E. R. BURROUGHS

CAPRONA, ZEMĚ DIVŮ

—

Tiskl V. Horák a spol. v Praze II., Soukenická 15.

SPISY E. R. BURROUGHSE:

I.

CAPRONA, ZEMĚ

DIVŮ

P ř e l o ž i l J i r k a M a c á k

I l u s t r o v a l Z . H e r z i g

Autorisované vydání.

1926.

Nakladatelství Ladislav Šotek, Praha.

DÍL I.

ZAPOMENUTÁ ZEMĚ

Kapitola první.

Stalo se to as po třetí hodině odpoledne, 3. června

1916. Zdá se býti skutečně neuvěřitelným, že jsem to vše

prožil — všechny ty podivné a zároveň hrůzné události —

během poměrně krátké doby, tří měsíců. Snad jsem byl

svědkem a účastníkem zázračného kosmického cyklu s jeho

změnami a vývojem — v krátkém onom čase zřel jsem na

vlastní oči věci, které dosud nikdy lidské oko nespatřilo,

zřel jsem minulý svět, starý mrtvý svět, svět jenž odumřel

již před tak dávnými věky, že ani v nejníže položených

vrstvách Cambria po něm nezůstala ani jediná stopa. Skryt

a promísen pod tající kůrou, nepřišel nikdy na dohled

lidským očím, jsa bezpečen v tomto ztraceném koutu země,

kde mně osud zrodil a zároveň předurčil můj neblahý los.

Jsem zde a musím zde zůstati.

Když jsem dočetl až sem, moje zvědavost, jež byla již

podrážděna nálezem rukopisu, byla nyní vybičována na

nejvyšší stupeň. Přijel jsem do Grónska v létě na radu

svého lékaře a zmíral jsem téměř nudou, protože jsem se

nezásobil dostatečně četbou. Nějaký čas jsem rybařil, ale

můj zájem o tento druh sportu, který ani v začátcích nebyl

valný, změnil se v úplnou lhostejnost; nevěda tedy jak bych

se jinak zabavil, svěřil jsem svůj život vratkému člunu

z Mysu Farevell, který se nalézá na nejjižnějším cípu

Grónska.

7

Grónsko! Zelená Země! Jaký to směšný název — ale

moje vyprávění nemá nic společného s Grónskem, ba ani

ne se mnou; přejdu tedy obé, jak jen nejrychleji možno.

Vratký člun posléze dostihl přírodou neuměle

zbudované přístaviště. Příboj byl tak divoký, že domorodci

musili až po pás do vody, aby mi pomohli přistáti. Vynesli

mne na pobřeží. Zatím co připravovali večeři, procházel

jsem se po kamenitém a vlnami rozervaném břehu sem a

tam. Vlny příboje ohlodávaly pobřežní žulová skaliska —

byla-li ovšem skaliska Mysu Farewell právě ze žuly; a

když jsem tak pomalu kráčel mezi útesy, spatřil jsem onu

věc. Snad kdyby byl někdo potkal pravého bengálského

tygra na stezce za Bimini Bath, nebyl by býval tak

překvapen jako já, když jsem zřel v příboji u Mysu

Farewell na nejjižnějším bodu se zmítati as litrovou

thermosovou láhev. Vytáhl jsem jí z vln, ale promočil jsem

si při tom kalhoty až po kolena; sedl jsem si na písčité

pobřeží, a pokud šero dlouhého soumraku dovolovalo četl

jsem rukopis, úhledně psaný na svazku papíru, stočeném a

vloženém do thermosové láhve.

Četl jste zajisté úvodní odstavec, a jste-li idiotem s

vyvinutou obrazotvorností tak jako já, budete chtíti přečísti

si i ostatek rukopisu. Reprodukuji vám jej zcela věrně —

citáty vynechám, beztak se velmi těžko pamatují. Na mne

sice během dvou minut zapomenete — než, to nevadí.

* * *

8

Mým domovem jest Santa-Monica. Jsem, či spíše byl

jsem členem firmy svého otce. Zabývali jsme se stavbou

lodí. V posledních letech jsme se specialisovali na

ponorky, které jsme stavěli pro Německo, Anglii, Francii a

Spojené Státy. Znám podmořské čluny až do jejich

nejmenších podrobností, právě tak, jako zná matka tvář

svého děcka. Velel jsem na mnohých při jejich zkušebních

jízdách. Ale jevím vášnivé sklony k aviatice. Obdržel jsem

svůj diplom pod Curtissem a po dlouhém zdráhání získal

jsem od otce svolení bych se ucházel o místo u Lafayettovy

vzdušné eskadrily. Poštěstilo se mi a byl jsem zařazen k

americké ambulantní službě. A bylo to na mé cestě do

Francie, kdy trojí hvizd ve třech vteřinách změnil můj

životní plán.

Seděli jsme na palubě — já, několik kamarádů, kteří

byli taktéž zařazeni k ambulantní službě a můj airedale

Nobs, spící u mých nohou. Z nenadání ostrý hvizd porušil

ticho oceánu a bezpečnost lodi. Když jsme se octli v

ponorkovém pásmu, pátrali jsme po hladině po

periskopech, domnívali jsme se však jako bezstarostná

děcka, že příštího jitra bezpečně staneme na francouzské

půdě. Byli jsme mladí; v duchu jsme si přáli zažíti něco

hrozného, a náhoda tomu chtěla, že se naše přání vyplnilo;

než u srovnání s tím, co jsem prožil poté, bylo to jako

loutkové divadlo pro děti.

9

Nikdy snad nezapomenu na popelavě zsinalé tváře

cestujících, kteří se vrhali na záchranné pásy; naštěstí

nedošlo k panice. Nobs vstal se země a zavrčel. I já jsem

vstal; pohlédnuv přes pažení lodi zřel jsem ve vzdálenosti

as dvou set yardů periskop podmořského člunu, od nějž se

táhla a bleskurychle šířila k naší lodi rozvířená čára značící

dráhu právě vystřeleného torpéda. Nalézali jsme se na

palubě americké lodi — jež samozřejmě nebyla ozbrojena.

A byli jsme torpedováni zcela bez výstrahy.

Stál jsem jako zkamenělý, nemohl jsem pronésti ani

jediné slovo, zíraje stále jen na zpěněnou dráhu torpéda.

Narazilo na nás po levé straně téměř do středu. Loď se

příšerně zakymácela, jakoby moře pod ní bylo vzduto

mocným vulkánem. Všichni jsme byli sraženi na palubu a

v témže okamžiku zdvihl se do výše několika set stop

mocný proud vody, unášející sebou kovové i dřevěné

součástky lodí; i jednotlivé údy lidských těl.

A ticho, které následovalo po onom hrůzném výbuchu

torpéda bylo téměř stejně hrůzné. Trvalo as dvě vteřiny a

bylo vystřídáno nářkem a křikem raněných, klením mužů a

strohými rozkazy lodních důstojníků. A vedli si skutečně

skvěle — oni i jejich mužstvo. Nikdy dosud nebyl jsem na

svoji národnost tak hrd, jako právě v onom okamžiku. V

chaosu, který zavládl po torpedování naší lodi, ani jeden z

důstojníků, ba ani jediný z mužstva neztratili hlavu, ani

nedali najevo známku zděšení neb strachu.

10

Zatím co jsme se snažili spustiti záchranné čluny,

ponorka se vynořila na povrch a snažila se nás ostřelovati.

Důstojník, který měl právě službu, nařídil nám, abychom

spustili vlajku, ale kapitán lodi to nepřipustil. Loď se

povážlivě nachýlila na levou stranu, takže záchranné čluny,

zavěšené na levém boku nebyly přístupny, kromě toho

několik člunů z pravého boku bylo zničeno explosí.

Cestující se hrnuli na pravý bok a lezli o překot do zbylých

člunů — ponorka nás přitom stále ostřelovala. Zřel jsem

jak jeden granát dopadl do skupiny několika žen a dětí a

tam vybuchl. Obrátil jsem hlavu a zakryl jsem si oči.

Když jsem opět prohlédl pocit hrůzy byl zdvojnásoben

lítostí, neboť ponorka se vynořila a zpozoroval jsem, že

jest vyrobena v naší vlastní loděnici. Znal jsem ji celou až

do toho nejmenšího šroubku. Byl jsem při tom když jí naši

lidé stavěli. Seděl jsem v její vůdčí vížce a velel jsem její

první posádce, když poprvé na své zkušební jízdě brázdila

letním sluncem vyhřáté vlny Pacifiku; a nyní tento výkon

mých rukou a mého mozku změnil své jméno na

Frankenstein a usiloval o moji smrt.

A na palubě zatím vybuchl druhý granát. Jeden ze

záchranných člunů, naplněný až do nemožnosti

poděšenými cestujícími, visel již nad mořem, připraven ke

spuštění. Střepina granátu přetrhla napnuté lano a celý

obsah člunu, povětšině ženy a děti byly vysypány do moře.

Člun se ještě chvíli kymácel na zbývajícím rahením laně a

po chvíli se utrhl a prudce dopadl na oběti naříkající a

zápolící o život v mokrém živlu.

11

Cestující — muži přehupovali se přes zábradlí a skákali

do moře. Paluba se nakláněla stále povážlivěji a

povážlivěji. Nobs křečovitě napínal všechny své čtyři

nohy, aby nevklouzl do některého mezipalubního otvoru.

Při tom tiše vyl a tázavě se na mně díval. Pohladil jsem jej

po hlavě.

»Tak jen do toho, můj milý!« zvolal jsem, obrátiv se k

zábradlí a střemhlav vrhl jsem se do moře. Když jsem se

opět vynořil, první tvor, kterého jsem uviděl byl Nobs, jak

divoce hrabe packami jen několik yardů ode mne. Když

mne uviděl, postavil uši a podivně sešpulil čenich,

Ponorka plula plnou silou k severu, ale přitom stále

ostřelovala záchranné čluny; tři byly tak plny, div se

nepotopily. Naštěstí malé čluny byly velmi špatným cílem

— kromě toho Němci byli a jsou dosud velmi špatnými

střelci — a tak se stalo, že trosečníci vyšli z této palby bez

úhony. Několik minut poté na východním obzoru objevil se

sloup dýmu, ponorka se ponořila pod hladinu a zmizela.

12

Záchranné čluny se zatím rychle vzdalovaly od

potápějícího se parníku, a ačkoliv jsem volal, div jsem si

plíce nevykřičel, buď neslyšeli moje volání, nebo se

neodvažovali se vrátiti pro mne. Nobs i já jsme byli dosud

nedaleko vraku, který se posléze zcela převrhl a potopil.

Byli jsme oba strženi vírem, naštěstí ovšem ne staženi pod

hladinu, nýbrž pouze vrženi několik yardů nazpět. Ohlížel

jsem se chvatně po něčem, na čem bych se mohl na hladině

udržeti. Moje oči byly obráceny směrem k místu, kde

zmizela naše loď pod vodou; v téže chvíli ozval se ponurý,

dunivý zvuk, věštící výbuch a obrovský sloup vody

vytryskl nad hladinu — sloup vody strhující s sebou

rozbité trosky záchranných člunů, lidských těl, uhlí, oleje,

krátce a dobře všechny součástky celého lodního zařízení

— sloup vody, tvořící prchavý náhrobní pomník lodi, která

právě klesala na rozlehlý hřbitov mořského dna.

