1

Cizí

Nohy jdou, jdou pravidelně a rychle. Nohy stoupají na kámen, na mech, pak zase na kámen. Nohy jdou do kopce.

Stoupají přes ztrouchnivělé, popadané kmeny stromů, přeskakují potůčky. Nohy jsou obuté do kůže. Ta kůže je stará a popraskaná. Jsou v ní díry. Vykukují z ní prsty.

Kožená podrážka je slabá a noha cítí každý kamínek. Ale nohy jdou. Při každém druhém kroku udeří do boku toulec se šípy. Luk a toulec visí na rameni a tlučou do taktu. Jít, jít, jít, Oči vidí nohy, které jdou. Oči vidí muže, jenž jde. Oči lidí v bezpečné vzdálenosti, dobře schovaných za keři, stromy, kameny, sledují muže. Bdělé, nedůvěřivé oči sledují toho, který jde.

Muž ty oči nevidí. Jde podle potoka. Jeho nohy hledají sotva znatelnou stezku. Cesta se vine do kopce. Obchází velké kameny, proplétá se mezi stromy, přetíná potoky, je zarostlá trnitými šlahouny. Cesta je stále příkřejší, nohy kloužou. Při chůzi musí pomoci ruce. Mužův dech je krátký a těžký. Chůze je pro něj čím dál těžší. Nohy jsou těžší, jdou pomaleji. Nohy jsou unavené. Nohy se zastavují.

Bal-Bes se zastavuje. Bal-Bes je unavený. Odkládá luk a toulec a sedá si. Natahuje nohy, protahuje celé tělo., To dělá dobře. Svaly se uvolní a dech zklidní. Klid dělá dobře.

Také bdělé oči, které Bal-Bese sledovaly, se zastavují.

Čekají, pozorují.

Bal-Bes zavírá oči. Za zavřenýma očima vidí Bal-Bes své nohy, jak jdou. Vidí, jak jdou přes kameny, trávu, mech, kořeny a zase kameny. Vidí kmen vyvráceného stromu, vidí stromy, jejichž listy zežloutly, zrudly a zhnědly. Vidí bílé vrcholky hor, které se zvyšují, čím dál Bal-Bes zachází do údolí. Bal-Bes vidí potok. Pořád ještě ten potok, podle něhož šel nahoru údolím. Potok má hodně malých dětí, potůčků. Ty přicházejí z hor, stříkají po skalách a běží k matce. Potok matka je sama také dítě, běží k matce, k velké Zelené řece.

Před dvěma dny, při východu slunce, byl Bal-Bes ještě u Zelené řeky. Od té doby jde podél potoka, který vede nahoru do hor. Šel dva dny. V noci spal pod stromy. Teď už se zase brzy začne stmívat.

V předchozích dnech, v mnoha, mnoha předchozích dnech šel proti proudu Zelené řeky a ví, že i Zelená řeka je dítě. Dítě Dau-Kallu, velké matky všech řek. Dau-Kall vypadá, jako by stála, tak je velká a mohutná, tak pomalu se pohybuje. Ale teče, kam, to Bal-Bes neví. Potoky a řeky tečou, pořád, aniž se unaví.

Bal-Bes je unavený. Nejen dnešní chůzí, ale mnohaletou chůzí. Unavený odcházením, neustálým, opětovným odcházením jako potok a řeka. Bal-Bes závidí jezeru, které nemusí odcházet, které klidně stojí. Bal-Bes by chtěl klidně stát, chtěl by být jezerem… Bal-Bes usnul.

Na konci údolí, vysoko v horách, leží led, který nikdy neroztává. Lidé jej nazývají Os. Os má mnoho studených jazyků, jimiž olizuje vysokohorská údolí. Kde jsou ony, tam není život. Os život zabíjí. Někdy Os roste a vysunuje jazyky daleko dolů, do zelených údolí, a vyhání lidi a zvířata. Jindy se Os zmenšuje, stahuje se zpátky nahoru, až na nejvyšší kamenité vrcholy. Ale nikdy nezmizí úplně. Os je tu navždycky.

Teď, po dlouhém létě, je Os šedivý, špinavý a pohublý.

Os má hlad, dlouho nic nejedl., Os žere lidi a zvířata.

Teprve po mnoha, mnoha letech Os svou kořist opět vrátí.

Vyplivne ji. Těla obětí jsou dobře zachovaná, ale jsou mrtvá.

Os žere život., Teď Os čeká na čerstvou kořist, má chuť na život.

Na skalisku poblíž Osova jazyka sedí orel. Vyrazí pronikavý křik, vrhá se dolů a rozpíná křídla. Velká křídla zachytí pád a pták se pomalu vznáší nad Osem, nad skalními hroty, nad propastmi a údolími. Nemává křídly, jen je drží rozepjatá. Vítr vanoucí vzhůru drží orla vysoko ve vzduchu.

Orel krouží a vyhlíží kořist. Kořist pro sebe, ale také kořist pro Os.

Hluboko pod sebou, v osamělém údolí, vidí orel člověka. Velký dravec vidí úplně malého člověka. Ten člověk leží na měkkém mechu a spí. Ještě je daleko od Osu, ale až se vzbudí, půjde dál směrem k němu. Každý krok jej povede blíž k Osu. Orel opět zakřičí, teď Os ví, že kořist je na cestě. Ještě spí, ještě je daleko, ale Os umí čekat.

Bal-Bes ještě spí. Oči, které se na něho dívají, nespí.

Přibližují se., Suchá větev zapraská. Kamínek uvolněný šlápnutím se kutálí., Bal-Bes procitá a sedá si. Kroky se blíží. Ze stínů soumraku se vynořují tři postavy. Zvětšují se, jdou k němu. Přicházejí tři muži a zastavují se několik kroků od něj. Šípy mají přiloženy k tětivám luků. Muži tu stojí velcí a hroziví.

Bal-Bes klidně zůstává sedět, nesahá po zbraních. Střeží se dotknout luku, šípy těch druhých by byly rychlejší.

Nikdo nemluví. Teď není čas na mluvení, teď je čas na dívání.

Tři muži před Bal-Besem jsou lovci, vracejí se z lovu.

Mají na sobě oděvy z kůže a nesou lovecké zbraně. Jeden má na ramenou ulovenou laň. Největší z nich má dlouhé černé vlasy spletené do tenkých copů. Do nich je vpletena rezavá liščí srst, mušle a pera. Muž je hubený. Černé oči leží hluboko v důlcích. Horečnatě se lesknou. Ty oči planou.

Bal-Bes zná lidi s planoucíma očima. Střeží se planoucích očí.

Muž s planoucím zrakem odkládá šíp a luk, zvedá paže a ukazuje prázdné ruce. Ukazuje, že nedrží žádnou zbraň.

Také Bal-Bes pozvedá paže a ukazuje ruce. Takový je zvyk, když se potkají dva cizí lidé. Vyzáblý učiní krok k Bal-Besovi, pokloní se a usedá. Nastává dlouhé mlčení. Upřeně se dívají jeden druhému do očí. Potom promluví muž s planoucím zrakem:

„Acqtag, tak mi říkají lidé mého kmene. Beth, Slunce, zašlo za Velké hory. Záhy nastane noc. Bílá oblaka stoupají z vody a přinášejí s sebou duchy dávno uplynulého. Je čas jít do chýše. Acqtag je na cestě do své chýše.“

Bal-Bes chvilku čeká s odpovědí a potom říká: „Bal-Bes, tak mi říkají lidé. Acqtag mluvil pravdu.

Beth, Slunce, nám už nedává světlo. Brzy přijde tma, chlad, nebezpečí a strach. Je načase jít do chýše. Bal-Bes, jenž přišel zdaleka, nemá žádnou chýši. Bal-Bes je cizí. Bal-Bes bude spát pod stromy.“

Krátké ticho. Čas na rozmyšlenou. Potom Acqtag prohlašuje:

„Kmen Tau-Tau je velký. V našich chýších bydlí mnoho lidí. Ale naše chýše jsou velké a je v nich místo i pro toho, jenž přišel zdaleka. V chýších Tau-Tauů je místo pro cizího, je v nich místo pro Bal-Bese.“

Bal-Bes si klade ruku na hruď a uklání se. Acqtag si klade ruku na hruď a uklání se. Takový je zvyk. Takový je zvyk, když zavládne jednota.

Čtyři muži jdou soumrakem. Jdou za sebou. První Acqtag. Potom muž s laní na ramenou. Pak Bal-Bes.

Poslední jde lovec s lukem připraveným ke střelbě a šípem namířeným na Bal-Besova záda.

Cesta se vzdaluje od potoka a příkře stoupá po té straně, kde ruka drží šíp. Svah je skalnatý., Ale nedaleko už vede stezka k chatrčím. Brzy už Bal-Bes vidí zář ohně, potom slyší štěkání psů. Když muži vyjdou z lesa, cesta je rovnější.

Teď Bal-Bes vidí chýše. Krčí se nedaleko od něho, na plošině ve svahu. Kolem chýší je klid. Oheň prozařuje ze vchodů., Acqtag se zastavuje. Ukazuje na chýše.

„Tady. Naše chýše. Místo kmene Tau-Tau. Místo lidí kozorožce. Čekej!“

Acqtag posílá muže s laní na ramenou napřed. Má ohlásit cizincův příchod. Klid kolem chýší nevydrží dlouho.

Bal-Bes brzy slyší zvuky bubnů. Ozývají se ztěžka a pomalu. Říkají: „Přichází cizinec! Pojďte a podívejte se na něj! Poraďme se, co se s ním má stát.“, Psi štěkají hlasitěji, lidé volají. Vycházejí z chýší s hořícími dřevy v rukou, pobíhají mezi chýšemi, shromažďují se na velkém prostranství. Netrpělivě čekají., Potom nastane ticho, bubny zmlkly.

„Teď půjdeme,“ říká Acqtag, „kmen Tau-Tau čeká!“

Když přicházejí blíž, lidé dělají místo, aby Bal-Bese nechali projít. Nikdo nemluví. Jen oči hovoří. Na Bal-Bese se dívá hodně očí. Oči dětí, dokořán otevřené, užaslé. Oči mužů a žen, zvědavé, odhadující. Přimhouřené oči, nedůvěřivé, odmítavé. Chladné oči, nenávistné.

Několikeré vlídné oči., Bal-Bese se nedotkne žádná ruka. Ohmatávají ho jen oči. Mnoho očí ohmatává Bal-Bese.

Prohmatávají jeho starý kožený oděv, děravé kůže na nohou, velký vak na zádech. Oči vidí jeho kamenný nůž, jeho luk a toulec se šípy. Mnoho očí utkví na jeho sekyře s dlouhým topůrkem. Zírají na červený lesk kovu jejího ostří. Oči vidí mužovy krátce ostříhané vlasy, jeho tvář poznamenanou sluncem, větrem a deštěm. Oči vidí jeho oči. Bal-Bes hledí na zem.

Průchod, který lidé udělali, vede Bal-Bese k velké chýši. K chýši shromáždění a rady. K domu náčelníka.

Stěny jsou ze silných kmenů, bez oken, dovnitř se vchází jen nízkými dveřmi. Slámou pokrytá střecha sahá hluboko dolů, skoro se dotýká země, chce dům schovat. Na střeše roste mech a tráva. Chýše dřepí před Bal-Besem nízká, ale široká a dlouhá. Dřepí tam jako ropucha. Ropuší dům přikrčeně číhá na Bal-Bese. Nad vchodem visí vybělená lebka kozorožce. Prázdné oční důlky hledí na Bal-Bese. Velké, zahnuté rohy hrozí. Hrozí, že odeženou každého, kdo do chýše nemá vstoupit., Bal-Bes stahuje hlavu mezi ramena a ohýbá záda. Prochází vchodem.

Sestupuje po několika stupních. Opět se narovnává. Stojí ve velké shromažďovací místnosti, stojí v ropušině břiše.

Chýše má jen jednu velkou místnost. Tak velkou, že Bal-Bes sotva dohlédne na druhý konec. Stěny jsou černé, černé jsou i trámy nad ním. Na očouzeném trámu sedí vrána, tluče zkrácenými křídly a kráká., Uprostřed místnosti hoří oheň. Kolem ohně sedí v půlkruhu muži. Sedí na zemi vedle sebe, skupinka připomíná tvarem roh kozorožce. Oheň vrhá na stěny velké stíny mužů. Stíny tančí. Černé stíny tančí na černých stěnách. Ve vzduchu visí cáry kouře.

Za Bal-Besem se dovnitř tlačí lidé. Ženy, muži, děti.

Usazují se na zem kolem stěn. Přichází stále více lidí.

Všichni nacházejí místo. Kruh je uzavřen. Bal-Bes stojí uprostřed. Všechny oči jsou upřeny na něj. Nikdo nemluví.

Někdo kašle. Potom je ticho. Jen oheň praská.

Jeden muž v kruhu sedí na vyvýšeném místě. Sedí na hromadě kožešin. Přehlédne všechny. Má šedivé vlasy, žlutou pleť, tvář napuchlou a rozměklou. Kolem ramen má červenou pokrývku. Kolem silného krku mu visí řetízky z kamínků a kostí. Má jen jedno živé oko. V mrtvém očním důlku je zasazen kulatý kámen. Na kameni je namalováno oko. Kamenné oko je otočeno na Bal-Bese, živé dává znamení Acqtagovi.

Acqtag vstává. Mluví hlasitě a všichni mohou slyšet jeho hlas.

„Tady. To je Bal-Bes. Bal-Bes přišel zdaleka. Ti, kteří přišli zdaleka, nemají žádnou chýši. V chýších kmene Tau-Tau je dost místa. Ať Bal-Bes spí v našich chýších. Já za něho ručím. Takový je zvyk.“

Všichni pohlédnou na muže s kamenným okem. Slepé oko je upřeno do ohně, živé na Bal-Bese. Vrána nad Bal-Besem kráká. Kamenné oko hovoří: „Ano, takový je zvyk. Ale život kmene Tau-Tau je nebezpečný. Z vysokých hor se na nás snášejí zlé sny. Z vod vystupují zlověstní duchové. Kolem nás žije mnoho divokých zvířat. Největší nebezpečí však hrozí od lidí. S

mnoha kmeny jsme znepřáteleni., Proto budeme rozvažovat a zkoumat, zda Bal-Bes, jenž přišel zdaleka, nám nepřináší zlo. Tak praví Tanist, náčelník kmene Tau-Tau, rádce lidu kozorožce.“

Tanist dlouho upíjí ze svého hliněného poháru. Potom ho odloží, cípem přikrývky si otře ústa a vyzývavě se zahledí mezi ostatní. Zdá se, jako by jeho kamenné oko šilhalo po Bal-Besovi.

Povstává muž s dlouhým černým vousem. Bal-Bes se poleká jeho výšky. Většího člověka ještě neviděl. Je to člověk silný jako medvěd, pravý obr. Hlavou se téměř dotýká stropních trámů chýše. Místnost se zmenšila. Obrův hluboký hlas duní:

„Odkud přicházíš, Bal-Besi?“

„Přede dvěma dny jsem byl na Zelené řece. Tři dny jsem přespával v chýších kmene Ba-Tau.“

„A předtím?“

„Šel jsem proti proudu Zelené řeky. Byl jsem u kmenů Saq-Tau a Kalan-Tau. Předtím u Pukkhaunů…“

Při posledním slově se mezi posluchači vzmáhá neklid.

Mumlají, hučí, hlasitě, nebezpečně. Jako rozzuřený včelí roj.

– Jeden z mužů vyskakuje. Něco pronikavě křičí. Mává kolem sebe rukama. Tlačí se dopředu, k Bal-Besovi. Muži se ho pokoušejí zadržet, ale zuřivec se jim vytrhne. Vlasy mu neuspořádaně visí do tváře. U úst má žlutou pěnu. Oči mu vystupují z důlků, protáčejí se, až je nakonec vidět jenom bělmo. Řve. Bal-Bes rozumí jen „Pukkhaunové“ a „mrtvý“ a „válka“., Obr zuřivce pevně sevře. Ostatní se ho pokoušejí uklidnit mluvením. Odvádějí ho zpátky na jeho místo.

Acqtag přistupuje k Bal-Besovi a tiše mu vysvětluje: „Není nebezpečný. Nemusíš mít strach. Bum-Bum má v hlavě zlé sny. Mluví a nikdo mu nerozumí. Pukkhaunové ho dlouho drželi v zajetí a od té doby se v jeho hlavě rozprostírá tma.“

Ostatní drží Bum-Buma na jeho místě. Už nekřičí. Ale hlava se mu třese a ústa mu cukají. Obr se vyptává dál: „Bal-Besi, byl jsi u Pukkhaunů, těch páchnoucích kozích lidí. Vyprávěj!“

Bal-Bes ví, co musí říci, i když to není pravda. Mluví chraptivě, v krku ho škrábe kouř.

„Přišel jsem k Pukkhaunům v míru. Nevpustili mě však do svých páchnoucích chýší. Uspořádali na mě lov, štvali mě. Utekl jsem jim, protože Pukkhaunové mají pomalé nohy a jejich šípy nezasáhnou cíl.“

Spokojené mumlání. Hlavy přikyvují. Rty se usmívají.

Obr se rozhlíží a říká:

„Bal-Bes nepředstavuje nebezpečí. Jeho nepřátelé jsou naši nepřátelé. Nechť Bal-Bes přespává v našich chýších, nechť je naším hostem. Ručím za něho. Tak praví Brac, Medvěd.“

Brac usedá. Náčelník Tanist pije a jedním okem přejíždí po sedících.

Vstává muž s rudými vlasy. Má ušní lalůčky tak protažené, že mu sahají skoro až k ramenům. Do obou má zavěšené špičaté kančí tesáky. Když se muž pohybuje, zuby se houpají. Ušatcův hlas je tichý a temný.

„Bal-Besi, proč přicházíš sem, k chatám kmene Tau-Tau?“

„Hledám cestu přes Velké hory do země, kde slunce stojí vysoko.“

„Proč?“

„Cesty přes Velké hory jsou důležité. Cesty přinášejí věci od jednoho kmene ke druhému. Cesty přinášejí lidem takové věci, které nemají. Cesty pomáhají při výměně.“

Bal-Bes zvedá svou sekyru. V záři ohně se blýská ostří.

Červeně, jasně.

„Tady, moje sekyra. Daleko odsud lidé našli červené kameny, které umějí roztavit a zpracovat. Nazývají ty kameny měď. Lidé z nich dělají ozdoby a nástroje. Tady, podívejte se.“

Podává sekyru Tanistovi. Muži se tlačí kolem náčelníka.

Palcem zkoušejí ostří. Kamenné nože škrábou po ostří. Brac, Medvěd, potěžkává sekyru v rukou. Dělá kolem sebe místo, široce se rozmáchne a zatne ji do ostění. Dřevo se roztříští.

Chýše se otřásá. Vrána na trámu vykřikne a prchá., Sekyra se zaťala hluboko do dřeva. Vytahují ji z klády a zkoušejí ostří. Udivené výkřiky, překvapení.

Bal-Bes ví, že měď je dobrá na šperky, nikoli na nástroje. Je příliš měkká, příliš rychle ztrácí ostrost.

Kamenné nástroje jsou použitelnější. Měď je krásnější. Tau-Tauové jsou krásným vzhledem sekyry nadšení., Bal-Bes si sekyru opět bere a pokračuje: „Mnoho kmenů ještě měď nezná. Ale stále více je těch, které se s ní seznamují a chtějí ji výměnou získat., Měď se nachází tady, v zemi Velkých hor. Lidé na druhé straně Velkých hor, v zemi, kde slunce stojí vysoko, potřebují červené kameny s mědí. Proto jsou cesty důležité. Proto Bal-Bes hledá cesty.“

Ušatec ještě není spokojen. Ušatec je nedůvěřivý a ptá se dál:

„Slyšel jsem o mědi. Muži, kteří přinášejí sůl, o ní mluvili. Vyprávěli také, že už nějaká cesta přes Velké hory je. Ta cesta do země, kde slunce stojí vysoko, vede někde tím směrem, kde vychází slunce. Tam je ve Velkých horách nízký pás, kde není led. Snadno se jím prochází., Také od chýší kmene Tau-Tau vede cesta do teplé země. Tou sejde těžko. Vede vysoko nahoru do Velkých hor a na nejvyšším místě číhá Os, putující ledovec. Cesta je nebezpečná, protože Os má mnoho tlam, jimiž požírá lidi a zvířata., Proč, Bal-Besi, hledáš cestu tady?“

Ušatec se mazaně usmívá, číhá na odpověď. Bal-Besovi od kouře pálí a slzí oči. Unaveně odpovídá: „Znám ten nízký přechod přes Velké hory. Lidé ho nazývají Bren-tal-Beth, brána ke slunci. Ale ta brána je zavřená. Válčí se tam. Ve válce jsou cesty nebezpečné, válka znemožňuje výměnu. Přes Velké hory se nedostane žádná měď. Musí být nalezeny nové cesty.“

Ušatec přikyvuje, je spokojený a sedá si., Tanist, náčelník, se ptá:

„Kdo tě posílá, abys hledal novou cestu. Jaký kmen?

Jaký náčelník?“

Bal-Bes váhá. Nerad mluví o svém kmeni, který ho před mnoha lety zapudil. O kmenu, který nese vinu za to, že Bal-Bes od té doby musí chodit, pořád jen chodit, od kmene ke kmeni, nikde nemůže zůstat. O tom Bal-Bes nerad mluví.

Říká jen:

„Nemám žádný kmen. Chodím sám. Lidé, kteří hledají nové cesty, chodí sami. Lidé, kteří znají nové cesty, jsou váženi a ctěni. Vodím kupce po nových cestách. Poskytují mi ochranu a jídlo. Oceňují mou znalost., Při hledání jsem sám.“

Zdá se, že i Tanist je spokojený. Upíjí a olizuje si rty.

Potom dává mužům znamení.

Muži se sesedají kolem náčelníka. Tiše spolu mluví.

Zdá se, že nejsou zajedno. Někteří přikyvují, jiní vrtí hlavou.

Radí se o Bal-Besovi. Rozhodují, zda cizinec bude hostem a může zůstat. Nebo zda má být vyhnán, možná oloupen, a dokonce možná zabit.

Bal-Bes se unaveně opírá o ostění a čeká. Radí se už dlouho. Příliš dlouho. Bal-Bes tuší, že musí mužům při rozhodování pomoci., Vytahuje z koženého vaku malý pohár, krásně zdobený s vyrytými žlábky a vytlačeným vzorem. Zvláštní na něm je však tvar. Má malou výduť, nádherně vznosný krk a velký vyhnutý kraj. Jako kalich některých květin. Rty se k takovému kraji snadno přitisknou.

Pohár láká k pití., Bal-Bes ví, že takové poháry jsou vzácné. Doufá, že mu pomůže svést Tau-Tauy k tomu, aby mu projevili pohostinnost. Pohár má být dárkem od hosta.

Bal-Bes si s pohárem hraje. Otáčí ho a převrací, strká do něj prsty. Nechává ho kroužit na špičce prstu. Radící se muži vrhají na pohár pohledy. Chtivé pohledy. Bal-Bes dělá, jako by to neviděl. Také Tanist vrhá na pohár žíznivý pohled a olizuje si rty. Bal-Bes to nevidí. Bal-Bes si hraje s pohárem. Muži se radí. Stále více mužů přikyvuje, stále méně jich vrtí hlavou., Bal-Bes ťuká nehtem na kraj a pohár se rozezní. Všichni mohou slyšet ten vysoký, čistý zvuk. Bal-Bes dělá hudbu. Muži se radí. Všichni muži přikyvují, už nikdo nevrtí hlavou.

Rada je u konce. Tanist namáhavě vstává a jde k Bal-Besovi. Jedna dívka přináší chléb a sůl. Náčelník solí chléb, láme ho a polovinu dává Bal-Besovi. Bal-Bes jí. Tanist jí.

Náčelník podává Bal-Besovi pohár s vodou. Bal-Bes ulívá vodu z Tanistova poháru do svého poháru. Dává nový, krásný pohár náčelníkovi a říká: „Můj dárek Tanistovi a kmeni Tau-Tau!“

Bal-Bes pije, Tanist pije. Takový je zvyk., Bal-Bes už není zajatec, Bal-Bes je host.

Bal-Bes si oddychne. Teď je v bezpečí. Dokud se neproviní proti zvyklostem kmene, je pod ochranou. Chrání ho pohostinnost. Host je posvátný.

Také všichni v chýši si oddychli. Z lidí opadává napětí.

Vládne mluvení, smích, čilý ruch. Po obou stranách ohně jsou postaveny stojany a přes ně položena kamenná deska.

Jsou přinášeny kouřící pokrmy a kladeny na desku. Tak zůstane jídlo teplé. Tak si každý může vzít, co rád jí.

Bal-Bes sedí vedle náčelníka. Před něj na zem dávají velkou mísu. Bal-Bes má hlad. Plní svou mísu pokrmy z kamenné desky nad ohněm. Výběr je velký: Křehcí pstruzi plnění strouhanými jablky, kořenění jalovcovými bobulemi. Křupavé chlebové placky. Horká polévka z ovčího mléka s potočnicí, kokoškou pastuší tobolkou a čekankovými kořínky. Kyselé kompoty z bobulovin. Tučná skopová pečené s kmínem a brusinkami, zavinutá do listů podbělu. Husté houbové omáčky. Libový srnčí hřbet naložený do medvědího česneku a obložený plátky morku. Osvěžující zeleninové saláty. Pečení tetřevi potření medem a nadívaní šípky. Horké fazole. Sladká jáhlová kaše s ořechy a jeřabinami…

Bal-Bes je dávno sytý. Stále znovu mu Tanist plní mísu a Bal-Bes musí jíst. Takový je zvyk. Tak je host uctíván.

Bal-Bes má potom vyprávět jiným kmenům, jak dobře Tau-Tauové jedí, jak jsou zámožní., Bal-Bes ví, že až od kmene Tau-Tau odejde, bude zase jen jáhlová kaše. Bez medu, ořechů a jeřabin. Den za dnem, jen sytá, ale jednotvárná jáhlová kaše. Jen při slavnostech, nebo když přijdou hosté, jí se jako teď. Jen málokdy přijdou hosté, jen málokdy je dobré jídlo., Proto jen do toho. Hostům je nutno vzdávat hold, dokud člověk nepadne.

Ženy, muži, děti mnoho nemluví. Všichni jedí. Všichni srkají, mlaskají, říhají. Prsty, z nichž odkapává tuk, cpou jídlo do pusy, zuby koušou, kosti jsou drceny, jazyky olizují, rty sají, hrdla polykají, břicha se plní. Střeva pracují. Tukem umazané tváře se spokojeně lesknou.

Psi se perou o kosti a zbytky jídla. I vrána dostává svůj díl. Každý se nají do sytosti. Každému břichu hrozí, že praskne.

Medovina protéká hrdlem. Bal-Bes zná medovinu. Dělá se z medu. Je sladká a snadno se pije. Lehko jí člověk vypije přespříliš, protože v medovině žijí duchové. Troška medoviny dokáže, aby hlava, nohy a jazyk byly lehké.

Lehce se po ní člověk směje. Hodně medoviny naopak všechno ztíží. Myšlení, mluvení, krok. Příliš mnoho medoviny vyvolá nemoc. Pokožka zežloutne a játra ztvrdnou.

Nový pohár koluje. Každý z něj pije, podává ho dál.

Teď je na řadě Bal-Bes. Náčelník Tanist vyjímá své kamenné oko z důlku a pouští je do Bal-Besova poháru.

Medovina vystříkne a potřísní Bal-Besovi obličej. Tanist se hlasitě směje a plácá se do stehen. Muži kolem něho se smějí. Tanist těžkým jazykem říká: „Mé kamenné oko dokáže vidět. Teď vidí duchy, které piješ.“

Smích. Bal-Bes se také směje, otírá si medovinu z tváře a říká:

„Teď vypiji tvé kamenné oko, to pak uvidí, jak to vypadá v mém břiše. Pak bude muset dlouho čekat, než znovu uvidí světlo.“

Bal-Bes přikládá pohár k ústům. Náčelník polekaně loví své oko z poháru. Bouřlivý smích. Tanist si odříhne a směje se také. Ukazuje přitom tři žluté zuby.

Bal-Besova sekyra jde z ruky do ruky. Všichni ji zkoušejí, prohlížejí, mluví o ní, porovnávají ji s jinými, považují za dobrou. Muži s uznáním poplácávají Bal-Bese po ramenou. Brac, Medvěd, ho plácne také. Div mu rameno neroztříští. Ale Bal-Bes se směje. Kolem něj se shromažďují děti. Tahají ho za oděv a chtějí vědět, co všechno je v tom velkém koženém vaku. Bal-Bes z něj vyloví kulatý lesklý kámen. Drží ho mezi palcem a ukazováčkem a ukazuje všem kolem sebe. Každý ten kámen může vidět. Najednou je kámen pryč., Achchch!, Bal-Bes ukazuje prázdné dlaně.

Kámen tu není. Bal-Bes se tváří smutně. Potom načrtne rukou do vzduchu tajemné znamení, zamumlá zaříkadlo a vytáhne kámen z otevřené pusy jednoho malého děvčátka., Achchch!, Polekaná holčička o krok ustupuje. Nějaká žena bere dítě do náručí a směje se: „Ty jsi moji ubohou dcerku vyděsil.“

„Ale to přece vůbec nebolí,“ říká Bal-Bes. Nechává kámen opět zmizet a vytahuje ho ženě z ucha. Žena se směje. Bal-Besovi se její smích líbí. Ptá se: „Jak se jmenuješ?“

„Kámen-z-ucha. A tohle je moje dcera Kámen-z-pusy.“

Směje se. Potom rychle odchází. Bal-Besovi se líbí její smích, nelíbí se mu, že teď odchází.

Bal-Bes musí vyprávět. Lidé chtějí vědět, co je nového, co se děje za hranicemi jejich malého údolí. Nestává se často, že do údolí přijde někdo cizí, nestává se často, že někdo z kmene Tau-Tau přijde do cizího údolí.

Bal-Bes vypráví: o dalekých zemích, kterými prošel, o lidech, jež potkal, o věcech, které viděl., Vypráví o Dau-Kall, matce všech řek. O člunech, které po ní plují, o rybách, které v ní žijí. Ryby velké jako stromy., Vypráví o zemi bez hor, ploché jako jezero. O rozlehlých loukách posetých pasoucími se koni.

Vypráví o lidech, kteří vysekávají hluboko do skal úzké chodby, zapalují v nich oheň a vynášejí ven kameny s mědí.

Vypráví, jak vyrábějí hliněné formy a v nich měď taví. Jak rozteklé kameny slévají a zpracovávají, jak vyměňují měď a bohatnou tak., Vypráví o kmenech, které nemají chýše, táhnou na koních pořád dál a zabíjejí a loupí., Vypráví o domech pro mrtvé postavených z balvanů těžkých i pro obry. O posvátných kamenných lesích, v nichž kameny trčí vysoko do vzduchu a jsou uspořádány do kruhů. Tak se počítají roky., Vypráví o chýších stojících ve vodě, o jeskyních pomalovaných barevnými obrazy.

Bal-Bes vypráví dobře. Někdy promluví tak hlasitě, že se všichni leknou, potom zase šeptá tak tiše, že je slyšet praskání ohně. Někdy mění hlas a mluví, jak mluví lidé ve vzdálených zemích. Vypráví i rukama a črtá obrazy do zakouřeného vzduchu chýše.

Bal-Bes vypráví i to, co sám neviděl, ale slyšel od kupců přicházejících zdaleka., Vypráví o velké vodě, která chutná slaně. Je jí tolik a rozkládá se do takové dáli, že člověk nedohlédne na její konec a neví, zda vůbec končí. A o zemích plovoucích v té velké slané vodě. Jedna je celá z mědi a po vodě jezdí povozy bez kol a přivážejí červené kameny., Vypráví o jedné zemi ve velké vodě, kde lidé nosí býčí hlavy s velkými rohy, a o zemi za velkou vodou, kde kouzelníci staví z osekaných kamenů hladké, špičaté hory., Vypráví o lidech s ptačími hlavami, o kočkách s lidskými hlavami, o létajících šelmách, opeřených hadech a o zvířatech, která mají nosy, nosy větší než vysoká hora, dlouhé jako odsud k Zelené řece…

Bal-Bes vypráví dlouho do noci. Dlouho zůstávají lidé sedět v chýši a poslouchají. Poslouchají s otevřenými ústy, žasnoucíma očima, zatajeným dechem a nedůvěřivým úsměvem.

Oheň vyhasl. Bal-Bes je unavený a zívá. Ostatní také zívají. Slavnost skončila. Lidé se rozcházejí ke svým chýším. Někteří muži se potácejí. Vypili příliš mnoho medoviny. Ženy pomáhají potácejícím se mužům najít východ. Někteří leží na zemi a blábolí těžkým jazykem.

