelnému, odkud přišla zkáza. Apaticky postávali otočeni k západu zády. McGill si z nich vybral ty nejčilejší a poslal je, aby se sami pustili do pátrání po dalších, kteří to přežili.

Za půl hodiny začal věřit, že mají naději. Jednomu muži dal svůj zápisník a kuličkové pero a nařídil zapsat jména všech, kdo zůstali naživu. „A každého se zeptejte, vedle koho stál, než se běžel schovat. Musíme zjistit, kdo chybí.“

Ballardovi řekl: „Vem si tři muže a jděte k Turimu Buckovi. Zjistěte, jak se jim tam vede.“ Ostatní poslal k domku Matta Houghtona a sám se vydal do města. Jeho poslední příkaz zněl: „Jestli někdo najde doktora Scotta, tak ať se mi hlásí.“

Doktor Scott se náhodou také ubíral do města. Musel přes řeku a most byl stržen, jenže žádného mostu nebylo třeba, protože koryto řeky zaplnil sníh a mohl přes ně přejít, ovšem dost obtížně, protože sníh byl měkký. Přešel řeku v místech proti výspě, kde bývala samoobsluha, a dosud nebyl schopen pochopit rozsah katastrofy. Nezdálo se mu ani logické, ani možné, že by samoobsluha zmizela.

Prodíral se sněhem a svíral svou brašnu se vzácným obsahem. V dálce viděl před sebou něco černého, co vystupovalo na pozadí převládající běloby, a když přišel blíže, objevil, že je to člověk zasypaný až po pás. Vedle něho ležela konvice na kávu.

Scott se sehnul, obrátil mužovu tvář a poznal reverenda Davise. Zůstal naživu, ale puls měl slabý a nepravidelný.

Scott začal odhrabávat rukama v rukavicích sníh, aby Davise vyprostil. Sníh nebyl příliš slehlý a vyhrabávání šlo poměrně snadno; během deseti minut byl Davis vysvobozen a ležel na sněhu.

Scott právě otvíral brašnu, když uslyšel v dálce hlasy, vstal tedy a spatřil skupinku mužů hledajících přes sníh cestu do míst, kde bývalo městečko. Zavolal na ně a za chvíli k němu došli. Člověk, který skupinu vedl, byl ten Kanaďan, McGill.

„Jsem rád, že jste zůstal naživu, pane doktore,“ řekl McGill. „Budeme vás potřebovat. Jak je mu?“

„Žije,“ řekl Scott. „Potřebuje být v teple. Pomohla by mu teplá polévka.“

„Jestli vydrželo stavení Turiho Bucka, bude ji mít.

Kostel dosud stojí, tak ho použijeme jako základny. Radši ho tam odneste.“ McGill se podíval k zemi na Davise a všiml si kolárku. „Docela se to hodí. Co se tepla týče, bude ho mít, kdybychom měli spálit všechny lavice.“

Scott se rozhlížel. „To je spoušť.“

McGill se obrátil k MacAllisterovi, muži z elektrárny.

„Macu, vezmi si pár chlapů a jděte k Průrvě. Pokud se k vám někdo tamtudy dostane, tak že potřebujeme strašně rychle pomoc. Ale potřebujeme odborníky, lidi, kteří něco vědí o sněhovém záchranářství. Amatéři by tady jen překáželi, o ty nestojíme.“

MacAllister přikývl a otočil se. McGill dodal: „A jestli mají na Novém Zélandu nějaké vycvičené lavinové psy, Macu, ty potřebujeme taky.“

„Dobře,“ řekl MacAllister a vybral si několik mužů.

Ostatní pomohli zvednout Davise a McGill je vedl ke kostelu.

Turi opustil McLeana, ještě než se důlní mechanik probral z šoku. Šel přímo za dětským nářkem a vzal s sebou džbánek domácího karamelu, který našel v kuchyni. Trvalo mu to dlouho, než utišil děti, ale Ruihi mu pomáhala.

„Karamel je dobrý,“ řekl, ale horké sladké kakao bude ještě lepší.“ Šla do kuchyně a musela znovu rozdělat oheň, který zhasl, a když oheň podpálila, naplnila se kuchyň kouřem, protože rouru od kamen ucpal sníh.

Slečna Frobisherová nebyla k ničemu. Seděla stočená do klubíčka a každou chvíli zasténala. Turi si jí nevšímal, věnoval pozornost dětem.

McLean se podíval na utahovací klíč, který držel v ruce, a zamračil se. Mozek mu začínal pomalu pracovat . Proč držím ten klíč? ptal se sám sebe a pak mu v hlavě zaskřípěla odpověď . Generátor!

Strnule se přesunul ke dveřím a otevřel je. Do místnosti vnikl lehký vánek a rozvířil prachový sníh na podlaze.

Vykročil ven a podíval se ke skále Kamakamaru a nevěřícně přimhouřil oči. Generátor stál tam, kde ho nechal, třebaže nebyl ukotven. Díky bohu! pomyslel si. Co je dobré pro králíky, je dobré i pro generátory.

Přenosný vzduchový kompresor, který používal k pohonu vrtačky, však zmizel a McLean si vzpomněl, že ležel na skále, v místě, kde chtěl původně upevnit generátor.

Šel kolem stromu, který byl přeseknut ve výši asi tří metrů.

Zastavil se a hrdlo se mu sevřelo, když uviděl vrtačku.

Vzduchová hadice, která ji spojovala s kompresorem, se přetrhla a vlála ve větru; vrtačka sama byla vražena hluboko do kmene stromu, zřejmě vržena jako nějaká obří šipka.

Když Ballard se svou skupinou dorazil k domu, vděčně se zaradoval, když slyšel hlasy a dokonce smích. Děti se ze všeho brzy dostanou, a jakmile překonaly šok, byly vzrušené, až příliš vzrušené. Šel dovnitř a uviděl Turiho, jak sedí ve velkém křesle, obklopen klubkem dětí. Vypadal skoro jako biblický patriarcha. „Díky bohu!“ řekl. „Všechno v pořádku, Turi?“

„Daří se nám všem dobře.“ Turi kývl hlavou přes místnost, kde Ruihi podpírala slečnu Frobisherovou a dávala jí napít čaje. „Trochu jí to otřáslo.“

Vzadu za domem se ozval kvílivý zvuk, který se ustálil v pravidelný hukot. Ballard se překvapeně zeptal: „Co to je?“

„To asi Jock McLean zkouší generátor.“ Turi vstal.

„Nechcete trochu čaje?“ zeptal se se stejnou zdvořilostí, jako kdyby byli normálními hosty, kteří přišli na návštěvu.

Ballard němě přikývl. Turi poslal jedno starší dítě do kuchyně s pokynem, aby přineslo čaj a sendviče. Potom se zeptal: „Co je s městem?“

„Turi, žádné město neexistuje.“

„Je pryč?“

„Pokud jsem viděl, stojí jen kostel.“

„A co lidi?“

Ballard zavrtěl hlavou. „Nevím. Je tam teď Mike.“

„Půjdu a pomůžu vám hledat,“ řekl Turi. „Až se trochu posilníte.“

Přinesli čaj a sendviče a Ballard jedl tak hladově, jako by týden nevzal do úst. Horký čaj byl také báječný, zvláště když do něj Turi štědře nalil brandy.

Když dojedl, zvedl zvolna sluchátko telefonu a přidržel si ho u ucha. Zůstalo němé. Zavěsil ho a prohlásil: „Budeme potřebovat spojení. Měli sem dopravit nějaké potraviny, Turi.“

„Dopravili. Máme spoustu jídla.“

„Vezmeme z toho něco zpátky do města. Bude ti tíha, ale nějak to unesem.“

„V garáži je přece auto,“ ozvala se Ruihi.

Ballard nadskočil: „Vy máte auto?“

„Těžko tomu říkat auto, řekl Turi. „Ale jezdí to.“

Ballard si připomněl měkký sníh, který pokryl Hukahoronui, a říkal si, že auto asi nakonec není moc dobrý nápad. Šel se však na ně ven podívat. Ukázalo se, že je to starý stejšn, australský holden, ale nevěnoval mu pozornost, protože traktor značky Ferguson, který stál vedle auta, měl pro něho cenu zlata a diamantů. Za patnáct minut ho už měl naložený konzervami a byl s ním na cestě k městu: ve vleku měl improvizované saně.

Když Ballard dojel ke kostelu, našel v něm více lidí, než čekal. McGill seděl u improvizovaného stolu blízko oltáře a dával organizační pokyny. V jednom rohu měl spoustu práce

Scott, kterému pomáhaly tři ženy. Většina pacientů měla zlomeniny a dva muži štípali dřevo z kostelní lavice na dlahy. Ballard zahlédl Erika Petersona, jak čeká v řadě na ošetření, a tak k němu zamířil. „Liz je v pořádku?“

Bílou Erikovu tvář zkřivila bolest. „Nevím. Myslím, že byla s tou Američankou u Rawsona v lékárně, když nás to chytlo.“ V očích měl prázdný výraz. „Lékárna je pryč, nic tam není.“ V jeho hlase zaznívala hysterie.

„Nech si ruku zafixovat,“ řekl mu Ballard. „Já se tam hned podívám.“

Přešel k McGillovi. „Turiho dům to vydržel.“ řekl.

„Všichni jsou v pořádku. Funguje jim generátor a venku mám náklad potravin a traktor. Měl bys to převzít.“

McGill si zhluboka oddechl. „Zaplať pámbu, že jsou děti v pořádku.“ Přikývl. „Tos udělal prima, Iane. Traktor se bude hodit.“ Ballard se otočil a McGill se ho zeptal: „Kam jdeš?“

„Podívat se po Liz a po Stacey. Byly v lékárně.“

„Ať tě to ani nenapadne,“ vyjel na něho McGill. „Žádné záchranné pokusy na vlastní pěst nemůžeme trpět.“

„Ale –“

„Žádné ale. Jak tam budeš šlapat, zničíš stopu pro psa a pes dokáže víc než stovka lidí. Proto všechny držíme tady v kostele, aspoň dočasně. Pokud máš informace, kde byli lidi ve chvíli, kdy to přišlo, oznam to tamhle Arthuru Pyeovi. Dělá seznam pohřešovaných.“

Ballard už chtěl něco vztekle odseknout, ale někdo se kolem něho protlačil. Uvědomil si, že je to Dickinson, který pracoval na dole. Dickinson rychle říkal: „Vracím se od Houghtona, jsou to tam hotové jatky. Myslím ale, že někdo z nich je přece jen ještě naživu. Potřebovali bychom doktora Scotta.“

McGill zavolal: „Pane doktore, šel byste sem?“

Scott dokončil provizorní obvaz a šel k nim. McGill se obrátil k Dickinsonovi: „Pokračujte.“

„Dům vypadá, jako by se rozletěl,“ říkal Dickinson.

„Našel jsem Jacka Baxtera a Matta Houghtona venku před domem. Jack je jak rybička, jen má zlomenou nohu. Matt je ale divný; nemůže skoro mluvit a ochrnul na půl těla.“

„To bude mrtvice,“ řekl Scott.

„Naložil jsem oba do auta a odvezl je dolů, kam až to šlo. Neodvážil jsem se přes řeku na tom měkkém sněhu, tak jsem je nechal na druhé straně.“

„A co dům?“

„Tam je to hrůza. Nezdržoval jsem se počítáním těl, ale vypadá to, že jich tam jsou stovky. Někteří dosud žijí, to vím.“

„Jaká mají zranění?“ zeptal se Scott. „Potřebuju vědět, co si mám vzít s sebou.“

McGill se nevesele usmál. „Moc toho nemáte. Radši si to vemte všecko.“

„Turi si s sebou vzal lékárničku, co měl doma,“ řekl Ballard.

Scott řekl: „To se mi bude hodit.“

Neuvědomovali si vzdálené vibrace ve vzduchu, ale teď k nim dolehly s velkým řevem. Ballard sebou trhl a skrčil hlavu, měl dojem, že se na ně řítí další lavina, ale McGill vzhlédl ke střeše. „Letadlo, a pořádně velké!“

Vstal a běžel ke dveřím kostela a ostatní za ním. Letadlo proletělo po celé délce údolí a teď se naklánělo a vracelo se zpátky. Když přiletělo blíž, viděli, že je to velké dopravní letadlo

označené

poznávacími

znaky

námořnictva

Spojených států. Ozvaly se jásavé výkřiky a na McGillově tváři se objevil blažený úsměv. „To je hercules námořního vojska z Harewoodu,“ řekl. „Námořní pěchota je tady.“

Hercules dokončil obrátku a klesl na menší výšku, letěl přímo nad údolím. Z jeho zádi se odlepily černé tečky a pak se otevřely padáky a rozkvetly jako pestrobarevné květiny.

McGill počítal: „…sedm…osm…devět…deset. To jsou přesně ti odborníci, které potřebujeme.“

OSMÝ DEN JEDNÁNÍ

25

John Reed, tajemník komise, si připravil pero.

„Jmenujete se, prosím celým jménem?“

„Jesse Williard Rusch.“ Vysoký hranatý člověk s nemoderním ježkem mluvil se silným americkým přízvukem.

„Vaše zaměstnání, pane Ruschi?“

„Mám hodnost majora amerických námořních sil.

V současné době jsem proviantním důstojníkem Oddílu pro rozvoj Antarktidy číslo 6. To je jednotka, která má na starosti veškeré lety v Antarktidě pro naši operaci Velký mráz.“

„Děkuji vám,“ řekl Reed.

Harrison si Američana se zájmem prohlížel. „Pokud vím, byl jste první člověk školený v sněhovém záchranářství, který po sesuvu laviny dorazil do Hukahoronui.“

„Ano, je to tak, pane předsedo. Ale bylo nás celkem pět.

Já jsem se náhodou první dotkl nohama země.“

„Ale vy jste byl velitelem?“

„Ano, pane předsedo.“

„Můžete nám říci, co všechno předcházelo vašemu letu?“

„Ano, pane předsedo. Pokud vím, lidé z vaší civilní obrany se obrátili na podplukovníka Lindsayho, velitele naší předsunuté základny v Christchurchi. Protože se žádost týkala sněhového záchranářství a protože já jsem proviantní důstojník jednotky VXE-6, přidělili tu práci mně.“

Harrison se díval do stropu. Hlavou mu proběhla myšlenka, že ti Američané jsou zvláštní lidé. „Nechápu dost dobře tu souvislost,“ řekl. „Co má sněhové záchranářství společného s tím, že jste proviantní důstojník? Podle mne je proviantní důstojník něco jako ubytovací důstojník.“

„Tak nějak,“ řekl Rusch. „Vysvětlím to. V Antarktidě je pořád spousta práce; většinou je tam třeba víc profesí, než máme lidí, takže je docela běžné, že člověk jaksi nosí dvě čepice. Stalo se tradicí, a to tradicí vysoce oceňovanou, že proviantní důstojník VXE-6 je zároveň záchranářem a

automaticky velí všem záchranným operacím v terénu, zvláště těm, při nichž je nutný letecký transport.“

„Chápu. Teď je to jasné.“

„Měl bych říct, že jsme všichni prošli paradesantním výcvikem. Paradesantní výcvik absolvujeme v Lakehurstu v New Jersey a záchranářský výcvik v terénu v oblasti Mount Erebus v Antarktidě. Tam nás školí zkušení instruktoři ze Svazu horských klubů Nového Zélandu.“

Rusch se odmlčel. „Takže když někdo z Nového Zélandu se na nás obrátí s nějakou žádostí, hned se do toho pustíme.“

„Vysvětlil jste nám to velmi jasně.“

„Děkuji, pane předsedo. V době, když jsme byli požádáni o pomoc, což bylo uprostřed zimy, byl početní stav našeho předsunutého štábu poměrně slabý. Lety do ledových oblastí, do Antarktidy, nejsou v tom ročním období běžné, a pokud se létá, jsou to lety v nouzových situacích nebo někdy z důvodů experimentálních. Normálně máme k záchranným akcím pohotovost dvanácti mužů, samé dobrovolníky, měl bych dodat, ale tehdy jsem byl po ruce jen já a čtyři další.“

Harrison si něco poznamenal. „Stalo se vám někdy, že jste neměli dost dobrovolníků?“

Rusch zavrtěl hlavou. „Pokud vím ne, pane předsedo.“

„Zajímavé. Pokračujte prosím.“

„Dostali jsme spolu s posádkou letadla instrukce a letadlo bylo naloženo naší výzbrojí, která je vždy předem

připravená k okamžitému použití. Běžná operace vypadá tak, že čtyřčlenné družstvo seskočí s jedněmi naloženými saněmi. Avšak vzhledem k našim instrukcím a možným podmínkám na místě zásahu jsem naložil několik dalších saní. Seskočilo nás tedy pět mužů a patero saní a přistáli jsme v Hukahoronui ve 12:56. Pokud je mi známo, bylo to pětapadesát minut po katastrofě.“ Rusch se usmál.