Když se vír vody poněkud utišil a moře ustalo

vyhazovati ze svých útrob lodní součástky, odvážil jsem se

plouti nazpět a poohlédnouti se po něčem bytelném, co by

mne a Nobse mohlo spolehlivě unésti.

13

Plul jsem chvíli sem a tam po místě katastrofy — v tom

as ve vzdálenosti šesti yardů přede mnou vymrštil se na

hladinu s hřmotem záchranný člun. Pravděpodobně byl

stržen při katastrofě zároveň s mateřskou lodí do hlubiny a

tam chabé lano, poutající jej k nosníku nedovedlo odolati

tlaku vody. Nemohu si jinak vysvětliti tuto šťastnou

okolnost, které vděčím za svůj život. Pravím »šťastnou«,

ač mi ještě později osud připravil krutější a hrůznější

zkoušky než byla tato; a pak, setkal jsem se s tou, s níž

bych se byl jinak nikdy nesetkal; setkal jsem se s ní a

zamiloval jsem se do ní. Aspoň jsem tak v životě poznal

jedno velké štěstí.

A tak tísíceronásobně vzdávám díky osudu, který vynesl

z hlubin moře záchranný člun, vymrštil jej do výše nad

vlny z propasti zkázy, vystříkal z něj prudkým vymrštěním

vodu a dal mu klidně dopadnouti na hladinu.

14

A nedalo mně to již příliš námahy, abych vlezl do člunu

a vtáhl jsem s sebou i Nobse — byli jsme v bezpečí.

Rozhlédl jsem se po jevišti zoufalství a smrti, které nás

obklopovalo. Moře bylo přeplněno troskami zahynuvší lodi

a mrtvolami žen a dětí, které plynuly na vlnách udržovány

jsouce bezúčelnými záchrannými pasy. Obličeje některých

byly zohaveny k nepoznání; jiné opět měly ve svých

tvářích výraz klidu a míru, jemuž vlnění moře dodávalo

důstojnosti; výraz jiných byl znetvořen děsem a hrůzou.

Blízko u člunu plynulo na hladině tělo dívky; obličej měla

obrácený vzhůru a vroubený černými hustými vrkoči.

Záchranný pás jí držel na hladině. Byla skutečně velmi

krásná. Dosud nikdy jsem nespatřil tak dokonalé tahy,

dosud nikdy jsem nezřel tak božskou krásu, jež mně za

těchto tragických okolností mocně dojímala. Byla to

charakteristická tvář energické, odhodlané dívky — tvář

bytosti, jež jest stvořena k tomu, aby milovala a aby i byla

milována. Rozkošný obličej, kypící zdravím, štěstím a

životností — a nyní plynula po hladině mrtva. Cítil jsem

jak mně v hrudi srdce mocně bije; přísahal jsem, že musím

žíti, abych pomstil její smrt.

Stále a stále jsem na ni zíral; po chvíli málem bych byl

přepadl překvapením znovu do moře: zřel jsem jak se oči

její v mrtvém obličeji pootevřely; rty se pohnuly; i ruku

zvedla, jakoby mne tímto posuňkem němě vzývala o

pomoc.

15

Žila! Nebyla tedy mrtva! Chopil jsem se jí a vtáhl jsem

ji do svého poměrně bezpečného člunu, který mi seslal

snad sám Bůh. Sňal jsem s ní její záchranný pás, a obaliv

jej svým promočeným kabátem, udělal jsem jí z něj pod

hlavu polštář. Třel jsem jí ruce, paže i nohy. Když jsem ji

tak téměř po celou hodinu přiváděl k životu, byl jsem

odměněn za svoji námahu jejím hlubokým vzdychnutím. A

její velké oči se opět otevřely a pohlédly do mých.

Byl jsem ve velkých rozpacích. Nikdy jsem se necítil

dosti jistým v dámské společnosti; již Leland — Stanford

si ze mne tropili úsměšky, protože jsem se vždy stal

nejapným nemotorou, sotvaže jsem se ocitl před hezkým

děvčetem. Když otevřela oči, třel jsem jí právě ruku — byl

jsem tím tak zmaten, že jsem jí bezděky pustil.

A její oči si mne pomalu prohlížely od hlavy až k patě;

poté zabloudily k úzkému obzoru, který byl ohraničen

roubením člunu; pohlédly na Nobse, změkly a spočinuly

opět tázavě na mně.

»Já… já…« koktal jsem rozpačitě couvaje nazpět, až

jsem zakopl o žebro člunu. Ona se jemně usmála.

»Ach, pane, ach!« odvětila dívka chabě a opět zavřela

oči, při čemž vynikly její nádherné černé, dlouhé řasy.

»Doufám, že jest vám již lépe,« odvážil jsem se posléze

říci.

Chvíli bylo ticho. Poté se ozvala:

16

»Víte, že jsem již dlouho byla při vědomí! Ale

neodvážila jsem se otevříti oči. Myslila jsem, že jsem

mrtva, a bála jsem se prohlédnouti, že bych viděla kol sebe

pouhou děsivou tmu. Nechce se mi zemříti! Bojím se

smrti! Prosím, řekněte mi, co se stalo potom, když se loď

potopila. Co se dělo před tím, na to se pamatuji — ach! Jak

ráda bych to vše zapomněla!«

Vzlykot jí přerušil slova.

»Zvířata!« pokračovala po chvíli. Když si jen

pomyslím, že jsem se měla provdati za jednoho z nich —

za německého námořního poručíka.«

Odmlčela se opět.

»Plynula jsem stále a stále dolů, zdálo se mi, že již

vůbec nikdy nepřestanu klesati. Nepocítila jsem nic

nepříjemného až teprve tehdy, když jsem počala stoupati

příšernou rychlostí nahoru; zdálo se mi, že mně prasknou

plíce — pravděpodobně jsem ztratila vědomí, neb se

nepamatuji již na nic jiného, než, že sotva jsem otevřela

oči, slyšela jsem příval nadávek na Německo a na Němce.

Prosím, vyprávějte mi vše, co se událo od té doby, co se

loď počala potápěti.«

Vyprávěl jsem jí tedy vše, co jsem viděl a jak jsem to

dovedl — že ponorka ostřelovala i záchranné čluny i

všechno ostatní. Ona řekla na to, že jest to přímo zázračné,

že jsme prozřetelností byli takto zachráněni; chtěl jsem jí

na to něco hezkého říci, ale nedovedl jsem to ze sebe

vypraviti.

17

Nobs rozřešil situaci tím, že strčil svůj čenich do jejího

klína. Ona mu chvíli hladila jeho ošklivý čenich a posléze

se opřela o něj a položila si svoji hlavu na jeho. Vždy jsem

obdivoval Nobse; tentokráte však se stalo poprvé v mém

životě, že jsem si přál býti Nobsem. Nedovedl jsem

pochopiti, že si dovedl tak nenuceně vésti, neboť nebyl

zvyklý na ženy právě tak jako já. Měl se k ní jako kachna k

vodě. To, co se nedostávalo na dvornosti mně,

vynahrazoval statečně Nobs. Právě přivíral potutelně oči a

šklíbil svůj čenich do sladké neodolatelné grimasy. Žárlil

jsem na něj.

»Zdá se, že máte ráda psy,« řekl jsem.

»Mám ráda tohoto psa,« odvětila ona.

Měla-li tato odpověď v sobě osobní zabarvení, to

nevím; mně se alespoň tak zdálo a bylo mi při tom dobře!

Protože jsme na celé obrovské ploše mořské hladiny

byli jediní živoucí tvorové, bylo zcela samozřejmo, že jsme

se brzy spřátelili. Stále jsme se rozhlíželi po celém obzoru,

zda někde neuzříme dým, věstící naši záchranu; ale pomalu

přikvačila noc a my jsme cítili teprve nyní svoje zoufalé

postavení.

18

Měli jsme žízeň a hlad, bylo nám zima a člun byl velmi

nepohodlný. Naše šaty nám dobře neproschly. Uvědomoval

jsem si, že moje společnice bude ve velkém nebezpečí,

bude-li musiti ztráviti noc v zimě, ve vlhkých šatech, v

otevřeném člunu. Vyšplíchal jsem sice všechnu vodu,

pokud se to ovšem dalo, a zbytek jsem vysušil kapesníkem.

Tím jsem alespoň připravil pro ni poměrně malé místo na

dně člunu — tak aspoň se stran bude chráněna před nočním

větrem. Když donucena slabostí a únavou si lehla, přikryl

jsem ji ještě svým vlhkým kabátem, aby ji noční chlad

příliš nepromrazil. Ale nebylo to téměř nic platno; seděl

jsem u ní zíraje jak měsíční světlo klouže po něžných

liniích jejího pružného mladého těla; zřel jsem, jak se

chvěla zimou.

»Nemohu pro vás něco učiniti?« otázal jsem se. »Přece

zde nemůžete takto mrznouti celou noc?«

Potřásla odmítavě hlavou. »Musíme zatnouti zuby a

nějak to už snésti.«

19

Nobs si lehl vedle mne tak, že si opřel záda o moji

nohu; seděl jsem, zíraje tupě před sebe a uvědomoval jsem

si naše bídné postavení. Srdce se mi svíralo úzkostí, neboť

jsem věděl, že ona zemře ještě před svítáním, neboť tak

silný nervový otřes, únava, vysílení a zima by byly s to

zabíti kteroukoli ženu. Když jsem ji tak zřel, bezmocnou,

zuboženou a přec tak krásnou, zrodil se v mém srdci nový,

dosud nepoznaný pocit; a od oné chvíle onen pocit z mého

srdce nevymizel. Horečně jsem přemýšlel, jak bych, jak a

čím bych zahřál chladnoucí krev v jejích žílách. Mně

samotnému bylo také zima, ale neuvědomoval jsem si to do

té chvíle, dokud Nobs sebou nepohnul a já jsem ucítil na

noze, o kterou byl před tím hřbetem opřen, nenadálý chlad

— uvědomil jsem si také, že před tím mně tam bylo teplo.

Již jsem věděl, jak zahřeji svoji společnici.

Okamžitě jsem poklekl vedle ní, hodlaje uskutečniti

svůj plán, ale tu jsem se opět ocitl ve velkých rozpacích.

Svolí k tomu ona, předpokládaje, že přemohu své rozpaky

a vše jí napřed vyložím? Ohlédl jsem se na ní a vida, jak se

její svalstvo téměř křečovitě stahuje mrazem, zapomněl

jsem v onom okamžiku na veškerou pruderii, vrhl jsem se

k ní na dno člunu, objal jsem jí, tisknouc její pružné tělo k

sobě.