Mají příliš mnoho medoviny v břiše i v hlavě.

Obr Brac si nakládá dva muže na ramena a vynáší je ven. Náčelník se zahrabává do své hromady kožešin.

Acqtag ukazuje Bal-Besovi, kde má spát. Ten vytahuje ze svého vaku kožešinu a balí se do ní., Achchch!, Dlouhý den. Dobrý den. Bal-Bes se dobře najedl a může spát v teplé chýši. Je v bezpečí před divokými zvířaty, je v bezpečí před zlými lidmi. Cena za pohostinnost nebyla příliš vysoká. Až půjde Bal-Bes dál, dostane od kmene Tau-Tau dárek. Ten bude zase moci vyměnit za pohostinnost jiných kmenů. Dobrý den.

Brzy je ticho. Jen náčelník chrápe a mluví ze spaní.

Venku zamečí ovce. Někde v dálce vyje vlk. Bal-Bes spí.

2

Lov

Bal-Bes se probouzí pozdě. Beth, Slunce, záhy vystoupí nad Velké hory a vnese do údolí světlo a teplo. Bal-Bes vychází před chýši. Bílé obláčky stoupající z vody jsou teď řídké a průhledné. Brzy zmizí, brzy zmizí i zbytek noci.

Bal-Bes napočítá sedm chýší a velký přístavek pro ovce.

Na příkrých svazích kolem chýší roste tráva. Hustý temný les ohraničuje louky. Na loukách jsou ovce. Tady nejsou pole jako v údolí Zelené řeky ani jabloně jako v zemi, kde slunce stojí vysoko. Toto místo je příliš nahoře a je tu příliš chladno. Os se svým chladem je velmi blízko. Chladný vítr vane z údolí proti vycházejícímu slunci.

Lidé v chýších jsou už vzhůru. Bal-Bes slyší, jak pracují. Slyší bušení do kamenů, drcení kostí, škrábání rohů.

Slyší je řezat, pilovat, dlabat dřevo. Kůže jsou vypínány, aby vyschly, oškrabovány, vydělávány, valchovány, krájeny. Jíl mlaská, paličky hmoždířů klepají, kyje buší. Ovčí vlna je prána, pročesávána, spřádána, barvena a tkána. Sláma šustí, oheň praská, tuk prská, voda se vaří. Lidé mluví, klejí, smějí se, zpívají, křičí. Někde se hraje na píšťalu.

Bal-Bes jde k potoku vedle chýší. Potůček poskakuje přes velké kameny dolů k velkému potoku. Voda nahlas mluví a stříká Bal-Besovi do obličeje. Studená voda vyhání noc z očí. Studená voda pálí na kůži.

Bal-Bes slyší za sebou praskat křoví. Otáčí se. Nějaký stín se mihne a zmizí za kamenem. Potom se dlouho nic neděje. Pak zase: zpoza kamene vyskočí postava, shrbeně utíká a spěchá k dalšímu kameni a schovává se za něj., Bal-Bes jde zpátky k chatrči. Postava ho následuje. Bal-Bes zrychluje. Pronásledovatel zrychluje. Bal-Bes zabočí za roh domu a těsně za ním se zastaví. Čeká. Po chvilce se opatrně objevuje kštice vlasů. Bal-Bes ji chytí. Muž pod kšticí vykřikne. Je to Bum-Bum. A Bum-Bum křičí: „Ne, ne. Nedělat ubohému Bum-Bumovi bolest! Bum-Bum není zlý. Bum-Bum je vždycky dobrý.“

Bal-Bes se ho dobrosrdečně, klidně ptá: „Co bys chtěl, Bum-Bume?“

„Bum-Bum chce vidět kámen. Kouzelný kámen. Kámen ze včerejška: hned je tady, hned je pryč, potom kámen z pusy, kámen z ucha. Velké kouzlo. Bum-Bum chce vidět kámen.“

Bal-Bes přinese kámen a dává ho Bum-Bumovi. Ten váhá vůbec se kamene dotknout. Bal-Bes na něho povzbudivě kývne. Bum-Bum kámen opatrně uchopí.

Zakoulí očima a nadšeně se usmívá. Něžně kámen hladí.

„Krásný. Krásný kámen. Velké, mocné kouzlo.“

Přidrží si kámen u úst, přitlačí ho na čelo a říká: „Kámen může Bum-Buma vyléčit. Bum-Bum je velmi nemocný. Nemocný v hlavě, nemocný na jazyku. Nemůže dobře myslet, nemůže dobře mluvit. Před dlouhou, dlouhou dobou nebyl Bum-Bum nemocný. Dobře myslel, dobře mluvil. Byl dobrý lovec a silný bojovník. Potom ho chytili Pukkhaunové. Zavřeli ho do černé díry. V díře byl zlý duch.

Moc zlý. Tloukli a týrali Bum-Buma. Ten je teď nemocný.“

Bum-Bum si dřepne na podlahu a rukama si obejme tělo. Tiše pláče. Bal-Bes říká: „Můžeš si kámen nechat.

Kámen teď patří Bum-Bumovi.“

Bum-Bum otevírá dokořán oči. Otevírá pusu. Vrhá se na Bal-Bese, objímá ho, olízne mu tvář a otírá si slzy do jeho oděvu. Potom ho pustí a křepčí kolem něj. Zase ho objímá.

Směje se. Směje se vysokým hlasem, chichotá se. Radostí se směje, radostí pláče. Tiskne kámen k hrudi a křičí: „Achchch! Bum-Bum má velkou radost. Bude zase zdravý, zdravý v hlavě, zdravý na jazyku. Přiváže si kámen kolem krku jako kouzelný kámen, který visí na krku Muiře…“

Bum-Bum se odmlčí. Drží si ruku přes pusu. Hrbí se.

Ustrašeně se rozhlíží. Potom jde blízko k Bal-Besovi a šeptá:

„O velké kouzelnici se nesmí mluvit. Přináší to neštěstí.

Velké, velké neštěstí…“ Dlouhými skoky se Bum-Bum vzdaluje, kámen má přitisknutý k tělu. Ustrašeně se rozhlíží.

Na Bal-Besovo rameno dopadne mohutná rána.

Podklesne v kolenou a zapotácí se pár kroků dopředu. Za ním stojí Brac. Směje se a hlubokým hlasem zvučně říká: „Kozorožec je u Rudého šípu.“ Ukazuje na jednu horu.

Vypadá jako obrovský hrot šípu z rudého kamene. Je příkrý a odmítavý. Nezdolatelný. „Půjdeme na lov. Bal-Bes, Acqtag a Brac. Pojď, už je pozdě!“

Bal-Bes se dívá k hoře. Tam nahoru? Je tak vysoká, tak příkrá, tak nebezpečně červená. Bal-Bes váhá. Tázavě hledí na Braka. Brakovy oči si ho vyzývavě prohlížejí. Braková ústa se výsměšně stahují. Bal-Bes nemá jinou možnost.

Přikyvuje a jde si pro luk a toulec se šípy.

Beth, Slunce, stoupá jako rudý kotouč nad horami.

Špička Rudého šípu plane. Také ostatní vrcholky hor rudě žhnou. Brac, Acqtag a Bal-Bes jdou ke slunci. Stíny jsou za nimi.

Scházejí do údolíčka. To se táhne ze strany, kde vychází slunce, a ústí poblíž chýší do velkého údolí. Tři muži přecházejí přes potok a jdou podél něj údolím kousek nahoru. Proti nim vane chladný vítr. Cesta brzy uhýbá od potoka. Po straně ruky, která drží šíp, stoupá nahoru a vede lesem. Je tu tma, svit slunce do údolí ještě nedopadl. Cesta vede výš, stále výš. Les řídne, stromy jsou menší. Stromy jsou jako trpaslíci. Plazivě rostou po zemi, netroufají si do výšky. Vítr fouká příliš chladně. Cesta opouští plazivé stromy, vede přes louku s krátkou trávou, přes tvrdé kamení.

Za velkým balvanem se Brac zastavuje. Tady vítr nefouká. Došli na úpatí hory. Po obou stranách je vidět do údolí. V údolí se ještě vznášejí chuchvalce bílých mračen vystupujících v noci z vody. V údolí je stín. Tady svítí Beth, Slunce. Svítí chladně.

Brac ukazuje na maličké chýše, které leží pod nimi.

„Chýše kmene Tau-Tau.“ Ukazuje do údolí, kudy Bal-Bes přišel nahoru od Zelené řeky.

„Večerní Os-Acq, údolí, potok.“ Ukazuje do údolí ležícího směrem, kde slunce zapadá.

„Ranní Os-Acq. Tudy vede cesta přes Velké hory. Ta cesta je obtížná a nebezpečná.“

Brakův prst opět míří na chýše. Ukazuje na malé údolí, ústící poblíž chýší do Os-Acqu, kudy šli, než začali stoupat po straně ruky šípu.

„Větrný Acq. Větrné údolí. Když se sníh rozpustí, údolím vane teplý vítr. Když voda zmrzne a napadne čerstvý sníh, vane údolím chladný vítr. Vítr chladný jako Os.“

Brac zkouší vítr. Vtahuje ho nosem, čichá k němu, ochutnává ho.

„Vítr Osu. Brzy bude sněžit. Pojďme!“

Tři muži jdou dál. Stoupají výš. Výš k Rudému šípu.

Pořád podél horského hřbetu. Brac a Acqtag jdou rychle.

Bal-Bes jim stěží stačí. Bal-Bes je dobrý chodec. Ví, co znamená jít. Polovinu svého života prochodil. Ale stoupat do hor je něco jiného. Noha klouže po hladkém kameni, bolí na ostrých kamenech, boří se do štěrku. Při lezení do hor jsou důležité oči. Musí jít napřed a vyhledávat místa, kam stoupne noha. Musí zkoušet a zvažovat, zda místo, kde se noha opře, vydrží. Bal-Besovy oči nemají žádnou zkušenost s lezením po horách. Bal-Bes zůstává daleko pozadu. Brac a Acqtag na něj čekají. Brac se směje a říká: „Dlouhý krok je dobrý pro údolí. Drobný krok je dobrý pro hory. Velké kroky po příkrém svahu unavují.“

Bal-Bes to zkouší drobnými kroky. Tak to jde snáz. Je to ale pořád ještě dost těžké. Cesta je příkrá, ach, tak příkrá!

Ale dál, dál, výš, výš. Zůstat těsně za patami toho, kdo jde vpředu, nezůstávat pozadu! Kdo jde sám, jde pomaleji., Rudý vrchol hory se zvětšil.

Horský hřbet, po kterém muži kráčejí, nezvedá se už tak příkře. Tady se jde snáz. Na malé, úzké, trávou porostlé náhorní plošině leží balvany. Po straně ruky luku hora prudce klesá. Po straně ruky šípu vede štěrkový svah až do údolí., Náhle Brac uskočí za jeden balvan a přikrčí se. Bal-Bes a Acqtag ho následují. Brac ukazuje dopředu. Bal-Bes a Acqtag opatrně vystrkují hlavy nad okraj skaliska. Ve vzdálenosti pěti dostřelů šípu se před nimi pase stádo kozorožců. Zvířata jsou ještě klidná, zatím lidi nezvětřila.

Brac zkouší vítr. Usmívá se. Oči se mu lesknou, tváře má červené. Braka se zmocnila lovecká horečka. Šeptá: „Vítr je dobrý. Místo je dobré. Obejdu stádo a vyplaším je. Ty, Acqtagu, je nepusť ke štěrku. Na druhou stranu utéct nemohou. Tam je skála příliš strmá. Kozorožci poběží tvým směrem, Bal-Besi. Poběží kolem tady toho balvanu. Ty budeš střílet. Miř dobře, Bal-Besi!“

Brac a Acqtag se plíží kus nazpět, sklouznou ke štěrkovému svahu, mizí.

Bal-Bes už není unavený. Tváře má rozpálené. Pečlivě vybírá několik šípů a klade je před sebe. Jeden přikládá k tětivě luku. Bal-Bes čeká. Čeká dlouho. Neodvažuje se vystrčit hlavu nad skalisko, aby se podíval, co dělá stádo.

Ale uši má napjaté. Pozorně naslouchá. Po delší době se směrem od zvířat ozývá hvizd a pokřik. Bal-Bes uchopí luk a šíp a opatrně vykoukne nad balvan.

Stádo běží. Běží ke štěrkovému svahu. Tam vyskočí Acqtag, mává nad hlavou svou koženou košilí, hvízdá a křičí. Zvířata změní směr. Běží teď k Bal-Besově skále. Bal-Bes klečí za balvanem a napíná luk. Zadržuje dech, srdce mu zrychleně buší. Ruku však má klidnou. Bal-Bes chce Tau-Tauům dokázat, že je dobrý lovec. Dobří lovci jsou ctěni., Dusot kopyt se blíží. První zvířata se ženou kolem něho. Příliš blízko, příliš rychle. Tamhle, pozadu zůstává jedno chromé. Běží pomaleji a dále od něho. Bal-Bes má čas namířit. Míří před zvíře a tětiva zasviští. Kozorožec vběhne do letu šípu. Šíp pronikne hluboko pod lopatku zvířete.

Poslední skok, potom se kozorožci podlamují přední nohy.

Na okamžik tělo ustrne bez pohnutí. Potom se pomalu natočí na stranu. Kozorožec padá. Zůstává ležet. Je mrtvý.

Bal-Bes odkládá druhý šíp. Už ho nepotřebuje. Jde ke zvířeti, poklekne a zkoumá zasažené místo. Na rameno mu dopadá Brakova pracka. Brac křičí: „Dobrá střela.

Mistrovská střela. Jako kdyby ji vystřelil Brac.“

Potom se dunivě směje.

Také Acqtag poplácává Bal-Bese po rameni. Bal-Bes to po Brakově ráně sotva cítí., Brac kamenným nožem otevírá krční tepnu kozorožce. Nechává nejprve Bal-Bese, aby se napil řinoucí se krve. Potom pijí Acqtag a Brac.

Tři muži sedí kolem uloveného zvířete. Napětí opadává, únava stoupá. Acqtag otevírá kožený vak. V něm jsou modročerné bobule.

Nabízí ostatním a říká Bal-Besovi: „To jsou bobule trnky. Trpké, ale osvěžující a jsou dobré proti žízni.“

Bal-Bes ochutnává. Brac si hodí do pusy hrst bobulí, ukazuje na mrtvého kozorožce a žvýkaje promluví: „Maso kozorožce je dobré, ale není důležité. Na maso máme ovce. Důležitá je kůže kozorožce. Dobrá kůže. A nejdůležitější jsou rohy. Prášek z rohů kozorožce posiluje, dělá hodně dětí. Podívej se na kmen Tau-Tau: silní muži a hodně dětí.“

Brac se směje a udeří se do hrudi, až to zaduní. Acqtag říká:

„Rohy máme na výměnu. Dostáváme za ně sůl, zrní, jablka, ořechy, len a ještě hodně jiných věcí. Deset velkých pazourkových sekyr za jeden roh. Rohy kozorožců mají velkou cenu. Kozorožci jsou pro kmen Tau-Tau důležití.“

Tři muži mlčky jedí, hladově žvýkají trnky. Po jídle Acqtag pokračuje:

„Už dříve byli kozorožci pro náš kmen důležití. My, Tau-Tauové známe příběh bílého kozorožce. Staří lidé ho vyprávějí mladým. Já ten příběh slyšel od otce mého otce.

Chci ti ho povědět.“

Brac souhlasně zabručí a natáhne se. Bal-Bes se opře o balvan, pohodlně natáhne nohy před sebe a čeká. Po krátké odmlce Acqtag začíná:

„V dávno uplynulých dobách, kdy byl Os ještě velký a jeho jazyky sahaly daleko do údolí a kmen Tau-Tau byl v této zemi ještě nový, žil ve Velkých horách bílý kozorožec.

Bylo to velké a krásné zvíře a jeho kožešina se leskla jako čerstvý sníh. Pro kmen Tau-Tau byl posvátný, nikdo ho nesměl lovit.

Mezi Tau-Tauy však žil divoký lovec, který nectil zvyky a přikázání kmene. Ten lovec byl vysoký a silný, dokonce vyšší a silnější než Brac. Na řemínku kolem krku nosil kouzelný kámen. Ten kámen mu pomáhal při lovu.

Jeho šíp doletěl dál než všechny ostatní a nikdy neminul cíl.

Kouzlo kamene lovce také chránilo před nebezpečím hor.

Mohl chodit po nejkrkolomnějších stezkách, mohl jít přes Os, šplhat na nejvyšší a nejstrmější vrcholy a lovit za mlhy, za sněhových bouří, ledového chladu nebo křižujících se blesků, aniž se mu kdy přihodilo nějaké neštěstí. Unikal padajícím kamenům a sněhovým lavinám, které se v době tání valí do údolí.

Divoký lovec se potají vypravil na lov bílého kozorožce. Nikdo z kmene o tom nevěděl. Vyšplhal vysoko do hor a šel po stezkách, po nichž před ním ještě žádný člověk nešel. Bílý kozorožec se mu však neukázal.

Mnoho, mnoho dní byl lovec na cestě. Konečně, jedné noci, kdy Buto, Měsíc, stál vysoko na obloze a byl kulatý, uviděl stát kozorožce na jednom ostrém skalním vrcholu.

Lovec přiložil šíp na tětivu, zamířil a vystřelil. Ale jeho šíp, který jindy vždycky zasáhl, minul., Zvíře zmizelo za horou a lovec je začal pronásledovat. Kozorožec vedl lovce přes příkré skály a propasti, hlubokými roklemi na hladká sněhová pole a zledovatělé svahy. Lovec zvíře vždy jen krátce zahlédl, příliš krátce, než aby mohl s jistotou vystřelit.

Mnoho jeho šípů se zlomilo o skály, žádný nezasáhl. Lovec, jako by byl hnán zlými duchy, štval se za svou kořistí a nechtěl, nemohl se jí vzdát.

K ránu se zdálo, že už bude mít úspěch. Bílý kozorožec stál před vysokou ledovou stěnou na konci jednoho Osova jazyka. Nemohl dál. Za ním stál lovec a napínal tětivu luku se svým posledním šípem. Ten šíp musí zasáhnout. Právě ho chtěl vypustit, když se v ledové stěně otevřela brána.

Objevila se překrásná žena. Tak krásnou lovec ještě nikdy neviděl. Měla dlouhé bílé vlasy a byla zahalená do bílého roucha., Kozorožec běžel k té bílé ženě, nechal se od ní hladit a potom bránou v ledu zmizel.

Bílá žena pokynula lovci, aby přistoupil blíž. Pomalu, jako ve snu, muž ženu následoval bránou do Osovy studené říše. Užasle kráčel ledovými chodbami a síněmi. Byla tma, ale stropy vysokých ledových jeskyní pronikalo světlo.

Stěny namodrale a nazelenale svítily a byly do nich vyryty obrazy zvířat a rostlin. Ledové květiny zářily všemi barvami. Bílá žena vedla lovce mnoha chodbami, po mnoha schodech, nespočetnými halami, komorami a jeskyněmi, až došli do vysokého, rozlehlého sálu. Tam se těsně vedle sebe tyčily obrovské sloupy jako stromy v lese. Uprostřed modře třpytivého lesa stála stolice, bohatě zdobená a vyřezávaná stolice z ledu.

Žena lovci naznačila, aby si sedl. Zmizela a záhy se vrátila s blýskavým ledovým pohárem. S tajemným úsměvem přikázala lovci, aby pil. Nápoj sladce voněl a byl tak dobrý, že lovec pohár vyprázdnil na jedno napití. Brzy poté tvrdě a na dlouho usnul.

Když se probudil, stála před ním stará žena, vrásčitá a pokřivená, opírala se o hůl a byla oblečená do černých cárů.

Krákoravým hlasem zasípala: ‚Dlouho jsi spal. Já jsem ta bílá žena, která tě sem zavedla. Na mém stáří poznáš, kolik času uplynulo. Každé tvé nadechnutí trvalo rok.‘

Muž se lekl, vyskočil a prosil, aby směl ledový svět opustit. Stařena však za jeho svobodu žádala nějaký dárek.

Protože muž u sebe neměl jinak nic cenného, nabídl jí svůj kouzelný kámen. Odvázal si z krku řemínek a podával kámen ženě., V tom okamžiku propukla babice v posměšný chechtot. Její ohavný smích se odrážel od stěn z ledu. Ve stejné chvíli se ozvalo tupé dunění, země a stěny se otřásaly, sloupy se kymácely, pukaly a za rachotu a třesku se síň zhroutila.

Jednoho dne našli lovci kmene Tau-Tau na okraji ledovce mrtvého muže. Jeho tělo bylo vyschlé a scvrklé.

Kůže pokrývala jen kosti. Vedle mrtvoly ležel kámen připevněný na řemínku. Jedna prastará žena si na ten kámen vzpomněla a věděla, že mrtvý byl onen divoký lovec.

Bílého kozorožce však už nikdy nikdo neviděl.“

Acqtag zmlkl. Bal-Bes vyprávění dobře poslouchal. Má rád příběhy. Tento ho přiměl k přemýšlení a trochu mu nahnal strach. Bal-Bes nic neříká. Brac zachrápe. Náhlé ticho ho probudilo. Vstává a mžourá k nebi.

Nebe se zatáhlo. Vzduchem tančí drobné bílé tečky.

Brac říká:

„Věděl jsem to. Předpověděl jsem sníh. A teď je tady.

Musíme dál.“

Brac si naložil kozorožce na ramena. Jde napřed, dolů po štěrkovém svahu směrem k Os-Acqu. Zpátky jdou jinou cestou. Kratší, říká Brac. I přes těžký náklad kráčí Brac lehce a vysvětluje Bal-Besovi jména některých hor: „Černý nůž“ naproti, „Kulatý kámen vysokého slunce“ tam, kde se Os-Acq rozdvojuje. Bal-Bes neposlouchá. Dívá se na cestu, protože cesta je obtížná. Sněhové vločky sice nezůstávají ležet na zemi, ale kameny jsou teď mokré a kluzké. A dolů je cesta příkrá, velmi příkrá.

V jedné strouze leží sníh. Je tvrdý a špinavý, zůstal tu ještě od poslední zimy. Brac zabořuje paty do sněhu, ohýbá kolena a klouže strouhou dolů. Když je jízda už moc rychlá, zaboří paty hlouběji do sněhu nebo vytočí nohy do stran.

Brac je rychle na konci sněhové strouhy. Směje se a mává na Bal-Bese, aby to také zkusil.

Bal-Bes váhá. Jízda příkrou strouhou se mu zdá nebezpečná. Ale slézat dolů přes kameny vedle sněhového pole je úmorné a namáhavé. Bal-Bes se postaví na sníh a klouže. Jízda začíná pomalu, má radost, jak je to snadné.

Postaví nohy více naplocho a ujíždí po sněhu rychleji. Nohy mu kloužou do stran a on padá na záda. Jede ještě rychleji.

Pokouší se brzdit patami, zachytit se prsty. Nic nepomáhá.

Rychleji, čím dál rychleji se řítí na kameny na konci sněhového pole. Bal-Bes zavírá oči. Každou chvilku narazí na tvrdé kameny., Dvě silné ruce ho chytí za košili. Švy praskají, kůže se trhá. Ale jízda skončila. Brac ho zabrzdil, ještě jej drží, i když Bal-Bes už stojí. Dokonce i Brac pobledl. Ale už se zase směje a říká: „Pomalu, pomalu. Já už se také těším na pečeni z kozorožce, ale tak moc naspěch nemám.“ A zase těžká rána na rameno. Pád do kamenů by sotva bolel víc.

Po sněhu teď opatrně klouže Acqtag a bezpečně k nim dojíždí. Brac si opět naloží kozorožce a jde napřed.

Cesta už je snazší, širší. Bal-Bes a Acqtag jdou vedle sebe. Nikdo nemluví. Bal-Bes přemýšlí o Acqtagově příběhu, myslí na svůj ranní rozhovor s Bum-Bumem.

Zahloubán do myšlenek se Bal-Bes ptá: „Kdo je Muira?“

Brac se vyděšeně ohlédne a zakopne. Acqtag chytá Bal-Bese za paži a zabořuje mu prsty do masa. Naklání se k Bal-Besovi a šeptá: „Nevyslovuj její jméno. Nikde. Nikdy. Slyší všechno, ví všechno.“ Pouští Bal-Besovu paži a tiše pokračuje:

„Má velkou moc. Větší moc než náčelník Tanist. Tanist radí ve všem, co je pevné: při stavbě chýší, při lovu, při výměně, při práci, při válečném tažení. Urovnává spory, mluví na slavnostech.

Ona, velká čarodějka, rozhoduje o všem, co je duch: hlídá mrtvé. Dělá léky a uzdravuje nemocné. Hovoří s duchy. Vidí, co dávno uplynulo, vidí, co se jednou stane.

Vidí do nitra lidí. Ona vládne kmeni Tau-Tau. Slyší všechno, vidí všechno, ví všechno. Střež se před ní, Bal-Besi!“

Dlouho Acqtag neříká nic. Pak úplně tiše dodává: „Já se jí bojím.“, A sotva slyšitelně: „Nenávidím ji.“ Potom Acqtag mlčí. Jen plápolání v jeho očích mluví.

Bal-Bes se dál neptá.

Tři muži jdou mlčky lesem. Les je temný, stromy obrovské a staré. Mezi stromy visí bílé mraky. Z větví a suků visí lišejníky. Spáry kořenů se zatínají do velkých skalisek. Kořeny jsou silnější než Braková paže. Kameny jsou porostlé tmavým mechem. Už nesněží, drobně prší.

Brac a Acqtag jdou rychleji. Jsou neklidní a často se rozhlížejí. Ani Bal-Besovi se ponurý les nelíbí. Hlava mrtvého kozorožce se při Brakově chůzi kývá. Kývá se rychleji, když Brac zrychlí. Tři muži zůstávají těsně za sebou. Překračují potůček, který se valí strmě dolů k Os-Acqu.

Tu, ozývá se hlas. Dutý, vysoký, jako vítr, který vane nad jeskyní: „Baaaal-Beeeesiiii!“

Tři muži se ani nepohnou. S očima dokořán otevřenýma se na sebe dívají. Acqtag prolomí ticho a šeptá: „To je ona.

Velká čarodějka. Slyšela tě. Ví o tobě. Volá tě.“ Potom ještě jednou. Hlas se valí po svahu: „Baaaal-Beeeesiiii!“

Bal-Bese mrazí. Brání se proti tomu dunivě se rozléhajícímu hlasu. Nelíbí se mu, že ho volá. Acqtag mu naléhavě šeptá:

„Volá tě. Musíš k ní. Jdi podél potoka do kopce, tak přijdeš k její jeskyni. Luk a šípy tady nech. Nikdo nesmí k velké čarodějce se zbraní. Jdi!“

Bal-Bes dává Acqtagovi zbraně. Už v chůzi Acqtag říká:

„Brac a já jdeme dál. Cestu k chýším najdeš sám. Měj se před strážkyní mrtvých na pozoru!“

Dva muži spěchají k údolí. Jeden muž pomalu stoupá po břehu potoka nahoru. Ještě jednou zazní hlas mezi stromy, rozkazovačně, téměř výhružně: „Baaaaaal-Beeeeesiiii!“

3

Muira

Kameny jsou mokré a klouzavé. Bal-Bes postupuje kupředu jen pomalu. Potřebuje k chůzi ruce. Chytá se kořenů, hranatých kamenů, větví, kmenů. Přitahuje se k nim, zatímco nohy hledají oporu. Občas mu noha uklouzne a Bal-Bes padá do vody. Někdy uvolní kameny a ty se s rachotem kutálejí do údolí.

Bal-Bese zahaluje mlha. Nevidí daleko před sebe. Jen k nejbližší-mu stromu, k nejbližšímu kameni. Za nimi není nic, jen bílo.

Úzké koryto potoka se rozšiřuje. Bal-Bes stojí na plošině. Po několika krocích mu cestu zahrazuje skalní stěna. Skála je tmavá, porostlá černým mechem. Temná je také úzká škvíra ve stěně. Táhne z ní žlutý kouř. Bal-Bes stojí před vchodem do jeskyně. Ze škvíry, úplně blízko, ozývá se teď hlas:

„Bal-Besi, pojď dál!“

Bal-Bes se protahuje škvírou, vstupuje do temnoty jeskyně. Hoří tam malý oheň. Kouř škrábe v krku a je cítit zatuchle a sladce. Vedle ohně, na stoličce z rohů kozorožců, sedí čarodějka Muira.

Muira je stará. Sedí tu, kostnatá a pokřivená. Je holohlavá, jen jediný pramen dlouhých bílých vlasů jí visí do obličeje a spadá na plochá, vysušená ňadra. Na šňůrce kolem krku má děravý kámen s červenými třásněmi. Kolem ramen má přehozenou černou přikrývku sahající až na zem.

Muira sedí bez pohnutí. Velká bílá krysa jí šplhá po přikrývce a schovává se v jednom záhybu. Červené krysí oči pomrkávají na Bal-Bese. Muiřiny oči jsou světlé, skoro bílé, a svítí z tmavé, jakoby kožené tváře. Hledí na Bal-Bese, hledí do něj, hledí skrze něj. Bezzubá ústa se otevírají.

„Posaď se tady, Bal-Besi!“

Bal-Bes usedá před čarodějkou. Hnědé kostnaté prsty mu osahávají hlavu, obličej, uši, krk, oděv. Teď Bal-Bes ví, že Muira je slepá. Čarodějka říká: „Ano, jsem slepá. Ale vidím mnoho. Vidím, co jiní vidět nemohou. Vidím, že jsi byl zapuzen od svého kmene, už je to dávno.“

Bal-Bes zadržuje dech. Muira ví všechno. Muira mluví dál:

„Vidím to na tvém uříznutém ušním lalůčku. Byl jsi zapuzen a poznamenán. Takový je zvyk u kmenů na březích Dau-Kallu, matky řek. Vím, proč jsi byl zapuzen. Ty to víš také. Proto o tom nebudeme mluvit.“

Bal-Bes zavírá oči. Nemůže už snést ty světlé, slepé oči, které vidí všechno, i to, co dávno uplynulo.

Stařena namáhavě vstává a přitom sténá. Sahá po holi vedle sebe. Na jednom konci hole je vidlice větví obalená měkkou kůží. Sevře vidlici pod paží, druhý konec opře o zem a rukou chytí prostředek hole. Tápavě kráčí hlouběji do jeskyně. Jednu nohu vleče za sebou. Klap, klap, klap ťuká dřevěná hůl.

Ve výklencích a na výstupcích skály stojí nádoby. Z

kamene, ze dřeva, z hlíny, z rohu, z kosti., Duté lebky. V

nich šťávy, bobule, masti, prášek. V koších jsou kořeny a hlízy. Ze stropu visí sušené byliny. Na rohožích se suší houby.

Čarodějka tápe z temnoty zpátky. Opět si sedá k ohni.

Sténá a těžce oddychuje. Bílá krysa jí sedí na rameni. Muira říká:

„Dost už o tom, co bylo. Teď k tomu, co bude.“

Ze záhybu přikrývky vytahuje kožený váček. Z něho vyjímá chomáč černých, uschlých listů. Hází listy do ohně.

Plamen zeleně vzplane. Nasládle páchnoucí kouř dýmá a štípe do nosu. Muira upírá oči ke stropu jeskyně, nasává kouř nosem i ústy. Vstřebává kouř do těla. Neříká nic, dlouho nic neříká. Potom promlouvá, tiše si brouká jako pro sebe. Bal-Bes se k ní naklání, aby rozuměl slovům.

„Bal-Besi, chceš přes Velké hory do země, kde slunce stojí vysoko. Hledáš nové cesty.“

Muira ví i to. Není nic, co by Muira nevěděla.

Narovnala se, hlas má teď hlasitější, zřetelnější. Čarodějka mluví jako ve snu.

„Vidím Os, putující led… chladný, zákeřný, krutý… Os má hlad… Vidím Beth, Slunce… vidím, jak vychází z Velkých hor, kulaté a červené… zbarvuje rudě tělo Osu…

Vidím muže, který jde přes rudý led Osu… jde… jde…

jde… jde… Os čeká. Beth, Slunce, čeká… Ten muž padá.

Křičí. Natahuje ruce, aby se zachytil. Os toho muže pohltí.

Os je sytý… Už žádný muž. Jen Os… Os, putující led…

Os… Os…“

Muira ještě něco zabručí a mlčí. Hlavu zaklání hluboko dozadu, ruce má sevřeny v pěst. Sliny jí tečou po bradě., Muira mluví dál. Bal-Bes jen těžko rozumí jejím slovům.

„Os putuje… putuje… putuje… Putuje z výšin do údolí.