„Představte si moje překvapení, když se z prvního člověka, který mě uvítal, vyklubal někdo, koho jsem znal už z Antarktidy, doktor McGill.“

Rusch si sbalil padák a stiskl zajišťovací sponu. Sundal si masku a sledoval ostatní, jak dopadají, pak se obrátil ke skupince mužů, kteří k nim klopýtali přes sníh. S rukama založenýma v bok nevěřícně zíral na muže v čele skupinky.

„Tě bůh, no tohle bych nečekal!“ zvolal. Když se McGill přiblížil, vykročil Rusch kupředu: „Doktor McGill, jestli mě zrak neklame.“

„Dobré ráno, majore.“ McGill si unaveně třel oči.

„Nebo je už odpoledne?“

„Je odpoledne a nezdá se mi, že by zrovna bylo dobré.

Kde je město?“

„Díváte se na ně.“

Rusch se rozhlédl kolem sebe a tiše hvízdl. „No to je nadělení, Miku. Velíte tomu tady?“

„Zřejmě jo.“

„Ne!“ Ballard přistoupil blíž, rukou držel Erika Petersona za zdravou paži. „Tohle je Erik Peterson, člen městské rady, jediný, kterého teď máme. Představuje místní správu.“

Rusch se podíval nejistě na McGilla a potom, trochu v rozpacích, potřásl Petersonovou levačkou. „Lituji, že se neseznamujeme za lepších okolností, pane Petersone.“

Petersona to zaskočilo. „Já?“ obrátil se na Ballarda.

„Vždyť je tady Matt Houghton!“

„Zřejmě ho ranila mrtvice.“

V Petersonově obličeji bylo napětí. „No, já…,“ mumlal nezřetelně a ukázal na svou pravačku. „Se zlomeným křídlem se mi bude špatně lítat. Musíme tě kooptovat, Iane.

Tebe a McGilla.“

„No

dobře!“

Ballard

se

obrátil

k Ruschovi.

„Potřebujeme léky a obvazy.“

„Ty máme.“ Rusch se otočil a zavelel: „Haló, hoši, potřebujeme sáně s léky, a hoďte sebou!“

Ballard řekl Scottovi: „Pane doktore, vemte si to na starost a zařiďte, co je třeba. Máte spojovací techniku, majore…?“

„Jmenuju se Rusch. Major Rusch. Máme pět přenosných vysílaček, takže můžeme zřídit místní síť. Větší vysílačku pro dálkové spojení máme na saních. S tou bychom se měli dovolat do Chi-Chi… do Christchurche.“

„Ta by se měla dát do kostela,“ usoudil Ballard. „To je náš hlavní stan. Chtěl bych co nejdřív mluvit s někým z civilní obrany. Odmlčel se. „Mimochodem, já jsem Ian Ballard. Tak, a dáme se do toho.“

Cestou zpátky ke kostelu se McGill přidal k Ballardovi.

„Čím tě to Turi nakrmil? Syrovým masem?“

„Někdo se musí postarat o administrativní věci, ale ty to nebudeš. Ty se vyznáš v záchranných pracích, tak si je vem na starost. Ale nejdřív mi dej seznam všeho, co potřebuješ, abych to přesně věděl, až budu mluvit s Christchurchem.“

„Dobře.“ Ušli pár kroků a McGill se zeptal: „Co to mělo za smysl, že jsi Petersona tak cpal dopředu? Ten je nám houby platný.“

„To je strategie. Abdikoval, copaks to neslyšel? Věděl jsem, že to udělá. Víš, Miku, já se vyznám v organizační práci a k ničemu jinému bych nebyl moc užitečný. Ty jsi odborník na sníh, tak proč bys měl dělat něco jiného?

Musíme využít to, co umíme.“

„To zní rozumně.“ McGill se usmíval. „A taky podle zákona. Takže jsme teď oba dva, ty i já, radními.“

Vešli do kostela. Rusch se zastavil a zamračeně obhlížel situaci. „Horší než válka.“

V lavicích se tísnili bledí, apatičtí muži a ženy s unavenýma očima. Seděli nebo rezignovaně polehávali, tiše a mlčky, a v duchu stále ještě prožívali hrůzu blízké

smrti. Jen několik se jich pohybovalo a z těch sotva půl tuctu se pokoušelo pomoci ostatním.

McGill řekl: „Od těchhle lidí velkou pomoc nečekej.

Utrpěli těžký šok.“

„Pokrývky,“ připomněl si Ballard. „Potřebujeme pokrývky. Pojď úřadovat.“ Vykročil ke stolu, který tu McGill zimprovizoval, a sedl si k němu: „Tak říkej, Miku.

Co ještě potřebujeme?“

„Vycvičené záchranáře, co nejvíc. Můžou přiletět vrtulníkem nebo lehkými letadly s přistávacími lyžemi. A zpátky můžou odvézt tyhle lidi.“

„Máme pár vrtulníků na harewoodském letišti,“ řekl Rusch. „Rozebíráme je kvůli zimní údržbě, ale vím, že čtyři jsou schopné letu.“

„Potřebujeme taky lavinové psy,“ řekl McGill.

„To asi nepůjde,“ řekl Rusch. „Pokud vím, na Novém Zélandu žádné nemají. Ale možná, že se mýlím. Zkuste Mount Cook a Coronet Peak.“

Ballard přikývl. Byla to známá lyžařská a horolezecká střediska. „Tam by taky měli mít vycvičené záchranáře.“

Rusch ještě řekl: „Váš doktor šel do toho domu na druhé straně údolí. Jeden můj hoch šel s ním. Dalšího nechám tady, aby pomohl s rádiem, a pak může pomáhat při ošetřování. Nejsme zdravotníci, ale kosti fixovat umíme. My ostatní obhlídneme situaci a uděláme si plán.“

Ballard zavolal: „Arthure, pojďte sem na minutu.“

Arthur Pye se právě, bez velkého úspěchu, pokoušel vyzpovídat jednoho z těch, kdo přežili. Narovnal záda a přistoupil ke stolu.

Jeho obličej byl ztrhaný a pohyby ztuhlé, ale v jeho očích jiskřila bystrost a porozumění, které většina ostatních postrádala.

Ballard se zeptal: „Jak to vypadá početně, Arthure?

Kolik lidí pohřešujete?“

„To opravdu nevím.“ Pye si velkou dlaní otřel obličej.

„Jak bych to proboha mohl vědět?“

„Tak to odhadněte. Musím něco říct lidem v Christchurchi.“

„Dostat z někoho něco je hrůza.“ Pye zaváhal. „Tak dobře, asi tři sta padesát.“

Rusch strnul. „Tolik!“

Pye se rozpřáhl rukou. „Viděl jste město, či co z něho zbylo. Každou chvíli se tu ještě někdo objeví, tak jeden, dva.

Řekl bych, že konečné číslo bude o moc menší.“

„To jsou ti šťastní,“ řekl McGill. „Zbytek je zřejmě pod sněhem.“

„Pojďte, Miku,“ řekl Rusch. „Musíme se rozhlédnout.

Náš radista už připravuje spojení. Pokud se budete se mnou chtít spojit, tak přes jeho přenosnou vysílačku.“

Rusch a McGill odešli z kostela a Ballard vzhlédl k Pyeovi.

„Jste si tím číslem jist?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Pye unaveně. „Ale zhruba to tak bude. Myslím, že to zabilo Johna Petersona.

Mary Reesová říká, že ho viděla běžet po ulici těsně před pádem laviny.“

Jeden z Američanů kráčel střední uličkou a odvinoval drát z cívky. Zastavil se před stolem a řekl: „Jsem rotmistr Laird. Dal jsem rádio ven, je to lepší kvůli anténě. Mám ale přenosná sluchátka, která můžete užívat tady. Pro příjem i vysílání, používá se to jako obyčejný telefon.“ Položil sluchátka na stůl a zasunul zástrčku do otvoru.

Ballard se podíval na telefon. S kým budu hovořit?“

„S komunikačním střediskem operace Velký mráz.

Právě jsem s nimi mluvil.“

Ballard se zhluboka nadechl a napřáhl ruku. „Haló, tady je Ballard z Hukahoronui. Můžete mě spojit s hlavním štábem civilní obrany? Je to v budově úvěrové banky, Herefordská uli–“

Skočil mu do řeči klidný hlas. „Není třeba, pane Ballarde. Jsou už na lince.“

26

Rusch, McGill a dva američtí vojáci kráčeli po křupajícím sněhu, který přikryl zničené Hukahoronui.

McGill si stáhl rukavici a sehnul se, aby zkusil kvalitu sněhu. „Tuhne,“ řekl a narovnal se. „Cvičil jsem tu pár chlapů v sněhovém záchranářství, než to na nás spadlo.

Říkal jsem si, že to stejně bude nanic a měl jsem pravdu.

Víte, co mi teď dělá starost?“

„Copak?“ zeptal se Rusch.

„Priletí sem spousta lidí, jestli to Ballard zařídí, možná pár stovek.“ McGill kývnutím hlavy ukázal na západní svah.

„Bojím se, že to spadne znovu. To by tu zkázu dovršilo.“

„Zdá se vám to možné?“

„Je tam nahoře ještě spousta sněhu a soudím, že spadla tak asi polovina, která sjela po zmrzlé povrchové kůře. Rád bych se tam podíval.“

Muž, který šel za Ruschem, se dotkl jeho paže. „Pane majore.“

„Copak Cottone?“

„Podívejte se na toho psa, pane. Cítí něco ve sněhu.“

Podívali se, kam Cotton ukazoval, a uviděli, jak vlčák hrabe sníh a kňučí. „Cvičený asi není,“ řekl McGill. Ale lepšího nemáme.“

Když se k němu přiblížili, pes se na ně podíval a začal vrtět ocasem, potom škrábal do sněhu přední tlapou.

„Hodný pejsek,“ řekl Rusch. „Cottone, lopatu.“

Cotton našel tělo pod necelým metrem sněhu a Rusch mu zkusil puls. „Je po něm. Vytáhněte ho.“ Vytáhli tělo ze sněhu a Rusch se syknutím vydechl. „Co se mu proboha stalo s obličejem? Znáte ho, Miku?“

„Vlastní žena by ho nepoznala,“ odpověděl McGill zachmuřeně. V obličeji byl bílý.

Pes šťastně vrtěl ocasem a pak odběhl kousek dál po sněhu, zastavil se, začal sníh očichávat a znovu hrabat.

„Cottone, vy si vemte toho psa na starost,“ řekl Rusch.

„Harrisi, sežeňte rychle pár schopných mužů a kopejte všude, kde ten pes začne hrabat.“

McGill zaslechl známý svistot lyží po sněhu a otočil se.

Viděl, že k nim jedou dva muži. Zastavil se a první z nich si vysunul na čelo ochranné brýle. „Čím můžu pomoct?“ ptal se Charlie Peterson.

McGill se podíval Charliemu na nohy. „Pro začátek byste mi mohl půjčit lyže. Polezu nahoru.“

Miller, který stál za Charliem, se protlačil dopředu a zíral na tělo na zemi. „Ježíši!“ ozval se. „Co se mu stalo?“

Začal se dávit, odvrátil se a bezmocně zvracel.

Charlieho to tělo zřejmě nevzrušovalo. Podíval se na ně a prohlásil: „To je Rawson. Co se mu stalo?“

„Jak víte, kdo to je?“ zeptal se Rusch. „Vždyť nemá žádný obličej.“

Charlie ukázal prstem: „Přišel na levé ruce o první článek malíčku.“ Pohlédl na McGilla. „Vemte si Millerovy lyže. Pojedu s vámi.“

„Ten svah není zrovna moc bezpečný, Charlie.“

Charlie se křečovitě zašklebil. „Člověk může přijít o život při přecházení ulice. Už jsem to jednou říkal, ne?“

McGill se na něho upřeně zahleděl, pak se rozhodl.

„Tak dobře. Pomozte mi, sundáme mu je. Sám to teď nedokáže.“

Za pět minut potom se Rusch díval, jak odcházejí.

Vzhlédl ke svahu a zamračil se. To byla práce, o kterou by sám nestál.

„Pane majore!“ zvolal Cotton naléhavě. „Máme dalšího, je to žena a je živá.“

Rusch šel k němu. „Opatrně s tou lopatou, Harrisi.

Cottone, přivezte prázdné sáně.“

Zvedli bezvládné tělo Liz Petersonové na saně a přikryli je teplou přikrývkou. Rusch se na ni zadíval. „Hezké děvče,“

komentoval. „Odvezte ji do kostela. Konečně něco děláme.“

V canterburské oblastní zasedací síni panovalo při výpovědi majora Rusche naprosté ticho. Jedině když popisoval, jak bylo nalezeno Rawsonovo tělo, ozval se vzrušený šepot.

„Tu první hodinu nám ten pes moc pomohl, pane předsedo,“ řekl Rusch. „Našel tři oběti, z toho dvě živé. Pak ale ztratil zájem. Myslím, že byl unavený, sníh byl velmi hluboký a kompaktní a pach se asi ztrácel. Ostatně to nebylo cvičené zvíře.“

„Zjistil jste, komu ten pes patřil?“ zeptal se Harrison.

„Jmenoval se Viktor a patřil rodině Scanlonových.

Z této rodiny nikdo lavinu nepřežil.“

„Doufám, že Viktor nalezl dobrý domov.“

„Myslím, že ano, pane předsedo. Stará se o něj slečna Petersonová.“

Harrison se podíval přes místnost směrem ke stolu, kde seděli Petersonovi. Usmál se na Liz a přikývl. „Líp se nemohlo stát,“ komentoval. Podíval se na hodinky. „Naše další svědectví se týká činnosti orgánů civilní obrany.

Připozdívá se však, a proto naše šetření odročuji na zítřejší dopoledně, na deset hodin.“

Obrátil se k Ruschovi. „Děkuji, pane majore. Zbývá mi jen poděkovat vám a vašim druhům za dobře splněný úkol.“

Ostřílený Rusch se opravdu začervenal.

27

„Když jsem tu výpověď poslouchal, znovu mi běhala hrůza po těle,“ doznával McGill. „Tenkrát jsem měl příliš velkou spoustu práce, takže jsem o tom nemohl moc přemýšlet, ale když si to všechno takhle s odstupem času připomenete, tak vás to strašně rozruší.“

„Musel to být příšerný zážitek,“ řekl Stenning.

Stáli v hotelu u pultu a čekali, až recepční přestane telefonovat. „Kde je Ian?“ zeptal se Stenning.

„Šel někam s Liz.“ McGill se usmíval. „Už jste si rozmyslel odpověď na mou otázku? Co se stane, jestli se s ní Ian ožení?“

Stenning potřásl hlavou. „O tom ještě budu muset moc přemýšlet.“

Recepční se vrátil od telefonu a sundal z desky na stěně klíče. „Pan Stenning. Doktor McGill. Máte tu dopis, pane doktore.“

„Děkuji.“ McGill pohazoval dopisem v ruce. „Nechcete si dát se mnou skleničku?“

„Ani ne,“ řekl Stenning. „Půjdu si asi trochu zdřímnout.“

Stenning šel do svého pokoje a McGill zašel do baru.

Objednal si pití a otevřel dopis. Když rozkládal složené listy, vypadl z nich šek a třepotavě se snesl k barovému pultu. Zvedl ho, podíval se na něj a vytřeštil oči, když viděl, na jakou je částku. Položil šek, a když se začetl do první stránky dopisu, svraštil obočí. Obrátil papír a četl soustředěně, nápoje před sebou si ani nevšiml. Dospěl na poslední stránku, vrátil se na začátek a pročítal dopis znovu.

Pak seděl na barové stoličce a zamyšleně zíral před sebe, což znervóznělo barmana, který se náhodou octl v ohnisku jeho prázdného pohledu.

„Nechutná vám to? Něco není v pořádku, pane?“

„Cože?“ McGill se vzpamatoval. „Ne, dejte mi ještě jednu, a dvojitou.“ Zvedl sklenku a jedním douškem vypil čistou skotskou.

Když přišel Ballard, McGill už na něho čekal a vtáhl ho do baru. McGill kývl prstem na barmana. „Ještě dvě dvojité.