Ona se zachvěla, zděšeně vzkřikla a snažila se mne od

sebe odstrčiti.

»Odpusťte,« zakoktal jsem zmateně. »Musil jsem to

učiniti. Zemřela byste jinak únavou a mrazem. Já a Nobs

jsme jedinými prostředky, které vás mohou zahřáti.«

A svíraje jí pevně v objetí, poručil jsem Nobsovi, aby si

lehl k ní hřbetem s druhé strany.

20

Když pochopila můj úmysl, nevzpírala se již déle;

pouze prudčeji vzdychla a něco naříkavě řekla; poté si

položila hlavu na mé rámě a brzy poté usnula.

Kapitola druhá.

K ránu, když svítalo, jsem pravděpodobně snil, ačkoliv

se mi zdálo v oné chvíli, že jsem byl vzhůru ne několik

hodin, nýbrž několik dnů. Když jsem konečně otevřel oči,

byl jasný den; cítil jsem na své tváři vlas své společnice i

její pravidelný dech. Děkoval jsem Bohu, že byla živa. V

noci obrátila hlavu, takže když jsem otevřel oči, zřel jsem,

že její tvář jest vzdálena od mé pouze několik centimetrů a

naše rty se téměř dotýkaly.

Nobs jí probudil. Vstal, protáhl se, několikrát se obrátil

a opět si lehl. Tu ona otevřela oči a zírala do mých očí.

Zornice se jí rozšířily a když se docela probudila, něžně se

na mne usmála,

»Byl jste ke mně skutečně dobrým,« pravila, když jsem

jí pomáhal vstáti, ačkoliv objektivně vzato, potřeboval

jsem více pomoci než ona. Zdálo se, že v levé straně těla

mně krev vůbec neobíhá.

21

22

»Byl jste ke mně skutečně dobrým.« To bylo vše, co

řekla; a přece jsem vycítil z těchto slov, že mně byla velmi

vděčná, a že pouze z vrozené cudnosti nechtěla se šířiti o

trapné naší situaci v noci, jež však za oněch bídných

okolností byla nevyhnutelnou.

Brzy po našem probuzení zřeli jsme, jak přímo proti

nám se blíží kouř lodi — po chvíli jsme rozeznali bachraté

linie vlečného parníku — jednoho z těch, které neohroženě

representují anglickou nadvládu nad oceánem a vlekou

plachetnice nebezpečnými vodami kanálu z přístavu do

přístavu. Stoupl jsem na lavičku v člunu a mával jsem nad

hlavou svým dosud vlhkým kabátem. Nobs stál na druhé a

štěkal.

Ona seděla u mých nohou, zírajíc dychtivě na palubu

vlečného parníku, který se k nám blížil.

»Již nás vidí,« zvolala posléze. »Někdo na palubě

odpovídá na váš signál.« A bylo tomu vskutku tak. Bylo mi

již lehčeji. Byla zachráněna. Byla by již nepřežila

následující noc v mrazivém ovzduší kanálu; příštího jitra

by se již byla nedočkala.

23

Vlečný parník dojel až zcela těsně k nám a někdo z

paluby nám hodil lano. Laskavé ruce nás vytáhly na palubu

— Nobs se tam vyškrábal bez cizí pomoci. Drsní

námořníci byli vůči nám laskaví jako matky vůči dětem.

Zasypali nás zprvu otázkami — poté ji zavedli do

kapitánovy kabiny a mne do kotelny. Řekli jí aby se

svlékla a vyhodila šaty za dveře, že jí je usuší — zatím že

se může sama na kapitánově lůžku ohřáti. Mně to ani

nemusili říkati, a sotva že jsem se ocitl v rozpálené kotelně,

okamžitě jsem rozvěsil své šaty na nejpříhodnější místa,

aby mně brzy uschly. Přinesly nám horkou polévku a kávu;

ti, kteří nebyli právě zaměstnáni, sesedli se kolem mně a

pomáhali mi statečně proklínati německého Kaisera a jeho

nesvědomitou armádu.

Sotvaže naše šaty uschly, žádali nás naši zachránci,

abychom se co nejrychleji oblékli, protože bylo

pravděpodobno, že se setkáme opět s nepřítelem. Protože

na lodi bylo teplo a protože jsem věděl, že moje společnice

jest v bezpečí a že odpočinek a jídlo překonají brzy útrapy

a strasti minulé noci, byl jsem spokojen a nikterak jsem se

již nezlobil na ony tři ostré hvizdy, které otřásly předešlého

odpoledne mým dosud klidným životem.

24

Ale od srpna roku 1914 byl mír na kanále neznámou

věcí. Důkazem toho bylo, že téhož rána, sotvaže jsem na

sebe oblékl suché šaty a odnášel i suchý oděv své

společnice do kabiny, zaslechl jsem, jak kapitán velí do

strojovny, by se plulo plnou parou a v zápětí ozval se

temný výstřel. Chvatně jsem vyběhl na hořejší palubu a

zřel jsem as ve vzdálenosti dvou set yardů před námi

podmořský člun. Dával nám signál, abychom zastavili, než

náš kapitán neuposlechl; poté na nás namířili a dobře

mířený projektil se zarazil do kapitánovy kabiny, dávaje

mu najevo, že jest nyní na čase, aby uposlechl. Ozval se

nový rozkaz do strojovny a naše stroje zmírnily rychlost.

Ponorka ustala v palbě a rozkázala nám vlajkovým

signálem, abychom se přiblížili. Setrvačností jsme zajeli

příliš daleko za ponorku, a proto jsme ji v kruhu objeli,

abychom se k ní dostali z boku. Když jsem sledoval tento

manévr a uvažoval o tom, co se z nás stane, ucítil jsem, jak

někdo se dotkl mého lokte — zřel jsem vedle sebe státi ji.

Hleděla mi jímavě do očí. »Zdá se, že nás chtějí za

každou cenu zničiti,« pravila, a kromě toho,

pravděpodobně jest to tatáž ponorka, která nás včera

torpédovala.«

»Ano, jest to tentýž U-člun,« odvětil jsem. »Znám ho

velmi dobře. Sám jsem k němu zhotovoval nákresy a sám

jsem ho řídil při jeho první zkušební jízdě.«

Sotvaže jsem to řekl, překvapena vzkřikla a

poodstoupila ode mne. »Myslila jsem, že jste Američanem.

Ani ve snu mně nenapadlo, že byste mohl býti…«

25

»A také jím jsem. Američané přece již mnoho let před

válkou stavěli ponorné čluny všem národům světa. A věřte,

že bych byl raději přišel i s otcem k úpadku dříve, než z

našich loděnic vyšel Frankenstein.

Blížili jsme se nyní k ponorce pouze poloviční rychlostí;

byli jsme již tak blízko, že jsem mohl rozeznati podoby

jednotlivých lidí na palubě. V té chvíli přistoupil ke mně

jeden z mužstva naší lodi a vsunul mi něco chladného a

tvrdého do ruky. Ani jsem se nemusil dívati, co to je, věděl

jsem dobře, že jest to těžká pistol. »Zde vezměte, budete ji

potřebovati,« to bylo vše, co mně řekl.

Příď naší lodi byla namířena přímo na nepřátelskou —

slyšel jsem rozkaz kapitána, jak nařizoval do strojovny, aby

se plulo kupředu plnou parou. Okamžitě jsem pochopil

smělý úmysl naší neohrabané vlečné lodi, kapitán chtěl

najeti plnou parou na ponorku. Srdce mi radostně bušilo.

Zdálo se, že Němci hned naší lest neprohlédnou.

Pravděpodobně se domnívali, že s lodí pouze neobratně

manévrujeme a volali na nás, abychom kormidlovali více

na bok a zmírnili rychlost… Když jsme byli od nich

vzdáleni sotva padesát stop, konečně se jim rozbřesklo v

hlavě a pochopili naši nebezpečnou lest. Člověk, který

obsluhoval palubní dělo, přiskočil k němu a střelil po nás.

Projektil přeletěl naše hlavy. Nobs vyskočil a zuřivě štěkal.

»Palte na ně!« velel náš kapitán a na palubu ponorky

snesl se déšť našich střel. Dva Němci, kteří obsluhovali

dělo, klesli na palubu; zbylí namířili dělo na naši ponornou

čáru a ostřelovali nás, majíce hlavně spadeno na našeho

kormidelníka.

26

Chvatně jsem zavedl svoji společnici na schodiště,

vedoucí do strojovny a poté namířiv, vystřelil jsem první

ránu na Němce. Události následujících několika vteřin se

sběhly tak rychle, že si jejich sled ani dobře nepamatuji.

Viděl jsem, jak náš kormidelník, jsa zasažen nepřátelskou

kulí, klesl na kormidelní hřídel, který se pod jeho vahou

otočil o 180 stupňů; naše loď tím okamžitě změnila směr,

což mělo za následek úplné zmaření našeho původního

plánu.

Osud nám nepřál, zkosiv z naší posádky právě

kormidelníka. Ponorka opět po nás střílela, slyšel jsem jen,

jak projektily vybuchují nad našimi hlavami.

Vběhl jsem chvatně ke kormidlu, odstrčil jsem mrtvolu

kormidelníka a otočil jsem loď opět na původní směr;

ovšem bylo již příliš pozdě. Projeli jsme těsně vedle

ponorky. Zaslechl jsem opět, jak kapitán něco křičí do

strojovny; loď se otřásala a chvěla při náhlém obratu a naše

rychlost se rázem zmenšovala.

27

Náš kapitán, že první jeho plán se zkazil, odhodlal se k

šílenému výpadu. Hlasitě vzkřiknuv na své mužstvo,

seskočil sám první na kluzkou palubu ponorky — jeho

stateční hoši do jednoho za ním. Nechal jsem kormidlo

kormidlem a spěchal jsem za nimi, abych snad na lodi

nezůstal sám. Ze strojovny se hnal strojník a topiči;

seskočili jsme na ponorku společně. Paluba podmořského

člunu byla již zbrocena krví boje. Vedle mne stál Nobs a

výhružně cenil zuby. Z otvoru vedoucího do nitra člunu

objevovali se noví a noví Němci, aby posílili své

kamarády. Zprvu se rozpoutal boj na pistole — výstřely se

mísily v ryčné povely obou kapitánů — pak nás ale bylo na

poměrně malé prostoře paluby tolik, že jsme se obávali,

abychom nepostříleli druh druha a tak došlo k pěstnímu

boji.

28

Snažili jsme se jeden druhého sraziti do moře. Snad

nikdy v životě nezapomenu na hnusný výraz tváře onoho

Prušáka, s kterým jsem se srazil. Schýlil hlavu a hnal se s

řevem proti mně jako býk. Uskočil jsem stranou, zároveň

se shýbnuv, takže mne minul; vida svůj neúspěch, obrátil

se a znovu se hnal na mne; mrštně jsem jej udeřil do brady,

takže se zapotácel — bylo to jeho neštěstím, že se

zapotácel právě na okraji paluby — na jeho šílené grimase

bylo znáti, že se snaží usilovně nabýti rovnováhy, ale

nebylo mu to nic platno, ozval se divoký skřek a můj

protivník klesl do vody. V téže chvíli byl jsem uchopen

zezadu dvěma obrovskými pažemi, které mne chtěly sraziti

s paluby. Byl jsem v trapné situaci, neboť jsem se ani

nemohl obrátiti, ani se vyprostiti z těsného sevření.