Putuje dlouho… dlouho… dlouho. Často Beth, Slunce, vychází a zase zapadá… často… často… často. Často stojí Buto, Měsíc, na nebi, velký a kulatý… Mnoho času uplyne… Tam, ten muž, vyschlý, polámaný, ztuhlý, mrtvý.

Os ho propustí. S ním sekyru, šípy, luk… Muži… cizí muži, nikoli muži z kmene Tau-Tau, muži mluvící cizím jazykem a v pestrém oblečení… přicházejí, zvedají mrtvého z ledu…

odnášejí ho pryč… pryč… pryč.“

Čarodějka tu sedí vzpřímeně a strnule. Pomalu z ní strnulost opadává. Naráz se zhroutí do sebe. Vypadá to, že spí s otevřenýma očima. Ústa má otevřená a těžce dýchá. I Bal-Bes opět dýchá. Svaly šíje se mu uvolňují. Bílá krysa mu očichává nohy. Bal-Bes se po ní nohou ožene. S tichým pískáním prchá krysa na Muiřin klín. Červená očka se na Bal-Bese dívají zle. Vědma hladí bílý kožíšek zvířete a říká: „Bal-Besi, ty jsi slyšel, co jsem viděla. Střez se. Střez se před Osem., Před dávnými dobami byl Os velký a mocný.

Jeho jazyk sahal až k chýším kmene Tau-Tau, dokonce ještě dál, olizoval velkou Zelenou řeku. Dnes je Os malý, ale stále ještě zlý a lačný. Proto se před ním měj na pozoru. Os je hladový.“

Bal-Bes přikyvuje. Nemůže mluvit. Má sucho v ústech, sucho v hrdle, jako by je měl naplněné pískem. Muira také přikyvuje a mluví dál:

„Dost o tom, co bylo, dost o tom, co bude. Teď k tomu, co je. Ja jsem Muira, strážkyně mrtvých, vládkyně živých.

Lidé mě uctívají. Lidé mě nenávidí. Mnozí mě nenávidí.

Nenávidí mě, protože mám moc. Vědění mi dává moc.

Vědění o lidech, kteří…“

Muira se odmlčuje. Muira ze sebe vyrazí chraptivý smích. –I Bal-Bes se čarodějky bojí. Bojí se jí, protože ona ví. Zná jeho jméno, ví, odkud přichází, proč byl zapuzen.

Odkud to ví? Ona, která svýma očima nevidí. Ona, která na svých nohou sotva může chodit. Ona, která bydlí daleko od lidí, sama v jeskyni. Bal-Bes neví. Muira pokračuje: „Jsem stará. Velmi stará. Nevím, jak stará. Lidé věří, že nemohu zemřít. Věří, že jsem jako Os, navždy. Ne. Já jsem člověk, jsem tu jen na krátkou dobu., Já zemřu. Brzy. Já, strážkyně mrtvých, sama záhy, brzy odejdu k mrtvým.

Brzy… brzy… Já to vím., Dost!, Můžeš odejít.“

Bal-Bes vstává, tiše jde k východu a chce vyklouznout ven. „Bal-Besi!“ Přísně, rozkazovačně ho čarodějčin hlas ještě jednou zavolá zpátky. Zastavuje se, otáčí se. Čarodějka jemně hladí krysu. Starostlivě, skoro prosebně říká: „Bal-Besi, nechoď přes Velké hory!“

Bal-Bes stojí venku. Zhluboka nadechuje čerstvý vzduch. Bal-Bes je rád, že je pryč z temné jeskyně. Pryč od Muiřiných světlých očí, očí, které nic nevidí, očí, které vidí všechno. Bal-Bes je rád, že má za sebou návštěvu u čarodějky., Na straně ruky šípu je cesta. Cesta k chýším.

Snazší cesta než příkré sestupování korytem potoka. Bal-Bes je unavený, ale běží, skáče, směje se, křičí, zpívá. Achchch, jak to dělá dobře po dlouhém sezení, dlouhém mlčení.

Jupiii!

Stmívá se. Ještě než se snese noc, přichází Bal-Bes k chýším. Míří k náčelníkovu domu. Vidí záři ohně, slyší změť hlasů, cítí vůni pečené. Bal-Bes vstupuje. Lidé v chýši projevují radost a úlevu, že je Bal-Bes zpátky. Zase jedna Braková rána na Bal-Besovo rozbolavělé rameno. Bal-Bes usedá k ohni. Teplo mu suší provlhlé oblečení.

Všichni mluví o lovu, o Bal-Besově dobré střele. Nikdo nemluví o Bal-Besově návštěvě u čarodějky. Nikdo nemluví rád o Muiře.

Pečené je hotová. Všichni jedí. Bal-Bes má hlad a pečené z kozorožce je dobrá.

Po jídle Bal-Bes svléká svou koženou košili. Je stará a je na ní mnoho kožených záplat zakrývajících díry. Teď je znovu potrhaná. Po dnešku, po jízdě na sněhu. Bal-Bes vzdychá. Šije nerad. Kámen-z-ucha a její dcera stojí za ním.

Žena se dívá na znamení z jizev na jeho zádech. Ptá se: „Jaké je to znamení?“

Bal-Bes se otáčí a říká: „Velká ryba s dlouhými vousy.“

Na holčičku udělá velkou, kulatou rybí hubičku, vykulí oči a dělá žbluňk, žbluňk.

Děvčátko se směje, žena se směje. Dívá se na Bal-Bese, jak šije. Po chvíli zavrtí hlavou a směje se.

„Bal-Besi, ty umíš vytahovat kameny z uší. Šít neumíš.

Dej mi to!“

Rád a s úlevou jí Bal-Bes podává košili. Žena se pouští do práce. Jak hbité a šikovné má prsty!

Bal-Bes uklízí své šicí potřeby zpátky do vaku. Špičatou kost, kterou se dělají díry do kůže, si nechává v ruce. Kývá na dcerku Kamene-z-ucha, aby šla blíž. Špičkou kosti načrtává do hlíny čtyřúhelník. Říká holčičce: „To je velká chýše lišky.“

V každém rohu a uprostřed vyvrtá díru.

„To jsou východy.“

Do velkého čtyřúhelníku načrtává menší. Zase vyvrtává otvory do stran a rohů.

„To je liščina menší chýše. To jsou východy.“

Do menšího čtyřúhelníku načrtává nejmenší liščinu chýši s východy. Potom východy spojuje čárami. Místo uprostřed malého čtyřúhelníku zůstává volné. Bal-Bes vytáhne ze svého vaku černé a bílé kamínky. Děvčátko dostane bílé, on sám si nechává černé. Bal-Bes vysvětluje: „Když položíš kamínek na jeden východ, je východ uzavřený. Když jsi uzavřela tři východy vedle sebe, zavoláš: ‚Liško, liško, liško, mám tě!‘ Pak si můžeš vzít jeden z mých kamínků. Jednou pokládáš ty, jednou já. Začínáš.“

Holčička se učí rychle. Hraje chytře a brzy umí lišky chytat. První hru vyhrává Bal-Bes. Při druhé nedává pozor.

Často se dívá na ženu, která mu šije košili. Příliš často. Žena se dívá na něj a usmívá se. Holčička naposledy volá: „Liško, liško, liško, mám tě!“ Bal-Bes prohrál.

Bal-Bes si rukama zakryje tvář a dělá, jako by plakal.

Dítě se směje. Diváci se smějí. Žena podává Bal-Besovi košili a říká:

„Nebuď smutný. Zato máš teď košili, která nemá žádné východy. Liško, liško, liško, mám tě.“

Oheň v chýši dohořel a nedává skoro žádné světlo. Bal-Bes se balí do své kožešiny. Všude je klid., K Bal-Besovi se blíží tiché kroky.

Před ním se zastaví temná postava. Usedá vedle něj.

Bal-Bes vidí jen černé obrysy. Postava se nad ním sklání, lehce se ho dotýká a šeptá: „Bal-Besi, spíš?“

Je to Acqtagův hlas. Bal-Bes si sedá. Acqtag mluví šeptem dál: „Jaká byla tvoje návštěva u čarodějky?“

„Měl jsi pravdu. Ví všechno. Ví o mně všechno. Ví, co bylo, co je, co bude. Varovala mě před Osem, před putujícím ledem. Viděla na Osu mrtvého muže…“

Acqtag dlouho mlčí. Potom se ptá: „Bojíš se smrti?“

„Ano. Nechci umřít. Teď ještě ne. Jednou, později, až budu starý, nebudu mít před smrtí strach.“

Tmavý obrys Acqtagovy hlavy přikyvuje. Potom Acqtag říká:

„Také se bojím. Nechci umřít. Nikdy. Nikdy… Ani až budu starý. Chci žít pořád. Chci žít pořád. Jako čarodějka.

Ona nemůže zemřít.“

Bal-Bes vrtí hlavou.

„To není pravda. I ona musí zemřít. Sama mi to řekla, říkala, že brzy odejde k mrtvým. Žádný člověk nemůže žít věčně.“

Ve slabém světle řeřavého popela planou a plápolají Acqtagovy oči. Mluví dál:

„Ale ano. Může. Jen se podívej na strážkyni mrtvých.

Podívej se, jak je stará. Byla stará, už když byl můj otec dítě.

A byla už stará, když byl otec mého otce mladý. Jak dlouho to musí být, co byla mladá? A jak dlouho teprve, co byla dítě, co se narodila? Ne, ne! Já to vím. Ona zemřít nemůže.

Já to vím.“

Acqtag teď mluví hlasitěji. Bal-Bes krčí rameny a říká: „Já nevím. Možná po smrti žijeme dál jako duchové.

Neviditelní, neslyšitelní. Bydlíme ve vodě, v kameni, v dutých stromech. Možná žijeme dál ve svých dětech, možná jen v jejich vzpomínkách. Možná žijeme dál v příbězích svého kmene, protože jsme dokázali velké činy. Nevím. Ale umřít, umřít musíme všichni.“

Acqtag netrpělivě zasyčí:

„Já nemluvím o životě po smrti. Já myslím skutečný život, se svým tělem, se svými vzpomínkami. Žít navěky, aniž umřeme, aniž vůbec někdy umřeme. O tom mluvím.“

Acqtag se rozhlíží, sklání se k Bal-Besovi a šeptá: „Já vím, proč čarodějka nemůže zemřít. Víš proč?“

Nečeká na odpověď a rychle mluví dál: „Vzpomínáš si na ten příběh o divokém lovci a bílé ženě v ledu? Lovec měl kolem krku kouzelný kámen. Ten ho chránil nejen před nebezpečími, ale dával mu také věčný

život. Byla to chyba, dát té ženě svůj kámen. V tom okamžiku zemřel. Vzpomínáš si, že lidé našli mrtvého.

Kámen ležel vedle něj. Ta prastará žena, která v mrtvém poznala divokého lovce, byla, čarodějka kmene Tau-Tau, strážkyně mrtvých. A je jí dodnes. Vzala si kámen mrtvého.

Nosí ten kámen kolem krku. Kámen s červenými třásněmi. Viděl jsi ho. Díky tomu kameni nemůže zemřít.

Ten kámen je silnější než smrt. Dokáže ji navěky udržet při životě. Věř mi, Bal-Besi, věř mi!“

Ticho. Přemýšlení., Acqtag vstává a tiše mizí v temné místnosti. Bal-Bes ulehá, chce spát.

Bal-Bes bdí. Nemůže spát. V hlavě se mu vynořují obrazy. Vidí Bum-Buma, Braka, Acqtaga. Vidí mrtvého kozorožce, který na Brakových zádech kývá hlavou. Vidí Muiřinu jeskyni. Vidí Muiru a bílou krysu s červenýma očima. Vidí výjevy, které Muira popisuje. Obrazy Osu.

Obrazy mrtvého muže.

Bal-Bes vidí Bal-Bese. Vidí se, jak jde, stále jde. Jde od kmene ke kmeni. Jde údolími, jde přes hory. Vidí se, že se nikdy nezastavuje. Pořád jen jde, jde. Dál, dál. Pryč, pryč.

Pryč od vlastního kmene. Zahnán pryč. Pryč od chýší, v nichž bylo krásně. Odešel pryč. Pryč od lidí, kteří byli jeho nepřátelé. Utekl pryč. Pryč od lidí, kteří byli jeho přátelé.

Odplížil se pryč. Bal-Besovi se už nechce stále znovu chodit pryč, stále znovu dál, stále znovu pryč, stále znovu jít. Bal-Bes se chce zastavit. Chce zůstat.

Proč ne tady? Ano. Tady. Bal-Bes tady má přátele: Braka, Bum-Buma, Kámen-z-pusy, Kámen-z-ucha. Možná i Acqtaga. Muiru?, Bal-Bes z ní má strach. Ale ví, že Muira mu nepřeje nic zlého. Muira je mu nakloněna. Nechce, aby šel přes Velké hory. Chce Muira, aby tady zůstal? Bal-Bes chce zůstat. Nechce dál, k Osu, který ho pozře. Chce zůstat tady. Zůstat tady. Tady.

4

Vražda

Ráno jsou Velké hory bílé. Je zima. Bal-Bes hledá náčelníka, chtěl by s ním mluvit. Nikdo neví, kde Tanist je.

Acqtag ne, Brac ne, ani Kámen-z-ucha ne. Bum-Bum ho viděl, jak dlouho před východem slunce odchází. Neví však, kam. Bal-Bes čeká.

Acqtag cosi vyřezává z dlouhého, kulatého špalíku dřeva. Bal-Bes přihlíží. Acqtag jeden konec zaostří, druhý nechává tupý.

„Co to bude, Acqtagu?“

„Hra. Uvidíš.“

Acqtag je hotov. Přináší hůl a na velkém prostranství před náčelníkovou chýší kreslí do země kruh. Dovnitř pokládá zašpičatělý špalík. Kousek dál kreslí ještě jeden kruh. Potom volá:

„Kdo chce hrát ‚Vlk je mrtvý‘?“

Chce spousta dětí. Také několik mužů a žen. Acqtag říká: „Začínám.“

Ostatní hráči se rozestaví po prostranství. Acqtag drží hůl oběma rukama na jednom konci. Udeří jí do dřeva ležícího na zemi. Zasáhne zašpičatělý konec a špalík vysoko vyskočí. Než dopadne na zem, Acqtag znovu udeří. Zasáhne a špalík letí vzduchem. Acqtag odhazuje hůl a běží. Špalík letí daleko a padá k zemi až za prostranstvím. Jedno dítě pro něj rychle utíká, zvedá ho a křičí: „Mrtvý. Vlk je mrtvý!“

Příliš pozdě. Acqtag už stojí v druhém kruhu. Tam je v bezpečí. Je vítězem. Smí určit, kdo tluče jako další. „Bal-Besi, teď ty!“

Bal-Bes váhá. Nezná tu hru. Ale pokusí se., Hůl do obou rukou. A úder. Špalík vyskakuje. Další úder, hůl zasviští, nezasáhne nic. Špalík padá na zem. Děti se smějí.

Další pokus! Úder dole, špalík vyskakuje, úder ve vzduchu, nic. Nezasažený špalík zase padá do kruhu.

Acqtag volá na Bal-Bese:

„Máš ještě jeden pokus., Když někdo zavolá, Mrtvý.

Vlk je mrtvý!‘, musíš zůstat stát tam, kde jsi!“ Poslední pokus. Bal-Bes zasahuje špalík. Ne moc dobře, ale přece jen. Obloukem letí k Acqtagovi. Bal-Bes běží. Acqtag chytá špalík a hlasitě volá:

„Mrtvý. Vlk je mrtvý!“

Bal-Bes se zastavuje. Ještě nedoběhl k druhému kruhu.

Teď se měří kroky, které mu chybí do cílového kruhu. Devět kroků. Bal-Bes dostane za trest devět ran na záda. Jen pro legraci. Devět lehkých úderů. Ještě štěstí, že nehraje také Brac.

Tanist se vrátil. Má mokré boty, na oděvu mu visí jedlové jehličí a suché listy. Není těžké uhodnout, kde byl.

Tiše si něco bručí.

„Žádné štěstí jsem se svými pastmi neměl. Zase nic.“

Usedá na sluníčko před chýši a dává si přinést velkou misku medoviny. Zhluboka se napije a odříhne si. Tanist má špatnou náladu. Bal-Bes usedá vedle něj. Neříká nic. Neví, jak začít. Neví, jestli je to ta správná chvíle, aby se náčelníka zeptal. Špatná nálada není na povídání vhodná. Špatná nálada rozhoduje špatně. Bal-Bes čeká. Tanist pije. Možná mu medovina náladu zlepší., Bal-Bes už déle nečeká: „Taniste, mám jedno přání.“

Tanist nic neříká. Jedním okem mžourá do sluníčka, kamenné oko nemžourá.

„Taniste, chtěl bych tady zůstat. Chtěl bych zůstat u kmene Tau-Tau. Chtěl bych se stát Tau-Tauem.“

Tanist dál mžourá do sluníčka. Sahá po svém poháru.

Pije. Říhá. Ptá se:

„Proč?“

„Jsem unaven chozením. Nechci už jít dál. Líbí se mi tady. Líbí se mi Tau-Tauové. Líbí se mi velký náčelník Tanist., Ne, ctím ho.“

Bal-Bes se před náčelníkem uklání. Tanist je polichocený. Usmívá se. Narovná si kamenné oko, které se posunulo, obrací se k Bal-Besovi a říká: „Mluvíš sladká slova. Sladká slova nemění má rozhodnutí. Ale to, co říkáš, je pravda. Kmeni Tau-Tau se vede dobře. Protože má moudrého náčelníka, který se stará, aby byl dostatek jídla, aby chýše byly pevné, aby vládl mír.

Tanist se o to stará.“ Tanistova špatná nálada je pryč. Lokne si medoviny a pokračuje: „Bal-Bes je dobrý lovec. Říká to Brac a Brakovo slovo platí. Tau-Tauové potřebují dobré lovce. Bal-Bes mnoho prochodil, mnoho viděl. Bal-Bes hodně ví. Zná věci, které mohou být Tau-Tauům užitečné.

Ale, Bal-Bes je špatný ve hře Vlk je mrtvý!“ Tanist vidí Bal-Besovu polekanou tvář. Hlasitě se rozesměje a plácá si dlaní do stehna.

„To byl jen žert, Bal-Besi, jen žert. Nemusíš se lekat., Pro kmen Tau-Tau je dobré, že tu Bal-Bes chce zůstat. A je to dobré pro Bal-Bese. Říkám to já, Tanist.“

Bal-Bes chce odpovědět, chce poděkovat. Tanist však zvedá ruku a přikazuje, aby mlčel.

„Já jsem v kmeni Tau-Tau mocný. Jsem mocný, protože poslouchám rady ostatních a dobré rady přijímám. Chci vyslechnout radu moudrých, teprve potom rozhodnu, zda může Bal-Bes zůstat. Takový je zvyk.“

Tanist vyprazdňuje pohár medoviny. Náčelník chce mluvit dál, ale pořádně neví jak. Škrábe se na hlavě, vyjímá kamenné oko z důlku, zase je zasazuje a potom skoro rozzlobeně dodává:

„Ještě něco je zvykem. Je nutno se zeptat velké čarodějky. Bez jejího svolení zůstat nemůžeš. Bohužel.

Takový je zvyk.“

Tanist něco mumlá, čemu Bal-Bes nedokáže rozumět.

Potom náčelník říká:

„Musíš jít za čarodějkou. Musíš se jí zeptat, jestli můžeš zůstat.“ Tanist vzhlíží k nebi. Ukazuje rukou na temné mraky, které vystupují za Velkými horami. Mraky zatahují nebe a zakrývají Beth, Slunce. „Bal-Besi, jdi brzy! Přichází sníh!“

Bal-Bes jde brzy. Nebe potemnělo. Vítr nefouká a je cítit sníh. Bal-Bes přechází Větrný Acq, potom stoupá vzhůru po svahu, hustým lesem, podél příkrých skal.

Bal-Bes nejde k Muiře rád. Ona ví příliš mnoho. Ví, že Bal-Bes byl svým kmenem zapuzen. Ví, proč. Bal-Bes se bojí Muiřina rozhodnutí. Bojí se, že by mohla říct ne. Ne k tomu, že on tu chce zůstat. Bojí se, že bude muset jít dál.

Jako vždycky.

Je čas, kdy Beth, Slunce, stojí nejvýš. Ale dnes je šero.

Temné mraky visí nízko na nebi. Zakrývají hory a dotýkají se vrcholků stromů. Bal-Besova cesta vede kolem velkých skal s jeskyněmi, zákoutími, skrýšemi. Bal-Bes se zastavuje a naslouchá., Ticho., Ne., Kroky. Kroky, které mu jdou vstříc. Spěšné kroky, neopatrné kroky. Kroky, které uvádějí do pohybu kamínky, které klopýtají přes kořeny. Blíž. Blíž.

– Zpoza skal vychází muž. Vylekaně se zastavuje, když vidí Bal-Bese.

Je to Bum-Bum. Je neklidný, vzrušený. Schovává ruce za zády a dívá se k zemi. Nedívá se na Bal-Bese. Zachichotá se a pak říká:

„Bum-Bum chtěl lovit. Chtěl ulovit kozorožce. Nenašel.

Bum-Bum není dobrý lovec. Najde jen krysu.“

Dá ruku před sebe a má v ní mrtvou krysu. Drží ji za ocas. Ta krysa je bílá. Její červené mrtvé oči zírají na Bal-Bese.

Bum-Bum udělá několik kroků stranou. Krysa se pohupuje. Bum-Bum se obloukem vyhýbá Bal-Besovi.

Protahuje se kolem skalní stěny. Nespouští Bal-Bese z očí.

Jde dál a pořád se na Bal-Bese otáčí. Z bezpečné vzdálenosti na něj volá:

„Kámen od Bal-Bese není dobrý pro Bum-Buma. On je pořád ještě nemocný. Jenom kámen od Mui…, jen kámen od velké čarodějky je dobrý. Jen kouzelný kámen vyléčí zlé sny Bum-Buma. Ubohého Bum-Buma.“

Bum-Bum se rozbíhá, otáčí se, dívá se zpátky, běží, otáčí se, klopýtá, běží, mizí v temnotě lesa. Zdáli doléhá k Bal-Besovi jeho chichotavý smích.

Bal-Besovi je zima. Pomalu jde dál, nahoru, k Muiřině jeskyni.

Z Muiřiny jeskyně nestoupá žádný kouř. Vrány vzlétají a zuřivě krákají, když se Bal-Bes blíží. Bal-Bes vstupuje do jeskyně.

Uvnitř je tma. Oheň nehoří. Stolička z rohů kozorožců je převrácená. Vedle ní leží na zemi Muira, bílé oči má otevřené. Muira je mrtvá.

Bal-Bes tu dlouho stojí. Strnule. V hlavě má prázdno.

Neví, co dělat. Potom jde k mrtvé a shýbá se nad starou ženou. Ta má ústa dokořán otevřená. V tváři je namodralá.

Na krku má šrámy a tmavé skvrny, stopy prstů, které ji zardousily. Ruce křečovitě svírají kost, do které jsou vyřezány obrázky zvířat. Muira drží kost tak, že je vidět jen obrázek vlka. Ostatní zvířata jsou skryta pod její dlaní.

Něco chybí.

Chybí kámen s červenými třásněmi. Už jí nevisí kolem krku. Neleží vedle ní.

Bal-Bes pokrývá tvář mrtvé cípem její černé pokrývky.

Nechce už vidět její mrtvé oči. Nechce už vidět mrtvou. Bal-Bes chce pryč.

U východu z jeskyně zaslechne hlasy. Nejsou daleko.

Mužské hlasy, ženské hlasy. Hlasitě křičící, vzrušené. Bal-Bes opatrně vykukuje z jeskyně. Přichází mnoho lidí. Pěsti se výhružně zvedají. Některé z nich mávají holemi. Úplně vpředu jde Bum-Bum. Za ním Tanist, Brac, Acqtag, další.

Bum-Bum kolem sebe divoce mává rukama a ukazuje na jeskyni, mává na ostatní, aby si pospíšili.

Bal-Bes se potácí zpátky k jeskyni. Dobře ví. Ví, že Tau-Tauové ho považují za Muiřina vraha. Takový je zvyk.

Cizinec je vinen každým neštěstím. Cizinec je vždycky ten vrah. Bal-Bes běží do zadní části jeskyně, hledá skrýš.

Zajednou visící kožešinou objevuje malý otvor ve skále.

Úzká chodba vede hlouběji dolů do hory. Bal-Bes do ní vklouzne a udělá několik kroků do temnoty. Zastavuje se, zadržuje dech, poslouchá. Slyší, jak mu buší srdce.

Před jeskyní lidé zmlkli. Potichu vcházejí dovnitř.

Dlouho tiše stojí. Potom se ozývá mumlání, je stále hlasitější, je už výhružně hlasité. Rozzuřené výkřiky. Řev.

„Bal-Bes!“ křičí lidé. „Bal-Bes!“ křičí zpátky ozvěna skalních stěn.

Bal-Bes slyší, jak několik lidí přichází do zadní části jeskyně. Tam, kde stojí.

Pryč odtud! Dále do chodby, hlouběji do hory. Temnota chrání. Chrání před objevením. Špičkami prstů se Bal-Bes dotýká skalních stěn a tápe dál. Nikdo ho nepronásleduje.

Náhle se prsty dotýkají něčeho měkkého, jakoby koženého.

Ucukávají. V matném šeru vidí Bal-Bes postavu, jak se krčí ve skalním výklenku.

Je to postava člověka. Ten člověk je mrtvý. Už dlouho mrtvý. V očních důlcích nejsou oči. Jsou vyschlé. Vyschlé je i tělo. Seschlá kůže potahuje kosti. Kůže je potřená červenou barvou. Tenké paže a nohy jsou přitaženy k tělu a pevně k němu připoutány. Kolem krku mrtvého visí plný kožený váček.

Bal-Bes o krok couvne, pryč od mrtvého. Zády narazí na něco, co není skála. Ohlédne se., Zase mrtvý. Dřepí ve skalní puklině a šklebí se na Bal-Bese. Bal-Bes vidí další mrtvé. Skrčeně se choulí na skalních výběžcích, ve výklencích, v puklinách. Bal-Bes tomu pomalu rozumí.

Muira byla strážkyní mrtvých.

Bal-Bes nechápe, jak je možné, že tady vidí. Tady, uvnitř hory., Pak objevuje slabý paprsek světla, hodně v dálce, v hlubině jeskyně. Bal-Bes k němu zamíří, sestupuje po nepravidelných stupních. Paže a ruce tiskne pevně k tělu.

Snaží se, aby se nedotkl stěn. Má strach, že narazí na mrtvého. Vzduch je suchý. Bal-Bes má sucho v krku.

Nasládlý pach v něm vzbuzuje hnus. Bal-Bes bojuje proti nevolnosti. Blíží se k paprsku světla.

Náhle jeho noha na něco naráží. Bal-Bes klopýtá. Padá, kutálí se a klouže dál. Zůstává ležet. Nedaleko od něj leží mrtvý, o kterého zakopl.

Bal-Bes leží ve velké místnosti. Všude jsou sešněrovaná, červeně natřená vyschlá těla. Od země po strop jsou nastaveny dřevěné police a na nich jsou naskládáni mrtví. Sedí těsně vedle sebe, všichni mají kolem krku kožený váček.

Bal-Bes vstává. Teď vidí, odkud světlo přichází. V

jednom rohu jeskyně stojí žena. V ruce drží pochodeň. Ta žena je bílá. Všechno na ní je bílé. Bílé dlouhé vlasy, bílá pleť, bílé rty. Její přehoz je z bíle obarvené kůže. Jen bělmo jejích očí je protkáno červenými žilkami. Oči se jí narudle blýskají. Žena je mladá, skoro ještě dívka. Hlas má hluboký a měkký a tichý. Jako kroky v čerstvě napadlém sněhu.

Říká:

„Znám tě. Jsi Bal-Bes, jenž dlouho šel. Muira mi o tobě vyprávěla., Já jsem Ambika. Byla jsem její služka. Její pomocnice, její žákyně., Muira je mrtvá. Teď jsem já její nástupkyní. Ambika je novou čarodějkou kmene Tau-Tau.

Ambika je novou strážkyní mrtvých. Naučila jsem se Muiřina tajemství. Ambika bude vládnout, jako vládla Muira. Jenže o ní ještě nikdo neví. Ještě nikdo neví, že Ambika existuje.“

Ambičina tvář je strnulá jako maska. Strnule zírají její červeně se třpytící oči na Bal-Bese. Jen bezkrevné rty se pohybují, když Ambika mluví.

„Co chceš ještě vědět, Bal-Besi? Ptej se! Odpovím ti, protože vím, že brzy umřeš. Nahoře na Osu. Muira to viděla, Muira to říkala. Muira se nikdy nespletla.“

Bal-Bes nemůže mluvit. V ústech má sucho, dýchá se mu těžko. Bal-Bes se dívá na mrtvé, na řady mrtvých. Vedle sebe, nad sebou. Dívá se na tu bílou ženu. Jeho oči se ptají.

Ambika odpovídá:

„Toto je jeskyně mrtvých. Každý mrtvý Tau-Tau je přinesen sem. Tady těla nezetlí, tady vyschnou, zůstanou uchována. Tělo je pro mrtvého důležité. Bez něj mrtvý nemůže žít dál. Červená barva na mrtvých má ukazovat, že je v nich ještě tajný život. Pouta zabraňují, aby mrtví způsobili zlo. V koženém váčku kolem krku jsou věci, které potřebují. Ve svém světě. Já, Ambika, je střežím. Já jsem teď strážkyní mrtvých.“

Ukazuje na mrtvého vedle Bal-Bese.

„Jeden náčelník kmene Tau-Tau. Už je dlouho mrtvý. I náčelníci umírají.“

Poprvé Bal-Bes vidí Ambiku usmát se, vidí, že je to krutý úsměv. Jde k mrtvému náčelníkovi a říká: „Pomoz mi ho zase postavit na místo!“

Bal-Bes žasne, jak je tělo lehké. Pokožka je na dotek tuhá a připomíná kůži. Mrtvý opět sedí na svém místě. Bal-Bes si otírá z rukou prach. Hnusí se mu. Ambika to vidí a říká:

„Já jsem tady ráda. Tady v jeskyni u mrtvých. Nemám ráda sluneční světlo. Slunce mi působí bolest očí, bolest pleti. Temnota je pro mě dobrá!“

Slunce! To Bal-Besovi připomíná svět venku.

Připomíná mu, co se stalo. Muira je mrtvá. A všichni si myslí, že… Bal-Bes má důležitou otázku: „Ty víš, že Muira je mrtvá. Víš, kdo je jejím vrahem?“

„Vím.“

„Kdo?“

Ambika mlčí. Její červené oči se dívají na Bal-Bese.

„Kdo, Ambiko, kdo to byl? Řekni mi to!“

Bal-Bes mluví hlasitě a naléhavě. Strážkyně mrtvých odpovídá klidně:

„Jsem čarodějka kmene Tau-Tau. Čarodějka má moc.

Má moc, protože ví víc než ostatní. Vím, kdo je vrah. To mi dává moc nad vrahem. Člověk moc nedává. Proto nic neřeknu, Bal-Besi. Ještě ne. Později. Možná.“

Zase ten krutý úsměv. Bal-Bes prosí, křičí: „Ambiko, musíš to říct! Mně. Kmeni Tau-Tau. Myslí si, že vrah jsem já. Budou mě štvát, zabijí mě. Ty víš, že jsem Muiru nezabil. Řekni jim to! Musíš!“

Bal-Bes svírá pěsti a o krok přistoupí k bílé čarodějce.

Ambika se zase usmívá. Ustupuje a ponoří pochodeň do jedné nádoby. Oheň zasyčí. Světlo zhasíná. Kroky se od Bal-Bese vzdalují. Utichají. Je ticho. Je tma. Bal-Bes je sám.

Oči v temnotě nevidí. Bal-Besovy prsty musí najít východ. Bal-Be-sovy prsty tápou. Nejprve po zemi, potom podél jedné skalní stěny. Prsty se dotýkají hladké skály, drsné skály, prohlubní, výstupků, puklin, hran. Prsty ucuknou, když nahmátnou mrtvého. Nohy tápou také. Tápou po stupních, dírách, překážkách. Nohy dělají malé kroky.

Opatrně, krok za krokem se sunou po zemi dál.

Prsty už nehmatají po stěně, sahají do prázdna, tápou v ničem. Nic je chodba ve skále. Bal-Bes tápe chodbou, nejistě jí jde. Prsty mu říkají: chodba je úzká, po obou stranách drsná skála. Nohy říkají: nepravidelné stupně, směr nahoru. Chodba je dlouhá. Bal-Bes je nejistý. Na stupně si pamatuje. Ale ta dlouhá, dlouhá chodba? Když přicházel, byla kratší. Jde špatnou cestou? V Bal-Besovi stoupá strach.