Slavíme, Iane.“

„Jaký je důvod k oslavě?“

„Hádej, co mám v kapse?“

„Jak to mohu vědět?“ Ballard se pátravě podíval na McGilla. „Nejsi opilý, Miku? Vypadáš jako opilá sova.“

„Tady v kapse,“ začal McGill vážně. „Tady v kapse mám válcovačku. Přišla leteckou poštou z Los Angeles.“

Vytáhl dopis z náprsní kapsy a mával jím Ballardovi před

nosem. „Přečti si to, příteli. Přečti si to a zaplakej. Nemám náladu na jásání, i když ten dopis je pro tebe záchrana.“

„Řekl bych, že jsi opravdu opilý.“ Ballard vzal obálku a otevřel ji. Pohlédl na šek a zeptal se: „Co je to, sakra?

Úplatek?“

„Čti,“ vybídl ho McGill.

Ballard začal číst první stránku a pak se zamračeně podíval na konec poslední, aby zjistil, od koho dopis je. Byl od toho Američana, Millera. Jeho obsah byl šokující.

Vážený pane doktore!

Už dlouho se chystám napsat Vám tento dopis, ale stále jsem to odkládal, měl jsem z toho všeho strach. To, co se stalo, tíží mé svědomí od chvíle, kdy spadla lavina, která způsobila smrt tolika lidí, včetně mého dobrého přítele Ralpha Newmana. Jeden známý mi poslal výstřižky z novin o vyšetřování příčin hukahoronuiské katastrofy. Při četbě těch výstřižků jsem znovu prožíval všechnu tu hrůzu a nyní vím, že musím promluvit. Dávám tento dopis notářsky ověřit, aby mohl být použit jako svědecký doklad, budete-li to považovat za nutné, ale posílám Vám ho v naději, že to nutné nebude.

Ponechávám to na Vašem úsudku.

Oné strašné neděle jsem brzo ráno vyjel na lyže s Charliem Petersonem. V údolí byla mlha, ale on tvrdil, že na vyšších svazích bude slunce. Byl jsem trochu nervózní, protože v hotelu jsem zaslechl o nebezpečí laviny, ale

Charlie se mi vysmál a řekl, že si ze mě někdo utahuje.

Vystoupili jsme nahoru nad údolí a trochu jsme lyžovali, ale stráně tam nebyly moc dobré a Charlie navrhl, abychom jeli na svahy blíž k Hukahoronui. To jsme taky udělali.

Nakonec jsme dorazili nahoru nad západní svah a uviděli tabuli s nápisem, že je tam lyžování zakázáno. Chtěl jsem obrátit a jet jinudy, ale Charlie řekl, že ty pozemky patří Petersonům a že mu nikdo nemůže zakazovat, aby si na vlastním pozemku dělal, co chce. Řekl, že všechny ty řeči o lavinách jsou nesmysl a že nikdy žádná lavina na Hukahoronui nespadla. Smál se, když říkal, že tam tu tabulku dali skauti, to prý tak na ně vypadá.

Nakonec jsme se tam nahoře pohádali. Tvrdil jsem, že skautům musel někdo říci, aby tam tu tabulku dali, a že jste to byl asi Vy, kdo jim to řekl. Povídal jsem, že s tou lavinou máte asi pravdu. Charlie tam stál a smál se a vypadal v té chvíli dost divně. Řekl, že taková lavina by se mohla hodit a že všechno, co dokáže odstranit pana Ballarda, nemůže být tak docela špatné.

Dost dlouho pak vykládal o Ballardovi a úplně se přitom rozzuřil. Řekl, že Ballard mu zabil bratra a ukradl důl jeho otci a že je načase, aby ho někdo zarazil, než se zmocní celého Hukahoronui. Vykřikoval tímhle způsobem asi pět minut a pak řekl, že by důl nebyl Ballardovi nic platný, kdyby přestal existovat.

Řekl jsem mu, že mluví z cesty, a zeptal jsem se ho, jak by to chtěl zařídit, aby celý zlatý důl prostě zmizel.

Najednou zařval: „Já vám to ukážu!“ a rozjel se z kopce.

Nejel moc rychle a stále přitom nadskakoval a vší silou dopadal na sníh. Jel jsem za ním, abych ho zarazil, ale najednou se ozval takový praskavý zvuk, jako když smažíte francouzské brambůrky, a Charlie vykřikl. Zastavil jsem a viděl jsem ho, jak uskakuje stranou vzhůru proti svahu.

Nejdřív se zdálo, že se nic neděje, ale pak jsem spatřil, jak v místech, kde předtím byl Charlie, puká sníh. Praskliny se rychle a klikatě šířily a trochu sněhu se vzneslo do vzduchu. Potom začal sesuv. Byli jsme s Charliem v bezpečí, protože jsme stáli nad sesuvem. Stáli jsme tam a sledovali, jak vzniká, a v životě jsme nezažili příšernější pohled.

Viděli jsme, jak se sníh valí dolů do mlhy nad městem, a já se rozplakal. Nestydím se za to. Charlie mnou zatřásl a řekl, že jsem baba. Povídal, abych držel hubu, a jestli prý někomu něco jenom ceknu, že mě zabije. Věřil jsem mu, že by to udělal, vypadal na to, že by udělal cokoliv.

Ptal jsem se ho, co uděláme, a on, že sjedeme dolů do města, podívat se, co se stalo. Řekl, že to spadla jen spousta prachového sněhu, která asi lidi pořádně vyděsila, že však přesto doufá, že to zničilo důl. Když to říkal, tak se smál.

Jeli jsme tedy do města a uviděli tu hrůzu.

Pak mi Charlie znovu vyhrožoval. Řekl, že jestli jeho směrem jenom mrknu okem, ani celý svět nebude pro mne dost velký, najde si mě, ať budu kdekoli.

Bůh je mi svědkem, že tohle se skutečně stalo toho nedělního dopoledne. Hluboce se stydím za to, že jsem dosud mlčel, a doufám, že tenhle dopis to snad napraví.

Předpokládám, že existuje nějaký veřejný fond pro rodiny obětí, jak tomu obvykle bývá. Přikládám šek na 10 000

dolarů. Jsou to skoro celé moje úspory a víc si nemohu dovolit.

Ballard zvedl oči. „Proboha, no tohle!“

„Jako by člověk držel v ruce nevybuchlou bombu, viď?“

„Ale to přece nemůžeme použít.“

„Proč ne? Stenning by si tě rázem zamiloval.“

„K čertu se Stenningem. Tohle bych nepoužil proti nikomu. A kromě toho…“

Jeho hlas se vytratil a McGill řekl: „Kromě toho cestu Lásky musí věnčit dobro? Iane, Ballardova nadace ti leží přímo na dlani.“

Ballard upřeně zíral na skleničku před sebou. Pohnul rukou, ale jen aby sklenku zamítavým gestem odstrčil.

Obrátil se k McGillovi. „Miku, něco mi řekni, ale upřímně.

Před lavinou jsme dělali nejrůznější přípravy. Lavinu jsme přece čekali. Takže na tomhle vlastně nezáleží, ne?“

Doprovázel svá slova důrazným klepáním prsty na barový

pult, a když k němu barman přiběhl, rozčíleně na něho zavrtěl hlavou. „Zprostil jsi viny pilota toho letadla, řekl jsi, že lavina byla stejně na spadnutí. Pořád ještě si to myslíš?“

McGill si povzdechl: „Ano, pořád si to myslím.“

„Pak tohleto nepoužijeme.“

„Jsi příliš šlechetný, Iane, a to na úkor vlastního dobra.

Nezapomeň, že žijeme v tvrdém světě.“

„Nechtěl bych žít v takovém světě, kde bych použil tohohle dopisu.“

„To neobstojí,“ odpověděl McGill stroze. „Vím, co si myslíš. Jestliže tenhle dopis bude předložen, můžeš se s Liz rozloučit. Ale to by nebylo dobré řešení. Ten darebák zabil čtyřiapadesát lidí. Kdyby Miller řekl, že to byla náhoda, mohl bych to nechat plavat, ale on říká, že to Charlie udělal úmyslně. To nemůžeš ignorovat.“

„Co mám dělat, Miku?“

„Ty nemusíš dělat nic. Tu povinnost mám já. Dopis je adresovaný mně.“ Vzal dopis Ballardovi z ruky, vložil ho zpátky do obálky a dal si ho zase do kapsy.

„Liz nikdy neuvěří, že jsem se s tebou nedomluvil,“ řekl Ballard zasmušile.

McGill pokrčil rameny. „Asi ne.“ Zvedl skleničku.

„Víš, vlastně si myslím, že bych tě už neměl tak rád, kdyby ses teď vrhl s jásotem po takovéhle příležitosti, jak rozmašírovat Petersony. Jsi naivní blázen, ale mám tě přesto

rád.“ Pozvedl skleničku k přípitku. „Na rytířskost, která ještě žije, a dokonce v Christchurchi.“

„Stejně si pořád myslím, že jsi opilý.“

„Taky jsem a budu ještě víc, přinejmenším abych zapomněl, kolik na světě existuje gaunerů.“ Vypil skleničku do dna a hlučně ji postavil.

„Kdy chceš ten dopis dát Harrisonovi?“

„Zítra přece.“

„Počkej s tím chvíli,“ řekl Ballard naléhavě. „Rád bych nejdříve všechno otevřeně řekl Liz. Nechci, aby to na ni spadlo jen tak z čista jasna na zasedání.“

McGill se zamyslel. „Dobře, zdržím to o čtyřiadvacet hodin.“

„Děkuji ti.“ Ballard přistrčil svou netknutou skleničku před McGilla. „Jestli se ještě pořád hodláš opít, tady máš můj příspěvek.“

McGill se otočil na stoličce a díval se za Ballardem, jak vychází z baru. Potom se obrátil k pobíhajícímu barmanovi: „Ještě jednou dvě dvojité.“

„Ten pán se vrátí?“

„Ne, nevrátí,“ řekl roztržitě. „Ale je to opravdový pán, opravdový džentlmen, a těch je dneska už zatraceně málo.“

Ballard a Stenning toho dne večeřeli spolu. Ballard byl roztržitý a nechtělo se mu do řeči. Stenning si toho všiml a

nic neříkal, ale při kávě se zeptal: „Iane jaký je váš vztah ke slečně Petersonové?“

Ballard trhl hlavou, ta přímá otázka ho trochu zaskočila.

„Nevidím důvod, proč by vás to mělo zajímat.“

„Opravdu?“ Stenning si míchal kávu. „Zapomínáte na Ballardovu nadaci. Ta mně velice leží na srdci.“

„Nechápu, co s tím má Liz společného.“ Zkřivil rty.

„Neříkejte mi, že tu mám taky rozmašírovat.“

„Nechci po vás, abyste dělal něco, co si sám nepřejete.“

„A ani to raději nezkoušejte,“ řekl Ballard.

„Přesto musím rozhodnout podle Benova přání, a je to mnohem těžší, než jsem předpokládal. Ben mi o Liz Petersonové nic neřekl.“

Sterý pán neměl o ženách valné mínění,“ poznamenal Ballard. „Žil pro svoje podnikání a podle něho ženy do podnikání nepatřily a tudíž neexistovaly. O Liz vám nic neříkal, protože ji považoval za nulu.“

„Vidíte do Bena lépe, než jsem si myslel.“ Stenning se zarazil s šálkem kávy v ruce, pak ho jemně položil na stůl.

„Ano, to je určitě třeba vzít v úvahu.“

„Nevím, o čem hovoříte.“

„Jde o váš vztah k slečně Petersonové, o to, na co se mě ptal McGill, chtěl vědět, jestli váš sňatek s ní by měl nějaký vliv na soutěž v rozválcování Petersonů, jak to nazval.“

„A jak jste mu odpověděl?“

„Mlhavě,“ odpověděl Stenning. „Chtěl jsem si to rozmyslet.“

Ballard se naklonil kupředu. „Dovolte mi, abych vám něco řekl,“ pravil tiše, ale naléhavě. „Ben se považoval za pánaboha. Manipuloval se mnou a manipuloval prostřednictvím nadace celou rodinou. Nic nenamítám, pokud se jedná o obchodní podnikání, ale jestli si ten mizera stará myslí, že bude ještě z hrobu dirigovat můj soukromý život, tak je to něco jiného.“

Stenning přikývl. „Vysvětlil jste Benův vztah k ženám velmi správně. Máte asi pravdu, když říkáte, že se Ben o slečně Petersonové nezmínil, protože ji vůbec nebral v úvahu. To má samozřejmě silný vliv na to, jak hodlám interpretovat jeho přání. Závěr, ke kterému jsem dospěl, je: nezáleží na tom, jestli se oženíte nebo ne, jestli se dokonce oženíte se slečnou Petersonovou nebo ne. Ať tak či onak, neovlivní to nijak mé rozhodnutí, zda se hodíte za kurátora nadace. Jestli Ben nebral slečnu Petersonovou v úvahu, nebudu ji brát ani já.“

„Díky,“ řekl Ballard dutě.

„Samozřejmě

zbývá

dál

problém

s bratry

Petersonovými.“

„Ještě jednou díky,“ řekl Ballard. „Za nic. Opravdu si myslíte, že když rozmašíruju Petersony, jak tomu jemně říkáte, že budu mít u Liz naději? Pámbu ví, že s bratry zrovna nevychází, ale nebyla by to žena, jakou si

představuju a jakou si chci vzít, kdyby v sobě neměla kus rodinné solidarity.“

„Ano, zřejmě vás čeká velký problém.“

Ballard vstal. „Čert aby vás vzal, pane Stenningu.“

Odhodil ubrousek. „A čert aby vzal i tu vaši Ballardovu nadaci.“

Stenning s nepohnutou tváří pozoroval, jak odchází.

Zvedl šálek ke rtům, shledal, že mu zatím káva vystydla, a tak si objednal novou.

DVANÁCTÝ DEN JEDNÁNÍ

28

Jeden svědek za druhým předstupoval před Harrisona a jeho přísedící, jejich počínání byla do podrobnosti zkoumána, jejich výroky prověřovány. Byla to dlouhá

přehlídka obyvatel města, policistů, horských myslivců, lékařů, inženýrů, vědců, vojáků a pracovníků civilní obrany.

Dan Edwards, unaveně sedící na galerii pro tisk, řekl Dalwoodovi: „Ten blázen stará se asi chystá na novou práci v nebi, až umře, chystá se, že bude dělat žalobce u posledního soudu.“

Údolí bylo v pohybu. Zprvu se objevila jen hrstka záchranářů, ale jejich počet hodinu od hodiny rostl, přivážely je vrtulníky a letedla s přistávacími lyžemi. Mount Cook, Coronet Peak, Mount Egmont, Togario vysílaly horské myslivce, lidí vybavené i znalostmi i vycvičené v lavinovém záchranářství. Lékaři přiletěli vojenskými vrtulníky a vrtulníky amerického námořnictva, které odvezli děti a těžce raněné.

Na masu sněhu v Průrvě byl podniknut prudký útok.

Byly vysekané schody a natažena ochranná lana, takže za několik hodin se každý průměrně zdatný člověk mohl dostat do údolí anebo z údolí. To bylo dílo dobrovolníků z horských klubů. Celé tucty jich postupně dorazily na místo katastrofy, někteří přiletěli až ze Severního ostrova.

Tito lidé věděli, co dělat, a jakmile dorazili do údolí, vytvářeli čety, které sondovaly sníh, zpočátku pod velením Jesse Rusche. Pomáhala jim spousta policistů a ještě víc příslušníků armády. I tak jich nebylo stále dost. Oblast, která

se musela pečlivě, krok za krokem, prosondovat, měřila přes sto šedesát hektarů.

Ballard se zprvu věnoval koordinační činnosti, ale byl rád, když ho nahradil profesionální pracovník civilní obrany, který přiletěl z Christchurche. Pomáhal potom Arthurovi Pyeovi. Identifikace těch, kteří přežili, i identifikace mrtvých a vypracování seznamu všech dosud nezvěstných osob, to byl úkol, při němž znalost místních poměrů byla velmi důležitá. Bolest se objevila v jeho očích, když v seznamu mrtvých uviděl jméno Stacey Cameronové.

Řekl: „Jsou nějaké zprávy o Joeovi Cameronovi?“

Pye zavrtěl hlavou. „Nikde žádná stopa. Muselo ho to zasypat někde venku. Dobbse našli mrtvého. Divné je, že měl prý proříznuté hrdlo, říkal to ten chlap, co ho vykopal.