Pomalu, ale jistě mne tisknul k okraji paluby — mé smrti

vstříc. A nikdo mně nemohl přispěti na pomoc, protože na

každého z mých druhů připadli alespoň tři Němci. Kromě

toho však jsem si uvědomil, že moje situace jest ještě

zoufalejší, protože Němec mne chtěl sraziti do moře mezi

ponorku a naši loď — která se pomalu potápěla, protože

byla prostřílena spoustou kulí pod ponornou čarou. Kromě

toho zřel jsem na palubě potápějící se lodi jí — spějící jisté

smrti vstříc, smrti, před kterou jsem ji tentokráte nemohl

ochrániti.

29

V tom jsem zaslechl zlobné zavrčení, v zápětí

následované výkřikem bolesti. Nobs se zakousl do lýtka

mého protivníka. Ten mne okamžitě pustil a obrátil se;

ztratil jsem rovnováhu a padaje, strhl jsem jej s sebou. V

mžiku jsem byl opět na nohou a chtěl jsem se pustiti do

dalšího boje, ale můj protivník nebyl již nikomu

nebezpečný, neboť Nobs mu právě prokousl hrdlo. Poté

jsem kvapil na okraj paluby, který byl nejbližší k potápějící

se lodi.

»Skočte!« zvolal jsem. »Skočte!« A rozpřáhl jsem

náruč, abych ji zachytil. Důvěřovala mně, že ji opět

zachráním a vrhla se přes nakloněnou palubu, chtějíc

doskočiti na kluzký bok ponorky. Než nepodařilo se mi ji

zachytiti. V téže chvíli se vlečná loď nachýlila téměř

kolmo a v několika vteřinách zmizela pod vodou. Zřel

jsem, jak její ruka minula moji ruku o několik centimetrů;

padla do moře. Vrhl jsem se okamžitě za ní.

Vír, vytvořený potápějící se lodí, nás strhl pod hladinu;

než držel jsem ji pevně a tak jsme klesali oba dva. Teprve

po chvíli jsme se vynořili ve vzdálenosti několika metrů od

ponorky. Slyšel jsem, jak Nobs zuřivě štěká; asi mne

pohřešil a hledal mne. Pohlédnuv na palubu, viděl jsem, že

jest již po bitvě, a že jsme zvítězili; naši drželi pistolemi v

šachu několik nepřátel, kteří se stáhli zároveň se zbylými

druhy z nitra ponorky do jednoho rohu paluby a vzdávali

se.

30

Když jsem s ní plaval k ponorce, Nobs svým štěkotem

na nás upozornil a když jsme se dostali k boku paluby,

vytáhli nás nahoru. Tázal jsem se své společnice, zda si

neublížila, ujistila mne však, že kromě nového promočení

se jí zhola nic nestalo. Přesvědčil jsem se, že útlá a něžná

bytost může míti srdce a odvahu zkušeného bojovníka.

Když jsme se octli mezi našimi, nejstarší plavčík počítal

ty, kteří zůstali na živu. Nepočítaje ji, zbylo nás deset. Osm

lodníků, i náš statečný kapitán padli. Naše útočná četa

čítala devatenáct mužů, v bitce jsme zdolali šestnáct

Němců a devět jsme jich zajali, zároveň i jejich velitele.

První poručík ponorky byl zabit.

»Dobře jsme se drželi,« pravil Bradley, nejstarší

plavčík, když dopočítal. »Škoda jen, že jsme přišli o

kapitána,« dodal. »Byl to skvělý člověk, skvělý člověk.«

Olson — jenž nebyl Irem, ač tomu jeho jméno

nasvědčovalo, a přesto že nebyl Skotem, zastával na vlečné

lodi postavení prvního strojníka, stál vedle Bradleye a mne,

»Dobře jsme se drželi,« souhlasil, »ale co si počneme nyní

s ponorkou?«

»Dojedeme s ní do nejbližšího anglického přístavu,«

řekl Bradley a tam ji odevzdáme a ještě za to budeme

vyznamenáni,« dodal se smíchem,

»Ale jak tam s ní dojedeme?« tázal se Olson, »Přece

těm Průšákům nemůžeme důvěřovati.«

Bradley si rozpačitě vjel rukou do vlasů. »Máte

pravdu,« připouštěl, »já ale vůbec zařízení ponorek

nerozumím.«

»Zato však já jim rozumím,« řekl jsem já. »Obzvláště

této rozumím lépe než její vlastní první poručík.«

31

Oba na mne udiveně pohlédli a musil jsem jim vše o

sobě podrobně vykládati. Bradley i Olson byli nadšeni.

Okamžitě mně předali vedení; sestoupil jsem dovnitř s

Olsonem a prohlédl jsem vše bedlivě, zda někde nejsou

ukryti Němci, nebo zda někdo mezitím nepoškodil stroje.

Uvnitř však jsme nenalezli ani živé duše a stroje byly v

pořádku. Rozdělil jsem všem práci uvnitř, jen jednoho

muže jsem nechal jako hlídku na palubě. Všichni Prušáci,

kromě svého kapitána, souhlasili s tím, že zaujmou u strojů

opět svá místa a pomohou nám dopraviti loď do některého

anglického přístavu. Chápal jsem jejich souhlas, protože

pobyt v zajateckém táboře jim musil po všech útrapách a

strastech války připadati jako ráj. Jejich kapitán však hrdě

prohlásil, že nesrovnává nikterak se svou ctí, aby pomáhal

svoji loď zavléci do zajetí.

Nezbývalo nám tedy nic jiného, než jej spoutati a

uvězniti. Právě když jsme se k tomu chystali, sestoupila k

nám dolů ona. Poprvé od té chvíle, co jsme stanuli na

palubě ponorky, stála tváří v tvář německému důstojníku.

Pomáhal jsem jí při sestupu se schodů a dosud jsem ji držel

za ruku, když v tom se ohlédla a pohlédla Němci do

obličeje. Oběma uklouzl ze rtů výkřik překvapení.

»Lys!« zvolal Němec a přiblížil se k ní o krok.

Dívčiny zornice se rozšířily a zároveň naplnily hrůzou;

pomalu couvala. Poté se zdálo, jako když všechny údy jí

tuhnou a zvedajíc povýšeně hlavu, obrátila se beze slova k

důstojníkovi zády.

»Odveďte jej,« pravil jsem k oběma mužům, kteří jej

střežili, »a uvězněte jej.«

Když odešel, obrátila se opět ke mně a řekla:

32

»Jest to onen Němec, o kterém jsem vám již vyprávěla.

Jest to baron ze Schoenvorts.«

Schýlil jsem hlavu. Ona jej milovala! A bylo

pravděpodobné, že v hloubi svého srdce jej dosud miluje.

V onom okamžiku mne počala sžírati příšerná žárlivost.

Nenáviděl jsem, hrozivě, téměř horečně jsem nenáviděl

barona Friedricha ze Schoenvorts.

Neměl jsem však příliš mnoho času, obírati se svými

city, neb v otvoru, vedoucím na palubu, objevila se hlava

hlídky, hlásící, že vzadu na obzoru se objevil kouř lodi,

Okamžitě jsem vystoupil s Bradleyem na palubu.

»Má-li ta loď přátelské úmysly, promluvíme s ní, a

nemá-li je, potopíme ji, že ano… kapitáne?«

»Ano, milý poručíku,« odvětil jsem — načež se Bradley

spokojeně usmál.

Vytáhli jsme svoji vlajku, a já jsem zůstal na palubě;

Bradleye jsem požádal, aby sešel dovnitř a určil každému

muži jeho místo — vedle jednoho Němce vždy jednoho

Angličana s revolverem v ruce.

»A poloviční rychlostí kupředu,« velel jsem mužstvu u

strojů.

33

Vzdálenost mezi námi a lodí se zmenšovala díky naší

rychlosti; brzy jsme byli tak na blízku, že jsem mohl

rozeznati rudou barvu anglického obchodního loďstva. Mé

srdce se dmulo pýchou při pomyšlení, že angličtí

námořníci nám budou blahopřáti k tak nevídanému úlovku;

sotvaže však nás obchodní loď spatřila, obrátila se k severu

a za chvíli husté chuchvalce dýmu u jejích komínů věstily,

že dává plnou páru. A plula klikatým směrem od nás pryč,

jako bychom byli morovou ranou. Změnil jsem taktéž směr

své plavby a jal jsem se pronásledovati obchodní loď; ta

však měla silnější stroje a tak nám prchla.

Lítostně jsem se usmál a opět jsme zamířili starým

směrem k bělostným břehům Anglie. Od té doby uplynuly

již tři měsíce a dosud jsme se nedostali do anglického

přístavu; a pravděpodobně se tam již nikdy nedostaneme.

Loď, která právě před námi prchla, telegrafovala na

všecky strany varovnou výzvu a již as po půl hodině

objevil se na obzoru kouř nové lodi — tentokráte to byla

britská válečná loď s děly. Blížila se k nám ohromnou

rychlostí.« Chtěl jsem jí dáti signál, než v tom se u jejího

boku zablesklo a v mžiku na to vyrazil před námi do výše

mohutný sloup vody, svědčící o výbuchu granátu.

Bradley přišel na palubu a stoupl si vedle mne. »Ještě

jednu takovou ránu a mohli bychom toho míti dosti,« řekl.

»Zdá se, že si pramálo dělají z naší britské vlajky.«

Když vybuchl nedaleko nás druhý granát, nařídil jsem,

aby změnili směr a Bradleyovi jsem poručil, aby zařídil vše

k ponoření. Sestoupil jsem za ním s Nobsem a dohlédl

jsem na připevnění a utěsnění palubní záklopky.

34

Zdálo se mi, že dosud nikdy se ponorkové nádrže tak

pomalu nenaplňovaly. Zaslechli jsme výbuch právě nad

sebou. Síla výbuchu byla tak ohromná, že jsme upadli.

Očekával jsem, že střepina granátu snad prorazila náš

ocelový kryt a že brzy bude vše uvnitř zaplaveno, ale

naštěstí se tak nestalo. Mezitím jsme se potápěli stále

hlouběji, až manometr ukazoval čtyřicet stop pod hladinou.

Věděl jsem nyní, že jsme v bezpečí. Vystřídal jsem Olsona,

který zastával službu v pozorovací kabině, protože, jsa

kdysi členem mužstva jedné z prvých anglických ponorek,

rozuměl aspoň trochu technice podmořské plavby. Přišel ke

mně Bradley a otázal se:

»U čerta, co si počneme? Obchodní lodi před námi

prchnou; válečné křižníky nás rozstřílí; nikdo neuvěří naší

vlajce. A odvážíme-li se do některého britského přístavu,

dostane se nám ještě horšího přijetí — miny, ochranné sítě!