Špatná cesta! Špatná cesta! křičí strach. Strach přichází ve vlnách. Vlny přicházejí rychleji a rychleji. Vrhají se na Bal-Bese, berou mu vzduch. Bal-Bes chce křičet, chce utíkat.

Chce ven, ven! Nechce zůstat tady, u mrtvých, ve tmě, v hoře.

Vlny strachu se zmenšují, přicházejí pomaleji. Bal-Bes zase může myslet., Cesta je správná. Stupně jsou správné, směr je správný. Bal-Bes si je jist. Dál!

Jeho prsty tápou. Skála, skála, skála, mrtvý, skála, skála, mrtvý, skála, skála, skála, skála. Potom konec. Skála před ním, skála po obou stranách. Cesta nepokračuje. Chodba je u konce. Tak přece špatná cesta!, Strach zase stoupá. Bal-Bes s ním bojuje. Pokouší se zůstat klidný., Jediná otevřená cesta je cesta zpátky. Bal-Bes se děsí. Nechce se mu zpátky, zpátky do místnosti s mnoha mrtvými. Rozum mu říká, že musí. Prsty vyhmatávají dlouhou cestu zpátky. Skála, skála, skála, mrtvý, skála, skála, nic, nic, skála. Nic? Tu postranní chodbu Bal-Bes přehlédl. Jistě vede k východu. Bal-Bes opět doufá.

Naděje ho zklame. Chodba vede Bal-Bese do dalších chodeb odbočujících ze staré, úzké chodby, kterou se Bal-Bes s obtížemi protahuje, do nízkých chodeb, kterými se musí prolézat po břiše, do chodeb, které vedou po příkrých stupních hluboko dolů, jiné vedou po kluzkých cestách nahoru. Chodby se kroutí a svíjejí jako hadi, rozvětvují se víc a víc jako větve stromu. Prsty v temnotě vidí jen hmatem a polekaně ucuknou, když nahmatají mrtvého.

Bal-Bes se vzdává. Ví, že východ nenajde. Vyčerpaně usedá. Vedle něj sedí mrtvý. Bal-Besovi to už nevadí. Bal-Bes už nemá strach, je jenom zoufalejší. Bal-Bes neví, jak dlouho bloudil horou. Bal-Bes ztratil pojem o čase. Den?

Noc? Dneska? Zítra? Neví. Tma mu vzala čas. Bal-Bes neví, jak dlouho sedí. Neví, jestli spí. Neví, jestli žije. Tma mu bere vědění.

Bal-Bes před sebou vidí paprsek světla. Úplně slabý.

Protírá si oči. Zavírá oči a zase je otevírá. Světelný paprsek tu pořád ještě je. Bal-Bes nevěří svým očím. Zůstává sedět.

Slabý paprsek mu zůstává před očima. Bal-Bes vyskakuje.

Naráží hlavou o skalní výstupek. Necítí to. Bal-Bes klopýtá ke světlu. Světelný paprsek mizí., Ještě několik kroků, světlo je zase tady. Bal-Bes běží. Běží z lačnosti po světle.

Lačnost po světle je větší než lačnost po jídle, po pití., Světlo! Konečně světlo!, Bal-Bes stojí v Muiřině jeskyni.

Ta temná jeskyně, jak je světlá!

Jeskyně je prázdná. Lidé jsou pryč. Muiřina mrtvola je pryč. Bal-Bes jde k východu, dívá se ven a hledí do bíla.

Sněží. Velké vločky hustě padají a zbarvují svět na bílo. Je úplné ticho. Bal-Bes zhluboka vdechuje svěží vzduch. Jas oslňuje. Bal-Bes zavírá oči. Světlo proniká víčky. Bal-Bes se cítí, jako by procitl ze zlého snu. Cítí se lehký. Lehký jako sněhové vločky.

Od jeskyně se táhne mnoho stop. Stopy po nohách Tau-Tauů. Bal-Bes jde po stopách. Jde směrem k chýším. Z

jednoho skalního výstupku vidí chýše dole v údolí. Stoupá od nich kouř. Teplo, jídlo, lidé. Bal-Bes zesmutní. Ty chýše nejsou pro něj. Už ne. Praskající oheň, vůně pečené, smích a hovor, s tím vším je pro Bal-Bese konec. Pro lidi v teplých chýších je Bal-Bes cizinec, Muiřin vrah.

Bal-Bes sedí pod skalním výstupkem, aby byl chráněn proti chumelenici. Může odtud vidět chýše, přehlédne celé údolí. Slyší bubnování. Před chýšemi duní bubny hlasitě, liše doléhá bubnování k Bal-Besovi do jeho úkrytu. Bubny volají: Shromážděte se! Shromážděte se, příslušníci kmene Tau-Tau! Chceme lovit společně. Muiřina vraha!

Lidé vycházejí z chýší, přicházejí k velkému prostranství před náčelníkovým domem, stojí těsně vedle sebe. Chvíli stojí a potom se rozdělují. Část lidí jde údolím nahoru, proti toku Os-Acqu. Mají s sebou psy. Psi se ženou dopředu, prolézají keře, očichávají úkryty, vracejí se k lidem, zase vyběhnou vpřed. Bal-Bes slyší zdáli jejich štěkot. Bal-Bes nemůže lidi rozeznat. Jsou příliš daleko, příliš malí. Jen vysoká postava ční nad jiné, jde vpředu: Brac.

Bal-Bes má Braka rád. Teď ho Brac loví, hledá jeho stopu, chce mu odříznout cestu. Cestu přes Velké hory. Bal-Bes ví, že když ho Brac dopadne, zabije ho. Nebo Bal-Bes zabije Braka.

Bal-Bes přemýšlí. Může jít k chýším a říct: „Tady jsem.

Nezabil jsem čarodějku. Věřte mi!“ Může to udělat? Bal-Bes ví, že nemůže. Zná zvyk. Cizinci se nesmí věřit. Cizinec lže. Cizinec je zlý. Zabijte cizince. Takový je zvyk. Přechod přes Velké hory je pro Bal-Bese uzavřený. Cesta zpátky je otevřená. Možná. Bal-Bes se vydá cestou zpátky. Ale potřebuje své zbraně, svůj kožený vak s kožešinou na spaní, s pazourky a dalšími důležitými věcmi. Bez nich musí Bal-Bes vyhladovět, zmrznout. V noci se připlíží k chýším, vezme si své věci a půjde. Půjde rychle. Po proudu Os-Acqu. Zpátky. Bal-Bes čeká na noc. Ještě je příliš světlo na to, aby se přiblížil k chýším. Bal-Besovi je zima, Bal-Bes má hlad. Už nesněží. Temné mraky táhnou dál. Bal-Bes vidí slunce zapadat za Černým nožem. Stmívá se, ochlazuje se.

Nějaký člověk jde od chýší. Překračuje Větrný Acq a kráčí cestou k Muiřině jeskyni. Ten člověk nese velký ranec.

Bal-Bes se přitiskne ke skalnímu výběžku. Jeho skrýš nemůže nikdo z cesty vidět. Bal-Bes čeká.

Nemusí čekat dlouho. Člověk, který vyšel od chýší, se záhy objevuje na cestě pod Bal-Besovým úkrytem. Bal-Bes je překvapený a zmatený. Sněhem jde rychle nahoru Kámen-z-ucha. Nese Bal-Besovy zbraně a jeho vak. Žena se zastavuje. Vidí stopy vedoucí k Bal-Besovu úkrytu. Čerstvé stopy ve sněhu, je to jasné. Bal-Bes se na sebe zlobí za svou neopatrnost.

Bal-Bes se ukazuje. Jde k ženě. Zastavuje se před ní a říká:

„Já jsem čarodějku nezabil.“

Žena se na něj dlouho dívá, aniž promluví. Potom odpoví:

„Věřím ti. Ale ostatní z kmene Tau-Tau ti věřit nebudou. Věří, že jsi jejím vrahem. Chtějí tě chytit, chtějí tě zabít. Musíš pryč.“

Dává Bal-Besovi luk a šípy, sekyru a kožený vak. Bal-Bes ji jedním prstem jemně pohladí po tváři. Praví: „Jsem rád, že mi věříš. Jsem rád, že mi pomáháš.

Cizincům se nepomáhá často., Chtěl jsem zůstat v chýších kmene Tau-Tau. Chtěl jsem… Ale teď musím dál. Tau-Tauové se chtějí pomstít za smrt čarodějky. Chtějí pomstu za smrt té, které se báli, kterou nenáviděli. A chtějí se pomstít na tom, kdo ji nezabil. Pomsta je slepá. Často zasáhne toho, kdo je nevinen. Nemám rád zvyk pomsty.“

Žena přikyvuje.

„Pomsta je zvyk. Zvyk je špatný., Ale my ho nemůžeme změnit. Musíš jít. Nechoď k chýším. Muži tam na tebe čekají. Myslí si, že si přijdeš pro své věci., Nechoď zpátky cestou k Zelené řece. Muži tu cestu uzavřeli., Nechoď ani snadnou cestou přes Velké hory, přes Ranní Os-Acq. Tam na tebe čekají., Zůstává otevřená jen jedna cesta.

Obtížná, dlouhá cesta přes Velké hory, cesta přes Večerní Os-Acq, cesta přes Os. Nebezpečná cesta. Jediná cesta, která je ještě otevřená. Tou musíš jít. Musíš.“

Žena vytahuje ze svého přehozu boty. Jsou z kůže, pěkně ušité, s pásky k uvázání. V botách je měkké, hřející seno. Dává Bal-Besovi boty a říká: „Tady. Bude zima. Na cestu přes Velké hory potřebuješ dobré boty.“ A se smutným úsměvem pokračuje: „Liško, liško, liško, ještě tě nemají. Ještě je jeden východ otevřený.“

Bal-Bes bere boty. Z vaku vyloví sáček s černými a bílými kamínky. Dává ho ženě.

„Pro Kámen-z-pusy, tvoji malou lištičku. Hraje chytře.

Nenechá se chytit.“

Oba se smutně usmívají. Na odchodu žena říká: „Počkej, až vyjde měsíc. Dnes je Buto velký a kulatý. Bude ti svítit na cestu. Potom jdi rychle. Liško, liško…“ Žena se rychle otáčí a běží cestou dolů. Bal-Bes za ní volá: „Kameni-z-ucha, jak se doopravdy jmenuješ?“ Ani se neotočí a volá:

„Mně se líbí mé nové jméno. Chci se jmenoval Kámen-z-ucha.“ Potom se ztrácí v šeru.

5

Útěk

Buto, Měsíc, je velký a kulatý. Svítí na zasněžené údolí, kterým se vine Os-Acq. Svítí na příkré skalní stěny, které sestoupily až blízko k Os-Acqu, brání mu v toku a dohánějí potok k hlasitému a vzteklému šumění. Buto se vzteku potoka směje. Směje se také muži, který hledá svou cestu mezi skalními stěnami a vzteklým potokem. Jak malý je ten muž, jak velké jsou hory, na které Buto svítí.

Bal-Besovi sejde v nových botách dobře. Našlapuje měkce a je mu teplo v botách z kůže a sena. Boty šlapou na sníh, kladou se do stop, které otiskly jiné boty. Před Bal-Besem je mnoho stop lidí a psů.

Bal-Bes se zastavuje. Před ním se tyčí hora, kterou Brac nazval Kulatý kámen vysokého slunce. Tady se Os-Acq rozděluje na Ranní Os-Acq a Večerní Os-Acq. Opatrně a tiše jde Bal-Bes dál. Zůstává ve stínu, obchází místa, na která svítí měsíc. Často se zastavuje, za stromy, za keři, za velkými kameny. Napjatě poslouchá a dívá se dopředu. Tak vidí Bal-Bes strážce dříve, než strážce vidí jeho.

Strážce hlídá prostranství, na kterém se cesty rozcházejí.

Stojí na volném, měsícem ozářeném místě. Je to chyba, ze které se Bal-Bes raduje. Může strážce vidět už z dálky., Po straně ruky luku vede mnoho stop do údolí Ranního Os-Acqu. To je cesta, kterou Bal-Bes jít nesmí. Bal-Bes musí jít na stranu ruky šípu, cestou do údolí Večerního Os-Acqu.

Tam je sníh neporušený. Nevedou tam žádné stopy.

Bal-Bes jde zpátky. Nachází místo, kde může vyšplhat do příkrého svahu. Pokouší se šlapat na místa, kde neleží sníh. Pokouší se nedělat stopy. Nechce, aby tak na své pronásledovatele křičel: Podívejte se, tudy jsem šel!, Tiše a opatrně šplhá Bal-Bes vzhůru. Chce strážce obejít.

Nespouští z něj oči. Strážce přechází sem a-tam, aby se zahřál. Když se obrátí k Bal-Besovi zády, přebíhá Bal-Bes přes nekrytá místa osvětlená měsícem. Nohy našlapují opatrně. Nesmí se rozkutálet žádný kamínek, nesmí zapraskat žádná suchá větev. Občas strážce vzhlédne a podívá se Bal-Besovým směrem. To se Bal-Bes přikrčí a schová za strom, za skalisko, v prohlubni. Strážce Bal-Bese nemůže vidět.

Daleko za strážcem Bal-Bes opět sestoupí k potoku. K

Večernímu Os-Acqu, potoku, podél kterého musí jít proti proudu, až dojde k Osu. Co ale potom, až Bal-Bes dorazí k putujícímu ledu? Bal-Bes neví. Nemůže vidět, co bude, jako to dokázala Muira. Vidí jen, co je teď, a teď je to dobré.

Strážce Bal-Bese neviděl a on doufá, že jeho stopy nebudou objeveny.

Bal-Besovy boty šlapou na sníh, na bílý, nedotčený sníh. Ve sněhu zůstávají stopy.

Buto, Měsíc, noc zchlazuje. Buto vytlačuje oteplující mraky a pouští na zem chlad černého nebe. Od Bal-Besových úst stoupají bílé obláčky. V chladu sníh tvrdne.

Sníh vrže vysokými tóny, když na něj Bal-Besova bota došlápne. Bal-Bes jde rychle, aby se zahřál.

Buto, Měsíc, noc osvětluje. Buto svítí na bílý sníh a činí bílou bělejší. Bal-Bes snadno nachází cestu. Butovo světlo však také klame. Bal-Bes často zakopává o kořeny a kameny ležící ve stínu. Někdy padá. Potom se Buto směje. Jeho smích nemůže člověk slyšet.

Buto, Měsíc, dokáže, že noc není tak osamělá. Buto provází Bal-Bese. Zůstává s ním na jeho dlouhé cestě dlouhým údolím. Když se Bal-Bes zastaví, odpočívá i Buto.

Když jde Bal-Bes dál, pokračuje i Buto. Chvílemi měsíc zmizí za skalním vrcholem. Ale ne na dlouho. Brzy zase vypluje a dělá Bal-Besovi společnost .

Buto, Měsíc, vysílá světlo do hlav lidí. Buto probouzí sny, pocity, myšlenky. Měsíc budí v Bal-Besově hlavě zklamaní a vztek. Bal-Bes vidí, co není, vidí, co mohlo být.

Vidí chýši. Bal-Besovu chýši. Chýši mezi chýšemi kmene Tau-Tau. V chýši je Kámen-z-ucha a její dcera. A další děti, Bal-Besovy děti. Je tam plno smíchu a hovoru; oheň a teplo a jídlo. Lov s Brakem a Acqtagem. To jsou přátelé. Už nikdy se nemusí jít dál. Může se zůstat natrvalo… Ale to není, nikdy to nebude… V Bal-Besovi stoupá vztek. Vztek na lidi, kteří nechtějí cizince. Kteří se cizinců bojí. Cizincům nedůvěřují. Cizince nenávidí. Kteří všechno špatné, co v nich vězí, házejí na cizince. Házejí to jako seno do cizincových bot. Ne, ne jako seno, seno je měkké a teplé.

To, co cizincům házejí do bot, je jako kámen, tvrdé a špičaté. Bolí to. Bal-Besův vztek klouže z hlavy do nohou.

Nohy začínají mít vztek. Vztekle šlapou do sněhu. Sníh vrže. Nohy šlapou rychleji, stále rychleji. Bal-Bes utíká.

Sníh vrže pořád rychleji. Bal-Bes vydupává vztek ze svých nohou. Buto, Měsíc, běží s ním., Bal-Bes padá. Měsíc se zastavuje a směje se. Neslyšně.

Bal-Bes vstává a oklepává si sníh z oblečení. Vztek je pryč. Nohy jsou unavené, Bal-Bes se potí a těžce oddychuje.

Smetá sníh z padlého stromu a usedá na kmen. Bal-Bes má hlad. Otevírá vak. Kámen-z-ucha mu dala na cestu jídlo.

Usušené maso, trnky, chléb. Bal-Bes jí. Jídlo mu chutná a osvěžuje ho. Jídlo mu dává sílu., Kámen-z-ucha je jiná.

Nebojí se cizinců. Nehází Bal-Besovi do bot nic špatného.

Hodila mu do bot měkké, hřející seno. Má Bal-Bese ráda.

Bal-Bes je rád a zároveň je smutný, když na ni myslí.

Zbytek jídla balí do vaku a jde dál. Buto jde s ním. Budí v Bal-Be-sově hlavě nové myšlenky. Bal-Bes jde kupředu, jeho myšlenky jdou zpátky. Zpátky k Muiře, k Ambice, k Bum-Bumovi, k Tanistovi, Acqtagovi a Brakoví. Jeho myšlenky se vkrádají do jejich myšlenek a každého se ptají: Jsi ty Muiřin vrah?

Bum-Bum., Rozcuchané vlasy. Bum-Bum hledá kouzelné kameny proti zlým snům ve své hlavě. Kámen s červenými třásněmi, který visel Muiře kolem krku, chybí.

Bum-Bum scházel dolů cestou od Muiřiny jeskyně. Byl u ní.

Měl u sebe Muiřinu bílou krysu. Bum-Bum byl vystrašený, jako by se byl dopustil něčeho zlého. Obloukem se vyhnul Bal-Besovi a utíkal. Pravděpodobně vyprávěl v chýších o Muiřině smrti a hodil vraždu na Bal-Bese. Tak od sebe odvrátil podezření. Všichni věděli, že Bal-Bes byl poslední, kdo Muiru viděl živou. Stal se Bum-Bum kvůli kouzelnému kameni Muiřiným vrahem?, Bum-Bum?, Přece není zlý.

Lidé mu hodně ublížili. Bum-Bum ví, jak moc ublížení bolí.

Nemůže nikomu ublížit. Nebo ano?, Bum-Bum je bojácný.

Bojí se velké čarodějky. Netroufá si jít do její jeskyně., Nebo ano?, Bal-Bes neví.

Možná to ví Buto, Měsíc. Ale Buto nic neříká. Jen se směje, když Bal-Bes uklouzne po zledovatělém kameni.

Buto se směje neslyšně a škodolibě., Potom posvítí na to místo v Bal-Besově hlavě, kde sedí Tanist, náčelník.

Tanist., Žlutá pleť, rozměklé tělo, strnulé kamenné oko. Tanist miluje moc. Muira mu ji vzala. Má větší moc než Tanist., Ráno byl Tanist pryč. Odcházel před východem slunce. Říkal, že byl u pastí. Byl tam opravdu?

Když se vrátil, měl špatnou náladu. Říkal, že kvůli prázdným pastím. Nebo proto, že se pohádal s Muirou a zabil ji?, Tanist poslal Bal-Bese k čarodějce. Všichni věděli, že Bal-Bes jde k čarodějce. Jen Bal-Bes byl u ní. Tak je snadné svést na něj vraždu., Ambika, bílá žena v jeskyni mrtvých, ví, kdo je vrah. Své vědění nedá. Nedá moc nad mocným. Tanist? Dohnala ho jeho touha po moci k tomu, aby čarodějku zabil? Bal-Bes neví.

Možná to ví Buto, Měsíc. Ale Buto nic neříká. Zmizel za skalní stěnou. Tam se možná směje.

Bal-Bes jde pravidelně a rychle. Ale údolí je dlouhé.

Nevidí jeho konec. Před ním i po jeho stranách se vynořují stále nové vrcholky hor. Velké hory, přes které musí, jsou čím dál vyšší. A Buto, Měsíc, je osvětluje. Šeptá do Bal-Besovy hlavy další jméno: Ambika., Bílá s krvavě červenýma očima. Nová strážkyně mrtvých s krutým úsměvem. Mohla vraždě zabránit. Proč to neučinila? Je vražedkyní ona? Nechala Bal-Bese samotného, beze světla v jeskyni mrtvých. Chtěla tak zabít i jeho, protože jen on ví, že Ambika existuje? Když o Ambice nikdo neví, nemůže ji nikdo obvinit z vraždy., Ambika?, Její jemné, bílé ruce nemají sílu zardousit člověka. Nebo ano? Dlouho žila s Muirou. Naučila se od ní její tajemství. Ctila Muiru a měla ji ráda. Mohla zabít svou velkou rádkyni? Zabila Muiru, aby se sama rychleji stala novou čarodějkou?, Bal-Bes neví.

Buto, Měsíc, to ví. Mlčí. Zbledl, je bledý jako Ambičina pleť.

Bal-Bes slyší výt vlky. Někde v dálce, dole v údolí.

Vlky?, Vyjí to vlci? Nebo jsou to psi? Psi lidí, kteří ho loví? Našli jeho stopy? Štvou se za ním? V potoce vedle něho je mnoho velkých kamenů. Nejsou pokryty sněhem.

Bal-Bes skočí na jeden z nich. Kámen je potažený vrstvičkou ledu. Bal-Bes opatrně přeskakuje na druhý.

Dopadá na ruce a nohy, aby nesklouzl. Skáče dál, na další.

A zase na další. A na další. Dále, proti proudu potoka. Tak nejsou vidět stopy nohou. Tak nemohou psi sledovat jeho stopu. Jednou Bal-Bes sklouzne. Noha se ponoří do vody.

Okamžitě ji vytahuje. Mastná kůže vodu nepropustila, noha zůstává suchá. Dále: skok, dopad, pevně se držet, skok…

Brzy je Bal-Bes vyčerpaný. Kolena se mu třesou. Na břehu potoka je nezasněžená skalní plošina. Bal-Bes na ni skočí. Když dopadne, vrhá se dopředu a chytá se špičkami prstů, aby nesklouzl zpátky do potoka. Chvilku zůstává ležet a těžce oddychuje.

Bal-Bes šplhá po šikmé skalní plošině vzhůru.

Nenechává za sebou žádné stopy. Stoupá dál, až zase dojde ke sněhu. Jde pozpátku. Paty musí dopředu, špičky nohou ukazují dozadu, ukazují opačný směr, než jakým jde.

Pronásledovatelé by si měli myslet, že jde zase zpátky, do údolí. Bal-Bes ví, že nemůže zkušené lovce, jako jsou Brac a Acqtag, dlouho klamat. Brzy jeho lest prohlédnou. Ale Bal-Bes získá čas.

Bal-Bes znovu sestupuje ke stezce podél potoka. Jeho špičky opět ukazují nahoru do údolí. Je unavený, ale jeho nohy jsou zvyklé jít a jít, dál, rovnoměrně a rychle. Buto, Měsíc, jde s ním. Buto mu posílá do hlavy obraz Braka.

Brac., Vysoký, mohutný jako medvěd. Silné, velké ruce. Ty by mohly člověka zardousit. Snadno mohou zardousit starou ženu jako Muira.-Brac? -Ne, Brac ne! Brac je dobrý. Brac je lovec, jen lovec. Nezajímá ho nic jiného než lov. Brac loví zvířata, ne lidi. Co je mu do Muiry? Nemá s Muirou co do činění. Brac není Muiřiným vrahem. Ne, Brac ne.

Buto, Měsíc, úplně zbledl a zprůsvitněl. Nebe je světlejší. Brzy bude ráno., Z houští vyskakuje los, skáče těsně kolem Bal-Bese. Udělá několik skoků, a je pryč.

Zůstávají jen stopy ve sněhu. Jako Bal-Besovy stopy.

Bal-Bes se zastavuje a ohlíží se. Nevidí nic. Naslouchá.

Neslyší nic. Žádné vytí vlků, žádný štěkot psů, žádné lidské hlasy. Bal-Bes jde dál. Posledními slabými paprsky kreslí Buto v Bal-Besově hlavě nový obraz: Acqtag., Hubený. Černé vlasy spletené do cůpku zdobeného barevnými mušlemi a pery. Zapadlé, plápolající oči. Acqtag se bojí smrti a chtěl by žít věčně. Věří, že kámen na Muiřině krku dává věčný život. Acqtag Muiru nenáviděl a chtěl kámen života pro sebe. Zabil proto Muiru?, Acqtag?

– Ne. Jestli Acqtag věřil v Muiřinu nesmrtelnost, nepokoušel by se ji zabít. Myslel by, že to není možné. Že nemůže zabít něco, co nemůže umřít. Nebo ano?, Acqtag v noci mluvil s Bal-Besem a ráno hrál „Mrtvý. Vlku, jsi mrtvý!“. Kdy by Muiru zabil? Ne, Acqtag ne.

Kdo ještě? Kmen Tau-Tau má hodně příslušníků. Mnozí měli možnost, mnozí měli důvody. Jeden z mnoha je Muiřin vrah. Důležité je, kdo? Bal-Bes to neví., Buto, Měsíc, z nebe zmizel. On ví, kdo to byl. Ale neřekl by to, i kdyby tu ještě byl. Smál by se. Neslyšně a posměšně.

Čerň noci je pryč. Nebe nejprve zešedne. Potom zfialoví. Pak zežloutne. Zpurpuroví. Potom vyjde rudý kotouč slunce nad horami. Beth, Slunce, říká: Je den.

Bal-Bes je rád, že je zase den. Bal-Bes má teplý úsměv slunce raději než neslyšný smích měsíce. Sluce je ještě chladné. Bal-Besovi je zima a je smutný. Chtěl by spát, alespoň chvíli. Ale jde dál. Strach v zádech ho nutí jít.

Strach před pronásledovateli ho žene dál.

Jde přes velkou, hladkou skalní plošinu. Zastavuje se.

Před ním, u jeho nohou, je znamení: do kamene jsou vytesány čtyři prohlubně. Dvě červené, dvě černé. Spojené dvěma modrými žlábky. Bal-Bes to znamení zná: tady je jedno, tady druhé. Hranice. Kdo přechází toto znamení, jde z něčeho do něčeho jiného. Červeně pomalované prohlubně: východ slunce, západ slunce. Černé prohlubně: moje, tvoje.

Naše, vaše. Modré žlábky: hranice, oddělení, odloučení.

Hranice pro kmen Tau-Tau? Konec jejich země?

Začátek nové země, země jiného kmene? Bal-Bes tomu nevěří. Tady, tak vysoko nahoře, už žádný kmen nežije. Je tu příliš chladno, příliš málo zeleně a příliš mnoho kamení.

Za Velkými horami žijí jiné kmeny. Tady ne. Bal-Bes překračuje znamení. Jde z něčeho do něčeho jiného. Jde z toho, co bylo, do toho, co bude. Ze života do smrti? Os je blízko. Ale Bal-Bes jde.

Před Bal-Besem je příkrá, úzká skála rozdělená po straně ruky šípu svahem. Hora tady stojí jako velký kamenný prst, jako výstražně pozvednutý prst. Říká: Varuji tě! Střež se! Nechoď dál!, Bal-Bes jde dál.

Cítí kouř. Vidí, odkud kouř vychází. Z jednoho skalního výstupku v polovině výšky skalního prstu stoupá bílý kouř.

Bal-Bes vidí stezku, která vede nahoru. Náhle je úplně bdělý.

Tiše vystupuje po stezce, kryje se za velkými kameny.

Nevidí žádného člověka, jen bílý kouř. Bal-Bes jde opatrně.

Dává pozor na uvolněné kameny, dbá na to, aby nezpůsobil žádný hluk. Cesta nahoru je příkrá. Bal-Bes potřebuje ruce, aby se přitáhl. Potřebuje ruce, aby se pevně chytil, aby pevně přimkl tělo ke skále. Bal-Bes má strach, aby nespadl do hlubiny., Cesta se vyrovnává. Cesta se zužuje. Bal-Bes se tiskne ke skalní stěně. V zádech má skálu, před sebou červený kotouč slunce, pod sebou úzkou stezku, pod ní nic.

Sune se podél skalní stěny, jde bokem, tak úzká je pěšinka.

Nedívat se dolů, sunout se bokem dál, nezapomenout dýchat! Dlaně přitisknuté ke skále. Nohu položit na stranu, druhou přitáhnout. Úkrok stranou, přitáhnout. Krok, krok, ještě krok, dokázal to! Cesta se rozšiřuje. Bal-Bes si oddychne.

Připraví si luk ke střelbě. Jedním okem nahlédne za okraj skály. Vidí před sebou skalní výběžek. Hora z obou stran prudce klesá dolů. V rohu je přístřešek. Chrastí na spaní, napjaté kožešiny proti větru. Převislý kámen proti dešti. Nádoby, kamenné nástroje. Na skalní plošince před přístřeškem hoří oheň. U ohně sedí muž.

Muž Bal-Bese nevidí, sedí k němu zády. Bal-Bes pokročí kupředu. Pod nohou mu zaskřípe. Muž u ohně se otáčí. Okamžik sedí strnule, s otevřenými ústy, s děsem v očích. Potom vyskakuje a vrhá se do přístřešku, chce chytit kamennou sekyru. Bal-Bes výhružně zvedne luk a šíp zamíří na muže. Muž se zastaví, nesáhne po své sekyře. Bal-Bes mu naznačuje, aby se vrátil k ohni, aby si sedl. Muž kulhá zpátky k ohni. Má chromou nohu.

Usedá u ohně s obličejem obráceným k Bal-Besovi.

Dívá se na něj zachmuřeně a vzdorovitě. Má rozježené vousy. Dlouhé vlasy na ramena slepené tukem a špínou.

Špínu má v obličeji, špínu má na roztrhaném oděvu. Hlad.

Hlad se mu dívá z očí, hlad, křičí celá jeho postava.

Bal-Bes sklopí luk a usedá k ohni. Oheň je mezi ním a mužem. Luk a šíp klade vedle sebe. Na dosah. Sekyru si pokládá přes kolena. Na dosah. Bal-Bes sedí lehce.

Připraven ke skoku. Hladoví lidé jsou nebezpeční. Bal-Bes říká:

„Já jsem Bal-Bes. Přicházím zdaleka. Ne od kmene Tau-Tau. Z větší dálky. Chci přes Velké hory. Nechci ti ublížit.“

Muž neodpovídá. Zírá na velký černý hrnec, který stojí na kamenech v ohni. V hrnci to klokotá, vystupuje bílá pára.

Muž z hrnce nabírá dřevěným pohárem hnědou vodu. Drží pohár v obou rukou, ohřívá si prsty. Odfukuje páru z poháru a malými doušky srká břečku. Nezřetelným hlasem mumlá: „Polévka z plavuně, arniky, bezu a hořce. Dobrá pro plíce, srdce a břicho. Zahřívá.“

Muž se opět napije. Hřbetem ruky si otírá silné rty.

Potom mluví dál.

„Zasytí, ale jen na krátký čas. Potom zase přijde hlad., Bal-Bes se jmenuješ? Já nemám žádné jméno. Vzali mi ho před dávnou dobou. Od té doby nejsem nikdo. Jsem ten, kdo nemá žádné jméno. Nepatřím k žádnému kmeni. Nepatřím nikomu, patřím sám sobě. Dříve, před dávnou dobou, jsem byl Tau-Tau. Vypudili mě z kmene, nesmím u nich zůstat.

Musím žít tady, zapuzený. Jsem nikdo. Jsem nic. Nejsem…“

Bezejmenný se opět napije. Vyplivne několik lístků a přihodí do ohně kousek dřeva. Bal-Bes se ptá: „Proč tě Tau-Tauové zapudili?“

„To je dlouhý příběh. Ošklivý příběh. Ošklivý pro mě.

Nemám rád dlouhé vyprávění, povím to krátce: Tanist je náčelník. Ať ho vši sežerou! Tanist je špatný náčelník.

Protože Tanist nemá moc. Moc má… Muira. Muira, vyslovuji její jméno, přestože je to zakázané. Nemá už nade mnou moc. Ať ji krysy sežerou!, Chtěl jsem být novým náčelníkem. Lepším náčelníkem než Tanist. Ať se zadusí medovinou! Bojovali jsme. Já a Tanist. Vypíchl jsem mu oko. Škoda. Chtěl jsem zasáhnout srdce. On mi roztříštil nohu. Tanist boj vyhrál. Ať jeho zdravé oko vyhnije!“

Muž, který není, odhazuje roztrhaný přehoz a ukazuje Bal-Besovi koleno. Koleno nevypadá jako koleno. Vypadá jako zetlelý kus mršiny. Červené, zhnisané, oteklé.

„Od té doby za sebou nohu táhnu. Nemohu běžet.