Tělo bylo bez krve.“ Protřel si oči. „Bože, já jsem ale utahanej!“

„Dejte si přestávku, Arthure,“ řekl Ballard. „Něco si snězte a zdřímněte si. Já můžu pokračovat.“

„Kdybych si teď šel lehnout, tak už bych se, myslím vůbec neprobudil.“ Pye vstal ze židle a protáhl se. „Projdu se venku. Třeba mi pomůže čerstvý vzduch.“

Ballard se podíval, jestli ho někde nepotřebují, a pak zašel k lavici, kde ležela Liz Petersonová zabalená v pokrývkách. V tváři byla bílá jako smrt a pořád vypadala jako omámená. Klekl si vedle ní a řekl: „Jak ti je, Liz?“

„Už trochu líp.“

„Snědlas trochu polévky?“

Přikývla a olízla si rty. „Našli jste už Johnnieho?“

Zaváhal, uvažoval, zda jí to má povědět či ne. Dříve nebo později se to dozví, a tak měkce řekl: „Je mrtvý, Liz.“

Zavřela oči a těžce vydechla. „Zemřel při dobrém činu.

Malá Mary Reedová říká, že chtěl dostat paní Scanlonovou ven z ústředny, když se to stalo.“

Liz otevřela oči: „A Stacey?“

Ballard zavrtěl hlavou.

„Ale vždyť byla se mnou, stála hned vedle mne. Jak může být mrtvá, a já ne?“

„Mělas štěstí. Našli tě jako jednu z prvních. Stacey byla jen kousek od tebe, ale to nikdo nevěděl. Když už bylo dost lidí na pořádný průzkum, bylo to pro Stacey už pozdě. A Joe je pořád nezvěstný.“

„Chudák Stacey. Byla tady na dovolené.“

„Já vím.“

„Měla tě moc ráda, Iane.“

„Opravdu?“

„Víc, než tušíš.“ Liz se opřela o loket. „Viděla jsem Erika, ale kde je Charlie?“

„Je v pořádku. Nedělej si starosti, Liz. Šel dobrovolně s Mikem nahoru. Mike se bojí, že by mohla spadnout ještě jedna lavina, tak to šel prověřit.“

„Proboha,“ vyděsila se Liz. „To by byla hrůza, kdyby to začalo znova,“ Celá se roztřásla.

„Neboj se, Mike by nešel nahoru, kdyby si myslel, že je to tak nebezpečné. To jen, že opatrnosti není nikdy nazbyt.“

Položil ji ruce na ramena a položil ji zpátky a pak ji zase důkladně zabalil do přikrývek. „Myslím, že tě odvezou při nejbližším letu.“ Podíval se ke svému pracovnímu stolu.

„Musím už jít, ale přijdu se na tebe podívat, než odjedeš.“

Vrátil se zpátky ke stolu, kde už stál Bill Quentin.

„Doufám, Bille, že máte dobrou zprávu.“

Quentim přikývl. „Ano, paní Haslamová, právě ji vyprostili. Žije, a je na dost zle. Doktor ale povídal, že se z toho dostane.“

Ballard si ji vyškrtl z jednoho seznamu a zapsal do druhého. „Ví se už něco o jejím manželovi?“

„Vůbec nic.“ Quentin zrozpačitěl. „Choval jsem se hrozně pitomě před tou lavinou, pane Ballarde. Moc mě to mrzí.“

Ballard vzhlédl. „Tím se netrapte, Bille. Já jsem taky udělal pár kolosálních chyb. A mimochodem, jmenuju se Ian. Myslím, že všichni, kdo tohle společně prožili, by si mohli tykat.“

Quentin polkl. „Díky. Půjdu zas ven.“

„A přines dobré zprávy.“

Přišoural se Miller. Ve tváři byl bílý jako stěna a jeho oči vypadali jako dvě prázdné díry. „Máte už nějakou zprávu o Ralphu Newmanovi?“

„Lituji, pane Millere. Zatím nic.“

Miller šel zas pryč, v chůzi si něco mumlal. Každých deset minut kladl stejnou otázku.

Ballard se zahleděl do svých seznamů. Papíry byly v rozích zohýbané a seznamy zmatené, se spoustou poznámek a hrubých škrtů. Vzal si čistý papír, začal je přepisovat v abecedním pořádku, což byla nudná a obyčejná, ale nutná práce.

Brewer, Anderson, Jenkins, Newman, Castle, Foeler, a Haslam. Sedm mužů, z nich jeden mrtvý, uzamčení v jeskyni sněhem a ledem.

„Lidi, to je zima, tady by i plechová vopice zmrzla,“

řekl Anderson.

Newman neodpověděl. Už poosmé pronášel Anderson svou konverzační perlu o plechové opici a zněla stejně málo vtipně. Newman si přitáhl lyžařskou bundu k tělu a snažil se ovládnout záchvat třesavky.

„Jak dlouho to už je?“ ptal se Brewer.

Newman se podíval na hodinky. „Skoro šest hodin.“

Jenkinse chytil záchvat kašle. Chvíli se dusil, než kašel zvládl, a pak ze sebe dostal: „Kde jsou? Kde sakra jsou?“

Newman se obrátil do tmy: „Brewere?“

„Ano?“

„Co kdybychom to znovu zkusili?“

„Je to na houby. Hrabete do sněhu a další na vás shora padá. Ještě by nás to zasypalo.“

„Baterka pořád ještě svítí?“ Místo odpovědi ji Brewer rozsvítil a objevilo se slabé světýlko. „Co kdybych to zkusil?“

„Je to strašně riskantní.“

Newman se silně třásl. „Stejně bych to rád zkusil.“

„Tady v jeskyni jsme bezpečnější. Určitě už pro nás brzo přijdou.“

„Jestli venku vůbec někdo zůstal naživu. Nechtěl byste si na to vsadit, Brewere?“

„Nejsem prachatý Američan,“ řekl Brewer. „Nemám na sázení peníze.“

„Stačí život,“ řekl Newman. „Jestli tu zůstaneme, stejně umřeme.“

„Držte hubu!“ zařval Jenkins. „Kdo má ty kecy poslouchat?“

„Ano,“ souhlasil Brewer. „Tyhle řeči nejsou k ničemu.“

Odmlčel se. „Mohli bychom si zase zazpívat.“

„Zpívání nás odtud taky nedostane,“ řekl Newman.“

Musíme pro to něco udělat. Nemůžeme spoléhat na to, že se k nám někdo prokope. Kdo z nich ví, kde nás hledat?“

„Jenkins má pravdu,“ řekl Brewer ostře. „Jestli to vidíte tak černě, tak radši buďte zticha.“

Newman si vzdychl. Jaký to má smysl? říkal si. Něco ho napadlo a ozval se naléhavě. „Hlaste se!“

„Proč zase?“

„Hlaste se svými jmény. Už jsem dlouho neslyšel Fowlera a Castla.“

Castle řekl: „Fowler spí.“

„Tak ho koukejte honem vzbudit, než umře.“

V Newmanovi to vřelo rozhořčením. „Brewere, kolik myslíte, že je nad námi sněhu?“

„Strašně moc.“

„Možná že tři metry, nebo dokonce dva. To přece nic není.“

„Naposled vám říkám,“ reagoval Brewer, „držte sakra hubu.“

Newman se pohnul a nešikovně srazil klobouk z Haslamova obličeje, kterého se přitom dotkl rukou. Byl jako led.

Newman neměl pravdu.

Jeskyně byla ve spleti velkých skal, pozůstatku působení dávného ledovce. Skála bezprostředně nad jeskyní byla obrovská, kolem osmnácti metrů vysoká, a proto toto místo vybrali, neboť nabízela dobrý úkryt před lavinou.

Počítalo se s tím, že až se začne sníh sesouvat, bude se přelévat přes vrcholek skály a všechno dole pod ní bude v poměrném bezpečí.

A tak tomu skutečně bylo, ale proláklina pod skálou se naplnila sněhem tak, jako když hospodyně nasype do šálku

mouku. Sníh sahal až k vrcholku skály. Newman neměl v nejmenším pravdu. Výška sněhu nad vchodem do jeskyně nečinila tři metry, ani optimistické dva.

Byla osmnáctimetrová.

Cameron křičel.

Volal už dlouhou dobu, ale nedosáhl ničeho, jen ho začalo bolet v krku a ochraptěl. Vůz ležel na střeše a on v něm dosud vězel jako v pasti, s nohou zaklíněnou mezi pedály. Snažil se jí uvolnit, ale každý pohyb vyvolával takovou bolest, že s tím musel přestat. A tak byl stejně jako náklaďák obrácen nohama vzhůru a měl divný pocit, že mu hlava tlakem krve praskne.

Hlava ho přitom tak silně bolela, že se mu z toho udělalo špatně. Znovu zavolal. I jemu samému to znělo slabě, a když se zadíval roztříštěným předním sklem na sníh, který byl chabě ozářen posledními mdlými paprsky stropního světla, věděl, že všechen zvuk absorbuje ta záplava podobná bílé vatě. Podesáté si říkal, že musí přestat křičet, aby si uchoval sílu. Avšak představa, že někdo by mohl být docela blízko a nedozvědět se o něm, byla příliš děsivá. Na chvíli však přece přestal křičet.

Uvažoval, kolik asi je nad ním sněhu. Metr? Dva? Tři?

Neměl žádnou možnost to zjistit. Zdálo se mu, že vzduch v kabině je trochu zatuchlejší, a to ho vylekalo. Bylo by to

peklo, umírat pomalu na nedostatek kyslíku. Byl zvyklý uvažovat jako technik, a tak si začal propočítávat pravděpodobnou propustnost sněhu, pokud jde o vzduch, ale v hlavě měl zmatek a nevěděl toho dost o proměnných veličinách. McGill by to věděl, uvažoval matně.

A Cameron nevěděl ještě něco jiného a bylo pro něho lepší, že to nevěděl. Náklaďák ležel převrácený v říčním korytě a sníh, který zahradil tok řeky, byl pomalu pohlcován zpětným proudem. Pomalu, ale nezadržitelně, se k němu přibližovala řeka.

*

Vysoko na západním svahu se McGill zastavil, aby se vydýchal, a opřel se o hole. „To stačí,“ řekl. „Tady uděláme testy.“

Charlie Peterson se podíval dolů ze svahu. „Vidíte to hemžení tam dole?“

McGill sledoval, jak přistává další vrtulník. „Ano, létají teď v kratších intervalech.“ Podíval se na Charlieho.

„Nesmíte tu moc podupávat. Představte si, že jdete po dortu a nechcete poškodit polevu.“

„Budu se úplně vznášet,“ řekl Charlie a zasmál se.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se jednou budu snažit napodobovat pitomýho baleťáka.“

McGill jen něco zamručel a díval se po křivce svahu.

„Váš bratr říkal něco, že tady pěstoval trávu na seno. Pásli jste tu dobytek?“

„Co vás vede! Svah je moc příkrý. Musel byste vypěstovat krávy s krátkýma nohama na jedné straně a s dlouhýma na druhé straně.“

„To je ono,“ odpověděl McGill. „Profesor Roget měl pravdu se svým kravím testem.“

„Co je to za test?“

„To bylo ještě v době lyžařských začátků ve Švýcarsku.

Někdo se Rogeta ptal, jak určit, zda je svah bezpečný na lyžování. Odpověděl, že člověk musí myslet jako kráva, a když si řeknete, že by to pro vás nebylo pohodlné se tam pást, pak ten svah není bezpečný.“

„Přijdeme asi o spoustu dobytka.“ Charlie ukázal vzhůru údolím. „Támhle na farmě strašně stoupá voda.“

„Řeka je zatarasená, ale brzy se uvolní.“ McGill obrátil svou lyžařskou hůl. „Dělám vědu podle oka,“ řekl kysele.

„Přišel jsem o svou výstroj.“ Zarazil hůl do sněhu a chvíli na ni stejnoměrně tlačil. Když narazila na zem, označil si hloubku palcem a hůl vytáhl. „Ani ne metr, to není tak zlé.“ Zadíval se do díry, kterou udělal. „Kdybych tak mohl vědět, co je dole.“

„Co kdybychom kopali a podívali se?“

„To se právě chystám udělat. Vy se, Charlie, postavte na svah asi tak tři metry nade mnou. Sledujte mě očima. Jestli se něco utrhne, označte místo, kde jste mě viděl naposled.“

„Hele, přece nemyslíte…?“

„Opatrnosti nikdy nezbývá,“ uklidňoval ho McGill.

Ukázal palcem k údolí. „Kdybych si myslel, že to, co dělám, může tam dole vyvolat další zkázu, tak bych to nedělal.“

Charlie vylezl na svah a obrátil se, aby mohl pozorovat McGilla, který začal vykopávat díru do sněhu. Počínal si velmi opatrně, ale pracoval rychle, vršil sníh nahoru nad díru. Nakonec do ní zabořil paži, co nejdál mohl, a když ji vytáhl, držel v ruce hnědá vlákna. „Vysoká tráva. To není moc dobré.“

Narovnal se. „Půjdeme šikmo nahoru a budeme dělat díry každých sto metrů.“ Zaclonil si oči před sluncem a ukázal vzhůru. „Skoro bych tvrdil, že se lavina utrhla támhle nahoře u těch holých skal. Rád bych se na to místo podíval.“

Charlieho pohled sledoval směr, kterým McGill napřáhl ruku. „Je to nutné?“

„Ne zrovna nutné, ale stejně bych se tam rád podíval.“

Zazubil se. „Je to jen asi šest děr odtud. Pojďte, Charlie.“

Šli dál, stoupali šikmo vzhůru do kopce. Když ušli sto metrů, McGill se zastavil a vykopal další díru, a pak pokračovali. Charlie poprvé projevil jistou nervozitu.

„Opravdu myslíte, že je to tady bezpečné?“

„Stejně nebezpečné jako přejít přes ulici,“ řekl McGill ironicky.

„Jeden můj kamarád zahynul při přecházení ulice v Aucklandu.“

McGill vykopal další díru. Charlie se zeptal: „Jak zní verdikt?“

„Stejná diagnóza. Sněhu není moc, ale podklad je kluzký. Kdyby to teď spadlo, moc škody by to nenadělalo, ale strašně doufám, že nenapadne víc sněhu, než dole všechno skončíme.“

Stoupali namáhavě výš. Charlie se díval, jak McGill kope, a pak pohlédl přes rameno vzhůru ke skalám, kde podle McGilla začala lavina. Stáli od nich necelých dvě stě metrů. Charlie se pak obrátil znovu k McGillovi a zvolal: „A proč je to vespod kluzké?“

„Kvůli té trávě.“

„Myslím, že bychom měli ze svahu zmizet.“

„Vždyť taky ano,“ odpověděl McGill klidně. „Už nepůjdeme daleko. Jen k těm skalám.“ Narovnal sehnuté tělo. „Nebudeme už myslím kopat. Vezmeme to teď přímo nahoru.“

„To vůbec nepovažuju za dobrý nápad,“ odporoval Charlie. V jeho hlase zněla nervozita.

„Co je s vámi?“ ptal se McGill. „Co jste najednou tak nervózní?“

„Vůbec se mi nechce tam nahoru. Viděl jsem, co se stalo.“

Nad hlavami jim velmi nízko letělo letadlo, McGill obrátil hlavu vzhůru a zahlédl bílou rozmazanou tvář za oknem. Ten člověk zřejmě fotografoval. Potřásl hlavou a znovu se podíval na Charlieho. „Je to docela bezpečné,“

řekl. „Ruku na to.“

Z údolí pod ním se ozval jakýsi třaskot a McGill se otočil. „Co to bylo?“

Charlie se upřeně díval. „Nevím. Je to moc daleko, nevidím dobře.“

Na bílé ploše údolí se černé tečky, což byli lidé, začaly na jednom místě rojit jako mravenci chystající se rozebrat mrtvého brouka. McGill nemohl rozpoznat, k čemu se to sbíhají. Řekl: „Něco se asi stalo. Máte aspoň trochu lepší oči, Charlie? Kam se to všichni ženou?“

Charlie si zaclonil oči. „To vám nepovím.“

Chvíli se dívali, ale nepodařilo se jim rozpoznat příčinu toho náhlého hemžení. Nakonec McGill řekl: „Tak půjdeme dál.“ Charlie se nehýbal. Stál velmi tiše, díval se do údolí.

„Nechte už toho, Charlie.“

„Ježíši!“ vykřikl Charlie. „Podívejte!“

McGill se obrátil. V údolí se objevil rudý ohňový květ, který se před jejich očima stále zvětšoval, a prstenec olejnatého černého kouře vyrostl vzhůru jako obrovitý strom a vytvořil ve vzduchu ohavnou skvrnu.