Toho se nemůžeme odvážiti.«

»Pokusíme se opět o navázání styků až ztratí naší

stopu,« navrhoval jsem »snad se přece nalezne loď, která

nám uvěří.«

Než naše pokusy byly bezvýsledné. Jeden torpédoborec

nás ostřeloval, dvě obchodní lodi se před námi obrátily a

prchly. Čtyři dny jsme křižovali kanálem sem a tam,

snažíce se někomu vysvětliti naší trapnou situaci, ale nikdo

nás nechtěl vyslechnouti. Po našem prvém setkání s

válečnou lodí chtěl jsem vyslati bezdrátovou depeši, ale k

své nemalé lítosti jsem shledal, že jak vysílací tak i

přijímací aparáty zmizely.

Baron ze Schoenvorts mi vzkázal:

35

»Zbývá vám jediný přístav do kterého se můžete

uchýliti — a to jest Kiel. Nikde jinde nemůžete v těchto

vodách přistáti. Přejete-li si, povedu vás tam a slibuji vám,

že s vámi bude laskavě zacházeno.«

»Jest ještě jiné místo, kam se můžeme uchýliti, dříve

než poplujeme do Německa — a to jest samo peklo!«

odpověděl jsem baronu ze Schoenvorts.

Kapitola třetí.

V následujících trapných dnech měl jsem velmi málo

příležitosti, bych se mohl věnovati Lys. Upravil jsem pro ní

kapitánovu kabinu, sám jsem se ubytoval v kabině

vyhrazené dříve palubnímu poručíkovi; Olson a dva

nejvýznačnější z našeho mužstva se usadili v místností

vykázané nižšímu důstojnictvu. Nobsovi jsem upravil

pelech v kabině Lys, aby se tam necítila tak osamocena.

36

Do doby, kdy jsme opustili anglické vody, nepřihodilo

se nic zvláštního. Pluli jsme stále na hladině a to značnou

rychlostí. Setkali jsme se s dvěma loděmi, které však

sotvaže nás zpozorovaly, daly se na útěk; třetí pak, kterou

jsme potkali na své bludné pouti, byl velký křižník, který

po nás nemilosrdně střílel, takže nám nezbývalo nic jiného,

než se ponořiti. A nadešly nám dny strastí. Jednoho jitra

počal selhávati jeden z Diselových motorů; zatím, co jsme

pracovali na opravě, přední ponorná nádrž počala se

potápěti. Byl jsem právě na palubě a naštěstí jsem

zpozoroval, že se ponořujeme. Chvatně jsem vstoupil

dovnitř, utěsnil poklop a kvapil jsem do strojovny. Klesali

jsme téměř zvolna ke dnu, nemohl jsem se na nikoho

spolehnouti a utíkal jsem k záklopce přední nádrže. Byla

dokořán otevřena. V mžiku jsem ji zavřel a uvedl jsem

pumpy v činnost — byli jsme zachráněni.

Byl jsem přesvědčen o tom, že záklopka se sama od

sebe nemohla nikterak otevříti. Jistě jí někdo uvolnil —

někdo, kdo chtěl i za cenu vlastní smrti nás všechny

přivésti do záhuby.

37

Na opravě motoru jsme pak pracovali celý den a celou

noc a pak ještě půl dne následujícího. Po celý ten čas jsme

po většině stáli nečinně na hladině. K polednímu onoho

dne objevil se na západním obzoru kouř lodi, která plula

přímo proti nám — věda, že ať se setkáme s kýmkoliv,

vždy budeme nepřátelsky přijatí, nařídil jsem, aby byl

uveden v chod druhý motor, abychom se neznámé lodi

uhnuli z cesty. Sotvaže však motor zabral, ozval se

skřípavý zvuk bortící se oceli — shledali jsme pak, že mezi

ozubenými koly bylo zaraženo dláto. Trvalo opět dva dny,

než jsme přivedly oba stroje do takového stavu, abychom

alespoň pomalu mohli plouti kupředu. Oné noci, když jsme

dokončovali opravu strojů, přišla do mé kabiny strážní

hlídka a probudila mne. Byl to dosti inteligentní chlapík

středního stavu — důvěřoval jsem mu plně.

»Nuže Wilsone,« otázal jsem se, »oč pak běží?« Wilson

přiložil prst ke rtům a popošel ke mně blíže. »Zdá se mi, že

jsem již přišel na to, kdo nám působí všechny ty svízele,«

šeptal a ukazoval přitom na kabinu, kde spala Lys. »Právě

před chvílí jsem ji viděl jak se plížila z kabiny pro

mužstvo. Mluvila tam s velitelem Němců. Benson jí tam

také předešlé noci viděl, ale on má již takovou divnou

povahu, že o ničem nic neřekne, dokud se i jiný o tom

nepřesvědčí.«

Snad kdyby byl Wilson přišel a udeřil mne přímo do

hlavy, nebyl bych býval více překvapen.

»Nikomu se o tom ani slovem nezmiňujte,« nařídil jsem

mu. »Mějte oči i uši otevřeny, a uvidíte-li něco

podezřelého, okamžitě mne o tom zpravte.«

38

Wilson pozdravil a nechal mne o samotě; téměř hodinu

poté jsem se převaloval na tvrdém lůžku, jsa zmítán

žárlivostí a strachem. Posléze mne přemohl tvrdý spánek.

Když jsem se probudil, byl již den, Pluli jsme zvolna po

hladině — nařídil jsem totiž předešlého dne, aby se plulo

pouze poloviční rychlostí. Chtěli jsme totiž určiti, kde se

vlastně nalézáme. Během předešlých dnů byla obloha ve

dne i v noci zatažena hustými mraky; když jsem však

onoho jitra vystoupil na palubu, slunce jasně svítilo. Zdálo

se, že i nálada mužstva jest lepší. Rázem jsem zapomněl na

trapné příhody minulé noci a chystal jsem se zjistiti naši

polohu.

Bylo mně jakoby mne blesk zasáhl, když jsem shledal,

že mechanismus sextantu a chronometru byl tak zničen, že

na nějakou opravu nedalo se vůbec pomýšleti — a bylo

jisto, že oba přístroje byly zničeny právě této noci. Byly

zničeny téže noci, kdy Lys hovořila s baronem. A to mne

nejvíce ranilo. Zničení přístrojů se mne sice hluboce

dotklo, ale byl bych je mužně nesl; pomyšlení však, že Lys

je zrádcem, uvádělo mne v zoufalství.

Zavolal jsem Bradleye a Olsona na palubu a sdělil jsem

jim, co se přihodilo, ale za nic na světě jsem nebyl s to jim

opakovati to, co mi řekl Wilson minulé noci. Když jsem o

všem znovu uvažoval, zdálo se mi zhola nemožným, aby

Lys prošla mojí kabinou, ve které spal se mnou Bradley a

dva ostatní, a pak hovořila v oddělení pro mužstvo s

baronem ze Schoenvorts, aniž by jí viděl někdo jiný, kromě

jediného muže.

39

Bradley vrtěl nedůvěřivě hlavou. »Jak je to jen možné?

Ti Prušáci mají mezi sebou jistě velmi obratného a lstivého

chlapíka; ale přece nám neublížili tak, jak se domnívají;

přece zde musí býti ještě reservní přístroje.«

Nyní jsem opět já zoufale potřásl hlavou. »Ne, nemáme

vůbec žádné reservní přístroje. Zmizely právě tak jako

obojí zařízení pro bezdrátovou telegrafii.«

Oba moji druhové na mne překvapeně pohlédli. »Máme

stále však ještě kompas a slunce,« pravil Olson. »Snad nám

jedné noci seberou i kompas, ale slunce se jim nepodaří

nám ukradnouti.«

V té chvíli objevila se u palubního otvoru hlava jednoho

našeho muže — žádal mne, bych mu dovolil na chvíli se

nalokati čerstvého vzduchu. Byl to Benson — tentýž, o

kterém Wilson tvrdil, že předpředešlé noci viděl Lys se

Schoenvortsem. Zavolal jsem si jej blíže a tázal se jej, zda

na hlídce předpředešlé noci nezpozoroval něco

neobvyklého. Benson se chvíli drbal rozpačitě na hlavě,

pak řekl »Ne« a po chvíli ze sebe trhaně vypravil, že viděl

v kabině pro mužstvo hovořiti Lys s německým kapitánem,

že však se domníval, že to není nic zlého, a proto že mně o

tom neřekl. Napomenul jsem jej, aby mně vše, cokoliv

uvidí neb uslyší, sdělil a poté jsem jej propustil.

Někteří z mužstva se dovolovali, aby směli chvíli

stráviti na palubě; kouřili a vesele hovořili, zřejmě byli v

dobré náladě. Použil jsem této příležitosti, a sešel jsem

dolů k přesnídávce, kterou právě kuchař připravoval na

elektrickém sporáku. Právě když jsem sestupoval, setkal

jsem se s Lys provázenou Nobsem. Pozdravila mne

roztomilým »dobré jitro!«

40

»Chcete se mnou posnídati?« otázal jsem se jí, chtěje

získati jasno.

Přijala laskavě moji nabídku a za několik okamžiků

jsme seděli spolu u malého stolku v důstojnické jídelně.

»Spala jste dobře v noci?« tázal jsem se.

»Ano, po celou noc jsem dobře spala, mám vůbec velmi

tvrdý spánek,« odvětila Lys.

Její tvář byla upřímná a počestná jako vždy jindy, takže

jsem nemohl ani uvěřiti, že ona by byla něčeho podobného

schopna. Přesto však jsem se osmělil, chtěje míti ve všem

jasno a vyhrkl jsem: »Dnes v noci byl zničen chronometr a

sextant; mezi námi jest zrádce.« V její tváři se však při

těchto slovech nepohnul ani sval, který by jí prozradil.

»Kdo by to mohl býti?« zvolala vzrušeně. »Němci si

dají dobrý pozor, než aby se něčeho podobného odvážili,

vždyť jejich životy jsou právě tak ohroženy jako vaše.«

»Jsou ale lidé, kteří rádi zmírají pro ideál — pro ideál

vlastenectví,« odvětil jsem, »a odhodlají-li se obětovati

sebe, obětují i ostatní, třebas i ty, které svrchovaně milují.

I ženy jsou takové, ba ty jdou ještě dále než muži, jsou s to

obětovati pro lásku i vlastní čest.«

Při těchto slovech jsem bedlivě pozoroval výraz její

tváře a když jsem zpozoroval, že se jí krev hrne ke

spánkům, domníval jsem se, že jsem na pravé stopě a

pokračoval jsem:

41

»Kupříkladu, baron ze Schoenvorts, jistě by rád zemřel

a i nás všechny by poslal k ďasu, kdyby mohl zabrániti,

aby jeho loď se nedostala do nepřátelských rukou.