Nemohu lovit. Od té doby mám hlad. Byliny, bobule, kořínky. Málo masa. Nezasytí to. Brzy zase přijde hlad., Ale vinna byla Muira. Pomáhala Tanistovi v boji. Svými čárami. Jen tak mohl vyhrát… Muira, ať ji mrtví zardousí!“

Muž beze jména se obrací. Ukazuje dolů do údolí.

Ukazuje na hladkou, velkou skálu s vyrytým znamením.

Šeptá:

„Viděl jsi. Znamení. Znamení hranice. To udělala Muira. Smím jít ke znamení. Dál ne. Nesmím. Nemohu.

Nemohu zpátky dolů do údolí, zpátky ke kmeni Tau-Tau.

Často jsem stál před tím znamením. Chtěl jsem za něj.

Nemohl jsem. Ani krok. Chtěl jsem zpátky, abych se pomstil Tanistovi a Muiře. Nemohl jsem. Muiřino kouzlo je příliš silné. Muira… ať zajde na svá kouzla!“

Bal-Bes říká:

„Muira je mrtvá. Zavražděná.“

Bezejmenný otevírá oči dokořán. Huňaté obočí se povytahuje, ústa jsou otevřená. Zírá na Bal-Bese a dlouho neříká nic. Potom se směje. Zle. Dlouho. Nechce se přestat smát. Směje se. Směje se. Směje se. Bal-Bes vidí jeho černé zuby. Pak se vyhnaný přestává smát. Otírá si slzy z očí a vážně se dívá na Bal-Bese.

„Mrtvá? Muira je mrtvá?, Ať červi sežerou její tělo!, Ty jsi její vrah? Jestli ano, pak jsem tvůj přítel.“

„Já jsem Muiru nezabil.“

„Škoda. Ale přesto, tady máš, napij se.“

Nabírá pohárem polévku z hrnce a podává ji Bal-Besovi. Hnědá břečka mu nechutná, ale teplo mu dělá dobře.

Polévka dává teplo zevnitř. Oheň zahřívá zvenčí. Je to příjemné. Bal-Bes se uvolní. Má soucit s mužem beze jména. Vytahuje z vaku poslední kousek masa a dělí se s mužem., Muž jí lačně. Při jídle zavírá oči. Sotva kouše, polyká velké kusy. Ukousne, polkne. Ukousne, polkne.

Potom hodí ohlodanou kost do polévky. Spokojeně a zhluboka si oddychne. Zašpičatělým dřívkem si vydloubává zbytky masa z černých zubů. Potom říká tiše, jako pro sebe: „Muira. Páchnoucí stará bába. Všichni věřili, že nemůže zemřít. Že bude žít navěky. Všichni věřili, že kámen jí dá věčný život. Ten kámen, co měla pověšený na krku.

Kouzelný kámen. Kámen, který v temnotě září. Teď je mrtvá., Ať vrány rozklovou její tělo!“

Muž, který není, se sípavě směje. Pohlédne na Bal-Bese a ptá se:

„Bal-Besi, ty chceš přes Velké hory? Tady? Proč tady?

Jsou snazší cesty. Naproti, v Ranním Os-Acqu.“

Přitom ukazuje na východ slunce a číhavě Bal-Bese sleduje. Ten odpovídá:

„Tau-Tauové si myslí, že jsem zabil Muiru. Uzavřeli mi východy z údolí. Tady ten je ještě otevřený. Musím přes Velké hory tudy.“ Muž beze jména se přátelsky usmívá.

Příliš přátelsky. Bal-Besovi se ten úsměv nelíbí. Nelíbí se mu ani pohled, jakým se muž dívá na jeho zbraně a jeho vak. Ten pohled je číhavý, chtivý. Muž říká: „Cesta je těžká. Musíš přes Os, putující led. Os je nebezpečný.“

Ukazuje nahoru údolím na jeden horský vrchol.

„Hora Tall. U jejího úpatí se údolí rozdvojuje. Ty půjdeš údolím na straně ruky luku. Tam je cesta kratší. Cesta údolím po straně ruky šípu také vede přes Velké hory. Je delší, obtížnější. Já jsem těmi cestami nešel, říkám jen, co říkali jiní. Vždyť víš, moje noha.“

Krčí rameny, ukazuje na své špatné koleno a silnými rty se usmívá. Zase pohlédne na Bal-Besovy zbraně a pokračuje:

„Nemusíš zase sestupovat z této hory, Hory varujícího prstu. Nemusíš opět dolů tou příkrou, nebezpečnou stezkou.

Hned tady, než začne ta úzká pěšinka, cestička, která vede nad hlubinou, je ve skále úzká puklina. Projdi skrze ni.

Cesta vede svahem do údolí. Vede k místu, kde se údolí rozděluje.“

Muž dává Bal-Besovi ještě polévku. Bal-Bes pije teplou tekutinu. Teplo se v něm příjemně rozlévá. Napětí opadává, únava stoupá. Teplá, měkká únava. Bal-Bes šel celou noc, bylo by krásné spát. Jen trochu se vyspat. Muž, který není, tiše mluví dál. Přitom se usmívá: „Bal-Besi, máme mnoho společného. Ty jsi daleko od svého kmene, já nemám žádný kmen. Tau-Tauové chtějí tvou smrt, já už jsem pro ně mrtvý. Oba jsme sami, jsme odděleni od ostatních. Také bych rád šel dál jako ty. Šel bych s tebou přes Velké hory. Šel bych s tebou do země, kde slunce stoj í vysoko, kde je teplo, pořád dál. Pryč odtud, pořád dál. Ale moje noha, ty víš, nemůže jít daleko…“

Muž beze jména mluví dál. Mluví a mluví… Ústa s černými zuby se otevírají a zavírají, otevírají a zavírají.

Mluví a mluví. Bal-Bes se dívá na ústa, která se otevírají a zavírají. Dívá se na rty, které se rozevírají a zavírají. Bal-Besovy oči se zavírají a otevírají. Zavírají a otevírají. Tiše, měkce, uspávavě mluví ta ústa. Mluví a mluví. Únava, únava. Spánek, spánek. Oheň je teplý. Polévka hřeje. Mluví a mluví. Otevírá a zavírá. Otevírá, zavírá… zavírá…

zavírá… Bal-Besovy oči jsou zavřené.

Bal-Bes spí jen okamžik. Potom vyskakuje. Pozdě, o ten okamžik. Muž, který není, se už na něho vrhl. Bal-Bes padá.

Dopadá hlavou na kámen. Vidí černotu se žlutými tečkami.

Cítí ruce na krku. Ruce tisknou, škrtí krk. Tisknou čím dál silněji. Bal-Besovým krkem už neprochází vzduch. Žádný vzduch! Před očima má rudý kouř.

V uších mu zní vysoký tón. Jako z dálky, z velké dálky slyší Bal-Bes: „Zabiji tě, jako… jako…“

Pak už Bal-Bes neslyší nic. Slyší jen šumění v uších, vidí jen temnotu. Má strach. Smrtelný strach. Obrovská vlna strachu prochází Bal-Besovým tělem. Stoupá, zvětšuje se, vybičuje ho. Tělo se stává vlnou. Vlna vysoko vystřikuje, chytá to, co mu svírá krk, odtrhává, a mrští tím daleko od sebe. S veškerou silou. Se silou obrovské vlny.

Bal-Besovým krkem opět proudí vzduch. Vzduch naplňuje tělo. Vzduch, nádherný vzduch. Vzduch rozptýlí černotu a rudé mraky před očima. Vzduch odfoukne hučení a pískání v uších. Vzduch vrací sílu. Bal-Bes zvedá hlavu, narovnává se.

Muž beze jména leží u skalní stěny. Nehýbá se. Tenký pramínek krve mu vytéká z úst, teče přes silné rty, vsakuje se do vousů.

Bal-Bes leží na kraji skalní plošiny. Paže mu visí přes okraj a kývá se nad hlubinou. Bal-Bes vstává. Kolena má měkká. Nejistými kroky jde dál od kraje skalní plošiny, pryč od propasti.

Hrnec s polévkou se převrhl. Tmavá břečka teče po kamenné plošině ke kraji a kape do hlubiny. Luk, toulec a sekyra leží vedle ohně. Bal-Bes na sebe pověsí luk a toulec, zvedá sekyru.

Muž beze jména se pohne. Otevírá oči. Chce vstát. Bal-Bes sevře sekyru pevněji a jde k němu. Chce muže, který není, zabít. Zvedá sekyru a rozpřahuje se. Koutkem oka zahlédne něco, co se hýbá. Nějaký pohyb dole v údolí. Bal-Bes se zarazí. Ruka se sekyrou mu klesá. Pouští sekyru. Ta se zvonivým zvukem dopadá na kámen.

Dole v údolí vidí Bal-Bes pět mužů. Vpředu jde jeden velký: Brac. Úplně vpředu běží dva psi., Našli jeho stopu.

Jsou blízko. Blíží se. Brzy budou u kamene se začarovaným znamením.

Bal-Bes má v hlavě jedinou myšlenku: pryč! Pryč odtud!, Tělem mu projede horký příval a Bal-Bes utíká.

Utíká kolem okraje skály, utíká ke stezce. Za sebou slyší, jak muž beze jména volá:

„Bal-Besi, ať tě Os sežere!“

6

Štvanice

Muž, který není, mluvil pravdu. Kousek od místa, než se cesta začne zužovat, vidí Bal-Bes puklinu ve skále.

Protahuje se skrze ni. Spěšně, rychle. Puklina se rozšiřuje, Bal-Bes může běžet. Jeho kroky se hlasitě rozléhají úzkou roklí. Je tady šero, jen vysoko nad ním se ukazuje úzký proužek světlého nebe. Na konci propasti se Bal-Bes zastavuje. Naslouchá. Slyší za sebou běžící kroky., Ale nikdo nejde. To se jen jeho vlastní kroky odrážejí od stěn.

Bal-Bes se žene dál. Běží přes hřbet skály. Kope do kamenů. Kameny se s rachocením řítí do údolí. Nejprve se kutálejí, potom poskakují, dělají velké skoky, udělají ohromný skok, dopadnou na kameny, roztříští se na několik kusů. Kameny s sebou strhávají další kameny, ty se kutálejí, valí, tříští a zase strhávají další kameny, které se kutálejí, poskakují, skáčou, rozskakují… Skalní stěny řvou o-zvěnou zvuků rozbíjení, padání, klouzání, smekání, burácení, dunění.

Dál. Bal-Bes běží dál. Na straně ruky šípu je propast.

Na dně propasti jezero. Malé, kulaté, modré. Bal-Bes má rád jezera. Má rád jejich klid, má rád jejich nehybnost. Toto jezero Bal-Bes rád nemá. Jezero k němu chladně vzhlíží.

Jako oko. Jako modré oko bez řas, jako oko, které nemrkne.

Jako vyzvědačské oko Osu, jež mu hlásí novou kořist.

Takových očí je ve Velkých horách hodně. Udělal je Os, když byl velký a mocný. Když se Os stáhl, zanechal po sobě oči, které mu mají podávat zprávy o tom, co se děje tam, kde už není., Bal-Bes běží dál, oko se za ním dívá. Bal-Bes cítí, jak vyzvědačské oko volá na Os: Tady k tobě běží čerstvá kořist.

Dál. Bal-Bes běží. Běží stezkou po svahu. Bal-Bes se neohlíží. Když utíká, dívá se na zem. Přeskakuje kameny, klouže po štěrku, klopýtá, padá, vyskakuje, běží dál. Běží, běží…

V patách má strach. Strach před pronásledovateli, kteří se mu lepí na paty, žene Bal-Bese dopředu., Bal-Besi, přestaň utíkat! říká Bal-Bes Bal-Besovi. Pronásledovatelé ti nejsou v patách, jsou ještě daleko. Utíkání unavuje. Utíkání bere sílu. Sílu, kterou budeš později ještě potřebovat. Bal-Besi, nemůžeš běžet celou dlouhou cestu do země, kde slunce stojí vysoko. Přestaň utíkat, Bal-Besi!

Bal-Bes poslechne Bal-Besovu radu. Běží pomaleji. Jde.

Jde pomalu dál, aby zklidnil rychlý dech. Na jednom výstupku ve svahu se Bal-Bes zastavuje. Ohlíží se., Pět mužů a dva psi stoupají po stezce k Hoře varujícího prstu., Bal-Bes se zhluboka nadechne. Cítí ulehčení. Pět mužů a pes musí jít ještě daleko, než Bal-Bese doženou. On ale nesmí zůstat stát. Musí dál. Teď zase cítí únavu. V krku ho pálí. Hlava ho bolí. Sžírá ho hněv. Hněv nad oklikou nahoru k muži beze jména. Hněv nad ztraceným časem a ztracenou silou., Jako úder do hlavy ho zasáhne myšlenka: kde je sekyra? Bal-Besova sekyra z mědi? Teprve teď si všiml, že sekyru nemá. V hlavě mu zazní zvonivý zvuk, jak sekyra dopadla na kamennou plošinku. Po boji. Nahoře, u muže, který není. Bal-Bes ji zapomněl zvednout. Už nemá sekyru.

Jediná zbraň, kterou Bal-Bes měl a která byla lepší než zbraně Tau-Tauů.

V Bal-Besovi se vzmáhá ještě větší strach. Stoupá až do hlavy. Hlava se mu rozpaluje a rudne. Zlobí se kvůli ztracenému času, ztracené síle, ztracené sekyře. Zlobí se kvůli pálícímu krku, bolavé hlavě., Proč ta oklika? Co za to Bal-Bes dostal?, Popovídání s přátelským člověkem po osamělé noci?, Ne. Uspávající povídání zlovolného vyhnance., Naději na pomoc, na přítele?, Ne. Boj na život a na smrt., Teplo ohně?, Ano, ale teplo, které přinášelo únavu, jej málem stálo život., Kotlík horké polévky?, Hnusnou břečku., Radu, jak jít dál?, Ano. Pokud muž nelhal., Všehovšudy: špatný obchod!

Dál. Hněv zrychluje Bal-Besovy kroky. Špatný obchod.

– Špatný obchod? Ne! Teprve teď si Bal-Bes uvědomuje, co se nahoře při boji stalo. Bal-Bes měnil dobře. Získal něco cenného: vědění. Teď Bal-Bes ví, kdo je Muiřiným vrahem!

„Zabiji tě, jako… jako…,“ křičel muž.

„… jako jsem zabil Muiru!“ doplňuje Bal-Bes.

Teď Bal-Bes ví. Ví, že jeho nejostřejší zbraní není sekyra. Je to jeho vědění. Vědění je ostré, je důležité. Možná bude moci mluvit se svými pronásledovateli dřív, než ho šípy zabijí. Než ho pozře Os. Možná bude moci měnit: dá svůj poznatek o vrahovi, oni mu dají život. Možná.

Beth, Slunce, vyzařuje teplo. Příliš mnoho tepla na tuto roční dobu. Slunce píchá. Bal-Bes se potí. Sníh měkne, rozbředá a taje. Dlouhé úseky cesty jsou už bez sněhu. Pro Bal-Bese je to dobré: Jeho nohy už nedělají jasné stopy. Jen v měkké půdě se otisknou. Bal-Besovy nohy se vyhýbají měkké půdě., Pro Bal-Bese je špatné, že muž beze jména řekne jeho pronásledovatelům, kterou cestu Bal-Besovi doporučil. A psi ucítí jeho stopu. Bal-Bes se bojí psů.

Bal-Bes schází ze svahu, jde zase údolím Večerního Os-Acqu. Před ním se mohutně tyčí hora Tall. Uzavírá cestu, uzavírá údolí. Muž beze jména mluvil pravdu: tady se údolí rozděluje. Bal-Bes má jít do údolí po ruce luku. Kratší cestou. Má té radě důvěřovat? Vede cesta vzhůru přes Velké hory? Nebo vede jen naproti do údolí Ranního Os-Acqu, kde na něho čekají Tau-Tauové? Nebo údolí končí u nějakého ledového jezera, u nějaké příkré skalní stěny, kterou Bal-Bes nedokáže zdolat? Bal-Bes neví. Nemá čas na přemýšlení.

Nemá čas pátrat, zkoušet. Poslechne tu radu. Jde do údolí po ruce luku. Ví, že to může být past. Bez východu. Liško, liško, liško, mám tě!

Bal-Bes se otáčí a dívá se zpět. Ještě nevidí pronásledovatele. Ještě ne.

Bal-Bes jde podél potoka, dítěte Večerního Os-Acqu.

Nezná jméno toho potoka. Potok se zmenšil, hory ještě zvětšily. Už tu nerostou žádné stromy, jen tu a tam se po zemi plazí větve. Bal-Besova noha šlape na krátkou trávu, šlape na mech, na kámen, na štěrk. Stále méně na trávu a mech, stále více na kámen a štěrk. Z obou stran hory ulizují jazyky Osu. Už jsou blízko, lačné, hladové. Špičky jazyků se ve slunci lesknou a Bal-Bese oslňují., Slunce je příliš teplé. Příliš teplé slunce přináší špatné počasí. Temné mraky nad vrcholky hor před Bal-Besem dělají hory ještě vyšší.

Černé hory nad bílými horami.

Nad Bal-Besem krouží velcí ptáci. Orlové. Velcí orlové Velkých hor. Osoví špehové. Jen zřídka mávnou křídly, potom se zase klidně vznášejí, opisují své kruhy vysoko nad Bal-Besem. Občas vyrážejí pronikavé výkřiky: poselství Osu.

Bal-Bes se obrací. Dole v údolí vidí své pronásledovatele. Jednoho psa a dva muže. Jedním z nich je Brac. I pronásledovatelé vidí Bal-Bese. Zrychlují krok.

Také Bal-Bes jde rychleji., Jak to, že jdou dva muži a pes? Kde jsou ostatní? U Hory varujícího prstu to ještě bylo pět mužů a dva psi., Bal-Bes předpokládá, že na úpatí hory Tall, kde se údolí rozděluje, se rozdělili i pronásledovatelé.

Nebyli si jisti, kterou cestou se Bal-Bes vydal. Tři muži a jeden pes šli údolím po ruce šípu, dva muži a pes údolím po ruce luku. Pro Bal-Bese to znamená méně pronásledovatelů.

Ale pořád ještě příliš mnoho. A Brac se počítá za dva.

Bal-Bes jde dál, jde rychleji. Chce jít rychleji. Nemůže jít rychleji. Nohy má těžké, těžko je zvedá. Musí je zvedat vysoko, protože cesta je příkrá. Bal-Bes si vzpomíná: dlouhé kroky jsou dobré pro údolí. Krátké kroky jsou dobré pro horu. Říkal to Brac. Bal-Bes dělá krátké kroky. Mnoho krátkých kroků. Dva malé za jeden velký. Tak obchází krátkými kroky velké kameny, aby nemusel dělat dlouhé kroky. Malé kroky jsou rychlejší.

Opět se Bal-Bes otáčí. Dva muži a pes se přiblížili., Z

lovu na kozorožce Bal-Bes ví, jak rychle umí Brac chodit po horách. Mnohem rychleji než Bal-Bes.

Dál, rychleji. Vždycky, když Bal-Besovy nohy už jít nechtějí, ale musí, začíná mu v hlavě tlouct buben. Teď také.

Buben tluče do taktu a pohání: Braku, Braku, ty mě nedostaneš.

Ose, Ose, ty mě nesežereš.

Zůstaneš hlaaaadem.

Buben v hlavě pobízí nohy dál. Rychleji, rychleji.

Rychleji buší srdce, poháněno údery bubnu. Bal-Besovy plíce supí v rytmu bubnu. Dál, rychleji.

Braku, Braku, ty mě nedostaneš.

Ose, Ose, ty mě nesežereš.

Zůstaneš hlaaaadem.

Častěji a častěji se Bal-Bes ohlíží. Blíž a blíž jsou dva muži a pes. Pokaždé, když se Bal-Bes obrátí, jsou dva muži a pes o kousek větší. Dál, rychleji. Rychleji tluče buben do taktu: Braku, Braku, ty mě nedostaneš…

Rychleji jdou nohy. Rychleji buší srdce. Rychleji tluče buben: Ose, Ose, ty mě nesežereš…

Rychleji sípají plíce. Ústa jsou otevřená dokořán. Krátce vzduch nasají, dlouze ho vypouštějí. Zůstaneš hlaaaadem.

Brac se nikdy neunaví? Brac šel déle než Bal-Bes.

Nejprve proti proudu Ranního Os-Acqu, potom zpátky, potom Bal-Besovou cestou až sem. Šel celou noc jako Bal-Bes. Brac se neunaví. Brac se blíží.

Dál, rychleji. Buben tluče jako šílený.

Braku, Braku, ty mě nedostaneš…

V hlavě tepe. Chce se rozskočit. Ale buben neúprosně duní: Ose, Ose, ty mě nesežereš…

Pot kape v rytmu bubnu. Kape z čela, nosu, brady. Stéká po těle. Stéká do očí. Oči pálí. Stéká do pusy. V puse chutná slaně. Vlasy se lepí k hlavě, oděv se lepí na tělo. Ale buben tluče:

Zůstaneš hlaaaadem.

Dál. Rychleji.

Braku, Braku, ty mě nedostaneš…

V rytmu ran na buben řvou plíce po vzduchu. Ose, Ose, ty mě nesežereš…

Hrdlo kašle do rytmu bubnování.

Zůstaneš hlaaaadem.

Dál, rychleji.

Braku, Braku, ty mě…

Buben přestal tlouci. Nohy stojí. Buben bubnoval příliš rychle. Příliš rychle pro Bal-Besovy nohy, příliš rychle. Jen srdce divoce buší dál, otevřená ústa dále bojují o vzduch, nemohou dostat dost vzduchu. Bal-Bes se zády opírá o kámen. Kolena se mu podlamují, Bal-Bes zvolna klesá k zemi, sedí. Bal-Bes zavírá oči.

Pomalu se Bal-Besovo tělo uklidňuje. Srdce už nebuší, plíce neřvou. Bal-Bes otvírá oči. Kolem něj jsou kameny.

Velké kameny. Větší než člověk, větší než Brac. Kameny stojí rovně, zapuštěné v zemi, tyčí se k nebi. Některé kameny mají hlavy. Hlavy skopců, hlavy kozorožců.

Některé kameny mají hluboké, černé díry jako mrtvé oční důlky. Jiné mají mělké prohlubně jako misky. Na několika kamenech jsou vyryta znamení, znamení, jaká Bal-Bes nezná. Kameny stojí dokola. Tvoří kruh. Uprostřed kruhu bublá pramen. A nad ním stojí kamenný trůn s vysokým kamenným opěradlem.

Navzdory slunci, navzdory horkému potu, stékajícímu Bal-Besovi po těle, ho zamrazí. Kameny mu nahánějí strach.

Ale kameny se o Bal-Bese nestarají. Stojí klidně a nehnutě hledí do dálky.

Bal-Bes zná takové kameny, zná taková místa. Před lety je zřídili lidé. Jsou to posvátná místa, místa kouzla. Každý se těchto míst bojí, nikdo do nich nevstupuje. Jen zřídka, když Beth, Slunce, stojí nejvýše a když Beth, Slunce, stojí nejníže, pak sem lidé přicházejí. Potom hoří velký oheň, zabíjejí se zvířata a jsou obětována mrtvým, duchům a bohům. Protože bohové jsou stále hladoví, jako Os, putující led.

Os!, Brac!, Bal-Bes vyskakuje. Na okamžik zapomněl na pronásledovatele, na nebezpečí. Ohlíží se., Hlavy lovců se vynořují za jednou vyvýšeninou. Brac, a teď Bal-Bes poznává druhého: je to Acqtag. Pes běží několik kroků před nimi, čumák u země. Pes se zastavuje a zvedá čenich. Větří. Štěká. Potom běží zpátky k mužům.

Zase štěká.

Acqtag a Brac se vrhají na zem, kutálejí se za kámen.

Nemohou Bal-Bese vidět, kámen ho zakrývá. Ale vědí, že je nablízku. Pes jim to řekl.

Bal-Bes je od pronásledovatelů vzdálen o něco víc než na dostřel šípu. Místo mezi nimi, místo mezi Bal-Besem a těmi dvěma, je prázdné. Žádný kámen, žádná vyvýšenina, žádný příkop neposkytují krytí. Orlové krouží nad kruhem z kamenů. Jejich křik hlasitě protíná ticho. Teď Brac volá: „Bal-Besi!“

Besi… esi… si ozývají se kamenité svahy údolí. Bal-Bes se nehýbá. Nechce, aby pronásledovatelé věděli, kde je.

– Ticho., Teď volá Acqtag: „Bal-Besi! Víme, že jsi tady., Zabil jsi čarodějku., Vzdej se!“

Se… se… e… volají skály. Bal-Bes musí odpovědět.

Musí mluvit.

Teď musí měnit: své vědění za svůj život. Teď. Později bude příliš pozdě.

„Já to nebyl. Ten muž beze jména, muž na Hoře varujícího prstu, ten Muiru zabil.“ Bil… bil… il odráží se od skály., Dlouho nikdo neodpovídá. Potom zase mluví Acqtag:

„Ne! Ty jsi vrah. Víme to. Vylez.“

Lez… lez… ez!, Bal-Bes neříká nic. Vzdálenost je na mluvení příliš velká. Na přesvědčování příliš velký odstup.

Ti dva mají příliš strnulé krky na to, aby obrátili hlavu od Bal-Bese k muži beze jména. K muži, který není, k vrahovi Muiry., Bal-Bes nic neříká, čeká., Brac volá: „Bal-Besi, dostaneme tě i tak!“

Tak… tak… ak., Bal-Bes vykoukne zpoza kamene.

Dívá se ke kameni, za kterým jsou ukryti Acqtag a Brac.

Nespouští kámen z očí a čeká., Potom Bal-Bes vidí psa.

Velkého, šedivého, připomínajícího vlka. Přikrčeně se vyplíží před kámen. Míří k Bal-Besovi. Nejde přímo, běží v půlkruhu, chce se k Bal-Besovi dostat ze strany nebo zezadu. Zůstává přikrčený, přitisknutý k zemi. Pes neběží rychle, dělá, jako by mu do Bal-Bese nic nebylo. Ale blíží se.

Bal-Bes připravuje do luku šíp. Sleduje skrýš svých pronásledovatelů. Tam se nic ani nepohne. Bal-Bes se opět podívá na psa. Pes se zastavil. Hlavu má nízko, cení zuby, chlupy na šíji má zježené. Tiše, nebezpečně vrčí., Z úkrytu pronásledovatelů se ozývá hvizd. Pes vyráží. Přímo jako šíp se řítí na Bal-Bese. Blíží se velkými skoky. Přikrčuje se při odrazu, natahuje se ve vzduchu, dopadá, přikrčuje se, natahuje se, dopadá, přikrčuje, natahuje, dopadá –.

Stále rychleji, stále blíž. Tlamu dokořán, slechy přitažené, velké, ostré zuby připravené k zakousnutí.

Bal-Bes napne luk a vypouští šíp., Krátké, vysoké zavytí. Pes se svalí a kutálí se pryč jako kulatý kámen.

Zůstává ležet., Jen krátce. Namáhavě se staví na nohy a po třech kulhá pryč od Bal-Bese. V zadní noze mu vězí šíp.

Krev červeně kape na šedé kameny.

Bal-Bes se rychle podívá k Acqtagovu a Brakovu úkrytu. Právě včas. Už vyskočili ze skrýše a Bal-Bes vidí, jak k němu běží.

Bal-Bes přikládá šíp k tětivě a napíná luk. Acqtag a Brac se zastavují. Vědí, že Bal-Bes střílí dobře. Že zasahuje: kozorožce, psa, jistě i lidi. Vracejí se, nespouštějí Bal-Bese z očí a mizí za svým kamenem. Pes je kulhavě následuje.

Záhy Bal-Bes slyší rozčilený hlas: „Bal-Besi, ty smradlavý kozle, ty špinavý berane!

Dostaneme tě! Jen počkej!“ Očkej… očkej… kej!

Bal-Bes nebude čekat. Ví, co má Brac za lubem. Ví, jak Brac loví. Včera kozorožce, dneska Bal-Bese. Brac Bal-Bese obejde. Pokusí se dostat se za něj. Oklikou, nepozorovaně, bude náhle stát za ním. Pak bude mít Bal-Bes v zádech Braka a před sebou Acqtaga. Bal-Bes má oči jen na jedné straně hlavy. Nemůže vidět všechno najednou.

Nemůže ve stejnou chvíli střílet najednou dvěma různými směry. Bal-Bes ví, že nesmí čekat., Pryč, dál!

Ne, ještě ne. Bal-Bes vystřeluje šíp k úkrytu pronásledovatelů. Šíp nemůže zasáhnout, ani nechce zasáhnout. Dopadá na kámen a láme se. Šíp chce říci: Bal-Bes je ještě tady. Čeká na vás. Bal-Bes má ještě dost šípů, napjal luk. Bal-Bes zasáhne. Zůstaňte ve svém úkrytu!

Potom se Bal-Bes po břiše plíží pryč od svého kamene.

Plazí se do středu kruhu, k prameni pod kamenný trůn.

Trochu se napije. Dělá mu to dobře. Teprve teď si Bal-Bes uvědomuje, jakou má žízeň. Od té doby, co byl u muže beze jména, neměl Bal-Bes čas pít, čas pocítit žízeň. Voda je chladná a průzračná. Bal-Bes by chtěl pít víc., Dost! Příliš mnoho vody v břiše zatěžuje, unavuje a vzbuzuje další žízeň.

Bal-Bes se plazí dál k zadnímu okraji kruhu. Využívá každého kamene, každé prohlubně v zemi. Bal-Bes, kámen a úkryt pronásledovatelů musí pořád ležet přesně za sebou, jako když letí šíp. Tak nemůže nikdo Bal-Bese vidět. Nesmí ho nikdo vidět. Acqtag a Brac musí věřit, že na ně pořád čeká za svým kamenem.

Dál, dál po všech čtyřech. Pořád zůstávat za kameny, neukázat se. Dál shrbeně. Čím déle zůstanou pronásledovatelé ve svém úkrytu, tím více času Bal-Bes získá. Bal-Bes se obrací. Acqtag a Brac nejsou vidět. Ještě sedí za svým kamenem. Myslí si, že Bal-Bes stále čeká tam dole, s šípem přiloženým k tětivě luku. Možná si myslí, že kouzlo kamenného kruhu Bal-Bese ochraňuje., Dál. Údolí zahýbá, obrací se na večerní stranu. Bal-Bes zase může jít vzpřímeně, už ho nikdo nemůže vidět. Bal-Bes získal čas.

Nohy jdou lehce. Bal-Bes přelstil Braka a Acqtaga. Nechal pronásledovatele za sebou. To dodalo jeho nohám lehkosti.

– Kamenitá cesta je příkřejší, skaliska stojící v cestě větší.

Ale chůze jde snadno. Získaný čas dodává nohám lehkosti.

Bal-Bes

se

ohlíží.

Teprve

teď

jdou

jeho

pronásledovatelé přes místo posvátných kamenů. Dva muži, žádný pes. Brac a Acqtag. Ztratili hodně času. Dál.

Neztrácet získaný čas. V Bal-Besově hlavě opět tluče buben.

Vesele a lehce tluče do rytmu. Zpívá: Braku, Braku, ty mě nedostaneš.

Acqtagu, Acqtagu, ty mě nezastřelíš.

Ose, Ose, ty mě nesežereš.

Zůstaneš hlaaaadem.

Zůstaneš hlaaaadem.

Údolí se změnilo v příkrou skalní průrvu. Uprostřed teče potok. Už to ani není potok, spíše stružka. Po obou stranách hromady štěrku, z nichž trčí věže skal. Vysoko nahoře kamenné stěny, špičaté, ostré jako vlčí chrup. V

mezerách mezi skalními stěnami vidí Bal-Bes Osuv bílý jazyk. Ten studený jazyk vykukuje mezerami mezi zuby skalního chrupu. Už nikde nic zeleného, jen šedé zuby a bílý jazyk.

Skalní chřtán se rozšiřuje. Údolí se opět rozvětvuje. Bal-Bes se musí rozhodnout. Musí volit mezi třemi cestami: Údolí po ruce luku se táhne do dálky směrem k východu slunce. Bal-Bes nevěří, že je to správná cesta, cesta přes Velké hory do země, kde slunce stojí vysoko. Cesta zřejmě vede přes jazyky ledu do bílé země, do země, kde vládne jen Os. To není cesta pro Bal-Bese.

Přímo, v údolí vedoucímu ke slunci nad hlavou, leží velké kameny. Hned za nimi je Os. Os je velmi blízko. Bal-Bes cítí jeho chladný dech, cítí nebezpečí. To není cesta pro Bal-Bese.

V údolí po ruce šípu je Os trochu dál, trochu výš, není tak nebezpečně blízko. Ale Os je tady. Os číhá, ať půjde Bal-Bes kamkoli.