McGill překvapeně hvízdl. „Co se to sakra stalo?“

vykřikl, když k nim dolehla rána exploze. „Měli bychom jet dolů.“

„Určitě,“ souhlasil Charlie.

29

Jesse Rusch šel ke kostelu, ale prudce se otočil, když uslyšel zaječení: „Někoho jsem našel.“ Běžel ke skupině mužů, kteří opustili své místo v řadě, položili sondy a chopili se lopat. Stál na jedné straně a pozoroval, jak opatrně kopají, a musel se usmát, když někdo znechuceně konstatoval: „Vždyť je to nějaká splašená kráva.“

Splašená už určitě nebyla. Jeden z mužů strčil do kopyta a noha byla zřejmě ztuhlá jak poleno. Rusch přistoupil blíž, „Stejně ji vykopejte.“

Jeden muž se obrátil. „Proč? To je ztráta času.“

„Protože pod tou krávou by mohl někdo být,“

odpověděl trpělivě. „Proto.“ Bylo to možné, ale sám to nepokládal za pravděpodobné, a řekl: „Tři muži ke krávě, zbytek pokračovat v sondování.“

Muži odhodili lopaty a rychle zvedli sondy. Nechali člověka, který se ptal, jestli vykopávání krávy není zbytečné, samotného s lopatou. Podíval se na své kamarády s nechutí a řekl: „Hele, bylo řečeno tři.“

Otočil se a uviděl, jak asi patnáct metrů od něho stojí skupinka mužů s rukama v kapsách. „Hej, chlapi,“ zavolal na ně, „pojďte mi pomoct.“

Dívali se na něho slepě, pak se k němu obrátili zády a pomalu se loudali pryč. Chlapík praštil lopatou. „Panebože!“

rozhořčil se. „Člověk sem letí šest set kilometrů, aby těm darebákům pomohl, a ty potvory nepomůžou ani sobě navzájem.“

„Nechte je,“ řekl Rusch klidně. „Nedívejte se na ně jako na normální lidi. Myslete si, že jsou mrtví, jestli vám to pomůže. Seberte lopatu a dělejte dál. Jestli chcete pomoc, řekněte si veliteli vaší čety.“

Chlapík pohrdavě ohrnul ret, zdvihl lopatu a s odporem ji zarazil do sněhu. Rusch ho chviličku sledoval, pak se obrátil a šel dál.

Přímo před kostelem potkal pilota vrtulníku z oddílu VXE-6 jménem Harry Baker a hned si všiml, že Baker zuří, že ho něco silně dohřálo. Spustil sám, ještě než mohl Baker otevřít ústa, a řekl klidně: „Jestli mi chceš říct, co tě tak namíchlo, tak se nejdřív uklidni.“

Baker ukázal k obloze. „Nějakej idiot mě tam ohrožoval, když jsem přistával. Fotografoval.“ Skoro se dusil vzteky.

Rusch rezignovaně pokrčil rameny. „To jsou asi ti hoši od novin. Budou si najímat letadla a slétat se sem jako kobylky.“

„Jessi, tam nahoře začíná být větší nával než uprostřed New Yorku,“ řekl Baker vážně. „Jestli se to ještě zhorší, bude z toho malér.“

Rusch přikývl: „Dobrá, Harry. Podívám se po lidech z civilní obrany a zjistím, jestli se dá zpřísnit vzdušná kontrola. Jestli to bude nutné, budu chtít, aby zakázali všechny nepovolené lety. Zatím se uklidni.“

Vešel do kostela, kde kývl na Ballarda, který právě hovořil s nějakou ženou ležící na lavici, a zašel k oltáři, aby si promluvil s místním velitelem civilní obrany.

Ballard řekl: „Promiň Liz. Vím, že jsem ti slíbil, že brzy odletíš, ale jsou tady lidi, kteří jsou na tom mnohem hůř než ty. Paní Haslamová například nutně potřebuje nemocniční ošetření, a pak jsou tu taky nějaké děti.“

„Ale samozřejmě. Už je mi o moc líp. Charlie je pořád nahoře s Mikem?“

„Ano.“

Vypadala ustaraně. „Doufám, že jim nic nehrozí. Nelíbí se mi, že jsou tam nahoře.“

„Mike ví, co dělá,“ ujistil ji Ballard.

Nosítka s paní Haslamovou naložili do vrtulníku Arthur Pye a Bill Quentin. Zaúpěla a slabým hlasem se zeptala: „Kde je Jack? Chci Jacka.“

Pye jí odpověděl: „Brzy ho uvidíte, paní Haslamová,“ a nevěděl, zda lže či mluví pravdu.

Harry Baker si nasadil helmu a řekl pozemní obsluze: „Až budu startovat, zažeňte ty lidi dozadu. Posledně se tlačili moc blízko.“ Ukázal na oblohu. „Stačí, že je tlačenice nahoře.“

Chlapík přikývl. „Dobrá, zaženu je dál.“ Upřel oči k vrtulníku a viděl, jak Pye a Quentin od něho odcházejí a jak za nimi šéf přepravy zavírá posuvné dveře. Potom zamával a řekl: „Tak, hotovo. Můžeš letět.“ Baker vlezl do kabiny a chlapík od pozemní obsluhy křikl: „Hotovo, všichni ustupte. Šťastnou cestu. Odlet.“

Baker se obrátil k druhému pilotovi: „Tak se odlepíme.

Než se setmí, můžem se otočit ještě třikrát.“

Pye a Quentin odcházeli spolu s ostatními, pobízeni šéfem pozemní obsluhy. Motor vrtulníku zaburácel a rotorové listy se začaly otáčet. Vrtulník vypadal neohrabaně, když se začal odlepovat od země a nabíral vertikální

rychlost. Když došlo k srážce, Quentin se právě nedíval, ale Pye to viděl. Vrtulník se vznesl přímo do cesty nízce letícímu letadlu, které se objevilo odnikud, a zasáhl ho do zádi. Oba stroje se s praskotem srazily a zaklíněny do sebe spadly do sněhu.

Všichni se k nim rozběhli, Pye a Quentin v čele. Pye chytil za posuvné dveře vrtulníku, ale zkřivily se a nechtěli povolit. „Pomoz mi, Bille,“ těžce oddychoval, a Quentin rovněž zachytil dveře, které se s praskotem napůl otevřely a pak se zasekly.

Hned za dveřmi byl šéf přípravy, kterého zachránila helma, že neupadl do bezvědomí. Omráčeně potřásal hlavou, když ho Pye popadl za paži a vyvlekl ven. Pye potom vlezl dovnitř a Quentin za ním.

V jednom sedadle byly připoutány dvě děti, jejich tělíčka přepadla dopředu, držely se jen popruhy. Pye nevěděl, zda jsou živé či mrtvé, když manipuloval s popruhy, a neměl čas to zjišťovat. Vyprostil první, děvčátko, a podal je dozadu Quentinovi a pak vyprostil druhé dítě, chlapce. Zdáli slyšel, jak chlapík od pozemní obsluhy řve: „Vy tam uvnitř, dělejte rychle. Může to vybouchnout.“

Vyprostil chlapce a podal ho do nastavených rukou a potom řekl Quentinovi: „Musím vlézt dozadu, abych se dostal za nosítka. Ty se chop tohodle konce.“ Byla tam dvoje nosítka. Pye se podíval na první a viděl, že zabývat se

s nimi je už zbytečné. Muž, který na nich ležel, měl hlavu v naprosto nemožném úhlu a Pye letmým pohledem usoudil, že má zlomený vaz.

Obrátil se k druhým nosítkám a slyšel, jak se paní Haslamová ptá: „To jsi ty, Jacku?“ Oči na něho nehybně zíraly.

„Ano, všechno v pořádku. Přišel jsem si tě vzít domů.“

Lámal si nehty a prsty mu krvácely, když horečně rozdělával poruhy, kterými byla nosítka zajištěna. Jeden se mu podařilo uvolnit, a když se obrátil, zjistil, že Quentin už uvolnil druhý. „Dobře. Vem ji opatrně.“ Shýbl se a ujišťoval paní Haslamovou: „Za chvilku budeme odtud.“

V té chvíli se vznítil benzín. Uviděl bílý zášleh a pocítil palčivý žár a při příštím vdechu si nadechl plíce výpary z hořícího benzínu. Necítil žádnou bolest a zemřel dřív, než si to stačil uvědomit, a stejně tak Bill Quentin, paní Haslamová, Harry Baker a druhý pilot, kterého ani nikdo na půdě Hukahoronui nespatřil.

V síni, kde zasedala vyšetřovací komise, nebylo slyšet nejmenší zvuk, jen stará dřevěná podlaha praskala. Do toho ticha se ozval Harrison: „Příčiny této vzdušné kolize již zkoumala jiná vyšetřovací komise. Vedl ji inspektor pro letecké nehody, jak je jeho úřední povinností. Její zjištění

budou převzata do zjištění naší vyšetřovací komise.

Nicméně mi dovolte říci k tomu několik slov.“

Jeho hlas byl klidný a jeho chování vážné. „Major Rusch už vypověděl, že zemřelý pilot vrtulníku si stěžoval na riskantnost letových podmínek a na příčiny této riskantnosti. Právě ve chvíli, kdy došlo k srážce, mluvil major Rusch s příslušnými činiteli na Harewoodském letišti a slyšeli jste jednak z jeho výpovědi, jednak z výpovědi dalších osob, že velmi jednoznačně a rezolutně vymáhal od svého kolegy omezení letů.

V době, kdy došlo ke srážce, se předpokládalo, že letadlo, které bylo příčinou katastrofy, letělo ve službách tisku. Ve skutečnosti, jak se ukázalo, to byl oficiální let, kterým jeden z vládních činitelů chtěl zjistit rozsah postižené oblasti v Hukahoronui. Ovšem bez ohledu na to, zda to byl let oficiální nebo ne, došlo k vážnému selhání spolupráce mezi ministerstvem civilní obrany a civilním a vojenským letectvem a výsledkem bylo něco, co lze označit jen jako zločinnou nedbalost.“

Chladným pohledem se podíval k tiskové galerii a Dan Edwards si poposedl. „A měl bych ještě dodat, že tisk jednal nejvýš neodpovědně, když byly podnikány lety nad postiženou oblastí. Reportér si možná myslí, že jeho povinností je dostat se k faktům, měl by si však být vědom, že vůči společnosti má daleko vážnější povinnosti než vůči listu, který ho zaměstnává. Byl jsem informován, že

některým civilním pilotům byly uděleny důtky a že byli po zásluze potrestáni odnětím pilotních licencí, a lituji, že obdobné tresty nelze zákonně udělit i těm, kteří si tak nezodpovědně najímali letadla nebo k tomu dávali příkazy.“

Obrátil pozornost k Smithersovi. „A doufám, že ministerstvo civilní obrany se bude urychleně kriticky zabývat svým postupem a že nebude čekat, až budou zveřejněny závěry této komise. Podobná katastrofa by se mohla přihodit třeba zítra, pane Smithersi.“

Nečekal, zda k tomu Smithers chce něco říci, nýbrž zaklepal kladívkem. „Zasedání se odročuje na zítřek dopoledne v deset hodin.“

30

Ballard vycházel ze síně a zahlédl McGilla, jak hovoří s brýlatým mužem středních let, kterého předtím spatřil v přední řadě tiskové galerie. Když se k nim přiblížil, zaslechl McGilla, jak říká: „Byl bych vám velmi zavázán, kdybyste je pro mě mohl získat.“

Dan Edwards se drbal na tváři. „Něco za něco,“ řekl.

„Jestli z toho něco bude, chci mít zvláštní výhradní zprávu.“

Usmál se. „Velebná důstojnost se hodí pro starého Harrisona, ale já jsem pořád ještě novinář.“

„Jestli z toho něco bude, budete tu zprávu mít první,“

sliboval McGill. „I Harrison bude souhlasit, že je to v zájmu veřejnosti.“

„Kdy je budete chtít?“

„Včera už bylo pozdě, ale dnes to bude stačit. Můžu se u vás v redakci stavit za půl hodiny?“

Edwards se zašklebil. „Těšil jsem se na pivo, ale to snad počká.“

„Jestli najdu, co hledám, koupím vám basu piva.“

„Beru vás za slovo,“ řekl Edwards a odešel.

Ballard se zeptal: „O co jde, Miku?“

„Chci si jen něco ověřit, něco pracovního. Už jsi mluvil s Liz?“

„Ne, sejdeme se později.“

„Neztrácej čas,“ radil mu McGill. „Balón zítra vzlétne!

Kdyby Harrison věděl, co před ním tajím, ten by mi dal!“

Zahleděl se přes Ballarda dozadu. „Promiň, tamhle je někdo, s kým potřebuju mluvit.“ Odešel s poručíkem Hatrym, rychle mu něco vykládal a přitom gestikuloval rukama.

Ballard se za ním zvědavě díval, pak pokrčil rameny a šel si pro vůz.

V poledne Liz propásl, zmizela rychle s Erikem a Charliem, a na odpolední zasedání nepřišla. Odpoledne o přestávce jí zatelefonoval do hotelu a požádal ji o schůzku.

„Radši sem nejezdi,“ řekla mu. „Charliemu by se to asi nelíbilo. Přijedu k tobě do hotelu po večeři. Co tak kolem deváté?“

V hotelu se Ballard vyhnul Stenningovi jednoduše tím, že zůstal v pokoji. Vzhledem k tomu, co se stalo předešlého večera, neměl chuť do dalšího hovoru s ním. Krátil si čas čtením románu, který ho nudil, a myšlenky mu utíkali od příběhu, který měl poutat pozornost.

Uvažoval, kde je asi McGill a co dělá. Přemýšlel, jak tu zprávu sdělí Liz, bude to hrozně těžké. Jak má člověk říci ženě, kterou miluje, že její bratr je vlastně mnohonásobný vrah?

Povečeřel v pokoji. Ve čtvrt na deset už přecházel sem tam po pokoji a o půl desáté, když se Liz dosud neobjevila, uvažoval, že jí znova zavolá. Za pět minut tři čtvrti na deset zazvonil telefon a Ballard po něm rychle sáhl.

„Ballard.“

„Máte tu návštěvu, pane Ballarde.“

„Hned tam budu.“

Sešel do recepce, kde mu recepční řekl: „V salónku, pane Ballarde.“

Ballard šel do salónku a rozhlížel se. V rohu viděl Stenninga, který tam četl noviny, ale po Liz ani vidu. Za jeho zády se ozval hlas: „O co, že jsi mě nečekal, Ballarde?“

Otočil se a uviděl Charlieho. „ Kde je Liz?“ dožadoval se.

Charlie se lehce pohupoval. Obličej měl zarudlý a zrosený potem a v tváři pod levým okem mu cukalo.

„Nepřijde,“ řekl. „To jsem si pojistil. Už jsem ti říkal, nepřibližuj se mi k sestře, ty grázle.“

„Co jsi s ní udělal?“

„S tebou nemá Liz nic společného, a nikdy mít nebude.

Buď jsi pitomec, nebo neslyšíš. Copak ti McGill nevyřídil, co ti vzkazuju?“

„Vyřídil.“ Ballard chvíli o Charliem uvažoval a pak řekl: „Požádal jsem Liz, aby sem přišla, protože jsem jí potřeboval oznámit něco důležitého. Když tu není, řeknu to tobě.“

„Nic, co bys řekl, mě nezajímá.“ Charlie se rozhlédl po salónku. „Kdyby to bylo někde jinde, rozbil bych ti hubu.

Jenže ty si vždycky dáváš bacha, abys nebyl sám, co?“

„Měl bys mě radši vyslechnout, Charlie, je to pro tvoje dobro. A měl by sis na to radši sednout, než tě to porazí.“

Tón Ballardova hlasu měl v sobě něco, co upoutalo Charlieho pozornost. Přimhouřil oči a řekl: „Tak dobře, ven s tím.“ Těžce klesl na sedačku.

Když si Ballard sedal, zahlédl Stenninga, jak se na ně přes místnost dívá s udiveným výrazem ve tváři. Nechal Stenninga Stenningem a obrátil se k Charliemu. „Je s tebou zle, moc zle.“

Charlie se nevesele šklebil. „Říkáš, že je se mnou zle.

Počkej, až uslyšíš, co se chystá na tebe.“

„Víme, že jsi jel nahoru na Západní svah těsně předtím, než spadla lavina. Víme, cos udělal, Charlie.“

Úšklebek se vytratil z Charlieho tváře. „Nebyl jsem na západním svahu a nikdo nemůže dokázat, že jsem tam byl.