Obětoval by kohokoliv, i vás; a máte-li jej dosud ráda,

mohla byste právě vy býti jeho nejvhodnějším nástrojem.

Rozumíte mi dobře?«

Lys na mne chvíli zírala široce rozevřenýma očima, pak

zbledla a zrudla a vstala se svého místa.

»Rozumím vám,« odvětila a obrátíc se ke mně zády

odešla rychle do své kabiny. Spěchal jsem za ní, protože

mne mrzelo, že jsem se jí příliš necitelně dotkl, ač jsem byl

již pevně přesvědčen o její vině. Dostihl jsem dveří kabiny

pro mužstvo právě v okamžiku, kdy baron ze Schoenvorts

se nachyloval kupředu, chtěje jí pravděpodobně něco říci,

Lys však tušila, že jdu za ní a proto přešla kol něj, aniž si

jej byla všimla.

Onoho odpoledne se obloha opět pokryla hustými

mraky; vítr se změnil v mocný uragan a moře se bouřlivě

zmítalo. Téměř každý z mužstva trpěl mořskou nemocí;

tlak vzduchu byl nízký a ztěžoval dýchání. Byl jsem ve

službě v pozorovací vížce po celých čtyřiadvacet hodin,

protože Olson i Bradley byli nemocni. Posléze i já jsem

uznal, že si musím odpočinouti a ohlížel jsem se po někom,

kdo by mne vystřídal. Benson se sám dobrovolně nabídl.

On nebyl nemocen a ujišťoval mne, že dříve, před lety byl

po dva roky zařazen u ponorkového oddílu. Byl jsem rád,

že on nastoupil na moje místo, neboť jsem mu plně

důvěřoval a tak jsem si mohl alespoň několik hodin klidně

odpočinouti.

42

Spal jsem plných dvanáct hodin; sotva jsem se probudil,

šel jsem okamžitě opět do pozorovací vížky. Benson byl

také již notně zmožen; kompas ukazoval, že směřujeme

přímo k západu. Bouře dosud zuřila. Teprve čtvrtého dne

poněkud polevila. Všichni jsme byli vyčerpáni a toužili

jsme po okamžiku, kdy budeme moci vyjíti na palubu a

naplniti si plíce čerstvým vzduchem.

Lys jsem neviděl po celé ty čtyři dny, bylo zjevno, že

nevychází ze své kabiny. Během této doby neudálo se v

naší lodi nic podezřelého — opět důkaz, který svědčil proti

ní.

Ačkoliv během následujících šesti dnů bouře polevila,

měli jsme stále velmi drsné počasí; slunce se ani na

okamžik neukázalo. Vzhledem k tomu, že byla polovice

června, byla bouře neobvyklou; protože však pocházím z

jižní Kalifornie, jsem již zvyklý na drsné a podivné počasí.

Ostatně jsem pevně přesvědčen o tom, že téměř po celém

světě panuje stále »nezvyklé« počasí.

Pluli jsme stále na západ; ježto U-33 byla nejrychlejší

ponorkou, kterou jsme kdy v našich loděnicích zhotovili,

usuzoval jsem, že se nalézáme nedaleko severoamerického

pobřeží. Divil jsem se však, že již po celých šest dnů jsme

se nesetkali ani s jedinou lodí. Bylo podivno, že bychom

projeli celým atlantským oceánem od pevniny k pevnině,

aniž bychom spatřili kouř nebo plachtu; pravděpodobně

jsme se uchýlili od původního směru, zda ovšem na sever

či na jih — to jsem nemohl rozhodnouti.

43

Sedmého dne časně zrána bylo moře poměrně velmi

klidné. Z hladiny vystupovala lehká mlha, takže jsme

neviděli na hvězdy; vše však nasvědčovalo tomu, že bude

jasný den — očekávali jsme netrpělivě východ slunce.

Moje oči upřeně zíraly do mlhy na východním obzoru,

neboť poloha vycházejícího slunce by mne přesvědčila zda

plujeme správným směrem. Svítalo. Ač jsem se všemožně

namáhal, nemohl jsem rozeznati jasnější záři, která by

prozrazovala východ slunce. Bradley stál vedle mne. Náhle

se dotkl mého ramene.

»Podívejte se, kapitáne,« pravil a ukázal k jihu.

Obrátil jsem se a zřel jsem mezi mlhami rudý kotouč

vycházejícího slunce. Běžel jsem do pozorovací vížky a

pohlédl jsem na kompas. Ten ukazoval, že stále plujeme k

západu. Nyní byl možný dvojí výklad: buď slunce

vycházelo na jihu, nebo kompas byl porouchán.

Vrátil jsem se k Bradleyovi a sdělil jsem mu své

pozorování. »Máme oleje nejvýše ještě na pět set uzlů

plavby,« dodal jsem; »též naše zásoby vody a jídla se

ztenčují.« Sám Bůh ví, jak daleko na jih jsme zajeli.

Bradley odvětil:

»Nezbýval o nám nic jiného, než zamířiti opět na západ

— buď narazíme co nejdříve na pevninu, nebo jsme

všichni ztraceni.«

44

Souhlasil jsem s ním; poté jsem zrobil primitivní sextant

a hrubě jsem určil naší pravděpodobnou polohu. Nalézali

jsme se as na 20° severní šířky a 30° západní délky —

téměř dva tisíce pět set mil od naší původní dráhy. Uhádli-

li jsme naší polohu správně, vypočítal jsem, že plujeme k

jihu již asi šest dní. Bradley poté vystřídal Bensona —

zařídili jsme službu totiž tak, že Benson a Olson se střídali

v noci, já pak s Bradleyem ve dne.

Tázal jsem se Olsona i Bensona, zda si nepovšimli též

oni nevysvětlitelné úchylky kompasu; oba však tvrdili, že

ani jeden ani druhý se kompasu vůbec nedotkli. Benson se

při tom lišácky usmál, jakoby mně chtěl říci: »Však my

dva dobře víme, kdo to udělal.« Přesto však nechtěl jsem

věřiti, že by Lys byla něčeho podobného schopna.

Pluli jsme několik hodin západním směrem, když vtom

naše hlídka hlásila na obzoru plachetní loď. Nařídil jsem,

aby U-33 změnila směr a pluli jsme přímo k neznámé

plachetnici — vlastně museli jsme k ní plouti. Nemohli

jsme přece zemříti hlady uprostřed atlantského oceánu,

když se nám skýtala možnost obnoviti naše zásoby.

Sotvaže nás plachetnice zpozorovala, vyvíjela všemožné

úsilí, aby nám unikla. Vanul však slabý vítr a její námaha

byla marnou; když jsme připluli blíže a nařídili jsme jí

signálem, aby zastavila, zůstala poslušně státi se schlíplými

plachtami. Brzy jsme stanuli u ní. Byla to loď Balmen z

Halmstadu ve Švédsku a vezla náklad různého zboží z

Brasilie do Španěl.

45

Vysvětlil jsem jejímu kapitánovi naše trapné postavení a

žádal jsem jej o potravu, vodu a benzín; když přišel na to,

že nejsme Němci, rozčilil se, byl na nás hrubý a chtěl

odplouti; to se mně ovšem nemohlo líbiti. Obrátil jsem se k

Bradleyovi, který právě byl v pozorovací vížce a velel jsem

úsečně: »Mužstvo k dělu na palubu!« Naše mužstvo nebylo

příliš secvičeno; každý však spolehlivě plnil svoji

povinnost, ba i Prušáci, protože věděli, že jediné prohřešení

se proti poslušnosti znamená pro ně okamžitou smrt. A na

mnohých z nich bylo viděti, že se dokonce velmi rádi

podrobují mým rozkazům.

Bradley tlumočil můj rozkaz mužstvu uvnitř a za chvíli

naši hoši byli na palubě a dle mých pokynů zamířili dělo na

pomalu odplouvající švédskou plachetku. »Palte šikmo

přes palubu!«

Švédové se přesvědčili, že se mnou nejsou žádné žerty a

za chvíli se objevila na hlavním stěžni červenobílá vlajka,

věštící, že svolují. Plachty opět schlíple visely; nařídil jsem

jim, aby pro nás poslali člun. S Olsonem a několika

ostatními Angličany jsem vstoupil na švédskou palubu a

vybral jsem si z jejich nákladu, co jsem potřeboval —

benzin, zásoby a vodu. Kapitánovi Balmen jsem dal na vše,

co jsem si vybral, stvrzenku, kterou podepsal také Bradley

a Olson, Kromě toho dali jsme mu přípis, v němž bylo

vylíčeno, jak jsme se stali pány U-33 a v jak trapné situaci

se právě nalézáme. Obojí, stvrzenku i přípis jsme

46

adresovali na britské úřady, aby kapitána Balmenu

odškodnili. Stalo-li se tak či ne, nemohu říci.1

Když jsme měli opět benzin, vodu a zásoby na palubě,

dýchalo se nám již lehčeji. Nyní jsme také určili přesně

svoji polohu a rozhodl jsem se zamířiti do Georgetownu v

Britské Quianě. Než čekalo mne opět trpké zklamání.

Šest mužů z naší původní anglické posádky vystoupilo

na palubu během našeho vyjednávání se Švédy.

Sestupovali jsme nyní jeden po druhém dovnitř. Šel jsem

poslední. Sotvaže jsem se ocitl dole, pohlížel jsem vstříc

hlavni pistole, kterou třímal v ruce baron Friedrich ze

Schoenvorts — moje posádka byla spoutána a hlídalo ji s

pistolemi osm zbývajících Prušáků.

Nemohl jsem v prvním okamžiku pochopiti, jak se to

mohlo státi. Teprve později jsem se dozvěděl, že nejprve

spoutali Bensona, který spal ve své kabině a odebrali jemu

jeho zbraň — pak odzbrojili kuchaře a zbývající dva

Angličany. Spoutání mužstva, které sestupovalo se žebříku

jeden po druhém, bylo již hračkou.

Baron ze Schoenvorts mi slavnostně oznámil, že

příštího jitra budu zastřelen jako pirát. Kromě toho mi

sdělil, že U-33 bude prozatím křižovati v okolních vodách

a torpédovati neutrální a nepřátelské lodi a bude se snažiti

spojiti se s některým německým křižníkem.

1 V červenci roku 1916 dle zpráv námořních úřadů byla potopena německým

křižníkem švédská plachetnice, plující z Rio de Janeira do Barcelony. Jediný

trosečník byl nalezen ve člunu u Ostrovů Zeleného Mysu; zemřel dříve než mohl

podati bližší vysvětlení.

47

Než příštího jitra mne nezastřelil, jak mi slíbil; vskutku,

nikdy nepochopím, proč vlastně odložil výkon svého

rozsudku. Na místě toho spoutal mne tak, jak já jsem

předtím spoutal jej; Bradleye vyhodil z mé kabiny a usadil

se v ní sám.

Křižovali jsme dlouho sem a tam a potopili jsme

spoustu lodí, nepodařilo se nám však dosud se setkati s

některým německým křižníkem. Byl jsem velmi

překvapen, když jsem zpozoroval, že Schoenvorts často

svěřuje Bensonovi velení; vysvětloval jsem si to tím, že

Benson spíše rozuměl složitému řízení mechanismu

ponorky než leckterý tupý German.