Bal-Bes se rozhoduje. Jde do údolí po straně ruky šípu.

Tam, kde je Os o kousek dál.

Bal-Bes jde k Osu.

Os čeká.

7

Led

Není toho mnoho, co Bal-Bes ví o Osu. Ví jenom, že na něj Os čeká. Že Os je hladový, je žravý. Bal-Bes jen ví, že Os ho chce sežrat.

Os žere zvířata a lidi. Os má na jazyku trhliny a pukliny.

Těmi žere. Pukliny vedou hluboko do nitra Osu, hluboko do ledu. Nikdo neví, jak hluboko, nikdo neví, co je hluboko dole pod Osem. Nikdo, koho Os pozřel, nemůže povědět, co je hluboko v nitru Osu., Os pukliny schovává pod měkkým sněhem. Když člověk na sníh šlápne, sníh se proboří a člověk se propadne do studené hlubiny., Os je studený.

Když Beth, Slunce, zmizí a zvedne se bouře, Os je ještě studenější. Nohy člověka zmrznou a jsou jako mrtvé, bez citu. Jsou nejisté, klouzají a člověk padne do některého z Osových chřtánů., Když Beth, Slunce, na Os svítí, vysílá Os do očí člověka jedovaté světlo. Člověk oslepne. Se slepými to má Os lehké. Slepí se snadno nechají sežrat. V

proláklinách tvoří Os bažiny z vody, ledu a sněhu. Bažinu pokryje tenkou vrstvičkou ledu. Když na ni noha šlápne, tělo pomalu zmizí v ledové kaši.

Os je lstivý. Má mnoho pastí. Nikdo je všechny nezná.

Bal-Bes jich zná jen málo. Zná Os jen z vyprávění druhých.

Bal-Bes ještě nikdy nebyl u Osu., Teď je u něj.

Bal-Bes stojí před špičkou Osová jazyka, před špičkou, která vypadá jako ukousnutá., Bal-Bes stojí před vysokou ledovou stěnou. Stěna je rozeklaná ostrými špičkami a hlubokými puklinami. Při zemi silného jazyka se rozevírá velká jeskyně. Uvnitř se tmavozeleně leskne led. Ven vytéká potok, Osový studené sliny. Voda se shromažďuje v malém jezírku a uniká mezi kamennými bloky. Kamenné bloky leží navaleny těsně vedle sebe v polokruhu před Osovým jazykem. Jsou to Osovy odulé rty. Bal-Bes sebou trhne.

Ozývá se hlasité, tupé dunění. Ze stěny se uloupl kus ledu, padá do vody. Voda vysoko vystřikuje, vlny narážejí na břeh jezírka. Hora ledu houpavě pluje po vodě. Chvilku se naklání nahoru a dolů, potom se uklidní a je unášena vodou.

– Os vyplivl kousek svého jazyka.

Bal-Bes musí dál. Pronásledovatelé se přiblížili. Acqtag a Brac ještě nejsou nebezpečně blízko, ale dohánějí ho. Blíží se krok za krokem. Krok za krokem., Bal-Bes šplhá po straně ruky luku po štěrku a balvanech nahoru. Nechce jít na Os, jde po jeho okraji. Jde podél valu kamenů táhnoucího se po straně Osová jazyka. Po straně ruky šípu má pod sebou Os. Jazyk je špinavý, šedý, jen tam, kde leží čerstvý sníh, se bíle leskne. Třpytí se vlhce a lepkavě. Kameny leží na rozpukaném jazyku jako černé bradavice.

Acqtag a Brac se zase přiblížili. Bal-Bes tuší, proč jsou rychlejší. Není to jen proto, že jdou rychleji, ale oni také nacházejí rychlejší cestu. Lepší, snadnější cestu. Lépe si cestu plánují. Vyhýbají se prohlubním, aby z nich zase nemuseli stoupat nahoru. Včas obcházejí velké skalní balvany, příkré sněhové plochy. Brac a Acqtag se dívají dopředu, myslí dopředu.

Teď se i Bal-Bes pokouší svou cestu plánovat. Neschází z kopce dolů, aby zase nemusel jít nahoru. Stoupá šikmo, pozvolněji, aby náhle nemusel strmě vzhůru. Příliš strmá cesta ubírá síly, zrychluje dech, rozbuší srdce. Bal-Bes šetří silami. Dívá se dopředu, zvažuje, odhaduje vzdálenosti, pokouší se vytušit překážky. Obchází strže a propasti, překračuje stružky v lehkém stoupání, vyhýbá se skaliskům a příkrým úsekům. Především se vyhýbá Osu. Udržuje odstup od špinavě bílého jazyka., Bal-Bes se otáčí. Odstup mezi ním a pronásledovateli zůstal stejný.

Náhle Bal-Bes nemůže dál. Strmá skála se zařezává do Osova jazyka a odřezává Bal-Besovi cestu. Bal-Bes nemůže dál. Kámen je příliš hladký, příliš strmý. Na straně hory visí nad Bal-Besem nezdolatelná skála. Zpátky? Je příliš pozdě na to, vrátit se a obejít skalní stěnu. Po straně ruky šípu je Os. O výšku muže pod ním číhá Osuv žádostivý jazyk., Os čeká. Bal-Bes váhá. Potom skočí.

Dopadne, sklouzne, padá na břicho, klouže několik kroků do údolí, zůstává ležet. Bal-Bes rychle vstává. Oděv má promočený. Cítí chladnou vlhkost až na kůži. Po kotníky stojí ve studené břečce z vody a ledu. Slunce dnes svítilo na Os příliš dlouho. Osuv jazyk změkl. Kůže jazyka roztává, vyměšuje studený hlen. Kolem Bal-Bese zurčí a klokotá voda.

Bal-Bes jde opatrně dál. Zdá se, že při každém jeho kroku Os zamlaská. Jde se těžko, ale dosud to není nebezpečné. Na Osově jazyce nejsou žádné trhliny, žádné pukliny. Žádný sníh, který by zakrýval štěrbiny., Bal-Bes chce obejít strmý svah a potom pokračovat svou cestou po pevné skále. Jen pryč od Osu, od jeho chladu, pryč od mokra, od nebezpečí být pozřen., Na druhé straně svahu zeje mezi Osem a skálou široká, hluboká propast. Příliš široká, než aby se dala přeskočit, příliš hluboká, než aby se dala projít. Bal-Bes už ke skále nemůže. Ani později nebude moci. Daleko, kam až Bal-Bes dohlédne, se táhne propast mezi Osem a skálou. Nikde přes ni nevede cesta. Bal-Bes je lapen, je odříznut od pevné půdy, musí pokračovat nejistou cestou po Osově jazyku. Pronásledovatelé nejsou vidět.

Vzdali se? Tomu Bal-Bes nevěří. Brac a Acqtag se zřejmě dali jinou cestou. Brzy už zase budou v dohledu za Bal-Besem. Bal-Bes jde. A Os mlaská.

Bal-Bes používá luku jako hole. Tři nohy se zachytí lépe než dvě. Na místech pokrytých sněhem Bal-Bes píchá do sněhu před sebou. Když špička luku narazí na tvrdý led, může jít Bal-Bes dál. Když projde sněhem do prázdna, musí Bal-Bes puklinu obejít. Pukliny pokryté sněhem záhy poznává už podle barvy. Sníh se tam leskne do modra. Bal-Bes se hrůzou zachvěje, když pohlédne do otevřené pukliny.

Hlubina se zelenomodře blyští a dole to kape a šumí. Jak je to hluboko, Bal-Bes odhadnout nedokáže a ani nechce.

Slunce na Osově jazyku ho bodá do očí, oslepuje ho. Oči touží po tmě, po matné zeleni, po teplých barvách země.

Kolem Bal-Bese už je jen třpytivý jas. Všechno se leskne a blyští. Bal-Bes mhouří oči do úzkých škvírek, doufá, že tak nevpustí dovnitř oslnivé světlo.

Bal-Besovy nohy kráčejí jako samy od sebe. Krok za krokem, pomalu a těžce. Os nechává stékat po jazyku sliny a při každém mužově kroku zamlaská…

Bal-Besovy myšlenky jdou. Jdou zpátky na jazyk Osu, zpátky k Večernímu Os-Acqu, zpátky k chýším kmene Tau-Tau, daleko, daleko zpátky podél Zelené řeky, zpátky k Dau-Kall, matce všech. Zpátky k Bal-Besovu kmeni. Zpátky do doby, kdy Bal-Bes byl už ne dítě a ještě ne muž.

… Bubny duní. Bubny svolávají k válce. Muži kmene se připravují na válku. Náčelník a rada starších rozhodli, že bude válka. Velký kouzelník si nasadil masku býka. Masku s černými rohy a červeným jazykem. Býčí muž pokládá na zem barevné kameny, načrtává do písku znamení. K nim přikládá ukořistěné zbraně, kusy oděvů a useknuté části nepřítelových těl. Nazí muži, pomalovaní křiklavými barvami, tančí v kruhu. Tančí v rytmu bubnů kolem věcí nepřátel. Bubny tlučou zuřivěji. Pohyby mužů jsou divočejší, jejich tanec rychlejší. Muži vyrážejí výkřiky a vrhají oštěpy na nepřátelské věci. Jeden uvízne v krví prosyceném oděvu nepřítele. Radostné výkřiky. Výkřiky pomsty, výkřiky vítězství. Bubnování se zrychluje, tanec se zrychluje. Výkřiky se ozývají častěji., Několik mužů se vypotácí z kruhu a hroutí se na zem, vyčerpaná těla se dále zmítají v rytmu bubnování., Další muži se zařadí a tančí s kruhem. Ozývá se stále více výkřiků. Hlasitějších, pronikavějších. Muži vyřvávají ze svých těl strach a váhavost, jeden druhému řevem dodává odvahu, vztek a nenávist. Válečníci tančí až do vyčerpání, tančí, dokud nepadnou.

I Bal-Bes tančí. Přesně neví, proč. Podřizuje se zvyku.

Je to poprvé, co Bal-Bes smí také tančit. Poprvé, co se Bal-Bes smí zúčastnit válečného tažení. Bal-Bes je na to hrdý.

Není to tak dlouho, co nosí Bal-Bes na zádech znak z jizev. Vyřezal ho tam nožem kouzelník. Vyřezal mu znak velké ryby s dlouhými vousy. Válečníci a náčelník přihlíželi.

Bal-Bes byl statečný. Stiskl rty a nevydal ani hlásek. Nikdo od něho neslyšel zasténání, zakňourání., Od té doby je válečník, smí tančit v kruhu, smí do války., Bal-Bes tančí.

Těší se do války, na své první válečné tažení…

Bal-Bes se s úlekem probírá. Už je zase tady, na Osově jazyku. Nad sebou slyší tupý rachot a dunění. Bal-Bes hledí nahoru. Strouhou na svahu hory se řítí dolů kameny a kusy ledu. Ještě jsou vysoko nad ním, ale blíží se rychle, valí se jeho směrem. Bal-Bes udělá několik rychlých skoků stranou, padá na břicho a chrání si hlavu rukama., Těsně za ním a vedle něj dopadají kameny na led. Voda a ledová tříšť vysoko stříkají. Kameny se zadírají do Osova jazyka, uvíznou tam a z ledu vykukují jen jejich špičky. Některé kameny Os spolkne docela. Zůstanou po nich trhliny a díry.

– Bal-Bese nic nezasáhlo. Vstává s roztřesenými koleny a promočeným oděvem. Teď ví, že Os žere i kameny.

Svah hory je rozbrázděn mnoha příkrými stružkami.

Strmě a rovně jako letící šíp vedou dolů k Osu. Každou strouhou se mohou přivalit kameny, kameny, které Bal-Bese ubijí. Bal-Bes musí ze svahu pryč. Musí dál na Os. Musí dál ke středu Osová jazyka.

Bílo kolem něho je rozlehlé. Os se zvětšuje. Bal-Bes je úplně maličký. Je jen drobnou, černou tečkou na Osově jazyku. Tečka se pomalu pohybuje po obrovské bílé pláni.

Pomalu, sotva znatelně se tečka plazí dál, jako štěnice na velkém kusu kůže obarvené na bílo.

Bal-Bes je unavený. Nohy má těžké. Boty promočené.

Pronikla do nich voda. Seno v botách prosáklo vodou, nabylo, zatěžuje boty, studí na prstech., Potoky a vodopády se valí po Osově jazyku. Os už při Bal-Besových krocích nemlaská, Os srká.

Bal-Bes se otáčí. Už zase vidí své pronásledovatele.

Také Acqtag a Brac jsou dvě tečky na ledě. Jsou od Bal-Bese ve stejné vzdálenosti jako předtím. I oni musí jít pomalu. Stopa, kterou po sobě Bal-Bes zanechal, už není vidět. Rozplynula se. Sami musí hledat svou cestu, sami zkoušet, zda pod sněhem nejsou pukliny, sami rozhodovat, kudy puklinu obejdou., Ale Acqtag a Brac se nevzdávají.

Nenechají se setřást. Následují Bal-Bese. Stále ho mají před očima.

Bal-Besovy myšlenky putují. Putují opět zpátky k Bal-Besovu kmeni, zpátky k Bal-Besovu prvnímu válečnému tažení:

… Noc. Ticho. Dlouhá řada válečníků se neslyšně pohybuje. Nohy tiše našlapují. Nikdo nemluví. Válečníci procházejí lesem. Ani suchá větev nezapraská. Tváře mužů jsou pomalovány válečnými barvami. Ve stínu lesa není muže skoro vůbec vidět. Jen občas se někde zableskne bělmo oka. Bal-Bes jde na konci řady. Vpředu jde náčelník.

Obstupují chýše nepřátel. Nepřítel nic netuší. Nepřítel spí. Brzy se probudí. Brzy zase bude spát. Navždy. Muži kolem Bal-Bese se připravují k boji. Čekají na náčelníkovo znamení. Bal-Besovi se už nechce čekat. Je netrpělivý. Chtěl by, aby boj už začal, chtěl by, aby napětí povolilo, chtěl by vyrazit jako šíp vypuštěný z luku. Bal-Bes chce ukázat svou odvahu.

Bal-Bes neví, proč je válka. Náčelník a rada starších rozhodli, že bude válka. Proto je válka. Všichni muži, kteří mají na zádech znamení z jizev, musí do války. Takový je zvyk. Válečníci se nemají ptát, proč je válka. Válečníci mají vytáhnout proti nepříteli a bojovat. Protože nepřítel je zlý.

Tak to říkají všichni. A všichni říkají: My jsme v právu.

Náčelník dává znamení k útoku., Bal-Bes nemá v hlavě žádné obrazy z boje. Jen rudé mraky. Skrze ně slyší Bal-Bes výkřiky: výkřiky strachu, bolesti, smrtelné výkřiky.

Slyší supění bojujících, tříštění zbraní. Skrze rudé mraky vidí Bal-Bes zvednuté sekyry, padající těla. Jako ve snu prožívá celé to vraždění. Je to sen, který Bal-Bes nemá rád.

Po boji Bal-Bes otupěle sedí. Nic už neví. Ví jen, že ještě žije. Ví jen, že jeho kmen válku vyhrál. Ví, že válku nemá rád. Bal-Besovi se nelíbí, co se kolem něj děje. Jasně a rudě plápolají plameny četných ohňů, prosvětlují noc, osvěcují to, co Bal-Bes nerad vidí: Z chýší vlečou muži velké rance. Vlečou kořist a házejí ji na jednu hromadu. Nářadí, jídlo, kožešiny. Zapalují chýše.

Chýše hoří. Plameny vysoko šlehají, chýše se hroutí, ze zuhelnatělých trámů se kouří. Ruka nějakého mrtvého je přiskřípnutá mezi dvěma černými, zřícenými trámy. Muži shánějí dohromady dobytek. Krávy bučí, ovce mečí. Zvířata jsou zabíjena a opékána na rožních. Zajatci jsou spoutáni, biti, kopáni, muži se jim vysmívají, plivají na ně, házejí na ně špínu. Pronásledují křičící ženy. Muži jim strhávají šaty z těl, porážejí ženy na zem, bijí je a přitom se smějí. Děti bloudí černými, kouřícími troskami chýší. Pláčou. Sedí s velkýma vyděšenýma očima vedle mrtvé matky, mrtvého otce, mrtvého bratra, mrtvé sestry. Sedí tu a nic neříkají.

Když někomu překáží, odkopne je. Zranění nepřátelé leží v krvi. Jejich otevřené rány bolí. Zranění sténají. Křičí o pomoc. Nikdo jim nepomáhá. Když je jejich křik příliš hlasitý, rána sekyrou nebo bodnutí nožem skoncuje s jejich utrpením. Mrtví už nekřičí.

Vítězové se smějí. Vítězové se smějí hlasitě a drsně.

Pojídají uloupené maso, popíjejí uloupenou medovinu.

Medovina je sladká, medovina opájí. Vítězové se vychloubají svými činy. Kolik nepřátel zabili, kolik hlav rozpoltili, kolik břich probodli. Hrdě ukazují své rány. Jeden druhému plácá po ramenou, bijí zajatce, kopají raněné, zakopávají o mrtvé. Padají na zakrvácenou zem a hlasitě se smějí. Opilí zůstávají ležet.

Uprostřed toho všeho sedí Bal-Bes. Hnusí se mu to.

Zavírá oči. Už nechce vidět válku. Nechce vidět mrtvé.

Krev. Zraněné. Rány. Hořící chýše. Doutnající zbytky chýší.

Děti, které mlčky a s velkýma očima sedí vedle mrtvých., Bal-Bes už nechce nic slyšet. Zacpává si uši. Nechce už slyšet sténání umírajících, křik žen, burácivý smích vítězů, pláč dětí, které bloudí kolem. Nechce už o válce nic slyšet.

Nechce už o válce nic vědět. Bal-Bes válku nenávidí.

Ráno válka pokračuje. Ráno je válka u dalších chýší.

Zase výkřiky, zranění, mrtví… Bal-Bes nechce. Vstává. Jde pryč. Nejprve pomalu, potom rychleji. Potom běží. Bal-Bes běží pryč od války. Chce daleko pryč. Pryč od pachu krve, kouře a smrti.

Žádný válečník nesmí utéct z války. Takový je zvyk.

Ale Bal-Bes utíká. Bal-Bes už není válečník. Bal-Bes už nechce být válečník. Bal-Bes utíká pryč. Utíká, utíká…

Sníh pod nohou povoluje. Sněhová pokrývka se bortí.

Noha tápe v prázdnu. Bal-Bes padá do hlubiny. Bal-Bes křičí. Zvedá ruce nahoru. Jeho tělo naráží na led. Led praská. Najednou se tělo zastaví, už nepadá, uvízlo., Bal-Bes spadl do pukliny. Os ho chytil.

Bal-Bese obklopilo modrozelené šero. Pod ním to skytá a hučí. Bal-Besova horní část těla vězí v těsné štěrbině mezi dvěma ledovými stěnami. Pod ním se trhlina znovu rozšiřuje. Jeho nohy se klátí nad propastí. Vysoko nad ním je otevřená puklina a úzký proužek nebe.

Jsem ztracený, je konec, jsem mrtvý, myslí si Bal-Bes. Vzdává se. Teď přichází strach., Přichází ve vlnách.

Vlny jsou stále větší a přicházejí rychleji. Obrovské vlny se nad Bal-Besem zavírají. Horké vlny strachu bičují jeho tělo.

Bal-Bes kope nohama, svíjí se, natáčí, krčí., Os se klokotavě směje. Led se odlamuje. Bal-Bes si uvolňuje paži.

Vytahuje ji z pukliny a sahá vzhůru. Jeho tělo se propadá, hrozí nebezpečí, že proklouzne dolů do modrozelené hlubiny Osu. Ruka se zoufale chytá hladkého ledu.

Sklouzne. Tělo klouže hlouběji. Teď, konečně, v ledové stěně je malá trhlinka. Prsty se do ní zatínají, přimykají se, nacházejí oporu. Tělo se přestává propadat. Celá váha visí na čtyřech prstech. Led je hladký a tělo těžké., Ale druhá ruka je volná. Tápe po ledové stěně, nachází operu, odstrkává tělo. Sune jej vzhůru. Pomalu, o malý kousek.

Teď zase druhá ruka. Tápe, hledá, zachytává se. Protahuje tělo soutěskou. Kousek po kousku. Všechno pomáhá: lokty, kolena, prsty, paty, prsty u nohou, záda. Tápou, hledají pukliny, štěrbiny, výstupky. Nacházejí trochu oporu, klouzají, zase najdou oporu. Všechny svaly v Bal-Besově těle se natahují, smršťují, tlačí a pomalu posouvají Bal-Besovo tělo výš. Někdy výstupek povolí a, Bal-Bes sklouzne níž. Ale záda, nohy, paže se přitisknou k ledovým stěnám,‘ zaklíní, podrží tělo, a zabrání pádu.

Osm špiček prstů se zachycuje za okraj pukliny. Zatínají se pevně, táhnou. Vytahují z pukliny Bal-Besovu hlavu. Nad okraj se vysune loket, koleno. Bal-Bes se vykutálí. Kutálí se sněhem, pryč od pukliny, zůstává ležet a těžce oddychuje.

Os vztekle bublá. Kořist mu unikla. Slavnostní jídlo se odsouvá. Os má ještě hlad. Ještě., Os ale umí čekat, Os má čas.

Bal-Bes nemá čas. Acqtag a Brac se přiblížili, už to nejsou tečky, ale malé čárky, které se k němu blíží. Malé čárky, jež se zvětšují.

Bal-Bes jde dál. Kulhá. Otevřená rána na stehně červeně barví kůži na jeho kalhotách. Bal-Bes zranění necítí. Necítí ani spoustu krvácejících trhlinek a pořezání na rukou a v obličeji. Led má ostré hrany. Led má hroty. Krev dělá světlé, červené skvrny na Osově jazyku. Os si lízl krve.

Bal-Bes se dívá dopředu, nahoru. Těžké černé mraky visí nad horami. Není vidět žádný vrcholek, žádný přechod.

Černé mraky nedovolují Bal-Besovi, aby viděl, kam chce jít.

Mraky ještě nezakrývají slunce. To ještě svítí. Svítí na Os. A Os vyzařuje jedovaté světlo do Bal-Besových očí. Oči Bal-Bese pálí. Jako by v nich měl písek. Před očima mu tančí rudé kruhy. Bal-Bes vytahuje z vaku kožešinovou čepici. Nasazuje si ji a stahuje tak hluboko do obličeje, že mu chlupy oči stíní. Bal-Bes si před obličej uvazuje kousek kůže. Nechává volnou jen úzkou štěrbinu. Přesně jen tolik, aby oči ještě mohly vidět.

Bal-Besovy nohy jdou těžce a unaveně. Rána na noze bolí. Vleče nohu za sebou., Bal-Bes už nesmí vzpomínat na válku… jeho myšlenky musí zůstat tady, u Bal-Bese. U

toho, který jde po Osu. Nesmějí zpátky k Bal-Besovi, který utekl z války…, musejí zůstat tady, musejí dávat pozor na lsti a pasti Osu. Nesmějí zpátky… zpátky…, musejí zůstat tady. Musejí dopředu, nahoru k přechodu… Nesmějí zpátky k Bal-Besovu kmeni, zpátky… zpátky…, musejí zůstat tady, varovat před nebezpečími Osu. Nesmějí zpátky… zpátky…

zpátky…

… Bal-Bes se stydí. Jde se sklopenou hlavou, dívá se k zemi. Nestydí se, že ho válečníci jeho kmene chytili a vedou ho zpátky k chýším. Nestydí se, že utekl z války., Stydí se, že jej válečníci považují za zbabělce. Že věří, že utekl před nepřítelem. Ze strachu., Bal-Bes se pokusil vše vysvětlit.

Neutekl ze strachu, nebylo to ze zbabělosti. Důvodem byla přímo válka. Bal-Besův odpor k válce. Jeho odpor k zabíjení lidí, kteří mu nic neudělali. Odpor působit bolest dětem a ženám. Vypalovat chýše. Loupit. Radovat se, když druzí trpí. Smát se při vraždění. Proto Bal-Bes utekl.

Muži mu nerozumějí, nevěří mu. Vysmívají se mu do obličeje: „Zbabělce!“, Táhnou ho, dokopávají a strkají na velké prostranství před náčelníkovou chýší. Bal-Bes padá.

Leží na zemi. Muži vlečou jeho tělo prachem k velkému prostranství.

Bal-Bes je přivázán ke kůlu. Muži, ženy a děti stojí kolem. Členové jeho rodu stojí stranou. Zahalili si tváře, pomalovali ruce černě. Znamení hanby, znamení smutku.

Zbytek kmene obstupuje Bal-Bese a zle na něj civí. Lidé se mu vysmívají, křičí na něho, ukazují si na něj prstem. Plivají na něj. Házejí po něm odpadky a špínu.

Všichni ztichnou, když přichází kouzelník. Pomalovává Bal-Besovo tělo žlutou barvou. Křiklavou, špinavě žlutou.

Na tělo mu lepí pera. Obtančí Bal-Bese, mumlá zaříkávadla.

Potom hlasitě vykřikne:

„Ten, kdo se bojí nepřítele, škodí kmeni. Ten, kdo uteče z válečného tažení, přivolává nebezpečí na válečníky. Kdo má strach před nepřítelem, musí opustit kmen. Takový je zvyk a zvyk je dobrý.“

Napřaženou rukou ukazuje kouzelník na Bal-Bese a křičí dál:

„On se bojí nepřítele, on škodí kmeni. Utekl z válečného tažení, přivolával nebezpečí na válečníky. On má strach před nepřítelem, musí proto opustit kmen. Takový je zvyk a zvyk je dobrý.“

Kouzelník bere posvátný nůž a odřezává Bal-Besovi lalůček ucha. Krev se Bal-Besovi řine po krku, na ramena, po zádech a hrudi. Bolest řezu Bal-Besovi nevadí. Bolí ho pocit hanby.

Kouzelník se obrátí k zírajícímu shromáždění, ukazuje prstem na Bal-Bese a křičí: „Zbabělý ptáku!“

Kmen sborem řve:

„Odleť pryč, odleť pryč!“

Kouzelník opakuje znovu, hlasitěji a výhružněji: „Zbabělý ptáku!“ A dav:

„Odleť pryč, odleť pryč!“

Kouzelník zvedá ruce do výšky a pronikavě křičí: „A už se nikdy nevracej!“

„A už se nikdy nevracej!“ tupě hučí kmen.

Kouzelník přeřezává Bal-Besovi pouta. Teď musí Bal-Bes běžet, musí si razit cestu shromážděním. Zasahují ho pěsti. Na záda mu prší rány holemi. Údery důtek mu trhají kůži. To všechno Bal-Bes necítí. Jen hanba bolí. Výkřiky „Zbabělý ptáku! Odleť pryč, odleť pryč! A už se nikdy nevracej!“ bolí. Bal-Bes padá. Nohy do něho kopou. Snášejí se na něj rány. Vstát! Utíkat dál! Bal-Bes nechává všechny ty lidi za sebou. Někteří ho ještě pronásledují. Pořád ho bijí.

Pokoušejí se ho porazit. Házejí za ním kameny. Někteří zasáhnou. Dál! Pryč od chýší! Běžet, běžet. Konečně ho lidé nechají, ale jejich výkřiky slyší Bal-Bes ještě dlouho: „Zbabělý ptáku! Odleť pryč, odleť pryč! A už se nikdy nevracej!“ Bal-Bes přestává utíkat, až když je daleko za chýšemi. Jde., A od té doby jde…

Bal-Bes už nejde. Nemůže dál. Stojí před ledovou stěnou. Obrovský schod v Osově jazyku uzavírá Bal-Besovi cestu. Stupně pomáhají při stoupání. Tento mu však brání.

Zdá se, že je udělán pro obra. Nikoli pro Bal-Bese. Ledový stupeň je dvakrát tak vysoký jako Bal-Bes a táhne se napříč celou šířkou Osová jazyka.

Jen sem a dál ne! říká Os a bublavě se směje.

Pronásledovatelé se blíží. Acqtag jde první, za ním Brac. Bal-Bes běží zoufale podél úpatí stupně. Pokouší se najít v ledové stěně průchod. Stěna je hladká, úplně hladká.

A vysoká. Bal-Bes běží. A hledá. Hledá cestu skrze stěnu, cestu přes stěnu. Musí pryč od Acqtaga a Braka, kteří se blíží.

Tady, štěrbina ve stěně. Bal-Bes do ní vklouzne.

Štěrbina vede dál, stoupá výš. Před Bal-Besovýma nohama se rozevírá puklina. Bal-Bes ji přeskakuje. Běží dál., Konec., Škvíra je u konce. Ledová stěna stoupá vzhůru.

Pronásledovatelé se blíží.

Bal-Bes se pokouší šplhat na stěnu. Nachází stupínek pro nohu, prasklinku pro ruku. Povytáhne se o kousek výš.

Ještě jedna prasklinka pro ruku a je zase o kousek výš. Pak už není nic, jen hladká stěna. Další prasklinka je příliš vysoko nad Bal-Besem. Prsty k ní nedosáhnou.

Ve výšce kolen je v ledu puklinka. Bal-Bes vytahuje tětivu z luku. Zaráží luk do praskliny. Zatlačí celou jeho polovinu do ledu. Zkouší. Luk drží. Bal-Bes si stoupá na luk. Opatrně se vytahuje nahoru. Dlaněmi a tělem pevně přitisknut k ledu klouže pomalu vzhůru. Luk se ohýbá. V

luku praská. Pak se luk zlomí. Bal-Bes však dosáhl jednou rukou k další prasklince. Pevně se zachycuje a houpe tělem podél ledové stěny. Noha se zase dokáže zachytit. A někde se zachytí i druhá ruka. A opět je o kousek výš., Ale teď je konec. Mezi Bal-Besem a horním okrajem stupně je už jenom hladký led. Ani prasklinka pro ruku, ani výstupek pro nohu. Ani místečko, kde by se mohl zachytit.

Bal-Bes může pootočit hlavou. Koutkem oka vidí, jak se Acqtag a Brac blíží. Jsou vzdáleni už jen na dva dostřely lukem. Bal-Bes vidí, že si před oči uvázali kulatý špalík. Ve dřevě je jen úzká, dlouhá škvíra. Ta umožňuje vidět a chrání oči před jedovatým světlem Osu. Jak dobře jsou vybaveni!

Dva se škvírami místo očí se blíží.

Bal-Bes nemá nic. Bal-Bes visí přimknutý k ledové stěně a nemůže výš. Potřeboval by jen jednu prasklinku v hladkém ledu a dostal by se přes okraj stupně. Mohl by jít dál, mohl by uniknout pronásledovatelům., Jak postrádá svou sekyru! Tu teď má muž beze jména. K čemu ji má!

Tady, tady by byla Bal-Besovi užitečná.-Nůž! Bal-Bes má ještě svůj kamenný nůž. Přitisknut k ledu vyrývá Bal-Bes nožem do stěny zářez. Vysekává jednou rukou. Seká, tluče, řeže, vrtá. Při hloubení má strach, že se zvrátí dozadu, že spadne dolů., Kamenný nůž se láme a padá mu z ruky., Ale prsty se už v zářezu mohou zachytit. Bal-Bes se vytahuje nahoru, druhá ruka se chytá horního okraje ledové stěny. Ještě jednou napnout všechny síly, Bal-Bes je nahoře. Bal-Bes překonal stupeň v Osově jazyku., Achchch!

Pronásledovatelé s dřevěným stínítkem očí došli ke vchodu do škvíry, vstupují do úzké chodby. Ještě musí zdolat stěnu. To umožní Bal-Besovi náskok, získá čas.

Při výstupu Bal-Bes ztratil své šípy. Vyklouzly mu z toulce. Zbyl tam jeden, jediný, a Bal-Bes jde dál. Nemá toho už mnoho: svůj vak a jeden šíp v toulci. Nemá luk ani nůž, ani sekyru. Ale má naději. Ještě má naději.

Pohlédne dopředu, pohlédne nahoru. Vítr roztrhal černé mraky. Jako kousky potrhané černé kožešiny visí teď mraky nad horami. Bal-Bes vidí, jak je Os obrovský. Os je všude.

Odevšud přicházejí Osový ledové jazyky. Stékají se na místě, kudy jde Bal-Bes. Os pokrývá všechno. Jen ty nejvyšší, nejstrmější vrcholy, tak vysoké a strmé, že se Os na nich nemůže udržet, vykukují nad Osovu tvrdou skořápku. Vystupují z Osu jako špičaté hubičky ryb chytajících mouchy nad hladinou jezera.

Ještě něco vidí Bal-Bes. Mezi vrcholky vidí nízké místo, přechod přes Velké hory. Před ním. Ani ne tak vysoko. Ani ne příkře nahoru. A na cestě k němu žádné další stupně. A ani ne příliš daleko. Bal-Bes ví, to může dokázat!