Kdo to říká?“

„Miller to říká,“ řekl Ballard klidně. „Máme od něho dopis.“

„Je to lhář,“ řekl Charlie s napětím v hlase.

Ballard pokrčil rameny. „Proč by lhal? Proč by posílal deset tisíc dolarů na fond určený ke zmírnění důsledků katastrofy? To mi řekni!“

„Kde je ten dopis? Chci ho vidět.“

„Uvidíš ho. Zítra dopoledne bude předán Harrisonovi.“

Charlie polkl: „A co jsem podle něho tedy udělal? No, řekni co, já to nevím.“

Ballard se na něho upřeně díval. „Říká, že jsi schválně uvolnil lavinu.“

Cukání v Charlieho obličeji zesílilo. „To je lež!“

vykřikl. „Je to sprostej lhář!“

„Nekřič tolik,“ řekl Ballard.

„Nemám křičet?“ Charlie potlačoval vztek. „Jsem obžalován z vraždy a ty říkáš, že nemám křičet!“ Přesto mluvil tišeji a rychle se rozhlédl po salónku.

„Tak poslouchej. Pozval jsem Liz sem, chtěl jsem jí to šetrně sdělit, aby to neslyšela poprvé až zítra na veřejném

zasedání. Nevím, jaks jí zabránil sem přijít, ale protože jsi tady, rozhodl jsem se to říct tobě. Dávám ti šanci, Charlie.“

„Jakou šanci?“ zeptal se kovově chladným hlasem.

„Miller je možná lhář, možná ale že ne. Ať je jakýkoli, dávám ti šanci, abys tomu mohl zítra čelit, abys mohl, hned jak začne zasedání, předložit Harrisonovi svou verzi, ještě než bude předložen ten dopis. A nemysli si, že to dělám kvůli tobě. Dělám to kvůli Liz.“

„Ty že mi dáváš šanci?“ pohrdavě odpověděl Charlie.

„To sis, Ballarde, vymyslel, to jste na mě upekli s McGillem.“

„Znám pravdu,“ řekl Ballard tiše. „A ty, myslím, taky.

A ještě něco, nevím, jak se ti podařilo Liz zabránit, aby sem přišla, ale jestli jsi jí ublížil, tak mi to zodpovíš.“

Charlie prudce vstal. „Ty pacholku, ty grázle, za Liz nikdo jiný nezodpovídá než já a žádnej hajzl se k ní ani nepřiblíží, a nejmíň ze všech ten, co se jmenuje Ballard.“

Rozhlížel se po zaplněném salónku a pak napřáhl prst. „A povídám ti, jestli tě někde nachytám, kde si tě budu moct podat, budeš si přát, abys nikdy o Petersonovic rodině neslyšel.“ Prudce se otočil na podpatku a odešel.

„Skoro si to teď přeju,“ řekl Ballard tiše a obrátil hlavu, aby se přes místnost podíval na Stenninga, který jeho pohled opětoval s nepohnutou tváří.

McGill pracoval dlouho do noci, převážně ve fotografické temné komoře v předsunutém štábu operace Velký mráz. Byla to piplavá a jemná práce, vyžadující přesnost, ale značně mu pomohl fotograf amerických námořních sil. Přesto skončil dlouho po půlnoci a vše, co měl k dispozici, byla obálka s červenobílými snímky dvacet krát pětadvacet centimetrů a několik diapozitivů.

Jel zpátky do hotelu a zaparkoval vůz na vyhrazeném místě vedle Ballardova auta a vystoupil. Obálku vzal s sebou.

Obrátil se, že půjde do hotelu, ale pak zaváhal a šel se podívat na Ballardův vůz. Byl prázdný a dveře zamčené.

Pokrčil rameny a už se chtěl zase obrátit k odchodu, když zaslechl tak slabý a tichounký zvuk, že by ho přeslechl, kdyby pohnul nohou po štěrku parkoviště. Zůstal tiše stát a naslouchal, napínal uši, ale už nic neslyšel. Přešel na druhou stranu Ballardova vozu a ve tmě šlápl na něco měkkého a poddajného. Couvl, škrtl zapalovačem a shýbl se. Pak se prudce nadechl, na místě se otočil a běžel co nejrychleji ke vchodu hotelu.

Noční vrátný vyplašeně vzhlédl, když McGill vpadl do haly a prudce se zastavil. „Telefonujte pro doktora a sanitku!“ McGill popadal dech. „Na parkovišti je těžce zraněný člověk.“ Vrátný v otupělosti časného rána nebyl s to hned reagovat a McGill zařval: „Dělejte, člověče.“

Vrátný sebou trhl a sáhl po telefonu a o minutu později bušil McGill na Stenningovy dveře. „Kdo je to?“

Stenningův hlas zněl zastřeně a ospale.

„McGill. Otevřete.“

Za okamžik Stenning otevřel. Bílé vlasy měl rozcuchané a oči naběhlé spánkem a zavazoval si kolem pasu šňůru od županu. „Co se děje?“

McGill byl strohý. „Pojďte se mnou, abyste viděl, k čemu vede to vaše zasahování do cizích osudů.“

„Co tím myslíte?“ Stenning se rychle probíral.

„Uvidíte. Pojďte. Není to daleko, nemusíte se oblíkat.“

„Jen trepky,“ řekl Stenning. „Potřebuju trepky.“ Vešel do pokoje a hned se zase objevil.

Když procházeli halou, zavolal McGill: „Tak co je s tím doktorem?“

„Je už na cestě se sanitkou,“ řekl vrátný.

„Mohl byste rozsvítit na parkovišti světla?“

„Ano, pane.“ Otočil se, otevřel dveře za sebou a stiskl vypínače. „Nějaká nehoda?“

McGill na to neodpověděl. „Nejlíp, když vzbudíte ředitele. Pojďte, pane Stenningu.“

Spěchali přes parkoviště, které teď bylo jasně osvětlené.

Stenning se ptal: „Někdo je zraněn?“

„Ian, a vypadá to moc ošklivě. Tamhle je.“

Stenning se neubránil polekanému výkřiku, když se podíval k zemi na Ballardovo zkrvavené tělo. „Panebože!

Co se mu stalo?“

„Žádná automobilová nehoda to nebyla, to je jisté.“

McGill vzal Ballarda za zápěstí, krve si nevšímal. „Myslím, že ještě žije, nejsem si jist. Kde je sakra ten doktor?“

„Jak to myslíte, že to není automobilová nehoda?

Vypadá to na ni, když je to tak zlé.“

„Copak by ho tady mohlo porazit auto?“ McGill mávl rukou. „Vždyť je tu mezi vozy sotva metrový prostor.“

„Třeba se sem doplazil.“

„A kde vidíte nějakou stopu krve?“ McGill se postavil.

„Díváe se, pane Stenningu, na člověka, který byl skoro ubit k smrti, a tím skoro si nejsem jist. Takhle to vypadá, když někdo někoho rozmašíruje, pane Stenningu.“ V jeho hlase zněla drsná obžaloba.

Stenning byl ve tváři bílý. McGill rozechvěle pokračoval: „Sedíte si v plyšových kancelářích v londýnské City a manipulujete lidmi a vymýšlíte si na ně ty vaše experimenty. Klidně si mluvíte o rozmašírování lidí.“

Prstem ukazoval na Ballardovo tělo: „A takhle vypadá realita, pane Stenningu. Jen se podívejte, a čert vás vem!“

Stenning polkl a Adamovo jablko na jeho vyzáblém krku poskočilo. „Přece ho nikdo nechtěl…“

„Nechtěl zavraždit?“ McGill se zasmál a byl to v tom nočním tichu ošklivý zvuk. „Co sakra můžete jiného čekat, když si začnete s šílencem, jako je Charlie Peterson?“

Stenning byl právník a jeho úvahy se rozjely jako vlak po kolejích. „Viděl jsem dnes večer Charlieho Petersona s Ballardem tady v hotelu. Dlouho spolu o něčem mluvili a nebyl to přátelský rozhovor, jenže to ještě nic nedokazuje.“

Otočil hlavu a podíval se na McGilla. „Vy víte, že to byl Peterson?“

„Ano,“ řekl bez váhání.

„Jak to víte?“

McGill se zarazil. Najednou si uvědomil, že dosud drží v ruce obálku s fotografiemi. Chvíli na ni hleděl a jeho mysl rychle pracovala. „Vím to,“ zalhal záměrně. „Vím to, protože mi to Ian řekl, než ztratil vědomí.“

V dálce vyla siréna. Sanitka se blížila.

POSLEDNÍ DEN JEDNÁNÍ

31

V deset hodin vešel Harrison do zasedací síně a usedl za předsednickým stolem s Rolandsonem a Frenchem po boku.

Čekal, než ustane šum, a pak řekl: „Musím informovat toto shromáždění, že pan Ian Ballard byl dnes časně ráno vážně zraněn při automobilové nehodě a leží v Nemocnici princezny Margarety. Je v bezvědomí a doktor McGill je u něho, což je zcela pochopitelné.“

Začal narůstat šum. Na tiskové galerii se Dan Edwards zamračil a řekl: „A sakra! To bych rád věděl, jestli to nějak ovlivní tu zprávu.“

„Jakou zprávu?“ ptal se Dalwood.

„Ale nic. Jenom jsem o něčem uvažoval.“ Strčil do Dalwooda: „Podívej se na Charlieho Petersona. Chechtá se jako blázen.“

Harrison klepal kladívkem, aby obnovil klid. „Jsme teď ve stádiu šetření, kdy svědecké výpovědi pana Ballarda a doktora McGilla nejsou bezpodmínečně nutné, takže není třeba jednání odročovat. Předvolejte prvního svědka, pane Reede.“

Čtyřiadvacet hodin po lavině se snížil počet dosud pohřešovaných osob na jedenadvacet. O všech ostatních se vědělo, o mrtvých i živých. Ballard si povzdechl: „Po Joeovi Cameronovi není dosud ani stopy.“

Jesse Rusch se zeptal: „To je váš přítel?“

„Řekl bych, že ano. Neznal jsem ho dlouho. Nemyslím, že má ještě moc naděje, ale snad je to tak lepší. Jeho dcera zahynula.“

„Příliš moc lidí tu přišlo o život,“ řekl Rusch a myslel na Bakera. „A v mnoha případech to byla zbytečná smrt.“

„Všechny byly zbytečné,“ řekl Ballard chmurně.

Přišel Turi Buck a mlčky mu podal kus papíru.

Ballard vzal papír a pak vzhlédl: „Marshallovi? Celá rodina? Všichni čtyři?“

„Právě jsme vykopali dům, nebo co z něho zbylo.“

„Všichni jsou mrtví?“

„Ano,“ Turi, schýlený, odešel.

Ballard udělal čtyři prudké škrty na seznamu před sebou. „Sedmnáct.“

„Dnes odpoledne už se sem dostanou buldozery,“ řekl Rusch. „Ty by to měli urychlit.“

„Ale může to být nebezpečné,“ řekl Ballard. „Lopata buldozeru může člověka přeseknout.“

„Budeme opatrní,“ řekl Rusch. „Budeme opravdu opatrní. Ale rychlost je teď důležitá. Jestli je někdo ze zasypaných ještě naživu, už moc dlouho nevydrží.“ V tónu jeho hlasu se ozývala pochybnost, že by ještě někdo mohl být naživu.

Cameronovi zbývaly už poslední síly. Nějakou dobu spal nebo spíš byl v bezvědomí, ale teď se znovu probral.

Celé tělo ho bolelo a pronikavá bolest hlavy ho neopouštěla.

V noci zvracel a bál se, aby se nezadusil vlastními zvratky, ale dokázal zkroutit hlavu na stranu a tak ušel té zvlášť ohavné smrti. Během noci se již také neovládl a pomočil se a pokálel a teď se mu dělalo zle z vlastního zápachu.

Uvědomil si nějaký zvuk a zprvu si myslel, že je dílem člověka, a jeho naděje vzrostla. Znělo to, jako by se někdo tiše pochechtával. Cameron slabě zavolal a pak opět naslouchal tomu vzdálenému smíchu. Napadlo ho, že snad ztrácí rozum, kdo by se smál v závěji?

Jeho vnímání se rozptýlilo a na několik minut znovu ztratil vědomí. Když se probudil, znovu ten zvuk slyšel, ale teď už zněl podstatně jinak. Byl to spíš bublavý zvuk než

smích či chechtot, zvuk, jaký by vydávalo spokojené miminko v postýlce. Když mu déle naslouchal, uvědomil si, co to je, a znovu se ho zmocnil strach. Naslouchal bublání vody.

Krátce nato pocítil, že mu vlhne hlava. Pramínek vody vnikl do kabiny a proudil mu kolem temene hlavy, jak visel zavěšen nohama vzhůru, a Cameron si uvědomil, že je mu souzeno se utopit. Nemusí dovnitř vniknout nijak moc vody, stačí tak patnáct centimetrů, aby mu zalila ústa i nos.

Nahoře

pracovali

dva

mladíci

s buldozerem

v nakupeném sněhu podél řeky. Za volantem seděl John Skinner, stavební dělník z Aucklandu; byl zároveň členem alpského sportovního klubu. S ním tu pracoval univerzitní lektor a člen lyžařského klubu Canterburské univerzity Roger Halliwell. Skinner zastavil buldozer u řeky a řekl: „Ta záplava nahoře v údolí klesne, jakmile řeka odplaví sníh.“

„Prý se utopila spousta dobytka,“ řekl Halliwell.

„Ale žádní lidé. Ta příšerná lavina musela být zlá i bez rizika utonutí.“ Skinner se rozhlížel. „Kde to bylo, kde chtěl ten Američan, abychom kopali?“

Kus sněhu v korytu řeky, podemletý vodou, se utrhl a Halliwell se na něj zadíval. Potom se ozval: „Mám dojem, že jsem tamhle dole něco zahlédl.“

„Co?“

„Nevím. Něco tmavého. A je to kulaté.“

„Asi nějaký balvan.“

„Asi.“ Halliwell se zadumal. „Půjdu se tam podívat.“

Slezl z buldozeru a sešel na břeh řeky a potom si opatrně stoupl na sníh. Byl měkký, ale unesl ho, aniž se příliš propadal. Šel pomalu dál a vysoko zdvíhal nohy. Čím dál šel, tím byl sníh vlhčí, protože byl nasáklý říční vodou, a najednou se propadl až po pás. Měl děsivou představu, že se propadne až někam úplně dolů, ale pak si uvědomil, že na něčem stojí.

Ponořil ruku do sněhu, narazil na něco a ohmatal to.

Bylo to kolo s pneumatikou. „Je tu nějaké auto,“ křičel.

Skinner seskočil a uvolnil drátěné lano, které měli vzadu na buldozeru. Na každém konci byl velký hák na upevnění; jeden upevnil na silnou tyč buldozeru. „Zkus to chytit.“ Roztočil lano nad hlavou.

Poprvé se minul, ale podruhé je Halliwell zachytil. Dalo mu dost práce, než našel něco, k čemu by hák upevnil.

Uvědomoval si, že to musí být nějaká pevná část karoserie zasypaného vozidla, a chvíli neúspěšně hmatal ve sněhu.

V kabině vozu se Cameron už skoro topil. Voda mu dosahovala k nosu, třebaže stáhl hlavu do ramen jako želva, která se snaží ukrýt v krunýři. Stačily dva tři centimetry, aby mu voda zalila ústa. Pokud ještě mohl, hluboce se nadechl.

Vůz sebou trhl a voda se mu přelila přes hlavu. Když pohyb ustal, měl Cameron hlavu úplně pod vodou a zápolil s tím, jak zadržet dech. Vůz se opět pohnul, tentokrát vzhůru, a Cameron zaúpěl bolestí, zdálo se mu, že má

zlomený vaz. Buldozer vytáhl celý náklaďák z koryta řeky na břeh, kde vůz zůstal ležet převrácený na bok.

Halliwell se za ním rozběhl. „Někdo v něm je,“ divil se.

„Proboha, je živý!“

Během hodiny byl Cameron ve vrtulníku na cestě do Christchurche. Byl to však úplně zlomený člověk.

Newmanovi štěstí nepřálo.

Celou noc se prokopával nahoru v naprosté temnotě.

Musel kopat díru o průměru asi sedmdesáti centimetrů, aby se tam vešla ramena statného člověka. Bylo také třeba vyhloubit po straně schůdky, na nichž by stál. Na kopání užíval, co měl po ruce. Jako nejužitečnější nástroj mu sloužilo kuličkové pero, které znovu a znovu zarážel do sněhu nad sebou a vytrhával ven, kousek po kousku. Sníh mu často padal do očí, ale to nevadilo, protože bylo stejně tma. Dvakrát pero upustil, a to bylo zlé, protože musel slézt a rukama v rukavicích po něm tápat, než je našel. Tím ztrácel čas.