Lys přešla jednou neb dvakráte kolem mne; povětšině

však se zdržovala ve své kabině. Když šla kol mne poprvé,

zřejmě zaváhala, jakoby chtěla se mnou mluviti, ani jsem

na ni nepohlédl a tak přešla beze slova. Poté jsem se

jednoho dne dozvěděl, že Schoenvortsovi napadl bláznivý

úmysl křižovati kol severoamerického pobřeží Pacifiku a

potápěti obchodní lodi.

»Naučím je báti se Boha a Císaře!« tvrdil chlubivě.

Prvého dne, když jsme se ocitli ve vodách jižního

Pacifiku, zažili jsme nevídané dobrodružství. Bylo to

nejvíce vzrušující dobrodružství, které jsem kdy zažil.

Když ráno odbilo osm hodin, zaslechl jsem na palubě

nezvyklý šum a brzy se celá posádka vyhrnula z nitra

nahoru. Někteří, kteří byli nahoře dříve, obraceli se a volali

na ostatní: »Potkáváme válečný křižník, německý křižník

Geier!«

48

Cítil jsem, že se naše poslední hodinka blíží. Uvnitř

člunu bylo hrobové ticho — ani jediná kročej se neozvala.

Vtom se v úzké chodbě otevřely dveře kabiny a přiběhl ke

mně Nobs. Lízal mně tváře, převalil se na hřbet a hrabal po

mně nemotorně prackama. Ozvaly se kročeje. Věděl jsem

dobře, čí jsou to kroky. Lys přišla, ba téměř přiběhla ke

mně. »Zde máte!« zvolala. »Rychle!« a vsunula mi něco do

ruky. Byl to klíč — klíč k zámku mých pout. Položila

vedle mne bambitku a šla směrem do strojovny. Všiml

jsem si, že i ona má v ruce pistoli. V mžiku jsem si sňal

pouta a stál jsem vedle ní. »Jak vám mám poděkovati?«

pravil jsem rozpačitě.

»Neděkujte mi,« řekla chladně; »neočekávám od vás

díků. Nestůjte tu vedle mne nečinně. Poskytla jsem vám

příležitost — nuže, využijte jí!« To znělo jako rozkaz.

Pozorovací vížka byla prázdná; v několika vteřinách,

jsem byl nahoře a rozhlížel jsem se po hladině. As ve

vzdálenosti sta yardů pohupoval se na hladině malý,

útloboký křižník, a na jeho stožáru se třepotala německá

válečná vlajka. Právě vypustili člun — zřel jsem, že uvnitř

jsou důstojníci i mužstvo a že se blíží k nám. »Jaký by to

byl skvělý cíl!« řekl jsem si v duchu, vida před sebou

křižník, stojící mrtvě na témže místě.

49

Běh mých myšlenek se téměř zastavil, neboť jsem byl

sám překvapen smělostí svého nápadu. Lys byla právě

pode mnou. Pátravě jsem se na ni zadíval. Mohu jí

důvěřovati? Proč však váhám? Musím! Musím! Nezbývá

mi jiné východisko. Seběhl jsem z vížky dolů. »Prosím,

požádejte Olsona, aby sešel sem ke mně dolů,« řekl jsem

Lys »a hleďte, aby si toho nikdo nepovšimnul, že s ním

mluvíte.«

Lys se na mne chvíli překvapeně zadívala, poté se

obrátila a šla nahoru na palubu. Za okamžik se pak vrátila s

Olsonem. »Rychle!« zašeptal jsem Olsonovi a odkvapili

jsme do předního oddělení ponorky, kdež byly umístěny

torpédové roury a torpéda. Lys šla s námi. Bylo zřejmo, že

okamžitě pochopila můj plán, neboť sama otevřela ústí

roury smrti a záhuby. Naolejovali jsme torpédo a vsunuli

jsme je dovnitř; poté jsme zavřeli záklopku,

Když vše bylo hotovo vyběhl jsem opět do pozorovací

vížky, modle se k Bohu, aby U-33 mezitím neobrátila příď

od své kořisti. Ne, díky Bohu!

Nikdy dosud jsem neměl před sebou jistější cíl. Zavelel

jsem Olsonovi: »Palte!«

U-33 se otřásla v základech, když torpédo opouštělo

svoji schránku. Viděl jsem, jak se bleskurychle řítí od naší

přídi bíle rozčeřená čára směrem k nepřátelskému křižníku.

50

Na naší palubě se ozval zmatený křik; důstojníci v

člunu, který k nám plul, zoufale vstávali; z křižníku

doléhalo až k nám pusté řvaní a klení. Než nesměl jsem

otáleti, bylo nutno přiložiti ruku k dílu. Němci na naší

palubě zírali zděšeně a strnule na dráhu torpéda jakoby byli

začarovaní, Bradley se ohlédl a náhodou mne spatřil.

Vyběhl jsem na palubu. »Pospěšme si, musíme je přemoci,

než se vzpamatují!« vzkřikl jsem na něj.

Naproti Bradleyovi stál právě jeden Prušák. Bradley jej

udeřil mocně do týla a v témže okamžiku mu vytrhl z

opasku pistol. Baron ze Schoenvorts se mezitím

vzpamatoval a chtěl utéci dovnitř člunu. Zabránil jsem mu

v tom, napřáhnuv proti němu bambitku. Ozval se příšerný

výbuch — naše torpédo narazilo na německý křižník.

Bradley vysvětloval vše rychle našemu mužstvu —

Prušáci mu v tom nebránili, neboť se dosud

nevzpamatovali ze svého překvapení.

Olson byl dole — bylo nás tedy devět proti osmi

Němcům — ten, kterého Bradley udeřil do týla, ležel

dosud v bezvědomí na palubě. Pouze dva z nás byli

ozbrojeni; Prušáci však byli tak zmateni, že kladli jen

velmi chabý odpor. Baron Schoenvorts se bránil

nejideálněji — syčel zlostí i lítostí, hnal se po mně jako

rozzuřený býk a vystřelil na mne. Kdyby byl mířil s

rozvahou, byl by mne zasáhl, byl však příliš rozčilen a

kulka letěla kamsi mimo. Utkali jsme se poté v pěstním

zápase. Naši lidé mu mezitím vyrvali obě pistole. Brzy

jsem barona zdolal — ležel přede mnou polomrtev na

palubě.

51

Za půl hodiny bylo po boji; U-33 byla opět v naší moci,

vše se vrátilo do téhož stavu jako bylo před revoltou

Němců — jen barona bylo nutno ostražitěji hlídati. Křižník

Geier se potopil dříve než jsme zdolali naše Prušáky na

palubě; odpluli jsme pak směrem k severu. Starost o

trosečníky jsme přenechali jedinému člunu, který z

křižníku k nám vyplul. Domnívám se, že ti nebozí lidé již

nikdy nevkročili na pevnou zemi, a že zahynuli v onom

mrazivém a nehostinném podnebí. Byť i mně jich bylo líto,

nemohl jsem je přijmouti na palubu U-33. Měli jsme dosti

starostí s našimi Němci.

Onoho večera mne Lys žádala, bych jí dovolil vyjíti na

palubu. Vysvětlovala svojí žádost tím, že dlouhý pobyt ve

člunu jí příliš unavuje — milerád jsem jí vyhověl.

Nechápal jsem až dosud její nevysvětlitelné počínání a

dychtil jsem po příležitosti, bych mohl celé její záhadě

přijíti na kloub. Přišel jsem za ní na palubu. Byla jasná a

chladná noc. Moře bylo klidné, čeřilo se jen u naší přídi a

od zádi vinuly se až k obzoru dva stříbrné pásy, tvořící

velké V, vyplněné hravými vlnkami. Benson byl v

kapitánské vížce, pluli jsme směrem k San Diegu — vše

bylo v pořádku.

Lys měla kol štíhlého těla ovinutu huňatou pokrývku.

Když jsem se k ní přiblížil, ohlédla se, nevědomá, kdo

vlastně k ní přichází. Když mne poznala, odvrátila se ode

mne.

»Chci vám poděkovati,« řekl jsem, »za důkaz věrnosti a

neohroženého chování, který jste právě podala — jste

skutečně skvělá. Jest mně nyní velmi líto, že jsem se vás

dříve odvážil podezírati.«

52

»Ano, pochyboval jste o mé cti,« odvětila tiše Lys.

»Obvinil jste mne, že jsem pomáhala baronu ze

Schoenvorts. To vámi nemohu nikdy odpustiti.«

»Sám jsem tomu nevěřil,« pravil jsem, »ale dva z

našeho mužstva mi tvrdili, že vás viděli, jak jste dvakráte v

noci mluvila s baronem — a vždy po vaší rozmluvě

některý důležitý lodní přístroj byl poškozen. Vzpíral jsem

se všemožně tomu, abych uvěřil, že vy jste byla vinna; byl

jsem však zodpověděn za bezpečnost celé lodi, za životy

nás všech — i za váš život. Střežil jsem vás a dal jsem vám

i najevo svoje podezření, abych vás varoval.«

Lys na mne zírala očima široce rozevřenýma údivem.

»Kdo vám řekl, že jsem oné noci, neb vůbec kdy jindy

mluvila s baronem?« tázala se mne.

»To vám nemohu říci, Lys,« odvětil jsem, »jen to vám

mohu sděliti, že to byli dva lidé.«

»A oba lhali,« ujišťovala mne Lys. »Nemluvila jsem

vůbec s baronem ze Schoenvorts od oné doby, kdy jsme

poprvé společně stanuli na palubě U-33. A prosím,

oslovujete-li mne, vezměte laskavě na vědomí, že pro

každého, kromě svých důvěrných přátel, jsem Miss La

Rue.«

Byl jste někdy udeřen do tváře právě v onom okamžiku,

kdy jste to nejméně očekával? Ne? Nuže, nepochopíte

nikdy, jak mně bylo v oné chvíli. Cítil jsem, jak se mně

hrne krev do tváří a výše k spánkům, ba zdálo se mi, že

jsem celý zalit krví. A kupodivu: měl jsem ji tím více rád.

Zapřísahal jsem se v duchu tisícerými slavnostními

přísahami, že tato žena musí býti mojí.

53

Kapitola čtvrtá.

Po několik následujících dnů plynul náš život v

obvyklých, vyjetých kolejích. Každého rána jsem zjišťoval

naši polohu primitivním sextantem, který jsem zrobil;

výsledky mých pozorování byly však stále neuspokojivé.

Ačkoliv jsme pluli přímo k severu, ukazovaly mi mé

přístroje značnou úchylku na západ. Rozčiloval jsem se na

svůj neumělý nástroj. Poté jednoho odpoledne přišla ke

mně opět Lys.