Dokáže to, aniž ho Acqtag a Brac dostanou. To musí jeho tělo ještě zvládnout. To mohou jeho nohy ještě ujít.

Odtamtud už půjde z kopce dolů do země, kde slunce stojí vysoko. Až tam dokáže dojít, aniž ho Os sežere.

Vesele a lehce zní bubny v Bal-Besovi. Vesele a lehce tlučou do rytmu:

Ose, Ose, ty mě nesežereš.

Acqtagu, Acqtagu, ty mě nezastřelíš.

Braku, Braku, ty mě nedostaneš.

Vyjdeš napráááázdno,

vyjdeš napráááázdno!

Unavené nohy už jdou zase lehce, lehce kulhá Bal-Bes vstříc svému cíli.

8

Boj

Os se usmívá mizivé tečce na svém velkém jazyku. Os se usmívá Bal-Besovi, protože Bal-Bes si myslí, že může Osu uniknout. Nikdo Osu neunikne, když Os nechce. Os má připraveno ještě mnoho lstí a pastí, zkázonosných, smrtících.

Bal-Bes to netuší, proto se Os výsměšně usmívá.

Černé mraky se opět slévají nad vrcholky. Zakryjí výhled, zakryjí slunce. Zakryjí Bal-Besův cíl. Ale Bal-Bes zná směr.

Šedivá mlha se valí z vrcholů přes Osuv jazyk dolů k Bal-Besovi. Mlha stéká a plyne jako líné vody velkých řek.

Plazí se po zemi jako tmavá, špinavě šedivá voda a vniká do puklin a škvír Osová jazyka. Oblaka mlhy zaplavují jako průhledné vlny Bal-Besovy nohy, obtékají jeho kolena. Plazí se dál. Jemně, neslyšně.

Bal-Bes se rozhlíží. Ve vzdálenosti dvou dostřelů šípu vidí jednu hlavu. Nad mlhou se vznáší jen jedna hlava a pronásleduje Bal-Bese. Acqtagova hlava. Hlava s dlouhýma úzkýma očima. Acqtagovo tělo a nohy Bal-Bes nevidí. Ty vězí v šedivé mlze. Hlava plave na té tmavé břečce a pluje za Bal-Besem.

Kde je Brac?, Skrývá ho mlha? Nemůže dál? Je Brac zraněný? Spadl z ledového stupně?, Bal-Bes je rád, že má za sebou už jen jednoho pronásledovatele. Není rád při pomyšlení, že by Brac mohl být mrtvý.

Vlny mlhy sahají čím dál výš. Osuv mokrý, šedý dech zahaluje všechno. Dorážející mlhové vlny se nad Bal-Besem zavírají, pohlcují i Acqtagovu hlavu. Jen nezřetelně vidí ještě Bal-Bes Acqtaga za sebou. Ale stín ho pronásleduje, zůstává mu v patách. Bal-Bes jde směrem, o kterém věří, že ho zavede k nízkému přechodu. Doufá, že jde správným směrem. Už si není tak úplně jistý. Pokouší se jít rovně.

Musí však obcházet trhliny v Osově jazyku. Bal-Besova stezka se kroutí jako had. Stín za ním ho následuje. Stín jde za stínem.

Začíná sněžit. Nejprve padají drobné vločky, jen ojediněle a málo. Potom větší, je jich hodně, hustě sněží.

Teď padají kusy sněhu velké jako motýli. Sněhoví motýli obletují Bal-Bese, usedají na jeho oděv, nejprve roztávají, potom však zůstávají, je jich čím dál víc. Vločky padají tak hustě a tak rychle, že má Bal-Bes pocit, jako by procházel bílými stěnami., Sníh na Osově jazyku neroztává. Sníh zůstává ležet, pokrývá jazyk, zakrývá trhliny. Bílá pokrývka na Osově jazyku se zvyšuje, stopy Bal-Besových nohou jsou hlubší. Bal-Bes se brodí sněhem po kotníky. Musí jít pomalu, musí dávat pozor na zakryté pukliny., Bal-Bes už Acqtaga nevidí. Ví, že ani Acqtag nevidí jeho. Ale ví, že ho Acqtag sleduje, protože Bal-Besovy stopy jsou čím dál hlubší. Tak hluboké, že je sníh nestačí tak rychle zakrýt.

Mlha a sníh s sebou přinášejí chlad. Bal-Bes mrzne v mokrém oděvu. Mrzne v mokrých, rozměklých botách.

Vytahuje z vaku svou kožešinu na spaní. Ještě je suchá a slibuje teplo. Bal-Bes se balí do kožešiny a její konce drží zevnitř rukama. Kožešina je velká a silná a poskytuje ochranu a teplo. Tak je to lepší. Ale nohy zůstávají studené.

Prsty už chladem bolí.

Bal-Bes se boří po kolena. Tak vysoko už napadl sníh.

Jde se hůř, nohy se špatně zvedají, jsou stále těžší., K

průsmyku mezi horami už to nemůže být daleko. Bal-Besovi se již nechce jít, proto si hlasitě dodává odvahu: Jen dál, ještě pár kroků. Nahoru to už nemůže být daleko a pak už to nepůjde nahoru, ale dolů, do země, kde slunce stojí vysoko.

– Slunce. Teplo. Brzy. Brzy…

Před Bal-Besem se vynořují temné postavy. Lidé? Ne., Temné postavy nehybně stojí. Jsou větší než lidé. Jsou skoro pokryté sněhem., Jsou to kameny, skaliska. Těm chlad, sníh a mlha nevadí. Nebojí se Osu ani pronásledovatelů.

Stojí nehybně., Bal-Besem projíždí úlek.

Když byl výhled na hory ještě jasný, Bal-Bes žádné skály ani kameny neviděl. Bal-Bes odbočil ze správného směru, vydal se špatnou cestou. Bal-Bes neví, co dál. Jít směrem ruky luku? Ruky šípu? Rovně mezi kameny? Neví.

Bal-Bes zabloudil.

Bal-Bes jen ví, že musí nahoru, výš. Někde musí ta hora končit, někde to zase musí jít z kopce dolů, do země, kde slunce stojí vysoko. Ach, slunce!

Os se rozpřahuje k poslednímu úderu. Rozpřahuje se k úderu, který má zabít. Os čekal dlouho, teď chce kořist, chce žrát. Os spouští bouři., Oork, Bouře, se rozeběhne a řítí se z vrcholů dolů.

První nápor zasahuje Bal-Bese nečekaně. Bal-Bes je stržen na zem. Bezmocně leží na zádech. Bouře ho zatlačuje hluboko do sněhu, kupí na něj sníh a s výskáním po něm dupe.

Bouře zpívá. Někdy vysokým hlasem jako poděšený křik ptáků vysoko ve vzduchu. Jindy hlubokým hlasem jako zuřivé bručení medvěda. Bouře vyráží dlouhé, pronikavé hvizdy, pak zase vyje, tupě a nebezpečně jako hladový vlk.

Oork zpívá hlasitě a potom opět tiše. Někdy řve, jindy šeptá.

Jen na krátké okamžiky se úplně utiší. Potom začne skučet nanovo. Hlasitěji než předtím. Bal-Bes se namáhavě napřimuje. Nakloní se hluboko dopředu, proti bouři. Tak hluboko, že by musel padnout, ale síla bouře ho drží. V

hlubokém předklonu se Bal-Bes vleče dál. Bouře mu chce vzít přikrývku, strhnout z hlavy čepici, stáhnout oděv z těla.

Bal-Bes pevně drží přikrývku a čepici. Pevně drží svůj život.

Těsněji se zavine do kožešiny, chce bouři dát co nejméně místa, kde by přikrývku mohla chytit. Ale té se znovu a znovu daří pod ni vniknout, vzdout ji a rvát pryč.

Bouře je studená. Os je studený. Oba dohromady přinášejí ledový chlad, ve kterém nic živého dlouho nežije.

Sněhové vločky se mění v hrudky ledu. Už nepadají, bouře je vystřeluje proti Bal-Besovi jako šípy. Ledové šípy ho zasahují, působí mu bolest. Mokrý oděv tuhne, tvrdne a přimrzá k tělu. Všude k němu proniká zima. Bal-Besova přikrývka jako by měla sto děr. Bouře a Os přinášejí chlad, který zabíjí.

Nejprve chlad zabije bolest. Bal-Bes už necítí bolest v rukou a nohou. Vůbec už necítí ruce a nohy. Myslí si, že už ruce a nohy nemá. Myslí si, že jde po kolenou. Bal-Bes vidí nohu, když ji vytáhne ze sněhu. Když se noha po koleno zaboří do sněhu, zmizí. Potom Bal-Bes žádnou nohu nemá.

Bal-Bes je jenom od kolen nahoru., Ruce už necítí, co drží.

Bal-Bes doufá, že udrží přikrývku, že ji drží dost pevně, aby ji bouře neodnesla.

Bal-Bes se diví, že ještě jde. Ze nohy, které už nejsou, ještě nesou tělo. Bal-Bes už neví, kam jde. Nedělá mu to starosti. Občas se domnívá, že za sebou vidí stín pronásledovatele. Už mu to nedělá starosti. Nestará se už o Acqtaga. Bal-Bes už nebojuje proti lidem, bojuje proti mocnějším nepřátelům: bouři, chladu, Osu. Bojuje sám proti sobě. Proti únavě, proti přání padnout a spát. Ví, že by to byl věčný spánek. Bal-Bes bojuje o přežití., Bojuje i ve své hlavě. Bojuje s tím, co dávno pominulo, co je však stále ještě v jeho hlavě:

Kde udělal Bal-Bes chybu? Bylo špatné, že utekl z války?, Když Bal-Bes neuteče, musí vést válku dál. Musí zabíjet, působit bolest. Musí poslouchat křik umírajících.

Musí poslouchat chroptění raněných. Musí se dívat na hořící chýše a přihlížet zabíjení. Musí vidět, jak uplakané děti sedí u zuhelnatělých mrtvol. Tak dlouho, dokud neotupí a nezvykne si na to. Tak dlouho, dokud sám nebude mít radost ze zabíjení., Jen se podívej na ty staré, zkušené válečníky: jak do sebe lijí medovinu, aby se opili, aby se po vraždění zase mohli smát. Podívej se na ně, jak se vychloubají, řvou, povykují, aby neslyšeli sténání raněných. Podívej se na ně, jak se navzájem plácají po ramenou, jak bijí zajatce, jak tlučou ženy a děti, aby v sobě samých utloukli soucit a odpor. Podívej se na ně, jak čím dál víc nacházejí radost v týrání., Bal-Bes nechce být jako oni, nechce být zkušeným válečníkem. Proto musel Bal-Bes utéct.

Za to byl potrestán. Za to byl pomalován žlutou barvou, nalepili mu na tělo peří, vysmívali se mu, bili ho. Za to mu uřízli ušní lalůček a odehnali ho od chýší jeho kmene. Od té doby musí Bal-Bes jít…

A Bal-Bes stále ještě jde. Jde šedou temnotou, jde proti bouři, která den proměnila v noc. Jde proti šípům z ledu.

Brodí se po pás sněhem. Jde kolem kamenů, které nehnutě stojí.

… Nehnutě stojí… Zůstat stát… To je ono! Bal-Bes to teď ví: neměl se dát na útěk. Po bitvě, po zabíjení. Měl se zastavit, měl mluvit. Po boji, před bojem, ještě u chýší, než válka začala. Měl mluvit, než se pokračovalo v zabíjení. Měl mluvit proti válce. Možná i jiní smýšleli jako on. Mnoho jich nebylo, ale pár přece. Možná několik starších, kteří o válce rozhodovali. Možná se mohlo válce zabránit. Nebo pokračování té války. Možná také, že ne. Pravděpodobně by pak Bal-Bese stejně vyhnali, vypudili z kmene. Lidé by však věděli, že Bal-Bes není zbabělec, ale jen nenávidí válku.

Někteří by možná mysleli jako on. Někteří, možná i mnozí…

Bal-Bes neví, proč ještě jde. Proč ještě může jít. Ví, že dlouho už jít nevydrží. Oork už zpívá za Bal-Bese píseň za mrtvé. A Os si olizuje rty., Kolem Bal-Bese je tak šedivo, tak temno, tak beznadějně, že Bal-Bes opět hledá útočiště ve své hlavě.

… Hledá. Od té doby, co jde, Bal-Bes hledá. Jde a hledá chýše, v nichž by mohl zůstat. Které by ho přijaly a chránily, kde je teplý oheň. Kde by ho lidé měli rádi. Našel mnoho takových míst. Nezůstal, opět šel dál.

Bal-Bes šel dál, protože viděl věci, které se mu nelíbily, zvyky, kterým nemohl porozumět. Lidi, kteří své děti obětovali bohům. Lidi, kteří sežrali své poražené nepřátele.

Lidi, kteří jiné lidi drželi jako zvířata, nechávali je pracovat a používali je jako zboží na výměnu. Nespravedlivé náčelníky, kruté kouzelníky. Bal-Bes k tomu nic neřekl, jen šel stále dál.

Když Bal-Bes myslel jinak než lidé v chýších, šel dál.

Šel sám od sebe. Nečekal, až ho vyženou. Bal-Bes má strach, že bude vyhnán., „Zbabělý ptáku!“ zní mu stále ještě v hlavě. Bal-Bes se stále ještě vidí, jak běží se žlutým tělem polepeným peřím, jak běží pryč., Když Bal-Bes myslel jinak než lidé v chýších, nezastavil se a neřekl: Vy to chcete? Já to nechci! Nikdy to Bal-Bes nezkusil. Jestlipak ještě jiní smýšlejí jako on? Bal-Bes neví. Protože vždycky šel dál…

Bal-Bes stále ještě jde. Jde?, Ne, Bal-Bes se potácí, leze, vleče se dál. Pohybuje se kupředu, přestože sníh mu sahá po pás, navzdory zimě, která ho pomalu zabíjí, navzdory bouři, jež ho poráží, navzdory Osu, který mlaská jazykem. Navzdory beznaději., Před Bal-Besem se jasní.

Bal-Bes vidí hory. Vidí přechod přes Velké hory, místo, z kterého už to nemůže jít vzhůru, místo, z kterého se jde z kopce dolů, do země, kde slunce stojí vysoko.

Ale Bal-Bes nejde dál. Má cíl před očima a zastavuje se.

Obrací se. Obrací se zády k bouři. Stojí a čeká na svého pronásledovatele.

Bal-Bes nechce jít dál. Možná nemůže jít dál. Ví, že zemře. Ale obrací se tváří k nebezpečí. Nikoli zády. Zemře ve stoje. Ne na útěku. Jednou zůstane Bal-Bes stát. Konečně jednou nepůjde pryč. Bude vzdorovat. Teď., Bal-Bes čeká na Acqtaga.

Bal-Bes nečeká dlouho. Záhy se vynořuje Acqtagův mlhavý stín. Blíží se, zvětšuje, zostřuje. Acqtag jde pomalu.

Bojuje proti bouři stejně jako Bal-Bes. Acqtag jde s roztaženýma nohama a nezapadá tak hluboko do sněhu. Má na nohou boty pletené z větví, boty na sníh. V nich může jít po sněhu. Proto se Acqtag zdá mnohem větší než Bal-Bes, který stojí zabořen do sněhu. Dřevěná ochrana očí v Acqtagově tváří chrání i před bouří, před šípy z ledu. Škvíra pro oči je natočená k Bal-Besovi. Acqtag zrychluje. Bal-Bes má pocit, že slyší, jak se Acqtag směje. Možná se však směje Oork. Možná Os., Acqtag má ruce obalené kožešinou. Má rukavice. Oběma pěstmi svírá sekyru. Bal-Besovu sekyru. Sekyru z mědi.

Několik kroků před Bal-Besem se Acqtag zastavuje.

Tyčí se nad ním a shlíží dolů. Bal-Bes na něj křičí: „Nejsem vrah Muiry!“

Sám vlastní slova neslyší. Bouře mu rve slova od úst a odnáší je neznámo kam. I Acqtag něco volá. Bal-Bes nic neslyší. Slyší jen Oorkův hlas. Oork přeřve všechno. Bal-Bes nemá žádnou zbraň. Acqtag má sekyru. Bal-Bes boj prohraje. Bal-Bes to ví. Jak může vyhrát s nohama, které začínají až u kolen, s rukama, které už nejsou. Ale Bal-Bes bude bojovat. Jednou rukou odrazí úder sekyry. Ruka nebude cítit bolest, protože Bal-Bes necítí ruku. Druhou rukou se pokusí chytit sekyru, pokud ruka, která už rukou není, ještě může něco chytit. Boj je beznadějný, ale Bal-Bes zůstává stát.

Proč Acqtag váhá? Proč nezaútočí? Acqtag čeká a zírá tmavou škvírou ve dřevě, které mu chrání oči. Proč Acqtag čeká?

Náhle Bal-Bes ví, proč., Silná paže mu zezadu obejme tělo a tlačí mu dech z plic. Brakův hlas mu bouří do uší: „Liško, liško, liško, mám tě!“

Potom Bal-Bes cítí ránu do hlavy., Pak už nic. Brac pouští Bal-Bese a ten klesá k zemi. Bouře sype sníh na Bal-Besovo tělo.

9

Noc

Bal-Bes neví, odkud zpěv přichází. Zvenčí, od Oorku, který kolem něj zuří,, nebo zevnitř, z bouře v jeho hlavě.

Bal-Bes zvedá hlavu., Achchch! Hlava ho bolí. Zpívá to v hlavě. Oork zpívá také, ale hlava zpívá hlasitěji., Bal-Bes setřásá sníh z obličeje a rozhlíží se. Nevidí své tělo. Jeho tělo je pokryto sněhem.

Acqtag a Brac jsou několik kroků od něj, u skály. Tam bouře navála hodně sněhu. Acqtag a Brac vyhrabávají ve sněhu jeskyni. Tesají sekyrou, odhazují sníh rukama. Jde i o jejich život. Nikdo dlouho nepřežije bouři, která se žene nad Osem. Nikdo nepřežije zimu. Brac a Acqtag se prohrabávají dolů, vyhazují navátý sníh. Pracují rychle sekyrou i rukama.

Zůstává volný malý otvor sloužící jako vchod. Acqtag se protáhne dovnitř, Brac za ním podá jejich krosny. Potom míří k Bal-Besovi. Chytá ho za nohu a vleče k jeskyni. Brac ho prostrkává otvorem, Acqtag táhne zevnitř. Potom leze do jeskyně Brac.

V jeskyni je tepleji. Oork nemůže dovnitř, nemůže dovnitř nafoukat zimu. Jeskyně je nízká, dá se v ní jen sedět nebo klečet. Je tu místo pro tři muže, když sedí těsně vedle sebe. Acqtag rozprostřel na zemi slaměnou rohožku.

Vyhlazuje stěny jeskyně a topůrkem sekyry proráží díry do stropu, aby dovnitř mohl vzduch, protože Brac zasypává jeskyni sněhem. Brac vylamuje kámen ze zadní stěny jeskyně. Vytahuje ze své krosny kousek suchého mechu a klade ho na kámen. Dvěma pazourky vykřeše jiskry. Jiskry přeskakují na mech a mech začíná doutnat. Brac opatrně fouká do doutnajícího troudu. Vyskakuje malý plamínek.

Brac nad ním drží smolnou dřevěnou třísku. Tříska vzplane.

Brac přikládá další třísku. Plameny jsou větší, objevuje se kouř a stoupá ke vzduchovým dírám. Oork, Bouře, vysává kouř z jeskyně. Oork vztekle zpívá chraptivým hlasem., Brac vytahuje z krosny další dřevo. Konce dřev vkládá do ohně. Plamen má zůstat malý a málo kouřit.

Bal-Bes sedí vedle Acqtaga na krosně., Bal-Bes ničemu nerozumí. Brac a Acqtag ho pronásledovali, aby ho zabili. Proč ho nezabíjejí? Proč ho nenechají ležet venku, aby ho zima zabila, aby ho Os sežral? Bal-Bes chce mluvit, chce se ptát. Ale Brac dává Bal-Besovi znamení, aby mlčel.

Brac zachmuřeně říká:

„Není čas na mluvení. Je jen čas zůstat naživu. Tady máš, svlékni ty mokré věci!“

Hází Bal-Besovi uzlík se suchým oblečením. Brac a Acqtag se už převlékají do suchého. Bal-Bes vidí na Acqtagových zádech znamení z jizev představující vlka. Na Brakových zádech se modře leskne znamení medvěda., Bal-Bes má bílé a ztuhlé prsty. Nemůže jimi hýbat. Nemůže se převlékat. Acqtag mu pomáhá. Stahuje mu boty. Vidí, že Bal-Bes má nohy bílé, ztuhlé a bez života. Acqtag je zneklidněný. Říká:

„Tři je! Musíš nohy silně třít. Musíš do nich vetřít život.

Jinak ti nohy umřou a ty umřeš ještě dneska v noci. Máš umřít až zítra., Tři je! Pořádně tři!“

Dává Bal-Besovi kousek kožešiny. Bal-Bes tře. Necítí nic. I Brac a Acqtag třou části svých těl, které v chladu zbělely, znecitlivěly a odumřely. Špičky nosů, uši, prsty u nohou a rukou. Všichni třou, drhnou, masírují, promačkávají. I Bal-Bes. Necítí nic. Cítí v nohou jen smrt.

Brac postavil na každou stranu ohně dva kameny. Z

krosny vytahuje hrnec, plní ho sněhem a staví na oheň na ty dva kameny. Sníh syčí. Taje. Zůstává z něj trocha vody.

Brac sníh doplňuje.

Bal-Bes tře. Drhne kožešinou nohy. Hněte je, bije do nich. Pociťuje v nich lehkou bolest. Bolest sílí. Bal-Bes sténá. Chce přestat hníst prsty u nohou. Bolest je příliš velká. Acqtag na něj křičí: „Jen dál, dál! Bolest je dobrá. Bolest je život. Bolest vrací nohám život. Tři dál! Dál!“

Bal-Bes tře dál a sténá. Bolest zvolna polevuje. Noha začíná dostávat barvu, rudne. Bal-Besovy nohy jsou zachráněny. Do zítřka.

Z vody nad ohněm stoupá bílá pára. Voda je horká. Brac do ní sype usušené listy. Čeká. Pak si natáhne rukavici a odstaví hrnec z ohně. Fouká. Pije. Podává nádobu Acqtagovi. I Bal-Bes smí pít. Achchch! Teplo! Zalévá tělo až do prstů u nohou. Teplo se vlévá do špiček prstů. Teplo dělá Bal-Bese skoro šťastným, kdyby tu nebyla myšlenka na zítřek.

Sníh na stropě jeskyně začíná tát. Voda stéká po hladkých stěnách, stéká na zem. Acqtag vyhlubuje stružku mezi stěnou a zemí a vyhrabává prohlubeň, ve které se voda z roztátého sněhu může shromažďovat. Brac uhasíná část ohně, nechává hořet jen tři dřeva. Říká: „Dávají světlo. Dávají dost tepla. Dost na to, aby nás uchránily před zmrznutím.“

Venku zuří Oork, vzteklý, že lidé ještě žijí. Ve vzteku sype na jeskyni ještě více sněhu, ještě víc ji zahrnuje ledem.

Ale to jeskyni jen zpevňuje, lépe ji chrání proti zimě.

Brac dává každému kousek masa. Acqtag nabízí trnky.

Jedí, žvýkají. Nikdo nemluví. Jídlo dělá všem dobře. Tři muži sedí těsně vedle sebe na krosnách. Bal-Bes sedí uprostřed. Obdivuje krosny. Je to dřevěná konstrukce potažená kůží. Jsou lehké. Nosí se na zádech. Ne jako Bal-Besův vak, který je upevněn koženým páskem a visí jen na jednom rameni, jedno rameno vždy zatěžuje. Krosny rozdělují váhu na obě ramena. Při chůzi netlučou do boku.

Kolik místa v těch krosnách je! Jídlo, hrnec, pazourek, troud, třísky, dřevo, přikrývky, suché oblečení, rukavice, spletené boty na sníh, slaměné rohože, ochrana pro oči., Brac a Acqtag nesli těžký náklad, ale ty věci pomáhají přežít na Osu. Teď krosny slouží k sezení, pomáhají zmírnit chlad stoupající od země.

Bal-Bes se cítí slabý a zároveň je mu dobře. Cítí se bezpečný jako mezi přáteli. Přáteli?, Přátele dělají totéž.

Tři muži šli noc a den, šli stejnou dlouhou, příkrou cestou vzhůru, na nejvyšší místo Osu. Ti tři muži bojovali proti Osově záludnosti, proti mrazivému chladu, proti bouři.

Bojovali proti únavě, proti času, proti sobě navzájem. Teď sedí tady v jeskyni a jedí jako přátelé. Ale Bal-Bes ví, že sedí mezi dvěma muži, kteří chtějí jeho smrt. Zítra, až už Oork nebude zpívat.

Po jídle Brac svazuje Bal-Besovi ruce. Potom mu klade koženou smyčku kolem krku. Konec řemenu drží v rukou.

Může kdykoli smyčku utáhnout, může Bal-Besovi stáhnout krk, pokud by chtěl utéct.

„Teď je čas na mluvení,“ říká Brac. Škrábe se na hlavě a zhluboka nadechuje. Brac nerad mluví, raději jedná. Ale když mluvit musí, mluví. Hlasitě, hlubokým hlasem: „Než jsi Muiru zabil, viděla obrazy. Obrazy toho, co bude. Muira viděla Os. Viděla tebe na jazyku Osu. Viděla, jak tě Os žere. A, Muira viděla Beth, Slunce, které rudě vycházelo, když tě Os žral., Muiřiny obrazy jsou pravdivé.

Muira se nikdy nemýlila, když viděla obrazy toho, co bude.

– Nikdo se nesmí pokoušet ty obrazy měnit. Nikdo se nesmí pokoušet dělat něco, aby ty obrazy přestaly být pravdivé.

Nepodaří se to. Muiřiny obrazy jsou silnější. A každému, kdo se o něco takového pokusí, to přinese neštěstí. Přinese to neštěstí celému kmeni., Ty jsi o Muiřiných obrazech vyprávěl Acqtagovi, tu noc, kdy jsi byl u Muiry a zabil jsi ji.

Acqtag řekl o těch obrazech kmeni. Tak to vědí všichni.

Tau-Tauové chtějí, aby tebe, Bal-Bese, sežral Os, až bude Beth, Slunce, rudě vycházet. Tau-Tauové nechtějí, aby byly Muiřiny obrazy měněny., Tak to má být. Acqtag a já jsme byli vysláni, abychom vykonali to, co si kmen přeje., Teď je Oork, Bouře. Počkáme, až Beth v rudé záři vyjde nad Velké hory. Potom tě zabijeme. Os tě sežere. Slunce bude přihlížet.“

Brac mlčí. Acqtag přikyvuje. Bal-Bes neříká nic. Brac zhluboka a těžce vzdychne a odfrkne. Braková tvář rudne.

Brac má vztek, Brac má vztek a zároveň je mu smutno. Brac se rozkřičí:

„Buto, Beth a bobky kozorožců! Bal-Besi, ty smradlavý berane. Jsi hloupější než Bum-Bum., Proč jsi zavraždil Muiru? Co ti udělala?, Já jsem tu starou čarodějku taky neměl rád. Ale proto ji přece nebudu zabíjet! Ať si čaruje, ať si hlídá mrtvé! Já chodím na lov. Co je mi do Muiry? Bal-Besi, ty máš víc sena v hlavě než v botách! Mohli jsme být přátelé. My, Acqtag, ty a já. Mohli jsme lovit kozorožce.

Mnoho kozorožců, kamzíků, možná i medvěda. Mohli jsme se stát nejslavnějšími lovci Velkých hor. Byli by nás znali v každém kmeni, každý by říkal: To jsou tři největší lovci Velkých hor. Ale ne. Tys musel zabít Muiru a my musíme zabít tebe. Os, Oork a beraní rohy! Bal-Besi, nechci tě zabít!

Ale musím!“

Brac vztekle hází hrnec, který má v ruce, na zem. Hrnec se rozbíjí. Brac kope do střepin, až se rozlétají na všechny strany.

Brac se ještě více zachumlává do své kožešiny, odvrací se a něco si pro sebe bručí., Mluvil dlouho. Brac nemluví často tak dlouho. Teď bude dlouho mlčet., Ticho. Smolná tříska zapraská. Venku kvílí Oork.

Do ticha promluví Bal-Bes. Má drsný, ochraptělý hlas: „Já jsem Muiru nezabil. Tak mi přece věřte! Já jsem to nebyl. Já…“

Acqtag ho přerušuje:

„Bal-Besi, chtěl bych ti věřit. Ale nemohu věřit něčemu, co nemůže být. Příliš mnoho okolností mluví proti tobě. Ty jsi čarodějku viděl naposledy. Živou. Řekla ti, co bude.

Potom jsi ji zabil. Potom ses vrátil zpátky k chýším. Bum-Bum ji viděl druhý den ráno. Už mrtvou. Bum-Bum má v hlavě zlé sny, ale nelže., Bal-Besi, vyprávěl jsi mi, že čarodějka předpověděla svou smrt. Ty jsi věděl, že může zemřít, že zemře. Zabil jsi ji, protože jsi věděl, že ji člověk může zabít. Všichni Tau-Tauové věřili, že strážkyně mrtvých žije navěky., Mnoho nás velkou čarodějku nenávidělo. Nikdo ji nezabil. Mnoho let jsme ji nenáviděli, ale nikdo nezabíjel. Pak jsi přišel ty a čarodějka je mrtvá.

A především, Bal-Besi, ty jsi utekl. Vrah, zloděj, někdo, kdo udělá něco špatného, uteče. Kdo nic zlého neudělal, zůstane stát a řekne: Neudělal jsem nic zlého., Ty jsi utekl.“

Bal-Bes by chtěl mluvit. Chtěl by říct, jak je to s tím utíkáním, chtěl by říct, že cizím se nevěří. Chtěl by toho říct hodně. Acqtag ho nenechá. Acqtag mluví dál: „Bal-Besi, vzpomínáš si? Řekl jsem: Nenávidím čarodějku., Ano, nenáviděl jsem ji. Jsem rád, že je mrtvá.

Ale nikdo ji nesměl zabít. Její vražda musí být pomstěna.

Tak rozhodl Tanist a rada starších. Jejich rozhodnutí je vůle kmene Tau-Tau. Jsme tady, abychom čarodějku pomstili.

Jsme tady, abychom tě zabili. Ani já tě nechci zabít. Ale i já musím. Poslouchám příkaz. Takový je zvyk.“

Acqtag mluvil klidně. Tiše, rychle a naléhavě. Chvílemi mu zaplanulo v očích. Teď tu sedí v klidu, oči má zavřené.

Teď může mluvit Bal-Bes.

„Jsem v kmeni Tau-Tau cizí. Cizinci se nevěří. Když cizinec řekne: ‚Neudělal jsem nic zlého,‘ všichni se smějí a nevěří mu., Proto jsem utekl. Příliš mnoho mluví proti mně., Ale něco mluví pro mě: muž beze jména. Muž, jenž žije na hoře varujícího prstu. Chtěl mě zabít, chtěl mě zaškrtit. Svíral mi prsty kolem krku, tiskl a volal: ‚Zabiji tě jako… jako…‘ Víc jsem neslyšel. Možná ani víc neřekl. Ale chtěl říct, možná řekl: jako jsem zabil Muiru.‘“

Na okamžik se Acqtag zamýšlí. Potom říká: „Mohl říct, možná také řekl: ,… jako jsem chtěl zabít Muiru.’, Možná také řekl: ‚Zabiji tě, jako zabíjím krysu.‘

Bažanta, hada. Je mnoho možností., Možná řekl: ‚Zabiji tě, jak bych měl vraha, jako jsi ty, zabít.‘“

Bal-Bes přemýšlí. Acqtag má pravdu. Muž beze jména mohl říct leccos., Ale tak rychle se Bal-Bes nevzdává.

„Přesto. Mohl říct:… jako jsem zabil Muiru., Chtěl mě uškrtit, mohl uškrtit Muiru. Nenáviděl Muiru a nevěřil, že žije navěky.“

Acqtag se škrábe na hlavě, potom říká: „To je možné. Ale, on nemůže zpátky k chýším.

Nemůže jít za znamení, které čarodějka načrtla na kámen.“

Bal-Bes hněvivě říká:

„Ty, Acqtagu, ty Braku, a ostatní, i já sám jsme přes to znamení šli. Nezadrželo nás. Je to jen znamení v kameni.

Není to skalní stěna ani široká, dravá řeka. Je možné je přejít. On může také.“

Acqtagovi zaplápolá v očích. Rozčileně říká: „Je to víc než jen znamení v kameni. Je tam skryto kouzlo. Strážkyně mrtvých tam vložila kouzlo. Kouzlo je silnější než příkrá skalní stěna, silnější než dravá řeka. Ten, pro koho kouzlo platí, přes znamení nemůže. My můžeme.