V jednom smyslu měl štěstí. Netušil totiž, jak daleko se musí prokopávat. Kdyby byl věděl, že je osmnáct metrů, je otázka, zda by se do toho vůbec pustil. Během doby, co byl zasypán, se však sníh začal sesedat, přimrzávat, jak byl z něho vytlačován vzduch. Stávala se z něho látka méně

propustná, ale vzdálenost, kterou bylo třeba prokopat, se zmenšila na něco přes patnáct metrů.

Prokopával se sám, protože ostatní v jeskyni propadli naprosté apatii.

Dvaapadesát hodin po lavině se obloha zatahovala a Sam Foster, horský myslivec z Tongarira, v duchu rozvažoval, zda to má ještě smysl, aby jeho družstvo pokračovalo v pátrání. Několik lidí bylo stále nezvěstných, ale neuměl si představit, že by někdo ještě žil, i kdyby ho nalezli. Snad bude lepší pátrání do zítřka odvolat.

Scházel do mírně se svažující prohlubně a byl asi tak uprostřed, když se mu pod nohama prolomil sníh. Newman se prokopal na vzdálenost třiceti centimetrů k povrchu, a když pod Fosterovou tíhou povolil, udeřila ho jedna Fosterova bota prudce do hlavy. Newman propadl dírou, kterou vyhloubil. Nepadal příliš hluboko, protože dno jámy bylo zanesené sněhem, který vykopal. Stačilo to na to, aby si zlomil vaz.

Ostatní byli samozřejmě zachráněni, až na Haslama, který zemřel už dřív. Newman však nebyl poslední, kdo z údolí zahynul. Vůbec poslední člověk, který zemřel na důsledky hukahoronuiské katastrofy, byla paní Jarvisová, nejstarší občanka městečka, která v nemocnici celý týden úporně vzdorovala smrti, než podlehla.

Na západním svahu spadla ještě jedna lavina, ale až při jarním tání. Nebyl tam už nikdo, koho by mohla zahubit.

32

O půl čtvrté odpoledne McGill zaparkoval vůz a spěchal napříč Durhamskou ulicí k budovám oblastní správy. Místo aby šel do síně, kde zasedala komise, vystoupil po schodech ke vchodu na tiskovou galerii a řekl něco zřízenci. Dan Edwards, s nímž chtěl mluvit, vyšel ve chvilce ven.

„Plním svoje sliby,“ řekl McGill. „Tady máte zprávu, kterou jste chtěl.“ Dal Edwardsovi obálku. „Je tam fotokopie dopisu, který nepotřebuje komentáře, a několik fotografií, jejichž smysl vysvětlím předsedovi komise. Co se tam dole teď děje?“

„Harrison už kormidluje věci k závěru. Patolog právě podává lékařskou zprávu.“ Edvards se zarazil, palcem už otvíral obálku. „Mimochodem, jak je Ballardovi?“

„Dost špatně.“

„Tihle gauneři za volantem, porazí člověka a ujedou!“

Všiml si McGillova překvapeného výrazu a řekl: „Jeden kolega se na to ptal v hotelu. Zřejmě ho někdo porazil a ujel, ne?“ Díval se upřeně na McGilla. „Nebo mi snad něco uniká?“

McGill šťouchl prstem do obálky. „Uniká vám vaše původní zpráva.“

Edwards vytáhl kopii dopisu a rychle ji přečetl. Vzalo mu to dech. „Proboha! Je to možné?“

„Originál předám Harrisonovi ani ne za pět minut.“

„Díky, McGille. Tu basu piva dám asi já vám.“ Vrátil se na tiskovou galerii a vyhledal mladého reportéra. „Odnes tohle do redakce. Dej to šéfovi, ale jen jemu osobně, chápeš? A hoď sebou.“

Znovu si sedl na své místo a Dalwood se ho zvědavě zeptal: „Děje se něco?“

Edwards se široce usmál a kývl hlavou dolů k síni: „Co nevidět začne ohňostroj.“

McGill prošel vestibulem, kolem dvou policistů, kteří stáli před sálem, a vstoupil dovnitř. Harrison se obrátil a řekl svědkovi: „Promiňte, prosím. Dobré odpoledne, pane doktore McGille. Jak se daří panu Ballardovi?“

„Je dosud v bezvědomí, pane předsedo.“

„To je mi líto. Je to od vás hezké, že jste se vrátil, ale za takových okolností to opravdu nebylo nutné.“

„Domnívám se, že můj návrat byl velmi nutný, pane předsedo. Mám v ruce čerstvé svědectví.“

„Opravdu? Předstupte tedy prosím. Vaši výpověď na chvíli přerušíme, pane doktore Crossi.“

Patolog

se

vzdálil

a

McGill

předstoupil

k předsednickému stolu. Vytáhl z kapsy obálku. „Obdržel

jsem tento dopis a hovořil o jeho obsahu s panem Ballardem. Oba jsme se shodli, že je příliš závažný, aby mohl být utajen, třebaže může zničit něčí pověst.“

Podal dopis Harrisonovi, a ten ho otevřel a začal číst.

Trvalo mu to dlouho a rýhy na jeho obličeji se mu při čtení prohloubily. Nakonec zvedl hlavu a řekl: „Ano, ovšem.

Nebylo by správné to utajit.“ Znovu si dopis prohlížel.

„Vidím, že každá stránka je podepsaná a nese pečeť veřejného notáře. To je zřejmě totéž jako nás přísežný notář?“

„Je to skoro přesně totéž, pane předsedo.“

Harrisonův pohled zabloudil síní. „Pane Lyalle, šel byste laskavě sem ke mně?“

Lyalla to překvapilo, ale přisvědčil: „Samozřejmě, pane předsedo.“

Vstal a postavil se vedle McGilla.

Harrison ztlumil hlas: „Týká se to jednoho vašeho klienta. Měl byste si to přečíst.“ Podal mu dopis. Po několika minutách řekl Lyall nervózně: „Opravdu nevím, co říci, pane předsedo.“ Ve tváři byl bílý. „Nejraději bych se tohoto případu vzdal.“

„Opravdu?“ Harrisonův hlas zněl nemilosrdně. „Tohle ale není žádný případ, pane Lyalle. Tohle je vyšetřovací komise. Kromě toho pochybuji, že by někdo respektoval advokáta, který klienta opustí, když začne jít do tuhého.“

Na Lyallových tvářích naskočily rudé skvrny. „Dobře,“

řekl prudce. „Lze však tohle připustit jako svědecký důkaz?“

„To musím rozhodnout já a moji přísedící,“ řekl Harrison zvolna. Vzal dopis od Lyalla a podal ho Rolandsonovi.

McGill řekl: „Mám v této věci ještě další svědectví.“

„Žádné svědectví nemůže být předloženo na podporu tohoto dopisu, pokud tento dopis sám není přípustné svědectví,“ řekl Lyall. „A jestliže dopis připustíte, budou tu jistě důvody k odvolání.“

„Nebude žádné odvolání,“ řekl McGill. „A vy to víte.“

„Nejste tu proto, abyste diskutoval o právnických otázkách, pane doktore McGille,“ zpražil Harrison McGilla.

Obrátil se k Rolandsonovi: „Co o tom soudíte?“

„Je to otřesné,“ vydechl Rolandson.

„Myslím, zda je to přípustné svědectví?“

„Nechte mě to dočíst.“ Po chvilce Rolandson řekl: „Bylo to přísežně ověřeno. Je to přípustné svědectví.“

„Jsem téhož názoru. Lituji, pane Lyalle.“ Harrison předal dopis sekretáři komise. „Přečtěte to nahlas, pane Reede.“

Reed přejel rychle očima dopis a pak začal: „Máme zde dopis od pana Goerge Alberta Millera z Riversidu v Kalifornii a je adresován doktoru Michaelu McGillovi.“

Četl dopis pomalu a klidně, tónem, který podivně kontrastoval s událostmi, které Miller popisoval. Když

skončil, řekl odměřeně: „Každá stránka je podepsaná panem Millerem a ověřena podpisem Carla Risingera. Každá stránka je opatřena pečetí notáře.“

Ticho v síni bylo naprosté a zdálo se, že nikdy neskončí.

Jako by se čas zastavil. Sál se jen podivně rozvlnil, jak se lidé na sedadlech otáčeli a pátrali očima jedním směrem.

Jako by Charlie Peterson náhle vyvinul nějakou přitažlivou sílu, všechny oči se obracely k němu jako střelky kompasu k magnetickému pólu.

Hrbil se na židli, ve tváři bílý, oči vytřeštěné. Erik vedle něho se odklonil a díval se na Charlieho s nechápavým výrazem. Liz seděla vzpřímeně, ruce v klíně a strnule zírala před sebe. Čelo svraštěné a rty sevřené. Dívala se rozhořčeně.

Charlie těkal očima ze strany na stranu. Začal si uvědomovat, že si ho všichni prohlížejí. Vyskočil. „To je lež!“ zařval. „Miller je lhář. On uvolnil lavinu, ne já.“

Ticho se zlomilo a vlna hlasů se rozlila okolo Charlieho.

Harrison divoce klepal kladívkem. Pracně dosáhl pořádku a ledově pronesl: „Ještě jednou nějaký rozruch a zasedání odročím.“ Podíval se chladně na Charlieho. „A vy se prosím posaďte, pane Petersone.“

Charlieho

pravička

vyletěla

vzhůru

směrem

k Harrisonovi a McGill přimhouřil oči, když si všiml proužku leukoplasti, která kryla jeho klouby: „Copak mě

nevyslechnete?“ ječel Charlie. „Ballarda jste hnedka vyslechl, když šlo o jeho pověst.“

Harrison se obrátil k Lyallovi: „Musíte svého klienta vést k pořádku, pane Lyalle. Buď si sedne, anebo opustí zasedací síň, třeba násilím, bude-li třeba.“

Lyall zvolal: „Sedněte si, Charlie. Platíte mě, abych v této věci jednal.“

„Ale vy nejste zrovna moc dobrý,“ vrčel Charlie. Přesto si sedl a Erik mu něco rozzlobeně šeptal.

„Musím vyslovit námitku proti připuštění tohoto ničím nepodloženého dopisu jako svědeckého důkazu. Napadá vážně pověst mého klienta a podle mého názoru neoprávněně. Pan Miller není dosažitelný, aby mohl být podroben křížovému výslechu, a musím tudíž protestovat.

Dále pak důrazně upozorňuji, že se ihned obracíme k soudu!“

„Jak jsem sdělil již dříve při tomto jednání panu Rickmanovi,“ řekl Harrison klidně, „jsou nezbytná procedurální pravidla stanovena parlamentním zákonem, který upravuje jednání vyšetřovacích komisí. Pane doktore McGille, zmínil jste se, že máte další svědectví. Podporuje ono svědectví tvrzení pana Millera?“

„Ano, pane předsedo.“

„Pak je vyslechneme.“

„Protestuji!“

„Protest se zamítá, pane Lyalle.“

„Je to fotografické svědectví, pane předsedo,“ řekl McGill. „Dovolil jsem si připravit potřebnou aparaturu. Rád bych to promítl sám.“

Harrison rázně přikývl: „Postarejte se o to, pane Reede.“

V několika málo minutách, než byla promítačka připravena, se síní zase rozlil hluk. Dalwood řekl Edwardsovi: „Vy starej lišáku, vy jste věděl, co přijde.“

Ještě pořád si vehementně dělal poznámky.

Edwards mu odpověděl spokojeným úsměvem. „Šéf právě předělává titulní stránku. Dostali jsme fotokopii Millerova dopisu.“

„Jak jste to sakra sehnal?“

„McGill potřeboval něco od nás.“ Pokývl hlavou směrem k síni. „Uvidíte.“

Harrison požádal o ticho a sál se rychle uklidnil.

„Pokračujte, pane doktore.“

McGill se postavil k promítačce. „Mám zde originál filmu, který natočil poručík Hatry. Film, který předložil komisi, byl kopie. Originál je ostřejší.

Nemyslím, že by poručík Hatry měl za to být kritizován, ani touto komisí, ani svými leteckými nadřízenými.

Rozloučit se s originálem je pro opravdového fotografa krajně nepřirozené.“

Rozsvítil promítačku. „Promítnu jen tu část filmu, která je pro nás důležitá.“

Na plátně se objevil kolísavý obraz, bělostný sníh a několik roztroušených skal na pozadí modré oblohy. Zvedl se chochol podobný kouři a McGill stiskl knoflík promítačky, aby na chvíli pohyb obrazu zastavil. Vykročil kupředu s ukazovátkem v ruce.

„Lavina začala, jak můžete vidět, tady, právě u těchto skal. Bylo to za dne a slunce svítilo na jasné obloze. Za těchto podmínek skála a sníh přijímají teplo různým způsobem; skála přijímá teplo mnohem rychleji a tento rozdíl může vyvolat ve sněhu natolik silný tlak, že dále naruší beztak labilní rovnováhu sil. Toho jsem se dohadoval, když jsem tento film viděl poprvé Vypnul promítačku. „Mám tady silně zvětšený výsek této scény, který vložím do tohoto speciálního promítacího aparátu. Říká se mu komparátor.“ Zapojil ho. „Stupeň zvětšení je takový, že obraz je velmi zrnitý, ale pro naše účely postačí.“

McGill znovu přistoupil s ukazovátkem k plátnu. „Tady jsou skály a tady je chochol prachového sněhu, což představuje začátek laviny. Tato fotografie je pořízena z jednoho snímku filmu, který nazveme snímek jedna. Další diapozitiv, který uvidíte, je podobný záběr, ale je to o třicet šest snímků později. To znamená, že mezi oběma fotografiemi je časový rozdíl dvou sekund.“ Vrátil se ke komparátoru a vložil do něho druhý diapozitiv.

„Jak vidíte, rozdíl není moc velký. Chochol prachového sněhu je podstatně větší.“ Odmlčel se. „Jestliže však rychle diapozitivy střídáme, což tento přístroj umožňuje, uvidíme něco zvláštního.“

Obraz na plátně začal rychle přeskakovat a sněhový chochol osciloval. McGill ukazoval: „Tady ty dvě tečky, které jsme považovali za dvě skály, se zřejmě pohybují.

Tady ta nahoře se v tom dvousekundovém intervalu moc nepohybuje, ale ta spodní se posunula značný kus vzhůru.

Soudím, že ta tečka nahoře je pan Miller a ta spodní je Peterson, který k němu stoupá, jakmile se lavina uvolnila.“

Rostoucí halas v sále připomínal vytí divokého zvířete, a Harrisonovo kladívko bušilo. „Znovu musím protestovat,“

volal Lyall. „Dvě zrnité skvrnky na filmu, z nichž ani nelze rozeznat, že to jsou lidé! Copak je tohle svědectví? Mohly by to docela dobře být kazy na filmu.“

„Ještě jsem neskončil,“ řekl McGill klidně.

„Ani já ne,“ odpověděl Lyall. „Rád bych s vámi mluvil, pane předsedo, mezi čtyřma očima.“

Harrison naslouchal nervóznímu hukotu v sále: „Budete-li mluvit trochu tišeji, bude to, myslím jako bychom hovořili mezi čtyřma očima.“

„Musím protestovat,“ prohlásil rezolutně Lyall. „Doktor McGill podává svědectví o něčem, co přece nemůže znát, o něčem, co se dotýká mého klienta. Prohlásil v této síni suverénně, že jedna z teček na filmu je Charlie Peterson. A

dále prohlásil, že pan Peterson je ta spodní z těch dvou teček a že uvolnil lavinu. Může to dokázat?“

„Prosím, pane doktore?“ vybídl Harrison McGilla.

McGill chvíli mlčel. „Ne,“ připustil.

„Předpokládejme, alespoň teoreticky, že ty tečky jsou lidé,“ řekl Lyall. „Může to být kdokoli a nemusí mít nic společného a mým klientem.“

„Moment,“ přerušil ho McGill. „Charlie právě řekl, že lavinu uvolnil Miller. Jestli to ví, pak to znamená, že tam byl. A máme tu Millerovo přísežné svědectví.“

„Jsem plně schopen udělat si sám své vlastní závěry,“

zarazil ho Harrison. „Doporučuji, abyste omezil svou výpověď na to, co znáte, pane doktore.“

„Podle mne tu stojí Millerovo slovo proti slovu mého klienta,“ řekl Lyall. „A Miller tu není, aby mohl být podroben křížovému výslechu.“

„Co by získal tím, že obviňuje Charlieho?“ vznesl otázku McGill. „Bylo by bývalo pro něho výhodnější, kdyby mlčel. Takhle ho to stojí deset tisíc dolarů.“

„Tak dost,“ zarazil ho Harrison ostře. „Jak už jsem řekl, nejste tu proto, abyste vedl právnickou při, pane doktore.