Muž, který není, nemůže., Bal-Besi, ty nevěříš na kouzla.

Ty nevěříš na kouzelné znamení v kameni, ty nevěříš na čarodějčin kouzelný kámen, který umožňuje věčný život.

Nevěříš ani v posvátný kruh z kamenů, tam, kde jsi zastřelil psa. Tobě není nic svaté. Jen ten, kdo nevěří v kouzla, může zabít čarodějku.“

Brac rozzlobeně bručí:

„Muž beze jména je zesláblý hladem. Má nemocnou nohu. Cesta z Hory varujícího prstu k našim chýším a zase zpátky je daleká. Nevěřím, že by to muž beze jména dokázal.“

Bal-Bes znejistí. Neví už, co si má myslet, v co má věřit. Možná muž beze jména opravdu není vrah. Kdo tedy je? Bal-Bes neví., Ještě jednou se Bal-Bes pokouší ty dva přesvědčit.

„Ještě něco vypovídá pro mě. Lidé dělají věci, protože k tomu mají důvod. Člověk pije, protože má žízeň. Člověk utíká, protože má strach. Člověk zabije Muiru, protože… Já neměl žádný důvod. Žádný důvod, abych zabil Muiru.

Nemohu říct, že ji nenávidím, nic mi neudělala. Sotva ji znám. Řekněte mi jediný důvod, proč bych měl Muiru zabíjet. Jen jediný důvod…“ Acqtag se soucitně usmívá.

Vrtí hlavou.

„Bal-Besi, tak myslí jen zlý člověk. Člověk, který nevěří v bohy., Člověk nedělá něco, protože má důvod.

Dělá to, protože mu to přikazují bohové. Bohové mu vedou ruku, nohu. Bohové ho přimějí k činu. Člověk je nástroj bohů. Člověk neudělá nic, aniž to bohové chtějí. Často člověk věří, že má důvod, ale to, co ho žene, je vůle bohů.“

„Pak tedy potrestejte bohy, kteří zavinili Muiřinu smrt!“

křičí zoufale Bal-Bes.

„Bal-Besi! Přivoláváš na sebe hněv bohů. Už jsi ho na sebe přivolal., Vůle bohů je, abys zemřel na Osu. Proto tě bohové přiměli, abys zabil Muiru. A teď vedou mě a Braka, abychom vykonali jejich plán. Proto nám bohové povedou ruce, až tě budeme zabíjet.“

Acqtagovy oči v temných důlcích planou a plápolají jako oheň. Tváře mu zčervenaly. Acqtag je vzrušený. Ruce se mu chvějí. Jen pomalu se zase uklidňuje., Všichni mlčí.

Voda z roztátého sněhu kape. Venku zpívá Oork. Ještě pořád.

Tři muži sedí těsně vedle sebe. Je zima. Ne taková, aby zmrzli. Není takové teplo, aby mohli pohodlně spát. Brac tiše chrápe. Acqtag si mumlá ze spaní. Bal-Bes nespí. Slyší Brakovo chrápání a Acqtagovo mumlání. Slyší Oorkův zpěv, kapání vody, praskání plamene., Bal-Bes ztratil pojem o čase. Neví, jak dlouho tady už sedí. Dávno musí být noc. Slunce bylo už nízko, když je Bal-Bes viděl naposledy, když ho zakrývaly černé mraky.

Bal-Bes zírá na střepy rozbitého hrnce na zemi. Počítá kousky, dívá se na jejich okraje. Představuje si, jak kousky složit dohromady. Tady ten se hodí tam k tomu. Tamten patří tady k tomu. Ne, ty dva se k sobě nehodí. Natočit, možná tak? Ne, přece ne. Bal-Bes se očima snaží sestavit rozbitý hrnec. Nedaří se mu to. Chybí kousky. Kraje k sobě nepasují. Tady k těm dvěma kusům se hodí třetí. Ten se nehodí… ten se hodí… ten ne…, Teď usnul i Bal-Bes.

V polospánku Bal-Bes dále skládá střepy. Kousky do sebe nezapadají. Nehodí se jeden k druhému. Může hrnec zčásti postavit, pak se postavené zase zhroutí. Ze střepu se stávají obrazy. Bal-Bes sestavuje obrazy. Přiřazuje k sobě myšlenky. K Muiřinu obrazu přikládá obraz muže beze jména. Pokládá chybějící kámen k Bum-Bumovi. K Brakovi přikládá stopy po rdoušení na Muiřině krku. Nic se k sobě nehodí, hrnec se stále znovu rozpadá. Bal-Bes pokládá všechny kousky vedle sebe: Muira, Bum-Bum, Brac, Acqtag, Tanist, Ambika… Nic se nehodí, žádný obraz se nehodí k druhému.

Šťouchanec Bal-Bese probere z polospánku. Acqtag Bal-Bese šťouchá do boku., Už je ráno? Už je čas umřít?, Acqtag tiše promlouvá:

„Bal-Besi, vstávej! Chtěl bych ti něco vyprávět. Musím ti něco vyprávět. Abys věděl. Poslouchej!“

Bal-Bes otvírá oči, dívá se na Acqtaga. Acqtagovy oční důlky jsou temné. Neplápolá v nich žádný oheň. Jen v nich doutná smutně matné světélko., Brac říhá, vzdychá a spí dál. Acqtag začíná:

„Ty víš, že čarodějku nenávidím. Měl bys vědět, proč., Před dávnou dobou, byl jsem ještě dítě, jsem měl sestru.

Moje sestra byla krásná. Bal-Besi, neumíš si představit, jak byla krásná. Nikdo v kmeni Tau-Tau ještě nikdy neviděl krásnější dívku., Měla bílou pleť. Ne, bílou ne, průsvitnou.

Průsvitnou jako jasná voda, v níž se odráží sníh. Světlé oči, bílé vlasy. Jemné, lehké jako peří, a krásné. Ach, tak krásné! Nikdy tak krásná dívka ještě nežila a nikdy krásnější dívka žít nebude. Všechny kmeny ve Velkých horách ji znaly. Přicházeli lidé, aby se na ni podívali. Říkali jí Bílá dívka. A ta bílá dívka byla moje sestra.

Do té doby nikdo nevěděl, že mohou být bílí, průhlední lidé. Nikdo o tom nikdy neslyšel. O bílých zvířatech se vědělo, o bílých lidech ne.

Potom přišla Muira a mou sestru si vzala. Odvedla ji s sebou pryč. Řekla, že ji chce naučit tajemství svého umění.

Že ji chce vyučit čarodějkou., Už nikdy jsem svou sestru neviděl. Nikdo už nikdy bílou dívku neviděl. Muira ji zabila.

Vím to. Udělala z jejího bílého, průsvitného těla nějaké kouzlo. Zlé kouzlo z krásného těla., Často jsem byl u Muiry a ptal se po své sestře. Ale Muira mlčela…, Proto Muiru nenávidím… nenávidím…“

Acqtagovy oči opět plápolají a osvětlují temné důlky., Bal-Bes nic neříká. Chtěl by Acqtagovi vyprávět o Ambice, o bílé ženě v Muiřině jeskyni, o Acqtagově sestře, nové strážkyni mrtvých. Chtěl by Acqtagovi říct, že jeho sestra žije., Ale Bal-Bes neříká nic. Neví, proč. Náhle je tak unavený., Všechno v tmavé jeskyni ze sněhu mlčí.

V jeskyni je úplná tma. Poslední tříska dohořela. Je zima. Jen těla, která sedí těsně vedle sebe, hřejí. Vzduch je hustý a těžký. Těžko se dýchá., Bal-Bes by chtěl ven z té ponuré díry. Z díry, ve které má strach, že se udusí. Bal-Bes myslí, že už dlouho nedokáže skrčeně sedět. Chtěl by ven, nadýchnout se čerstvého vzduchu, chtěl by si protáhnout tělo, pohybovat se. Chtěl by vidět světlo. Chtěl by, aby vyšlo Beth, Slunce. Chtěl by vidět slunce, přestože ví, že potom musí zemřít., Ještě sem vzduchovými otvory neproniká žádné světlo. Venku je ještě tma. Oork, Bouře, zpívá už jen tiše. Šeptá.

Bal-Bes bojuje proti přání vyskočit, prorazit východ, vylézt na svobodu., Smyčka kolem krku by se zadrhla, vzala by mu všechen vzduch. Brac a Acqtag by ho zbili.

Bal-Bes vzdychá a zůstává sedět. Jeho oči hledají střepy na podlaze. Nevidí je, ve tmě nevidí ani vlastní ruku. Ale v hlavě části skládá, pokouší se rozbité opět sestavit. Pokouší se, zkouší, skládá, staví. Bal-Bes napůl spí a napůl bdí.

Střepy, obrazy, lidé, vzpomínky, myšlenky, všechno se sesazuje dohromady. Hrnec roste. Obraz Muiřiny smrti je jasnější. Chybí už jen jeden kousek. Kde je? Jeden jediný malý kousek. Pak by bylo všechno pohromadě. Bal-Bes hledá. Hledá ve své hlavě chybějící kousek. Hledá.

Nenachází., Je konec. Všechno se hroutí. Hrnec, obraz.

Konec!

Bal-Bes se probouzí. Otevírá oči. Střepy hrnce leží rozházené po zemi., Bal-Bes vidí světlo. Už je den? Čas zemřít?, Ne, vzduchovými otvory sem světlo nedopadá.

Světlo vychází z Acqtagových rukou. Acqtag složil ruce do podoby hrnku, jako by z nich chtěl pít. Drží ruce blízko u obličeje. Z jeho dlaní vychází slabé, nazelenalé světlo.

Světlo matně osvěcuje jeho tvář: bradu, dolní ret, špičku nosu, okraje očních důlků. Acqtag zírá do zeleného světla.

Hluboko v Bal-Besově hlavě náhle probleskuje jiné světlo. Světlé, teplé, žluté světlo. Světlo v hlavě ozařuje všechno. Bal-Bes vidí chybějící kousek. Hodí se. Všechno je pohromadě! Hrnec je celý. A v něm je pravda o Muiřině smrti.

„Braaaaku!“ zařve Bal-Bes.

Brac vyletí. Smyčka kolem Bal-Besova krku se utáhla, škrtí ho. Bal-Bes lapá po dechu. Už žádný nemá. Krk je příliš úzký. Ještě tak dokáže zasípat: „Ne… Braku!… Musím říct něco důležitého…

vzduch!“

Smyčka se uvolňuje. Bal-Bes má zase vzduch. Kašle., Brac rozzlobeně říká:

„Vyděsil jsi mě! Myslel jsem si, že chceš utéct., Co se stalo?“

Bal-Bes sípá. Chce si zamnout krk, ale má svázané ruce.

– Zelené světlo je pryč. Brac zapaluje novou třísku. Ve slabém odlesku plamene zírají Brac a Acqtag na Bal-Bese.

Zvědavě čekají. Bal-Bes říká: „Nechci utéct. Musím říct něco důležitého., Braku, ty máš silné paže. Doufám, že máš i silnou hlavu. Teď ukaž, jak ji máš silnou! Namáhej ji! Dobře poslouchej a to, co řeknu, vpusť do své hlavy!“

„U všech lovců blech! Tak už mluv! Vždyť poslouchám. A nedělej si starosti o sílu mé hlavy! Tak spusť!“

Podrážděně a netrpělivě bubnuje Brac prsty na kolena.

Acqtag se usmívá. Bal-Bes začíná: „Není pravda, že bohové určují každý náš čin. Tolik času nemají. Tolik se ani o nás, lidi, nestarají. Jen člověk sám určuje, co udělá a co neudělá. A člověk má pro to důvody. Pro každý čin má důvod. Nebo několik důvodů.

Každý čin s sebou nese následky. Několik následků. Důvody, čin, následky. Tak to je. Náš život neurčují bohové, ale člověk sám. Nějaký člověk spáchá vraždu. To má důvody, to má důsledky…“

Acqtag chce Bal-Bese přerušit. Vztekle se dívá a na čele má hluboké vrásky. Ale Brac říká: „Nech ho domluvit!“ A Bal-Besovi říká: „Moc tomu nerozumím. Nestarám se o to. Mluv konečně o tom, co je důležité!“

Bal-Bes se zhluboka nadechuje a mluví dál.

„Tu noc poté, co jsem byl u Muiry, jsem mluvil s Acqtagem. Vyprávěl jsem mu o tom. Řekl jsem: ‚Muira viděla mrtvého muže na Osu.‘ Víc ne. Neřekl jsem nic o východu slunce. Neřekl jsem, že Muira viděla vycházet slunce, když Os toho muže žral., Ještě žrát bude. Jen dva lidé vědí o vycházejícím slunci: Muira a já. Odkud to ví Acqtag? Odkud ví Acqtag o vycházejícím slunci? On, který to vyprávěl kmeni Tau-Tau?, Ode mě to neví. Může to vědět jen od Muiry. Acqtag byl u Muiry, mluvil s ní.

Pověděla mu o muži na ledovci, kterého Os sežere a Beth, Slunce, tomu bude přihlížet., Proto to Acqtag ví. A to znamená, že já jsem nebyl poslední, kdo Muiru viděl živou.

Acqtag ji viděl po mně a ona ještě žila., Ještě neříkám, že Acqtag čarodějku zabil, říkám jen, že u ní byl. Po mně.“

Acqtag nemluví. Usmívá se. Ale oči mu plápolají. Brac se škrábe na hlavě. Ptá se: „Kdy… kdy tedy měl Acqtag u Muiry být?“

„V noci. Potom, co mluvil se mnou. Acqtag zná cestu.

Najde tu cestu i v noci. A Buto, Měsíc, Acqtaga viděl. Ale Buto mlčí.“

Bal-Bes se obrací na Acqtaga.

„Acqtagu, ty chceš vyplnit vůli bohů. Ty chceš, abych zemřel na Osu., Muira neviděla na Osu mě. Muira viděla nějakého muže. Neviděla, kdo to je. Nebo to neřekla. Může to být kdokoli. Brac, já, ale i ty, Acqtagu.“

Acqtag chce promluvit. Ale Bal-Bes je rychlejší.

„Nech mě pokračovat. Ještě jsem nedomluvil., Mnoho let vládla Muira kmeni Tau-Tau. Střežila mrtvé, radila živým. Viděla, věděla a mluvila. Teď už nemluví., Její vrah si myslí, že už nemůže říct, kdo ji zardousil. Ale Muira může. Nikdo nemůže zabít Muiru, aniž by se mu nepomstila.

Muira může říct, kdo ji zabil: Mrtvá čarodějka držela v ruce kost. Kost, do níž byly vyryty obrázky zvířat. Držela ji tak, že její pěst zakrývala všechny obrázky. Jen jeden obrázek zůstal volný, jen jeden byl vidět: obrázek vlka. „Vzpomínáš si, Braku? Vzpomínáš si, Acqtagu? Vzpomínáte si na ten obrázek vlka?“

Brac přikyvuje. Acqtag neříká nic. Oči mu plápolají ještě víc. Už se neusmívá, jen upírá zrak na Bal-Bese., Bal-Bes mluví dál.

„Tím obrázkem, který mohl každý vidět, Muira promluvila. Mluví ještě pořád. Mluví ke každému, kdo vidí.

Muira říká: ‚Vlk.‘, Všichni máme na zádech znamení z jizev. Já velkou rybu s dlouhými vousy. Brac medvěda. A Acqtag vlka. Viděl jsem to znamení, když se Acqtag převlékal. Acqtag má na zádech vlka., Muira to věděla.

Muira věděla všechno. Sama mu znamení do zad vřezala, sama do řezů vetřela modrou barvu. To je práce kouzelníků a čarodějek. Takový je zvyk u všech kmenů., Všichni z kmene Tau-Tau vědí, že Acqtag nosí na zádech vlka. Proto nám Muira ukazuje obrázek vlka. Chce říct: Muž se znamením vlka je můj vrah. Pomstěte mě, zabijte ho…“

„Náhoda!“ křičí Acqtag. „Nic než náhoda., Stará žena v boji na život a na smrt má na práci něco jiného než dávat znamení. Brání se, tluče kolem sebe, zoufale a křečovitě se něčeho chytí. Náhodou je to kost, náhodou je vidět obrázek vlka. Je to náhoda!“

Acqtag hlasitě křičel. Bal-Bes křičí také: „Acqtagu, ty nemluv o náhodě! Ty, který věříš, že se nic nestane bez vůle bohů. Acqtagu, ty věříš, že se ani jeden prst u ruky či nohy nepohne, aniž to bohové chtějí. A teď chceš říct, že Muira držela kost náhodou tak, aby byl vidět obrázek vlka? Náhoda? Ty mluvíš o náhodě?, Ale je jedno, jestli nám obrázek vlka ukázali bohové nebo Muira. Obrázek vlka je tady. Z určitého důvodu. Nikoli jen tak, náhodou. Důvod, čin, následek. Vražda má následky. Vražda zanechává stopy., Možná by to u někoho jiného byla náhoda. Ale ne u Muiry. Muira věděla. Muira věděla, co dělá. Dokonce i v okamžiku své smrti.“

Mlčení., Acqtag si položil sekyru přes kolena. Oheň v jeho očích by chtěl Bal-Bese sežehnout., Brac se škrábe na hlavě a bručí:

„Bal-Besi, je to všechno, co chceš říct? Ještě jsi mě nepřesvědčil.“

„Ne. Je toho ještě víc, o čem chci mluvit. Poslouchej!, Muiře kolem krku visel navlečený kámen s červenými třásněmi. Acqtag věří, že ten kámen je kouzelný, věří, že člověku dává věčný život. Ten kámen už na Muiřině krku není. Neležel ani vedle Muiřiny mrtvoly. Ten kámen je pryč.

Vzal ho Muiřin vrah. Acqtag má ten kámen. Acqtag ten kámen potřebuje, protože nechce umřít. Chce žít navěky.

Proto Acqtag ten kámen vzal., Musel kámen strhnout z Muiřina krku, aby ji mohl zabít. Musel z jejího krku odstranit kouzlo, které jí zaručovalo nesmrtelnost., Ten kámen umí ještě něco. Řekl mi to muž beze jména. Ten kámen ve tmě svítí., Znám takové kameny. Svítí zeleně.

Když se roztlučou na prášek a tím se potřou jiné kameny, svítí i ony zeleně., Takový kámen měla Muira. Teď ho má Acqtag. Prve jsem viděl zelené světlo. Zelené světlo v Acqtagových rukou., Braku, prohledej jeho věci a najdeš ten kámen. Podívej se po něm!“

Acqtag svírá sekyru oběma rukama, hrozivě ji zvedá na obranu. Křičí hlasitě a pronikavě.

„Ne, Braku! To nesmíš. Jsem tvůj přítel. Já Muiřin kámen nemám. Ano, mám jeden kámen, kámen pro štěstí.

Patří mně. Není to Muiřin kámen. Mnoho lidí má kameny pro štěstí. Ty víš, že kameny pro štěstí nesmí nikdo vidět, jinak ztratí své kouzlo. Braku, nesmíš ho vidět. Ne, Braku, jsi přece můj přítel!“

Brac váhá. Opět se škrábe na hlavě. Dlouho. Krčí rameny. V tváři má nešťastný výraz. Lehce odkašlává.

Těžce vzdychá. Váhavě a nerozhodně říká: „Acqtag má sice pravdu. Kameny pro štěstí přinášejí neštěstí, když je vidí někdo jiný…, ale…“

Brac vztekle dupne nohou na zem. Řve, až ze stropu padá sníh:

„Nevím, co mám dělat! Os ať sežere všechny ty mizerné kameny štěstí a neštěstí!“

Brac udeří pěstí do sněhové stěny. Ruka se mu proboří až po zápěstí. Ze stropu opět sněží. A Brac znovu řve: „Já to nevím!“

Acqtag se zase usmívá. Usmívá se s jistotou vítěze.

Slabé světlo proniká vzduchovými otvory. Musí být ráno. Brzy vyjde Beth, Slunce. Oork, Bouře, už nezpívá., Brac si opřel hlavu do dlaní. Brac přemýšlí. Přitom si brumlá, vzdychá, tiše kleje. Brac nedochází k žádnému závěru, nedokáže se rozhodnout., Acqtag hledí do dálky.

Skrze stěnu jeskyně, ven, na Os. Acqtag se usmívá. Strnule a ledově. Jako Os.

Bal-Bes má ještě jeden šíp v toulci. Ten šíp je jedno slovo. Bal-Bes to slovo přiloží na tětivu. Napne luk. Zamíří na Acqtaga. Míří přesně a dlouho. Slovo musí zasáhnout. Je to jeho poslední šíp:

„Ambika!“

Bal-Bes vyslovuje jen to jedno, jediné slovo. Nahlas a jasně. Slovo zasahuje. Trčí v Acqtagově těle jako šíp., Acqtag se prudce obrací. Zírá na Bal-Bese. Oči dokořán. V

očích plápolají plameny. Pomalu, šeptem se Acqtag ptá: „Odkud znáš jméno mé mrtvé sestry?“

Bal-Bes odpovídá velmi pomalu. Každá věta zaráží šíp hlouběji do Acqtagova těla.

„Ambika žije. Viděl jsem ji v Muiřině jeskyni. Ona je novou strážkyní mrtvých. Viděla, jak jsi zabil Muiru.“

Plápolání v Acqtagových očích sílí. Vypadá to, jako by v jeho hlavě hořelo. Oči ukazují jen malou část zběsilého požáru. Acqtag je v tváři bílý. Brada mu poklesla. Dlouho nic neříká. Potom mluví. Jeho hlas zní jako z velké dálky:

„Ambika… žije… Bohové mě oklamali… Nemusel jsem pomstít sestru… Nemusel jsem Muiru zabíjet…“

Acqtag se opírá o stěnu, zavírá oči, ruce mu klesají.

Otevírá pěsti. Z ruky mu vypadne kámen a skutálí se na zem., Kámen čarodějky., Bal-Besův poslední šíp byl rozhodující.

Brac se pohne směrem k Acqtagovi. Chce ho chytit., Acqtag procitá jako ze zlého snu. Je rychlý. Výhrůžné zvedá sekyru, zvedá Muiřin kámen, leze k východu z jeskyně.

Dřepne si před něj s napřaženou sekyrou. Je připraven udeřit, připraven zabít každého, kdo na něj zaútočí.

Braková velikost je v malé jeskyni nevýhodou. Brání mu v pohybu. Acqtag je pohyblivý a rychlý. Acqtag ví o své výhodě. Usmívá se. Jeho hlas zní stejně jako Bum-Bumův.

Je vysoký a zmatený.

„Nedostanete mě… mám ten kámen… Muiřin kámen…

budu žít navždy… vy zemřete… já budu žít navěky… Ne, vy mě nedostanete…“

Topůrkem sekyry proráží Acqtag sněhovou stěnu uzavírající východ. Prolézá ven. Je pryč.

Mdlé světlo dopadá otvorem dovnitř. Proudí sem studený, čerstvý vzduch. Doléhají sem Acqtagovy divoké výkřiky. Výkřiky se vzdalují, jsou tišší a tišší. Potom je klid.

10

Smrt

Brac chce ven. Chce běžet za Acqtagem, chytit ho. Brac se protahuje východem. Bal-Bes za ním křičí: „Braku, moje pouta!“

Brac leze zpátky a rozvazuje kožené řemeny na Bal-Besově krku a zápěstích. Teď ven! Bal-Bes se protahuje za Brakem před jeskyni., Achchch! Světlo, čerstvý, chladný vzduch!, Všude hluboký sníh. Na Osu, na skalách, na nejostřejších vrcholcích hor. Všude bílo. Všude měkko.

Žádné ostré hrany, žádné špice. Všude ticho. Hluboký sníh krajinu ztišuje. Sníh pohlcuje všechno hlasité., Zdáli jsou už jen tiše slyšet Acqtagovy výkřiky.

Acqtag běží po Osově jazyku dolů. Běží divokými, dlouhými skoky. Běží hlubokým sněhem. Jemný sníh se zvedá. Víří jako vlny, když nohy probíhají vodou. Acqtag běží průhledným oblakem sněhu., Acqtag kolem sebe mává sekyrou. Divoce jí tne k ruce luku, švihne směrem ruky šípu.

Rozmáchne se dopředu, udeří dozadu. Bije kolem sebe.

Zuří. Utočí na nepřátele, které Bal-Bes ani Brac nemohou vidět. Vidí je jen Acqtag. Musí to být hodně nepřátel. Znovu a znovu je Acqtag sráží, rozpolcuje jim lebky, vysekává hluboké jizvy do jejich těl. Stále znovu vstávají, stále znovu přibývají noví. Acqtag běží a bije a bojuje. Stále znovu na nepřátele řve, křičí jim do obličejů.

„… nedostanete mě… kámen od Muiry… žít navždy…

navždy… navždy… nikdy nezemřu… nikdy… nikdy…

nikdy…“

Brac a Bal-Bes následují Acqtaga. Následují bílý oblak, v němž Acqtag zuří. Běží, volají na Acqtaga, aby se zastavil.

Ale Acqtag nic neslyší a utíká dál. Slyší jen třeskot zbraní a bojové výkřiky svých nepřátel. Acqtag běží a skáče, bojuje a křičí.

Náhle se Acqtag zastavuje. Stojí před stupněm v Osově jazyku. Před ním je strmá a hluboká průrva. Uštvaně se rozhlíží., Bal-Bes a Brac se zastavili. Zdá se, že Acqtag je vůbec nevidí. Jsou tu jen nepřátelé, které jinak nikdo nevidí, kteří ho obstupují a blíží se.

Beth, Slunce, vychází nad horami. Pomalu, kousek po kousku se rudý kotouč vysunuje. Lhostejně a nezadržitelně stoupá výš a výš. Teď‘ stojí na nebi celý terč. Velký a rudý.

Červeně ozařuje sníh na Osově jazyku. Červeně ozařuje tři malé tečky na sněhu, tři lidi.

Acqtag se široce rozmachuje sekyrou. Drží ji v obou rukou. Rozmachuje se daleko do strany a naklání celé tělo.

Stojí tam, jako by chtěl nepříteli odseknout hlavu od těla.

Křičí na nepřítele. Supí a do chladného vzduchu vydechuje bílé obláčky. Hlas mu přeskakuje: „… nedostanete mě… až vy už dávno nebudete… já pořád ještě budu… pořád budu…“

Potom Acqtag udeří. S celou svou silou. Sekyra zasviští vzduchem. Projede kotoučem slunce a sviští dál. Ruce drží sekyru. Sviští s ní, otáčejí se s ní. Sekyra chce letět dál, chce ze vzduchu vytnout kruh. Má příliš mnoho síly, příliš mnoho prudkosti. Prudkost sekyry otáčí tělem. Nohy se otáčejí, ztrácejí oporu, klouzají. Acqtag padá. Sníh vysoko vystříkne. Acqtag mizí za okrajem. Acqtag padá do propasti.

Os má svou oběť.

Bal-Bes a Brac už Acqtaga nevidí. Vidí Beth, Slunce, které stojí těsně nad horami. Červené a kulaté. Beth vidí všechno, vidělo všechno. Slunce zbarvilo krajinu do ruda a její stíny do modra. Bal-Bes a Brac vidí Acqtagovy stopy vedoucí k propasti. Táhnou za sebou nové stopy. Scházejí bokem dolů kolem propasti, kde musí ležet Acqtag. Acqtag leží vedle kamenů vykukujících ze sněhu. Leží na břiše. Je měkce a hluboko zabořen do sněhu. Jednu paži má napřaženou ke straně, jak ji strhl prudký švih sekyrou.

Sekyra leží vedle Acqtaga. Acqtag svírá v pěsti Muiřin kámen. Acqtag se už nehýbá. Bal-Bes mu zvedá hlavu a dívá se mu do očí. Strnule se kamsi upírají. Už neplápolají.

Nikdy už nebudou plápolat. Acqtag je mrtvý.

Brac jde, aby z jeskyně přinesl věci mrtvého., Bal-Bes táhne Acqtagovo tělo blíž ke kamenům, tiskne je do skalní pukliny. Dlouho se dívá na mrtvého Acqtaga. Necítil nenávist k živému, tím méně ji cítí k mrtvému. Bal-Bes pociťuje smutek a strach. Ví, že nechybělo mnoho a ležel by tady, na Acqtagově místě, on sám.

Brac se vrací. Vedle mrtvého pokládá luk a šípy a kamenný nůž. K tomu staví koš. V něm jsou pazourky, troud a krabička z březové kůry. Brac bere měděnou sekyru a dává ji Bal-Besovi.

„Vezmi si ji. Ta patří tobě!“

Bal-Bes potěžkává sekyru v ruce. Váhá. Pak ji pokládá k Acqtagovým věcem a říká:

„Ať si ji ponechá Acqtag. Možná ji bude potřebovat. Já už ji nechci.“

Brac bere kouzelný kámen z Acqtagovy pěsti. Dlouho se na něj dívá. Potom tázavě pohlédne na Bal-Bese. Bal-Bes se podívá na kámen, na Acqtaga a pak přikývne. Brac kámen opět vkládá do ruky mrtvého a mumlá: „Až my už dávno nebudeme, Acqtagovo tělo bude dál.

Muira to viděla. Postará se o to Osuv chlad. Muiřin kámen slibuje dlouhé bytí.“

Brac mrtvého pokrývá slaměnou rohoží. Přes ni rozprostírá ovčí kožešinu. Acqtagovu ochranu očí a spletené boty na sníh dává Bal-Besovi.

„To budeš potřebovat na zpáteční cestu k chýším.“

Potom Brac a Bal-Bes hledají v hlubokém sněhu kameny. Nosí je ke skalní puklině, v níž leží Acqtag.

Kameny puklinu uzavřou.

Brac se na jeden kámen posadí, hledí ke slunci a dlouho neříká nic. Potom začíná zpívat píseň za mrtvé., Zpívá nahlas, hlubokým hlasem. Zpívá o bozích, o Acqtagovi, o živých. Prosí bohy, aby Acqtagův duch nečinil živým zlo.

Prosí o mír mezi mrtvými a živými., Slzy stékají po Brakově tváři. Když Brac dozpíval píseň za mrtvého, říká Bal-Besovi:

„Všechny nás zavedl na led. Tebe, mě, kmen Tau-Tau.

Teď po něm sám uklouzl.“

V koženém vaku má Brac ještě linky. Brac a Bal-Bes jedí. S každým soustem se kámen, který vězí v hrdle, zmenšuje. S jídlem polykají smutek., V koženém vaku zůstává jedna trnka. Brac zvedá jeden kámen z Acqtagova hrobu a klade pod něj vak s trnkou. Potom hrob zase zavírá.

Brac jde, aby si ze sněhové jeskyně přinesl své věci.

Bal-Bes vidí ve sněhu u nohou kousíček dřeva. Zvedá ho. Je to kulatý kousek větve. Jeden konec je zašpičatělý, druhý tupý. Přiřezával ho Acqtag, pro hru na velkém prostranství před náčelníkovou chýší. Tehdy ráno, než šel Bal-Bes podruhé do Muiřiny jeskyně., Bal-Bes dřívko zasunuje mezerou mezi dvěma kameny do Acqtagova hrobu.

Tiše říká:

„Mrtvý, vlk je mrtvý!“

Potom odchází po Brakových stopách.

Vak je sbalen. S košem na zádech a sněžnicemi na nohou stojí Bal-Bes a Brac před sněhovou jeskyní. Strašná byla noc, kterou Bal-Bes strávil spoután a pln strachu, strachu před smrtí za východu slunce. Ale teď je všechno pryč. Bal-Bes je zase volný, může jít, kam chce.

Bal-Bes se dívá k jeskyni. Nedaleko, po několika krocích, vede cesta dolů, do země, kde slunce stojí vysoko., Bal-Bes pohlédne na Braka. Brac je připraven jít, jít zpátky dlouhou cestou k chýším. Bal-Bes se musí rozhodnout: jít dál, nebo zůstat. Musí se rozhodnout mezi zemí, kde slunce stojí vysoko, a chýšemi kmene Tau-Tau., Bal-Bes váhá jen chvilku. Už včera za sněhové bouře se rozhodl: zůstat., Bal-Bes zamíří k Brakovi a říká: „Tak jdeme zpátky. Zpátky k chýším. Už cítím pečeni z kozorožce.“

Brac se směje a mumlá:

„Ano, jdeme. Kámen-z-ucha už vaří. Bude mít radost.“

Potom dopadne Braková ruka na Bal-Besovo rameno.

Přestože má Bal-Bes sněžnice, zaboří se hlouběji do sněhu.

Brac se směje. Bal-Bes se také směje. Bolest v rameni ho rozveseluje. Bal-Bes se těší, že zůstane.