Říkal jste, že máte ještě další svědectví?“

„Ano, pane předsedo.“

„Fotografické?“

„Ano, a svou vlastní výpověď.“

„Pak navrhuji, abychom pokračovali.“ Harrison opět klepal kladívkem, dokud se mu nepodařilo zjednat ticho.

Čekal, až se síň úplně ztiší, a pak řekl klidně: „Můžete pokračovat, pane doktore.“

McGill se vrátil k promítačce. „Po sesuvu laviny jsem vystoupil na západní svah, abych zjistil, zda hrozí další nebezpečí. Ukázalo se, že pro bezprostřední budoucnost je riziko minimální. Charlie Peterson se dobrovolně nabídl, že půjde se mnou. Prozkoumali jsme svah a pan Peterson byl klidný a ani v nejmenším neprojevoval nervozitu. Teprve až když jsem naznačil svůj záměr prozkoumat terén v místě, kde se lavina utrhla, začal být nervózní. Tehdy jsem to považoval za přirozený strach z potencionálně riskantní situace.

Čím výš jsme stoupali, tím se jeho nervozita zvětšovala a navrhoval, abychom se vrátili dolů. Nebyli jsme daleko od místa, které jsem chtěl prozkoumat, a tak jsem s jeho návrhem nesouhlasil. Nakonec jsme se tam však stejně nedostali. V údolí došlo k letecké katastrofě, a tak jsme jeli hned dolů.“

„To je zajímavé,“ řekl Harrison. „Ale nechápu, proč nám to říkáte.“

„Říkám to proto, že když jsme byli na svahu,“

pokračoval McGill, „letělo nad námi velmi nízko letadlo a všiml jsem si, že tam někdo fotografuje. Zjistil jsem později, že si letadlo najaly jedny christchurchské noviny. Včera

večer jsem zašel do redakce a prošel všechny fotografie, které tehdy udělali. Několik jich tu mám.“

Promítačka cvakla a znovu se rozsvítila a na plátně se objevila černobílá fotografie. „Dole v pravém rohu můžete vidět Petersona a mě,“ řekl McGill. „Nahoře v levém rohu vidíte holé skály. Podél skal jsou stopy lyží, tady, a tady.

Myslím, že Peterson nechtěl, abych tyto stopy viděl, a proto byl tak nervózní.“

„Nepodložená domněnka,“ vyštěkl Lyall.

McGill na to nereagoval a promítl na plátno další obrázek. „Tady je zvětšenina místa, kde se lavina utrhla.

Tady je stopa lyží, která v ní končí, a tato trhavá čára a další tady, to je místo, kde někdo vyskočil proti svahu. V noci tehdy silně sněžilo, a tak tyto stopy mohly vzniknout jen to dopoledne, kdy spadla lavina.“

Vypnul promítačku: „Dále přísežně prohlašuji, že když jsem onu neděli viděl poprvé Millera a Petersona, oba byli na lyžích.“

Zatemněná místnost vybuchla. „Světla!“ zvolal Harrison. „Rozsviťte světla.“

Lustr se rozzářil a potom zaplavilo místnost slunce, když zřízenec roztáhl závěsy. Charlie stál. „Táhněte někam!“ řval a ukazoval na McGilla.

„Mlčte, Charlie!“ ozval se ostře Lyall, ale bylo pozdě.

„Táhněte všichni!“ křičel Charlie. „Vinen je Ballard, on zabil mého bratra, všichni to vědí. Nikdo by byl

nezahynul, kdyby byli šli do dolu, jak chtěl Erik. A Alek by se býval taky neutopil, kdyby nebylo Ballarda. Ballard je vrah, Ballard!“ Na rtech se mu objevila pěna. „On uvolnil lavinu, on a Miller společně.“

Lyall sklesl a McGill zaslechl jeho slova: „Zbláznil se.“

Charlie křečovitě sípal: „Ballard neměl Huku rád a nikoho, kdo tam žil.“ Široce rozpřáhl ruce. „Chtěl Hukahoronui zničit, a to se mu podařilo. A nejvíc ze všeho neměl rád nás, Petersony. Dva už zabil, a z mé sestry udělal děvku.“ Máchl rukou a ukázal na Liz.

Harrisonovo kladívko se ostře rozléhalo. „Pane doktore Crossi, můžete nějak zasáhnout?“ volal Erik chytil Charlieho za paži, ale Charlie ho snadno odmrštil. „A tenhle gauner McGill se s ním spřáhnul a já ho zabiju.“ Pustil se přes síň směrem k McGillovi, ale než se k němu mohl dostat, Erik se vzpamatoval a vrhl se mu na záda.

„Pusť mě,“ ječel. „Pusť mě na něj!“ Znovu se Erikovi vytrhl a znovu vyrazil k McGillovi, ale teď už se zvedlo několik mužů, aby ho zkrotilo. Rozpoutala se šarvátka, Charlie se jim však vytrhl, uhnul stranou a doběhl ke dveřím. Otevřeli se, ještě než k nim dorazil, a Charlie vběhl do náručí dvěma policistům. Nasadili mu na ruce pouta a vyvedli ho ven.

Harrison marně bušil kladívkem. Do vřavy tiše prohlásil: „Jednání se odročuje.“

33

O půl hodiny později byl McGill, dosud v síni, obležen reportéry. „Bez komentáře,“ opakoval stále. „Řekl jsem vše, co bylo třeba, při své výpovědi. Nemám, co bych dodal.“

Uvolnil se z jejich sevření, vešel do první místnosti, kterou viděl, a zabouchl za sebou dveře. Obrátil se a uviděl Harrisona a Stenninga. „Promiňte, nebude vám vadit, když se sem na chvilku uchýlím? Z těch reportérů bych se zbláznil.“

„Naprosto ne,“ odpověděl Harrison. „Vyvolal jste pořádný rozruch, pane doktore.“

McGill se zašklebil. „Ne tak velký jako Charlie. Jak mu je?“

„Doktor Cross mu dal sedativum.“ Odmlčel se.

„Myslím, že je to případ pro soudní příkaz psychiatrického léčení.“ Harrison si uvědomil svou společenskou povinnost.

„Pardon, tohle je pan Stenning, host z Anglie. Právě mu říkám, že všechna naše vyšetřování nebývají tak divoká.

Obávám se, že mi neuvěří.“

„Já pana Stenninga znám,“ řekl McGill. „Bydlíme ve stejném hotelu.“

Harrison zvedl aktovku. „Myslím, pánové, že můžeme bezpečně odejít zadem.“

„Mohl bych si s vámi promluvit, pane doktore?“ zeptal se Stenning McGilla.

„Samozřejmě.“

„Můžete klidně použít této kanceláře,“ řekl Harrison.

„Zúčastníte se zítra zasedání, pane Stenningu?“

„Myslím, že ne. Musím něco naléhavě vyřídit v Anglii.

Ujišťuji vás, že to bylo krajně zajímavé.“

„Tak se tedy rozloučíme.“ Podali si ruce.

Když Stenning s McGillem osaměli, Stenning prohlásil: „Harrison neměl pravdu, ten dopis se neměl připustit jako svědecký důkaz, protože Miller nebyl přítomen, aby mohl být podroben křížovému výslechu. Myslím, že jednání bude odročeno a Harrison se zatím bude radit s právníky. Jak je vidět, není radno pověřovat laika právnickými úkoly.“

McGill pokrčil rameny. „Vadí to? Viděli jsme, že Charlie je skutečně šílenec.“

Stenning se na McGilla zkoumavě zahleděl. „Ve své výpovědi jste řekl, že Ian s tím souhlasil, aby se dopis předložil komisi.“

„Ano, to souhlasí.“

„To je zvláštní. Na konci našeho posledního rozhovoru mě Ian poslal ke všem čertům. A stejný osud určil i

Ballardově nadaci. To znamená, že musel změnit názor.

Zajímalo by mě, kdy přesně k tomu došlo.“

„Myslím, že ho změnil, když z něho Charlie Peterson začal vytloukat duši.“

„Opravdu si myslíte, že to byl Peterson?“

„Propánaboha. Vy si to nemyslíte? Právě jste viděl Charlieho v akci. Odhodil Erika, jako by to byl hadrový panák, a Erik není žádná pápěra. A dnes odpoledne jsem si důkladně prohlédl jeho ruce. Klouby měl pořádně odřené.“

„To je jediný důvod, proč si to myslíte, že to byl Peterson? Musím mít jistotu, pane doktore.“

„Samozřejmě ne,“ lhal statečně McGill a díval se mu do očí. „Ian mi to sám řekl, když jsem ho našel na parkovišti.

Řekl, a pamatuji si jeho slova přesně: »Byl to Charlie. Vem ten dopis a nandej mu to.« Potom ztratil vědomí.“

„Rozumím.“ Stenning se usmál a řekl dvojsmyslně: „Myslím, že je pro Iana štěstí, že jste jeho přítel.“

„Udělal bych totéž pro každého jiného podobného smolaře, pane Stenningu. Ian to schytával ze všech stran, jak víte. Sám v té věci taky nemáte čisté ruce.“

Obrátil se k Stenningovi prudce zády a z místnosti odešel. Prošel zasedací síní, která se zatím vyprázdnila, a vešel do vestibulu, kde přímo vletěl do náručí Liz Petersonové. Zvedla ruku a vší silou, na jakou se zmohla, mu vrazila facku, a nebyla to síla malá.

Hlava se mu zhoupla na stranu a McGill chytil Liz zápěstí. „Jen pomalu, Liz.“

„Jak jsi to mohl udělat?“ spustila vášnivě. „Jak si to mohl Charliemu udělat?“

„Někdo ho musel zarazit.“

„Takhle ale ne. Nemusels ho veřejně ukřižovat.“

„A co bys navrhovala ty? Šílel, Liz, zbláznil se. I Erik si to myslel. Erik mu řekl přímo, že ztrácí rozum. Žrala ho vina a chtěl všechno hodit na Iana.“

„Ian!“ opakovala Liz pohrdavě. „Ten člověk si mě chtěl vzít. Už ho nikdy nechci vidět. Mohl ten dopis zlikvidovat.“

„To taky chtěl,“ řekl McGill. „Ale já mu to vymluvil.

Vždyť by to bylo bláznovství. Chtěl s tebou včera večer mluvit. Sešli jste se?“

Zavrtěla hlavou. „Charlie mě zase jednou doběhl.

Vylákal mě pod falešnou záminkou do auta a pak mě odvezl z města. Jel jako šílenec.“ Zarazila se, když si uvědomila, co právě vyslovila, a polkla. „Vysadil mě ven na jedné venkovské silnici a hned zase odjel. Byla skoro půlnoc, když jsem se dostala do města. Telefonovala jsem Ianovi, ale nebyl doma. Myslela jsem, že ho uvidím dnes ráno, ale měl tu nehodu.“

„Věděl Charlie, že se máš s Ianem sejít?“

„Pokud mu to neřekl Erik, tak ne.“

„Takže tys to řekla Erikovi a Erik se o tom zmínil Charliemu. To od tebe nebylo moc chytré.“ Vzal ji pod paží.

„S tebou si musím promluvit, holčičko, a bude líp, když se něčeho napiješ, než začneš poslouchat.“

Za pět minut nato u osamělého stolku v hotelovém salónku McGill říkal: „Je to trochu zamotaná historie. Když přišel Millerův dopis, Ian si ho přečetl a dal mi jednu otázku. Chtěl vědět, zda by k lavině stejně došlo, bez ohledu na to, co Charlie udělal. Musel jsem doznat, že by stejně spadla. Byla to jen otázka času.“

Zvedl sklenku a díval se na ni. „Jakmile to Ian uslyšel, chtěl, abych dopis zadržel. To jsem mu vymluvil, ale pak řekl, že si o tom musí promluvit s tebou.“

„A já jsem nepřišla,“ řekla Liz mdle.

„Když jsem ho pak znovu uviděl, byl z něho případ pro nemocnici. A já tomu chlapovi Stenningovi lhal jak zjednaný, znáš ho.“

„Co ten s tím má společného?“

McGill jí vyprávěl o starém Benu Ballardovi, o Ballardově nadaci a čím byl Stenning pověřen. Vyprávění trvalo dost dlouho. Závěrem shrnul: „Třebaže Ian znal Millerův dopis, řekl Stenningovi, ať táhne k čertu. Stenning mi to právě řekl.“

„To byl ochoten se toho všeho vzdát?“ zeptala se Liz pomalu.

„Ne proto, že chtěl ušetřit Charlieho, ale protože nechtěl ublížit tobě. Ianovi nic nevyčítej. Ostatně teď už je to jedno.

Stenning má svědectví, že Ian nakonec přece jen

rozmašíroval Petersony. Možná že o tom má nějaké pochybnosti, ale nemůže je dokázat, a protože je právník, tak to příjme.“ McGill se usmál. „Dokonce právě řekl něco, z čeho soudím, že mu to takhle vyhovuje.“

„Nepodvádíš Stenninga?“ Liz se napůl usmála.

„Neřekl bych. Myslím, že starý Ben neměl pravdu.

Řekl, že člověk v sobě musí mít ocel, aby mohl řídit Ballardovu skupinu, ale já si myslím, že těch mužů z ocele tam mají dost, možná až příliš moc. A vycházejí už z módy.

Skupina teď potřebuje člověka, který lidi umí řídit, administrátora, diplomata, a všechny tyhle vlastnosti Ian má. A jestliže potřebuje nějakou ocel, bude ji mít, když někdo z Petersonovi rodiny bude po jeho boku.“

„Miku, ty opravdu myslíš…?“ Liz položila svou ruku na McGillovu a oči se jí leskly neprolitými slzami. „Nevím, co mám dělat, Miku. Policie odvedla Charlieho kvůli té lavině a…“

„Ne,“ přerušil ji McGill ostře. „Kvůli té lavině ne.

Nebylo to dokázáno, a asi nikdy nebude.“

„Tak proč?“

„Ian se s tebou chtěl včera sejít, ale místo tebe přišel Charlie, Stenning je viděl v hotelu. A Charlie pak na parkovišti Iana skoro ubil k smrti, pravděpodobně když tě šel Ian hledat. K žádné automobilové nehodě nedošlo.

Policie na Charlieho čekala u vchodu do zasedací síně, aby ho zatkla za přepadení.“

Liz byla stejně bledá jako tenkrát, když ji McGill po lavině poprvé uviděl v kostele. „Někdo ho musel zarazit, Liz,“ řekl jemně. „Často jsem si kladl otázku, coby se stalo, kdybychom tenkrát po lavině šli s Charliem ještě těch zbývajících dvě stě metrů na západní svah a já uviděl stopy lyží. Obávám se, že by počet obětí laviny o jednu vzrostl. Je dost silný, aby mě přetrhl vejpůl. Někdo ho musel zarazit a já to zkusil tím nejrychlejším způsobem.“

Liz si trhavě povzdechla. Věděla jsem, že je prudký a že se chová divně, a věděla jsem, že je čím dál horší, ale nemyslela jsem, že je to takhle zlé. Co s ním bude, Miku?“

„Bude zase v pořádku. Postarají se o něho. Nemyslím, že se dostane před soud. Jeho nelze normálně soudit.

Vidělas ho dnes odpoledne, víš, co myslím. Harrison to také řekl.“

Přikývla. „Takže tím všechno končí.“

„Končí,“ souhlasil. „Moji páni mě posílají na jih za ledem. Zřídili na jižním pólu geodetickou stanici, povinnost volá. Potřebují někoho, kdo se vyzná ve sněhu, aby jim zkontroloval základy.“

McGill se opřel v židli a zvedl sklenici. Jakoby mimochodem podotkl: Ian leží v Nemocnici princezny Margarety, třetí patro. Vrchní sestra je stará semetrika, jmenuje se Quayleová, ale když řekneš, že jsi Ianova snoubenka, možná že tě pustí…“

Uvědomil si, že mluví do prázdného prostoru. „Počkej, vždyť jsi to nedopila!“

Liz však už byla v půli místnosti a vedle ní si vykračoval Viktor a hrdě vrtěl ocasem.

KONEC