»Odpusťte,« řekla, »ale kdybych byla na vašem místě,

dala bych si na Bensona pozor — zvláště tehdy, když jest

ve službě. Tázal jsem se jí, co těmito slovy míní, neboť

jsem se domníval, že přišla ke mně opět z návodu barona,

který chtěl ve mně vzbuditi podezření proti člověku,

kterému jsem nejvíce důvěřoval.

»Budete-li bedlivě pozorovati směr plavby as půl

hodiny poté, co Benson nastoupí svoji službu, pak jistě

pochopíte, proč jsem vás varovala,« odvětila Lys, »a

pochopíte pak také, proč právě on si vyvolil noční službu.

Snad se vám i objasní důvody mnohých událostí, které se

sběhly na naší lodi.«

54

Poté odešla opět do své kabiny. Vyčkal jsem as půl

hodiny poté, co na Bensona přišla řada, a vystoupil jsem na

palubu pozorovací vížkou, v níž seděl Benson. Podíval

jsem se dobře na kompas. Magnetka ukazovala, že plujeme

k severozápadu, totiž úchylka od severu k západu činila

pouze as jeden stupeň — tedy vše bylo v pořádku. Byl

jsem vskutku rád, že jsem na nic nepřišel. Chtěl jsem se

vrátiti do své kabiny, ale dosud jsem váhal — a toto váhání

by mne bylo málem stálo život.

Když jsem šel ze služby as před půl hodinou, vlny

narážely chabě pouze na pravý bok lodi, a nyní jsem

nemohl pochopiti, že moře se prudce vzdouvá na levém

boku — vítr se sice může ve chvíli obrátiti, ale ne hladina

oceánu. Jen jediné vysvětlení bylo možné —

od oné

chvíle, kdy jsem opustil své místo u kom pasu, změnil se

směr naší plavby téměř o osm stupňů.

Vrátil jsem se k vížce, vystoupil jsem nahoru a zadíval

jsem se na oblohu; souhvězdí, které mělo státi přímo nad

mojí hlavou, bylo po levé straně. Pluli jsme přímo k

západu.

Chvíli jsem ještě vše rozvažoval, neboť jsem si chtěl

býti svým pozorováním jist, dříve než obviním Bensona z

věrolomnosti. Stál jsem na ochozu pozorovací vížky, když

vtom byl jsem zezadu sražen dolů. Při pádu mohl jsem si

snadno zlomiti nohu neb ruku, neb mohl jsem sklouznouti

s paluby do moře; ale osud mi přál a tak jsem si jen

natloukl. Když jsem se vzpamatoval, zaslechl jsem, jak se

dvířka u pozorovací vížky zavřela. K poklopu u dvířek

vede železný žebřík; vyšplhal jsem se po něm nahoru, však

mé úsilí bylo marno. Benson dvířka pevně uzavřel.

55

Byl jsem chvíli zmaten. Co as ten chlapík zamýšlí? Co

se as uvnitř děje? Je-li Benson vskutku zrádcem — zda

nejsou i mezi ostatním mužstvem zrádci? Proklínal jsem

sám sebe, proč jsem v té chvíli vystoupil na palubu — a v

tom jsem si uvědomil, že vlastně Lys byla příčinou toho, že

jsem zde.

Snažil jsem se upoutati na sebe pozornost posádky,

běžel jsem s žebříku dolů a bušil jsem na okna pozorovací

vížky — vše marno, byla zavřena. Opřel jsem se zády o

ocelové pláty a proklínal jsem svoji lehkovážnost.

Pohlédl jsem na hladinu. Připadalo mi, že se moře

prudčeji vzdouvalo, neboť vlny se počaly přelévati přes

palubu. Chvíli jsem se díval na hru vln — vtom mi

probleskla hlavou příšerná myšlenka. Nebál jsem se snad,

že mne vlny zmáčejí — cítil jsem však blízko sebe přízrak

smrti. Skládal jsem všemohoucímu Bohu účty své duše —

U-33 se pomalu potápěla.

Nemohu vypsati své pocity, které mnou zmítaly v onom

okamžiku. Pamatuji se však, že jsem se dal do smíchu —

však nebyl to hysterický smích, neb smích z bravury. A

chtělo se mně kouřiti! Bože, chtělo se mně příšerně kouřit.

56

Zřel jsem s hrůzou, jak hladina pomalu stoupá. Když

vlny zatopily ochoz, vylezl jsem až na vrch vížky. Podle

pomalého ponořovávání člunu jsem poznal, že Benson

provádí celou tuto ohavnou hru sám — zaplňovaly se

pouze ponorné nádrže, ponorná kormidla nebyla v činnosti.

Ozvalo se vrčení elektrických motorů. Hladina pomalu

stoupala výš a výše. Nemohl jsem již setrvati na svém

místě déle, než pět minut. Uvažoval jsem, co si počnu, až

voda dostoupí až ke mně. Mám snad plavati až do úplného

vyčerpání sil, nebo mám raději ihned zhynouti ve vlnách?

Z nitra člunu se ozvaly dvě temné rány. Podobaly se

výstřelům. Postavil se snad někdo Bensonovi na odpor?

Ovšem pro mne to nemělo valného významu, i když moji

lidé zdolají nepřítele, nikdo by se nedověděl o mém

bídném osudu, a až by mne pohřešili, bylo by již příliš

pozdě. Vlny sahaly již až k vrcholu vížky. Vyšplhal jsem

se na stožár bezdrátové telegrafie, kdež mně velké vlny

často se přelévaly přes hlavu.

Cítil jsem, že se můj konec již blíží a bezděčně jsem se

modlil. A bylo mi lépe.

Pevně jsem se držel stožáru. Kupodivu, hladina

nestoupala, naopak klesala. Hřebeny nejvyšších vln

dosahovaly již jen vrcholu vížky; a za chvíli vynořila se z

vln malá trojúhelníkovitá paluba. Co se dělo uvnitř ve

člunu? Domníval se snad Benson, že jsem již utonul, či

snad se mu nedostávalo sil a byl přemožen? Objevila se

hlavní paluba a po chvíli se otevřela dvířka pozorovací

vížky a zřel jsem v jejích otvoru uděšenou tvář Bradleyovu.

Když mne spatřil, radostně se usmál.

57

»Díky Bohu!« řekl a vtáhl mne dovnitř. Byl jsem

promrzlý na kost a téměř bez sebe. Kdybych byl zůstal

ještě několik minut venku, byl bych jistě zahynul; teplo

uvnitř člunu a sklenka ostré brandy, kterou mně Bradley

vnutil, mne vzpamatovaly a oživily.

58

59

Když jsem vstoupil do ústřední kabiny, zřel jsem

spoutané Němce a nad nimi naše muže s pistolemi v rukou.

Baron z Schoenvorts byl mezi nimi. Na zemi ležel Benson

a sténal, Lys stála nad ním s revolverem. Rozhlížel jsem se

udiveně kol sebe,

»Co se zde stalo?« tázal jsem se.

»Vidíte výsledek všeho, pane,« odvětil Bradley. »Máte

za vše co děkovati Miss La Rue. My všichni jsme spali.

Benson odvolal hlídku hned zvečera; nebýti Miss La Rue,

nebyl nikdo, kdo by jej byl hlídal. Cítila, jak se pozvolna

ponořujeme, bylo jí to nápadno, vyšla ze své kabiny a

pátrala po příčině této náhlé změny plavby. Přišla právě v

okamžiku, kdy Benson sahal na ponorná kormidla. Sotvaže

ji spatřil, namířil a vystřelil na ní, ale netrefil, ona však

trefila dobře. Tyto dva výstřely nás všechny vzbudily —

byli jsme ozbrojeni a dopadlo vše na štěstí tak, jak vidíte;

máme však za to co děkovati jen Miss La Rue. Ona zavřela

ponorné nádržky, přivolala mne a Olsona, abychom uvedli

v činnost pumpy.«

A já jsem se domníval, že ona byla příčinou toho, že

jsem byl zákeřně sražen s pozorovací vížky na palubu. Byl

bych měl pokleknouti na kolena a prositi ji za odpuštění —

protože však jsem Anglosasem, sejmul jsem jen s hlavy

svojí promáčenou čepici a vřele jsem jí děkoval.

Neodpověděla mně — obrátila se pouze a spěšně zašla do

své kabiny… Slyšel jsem dobře? Bylo to skutečně

zavzlyknutí, které proniklo tenkou stěnou kabiny Miss La

Rue?

60

Benson zemřel ještě téže noci, Zachoval svůj posupný

vzhled až do posledního okamžiku; než vydechl naposledy,

naznačil, že by si přál se mnou mluvit; nachýlil jsem se nad

ním, abych mohl postřehnouti slabý zvuk jeho hlasu,

»Byl jsem sám příčinou všeho zla,« řekl. »Učinil jsem

to vše, protože vás nenávidím. Nenávidím vůbec

Američany. Byl jsem vyhozen z vašich loděnic v Santa

Monica. Byl jsem vypovězen z Kalifornie. Stal jsem se

štvaným psancem. A to mne dohnalo k tomu, že jsem

vstoupil do německých služeb jako špion — ne snad proto,

že bych je měl rád, neboť je také nenávidím, ale chtěl jsem

se pomstíti Američanům, které nenávidím ještě více.

Vhodil jsem do moře radiotelegrafické přístroje. Poškodil

jsem chronometr i sextant. Působil jsem na kompas, že

ukazoval tak, jak já jsem chtěl. Řekl jsem Wilsonovi, že

jsem viděl Miss La Rue hovořiti s baronem a vsugeroval

jsem mu tuto myšlenku tak, že i on se domníval, že ji sám

také viděl. Je mi líto, že se mi plán nezdařil. Nenávidím

vás.«

Půl hodiny poté zemřel; odmlčel se. Několik sekund

před smrtí pohyboval ještě rty. Nachýlil jsem se k němu,

abych mohl zachytiti jeho slova:

»Nyní budu již klidně spáti…« To bylo vše, Benson

zemřel. Vrhli jsme jeho tělo s paluby do moře.

61

Vítr oné noci zesílil, a obloha se zatáhla temnými

mraky, které nám zahalovaly obzor po několik dnů.

Nevěděli jsme, kam plujeme, protože jsme nemohli pro

mlhu nikterak určiti svoji polohu a kompasu jsme nemohli

důvěřovati, ani nebylo možno napraviti jeho stálou

úchylku. Křižovali jsme tedy bez cíle sem a tam až do té

doby, kdy se opět objevilo slunce na obloze. Nikdy

nezapomenu na onen den plný překvapení. Tušili jsme, že

se nalézáme kdesi na pobřeží Peru. Vítr, který dosud stále

vál k východu, obrátil se náhle na jih. A byl notně mrazivý.

»Peru!« vrčel Olson. »A kde by se vzaly tající ledovce u

Peru?«

»Ledovce! Co, jaké ledovce!« zvolal jeden muž naší

posádky. »Přece zde na severu na čtrnáctém stupni

nemohou býti ledovce.«

»Tedy jsme, milý hochu, na čtrnáctém stupni na jihu,«

odvětil Olson.

Myslili jsme všichni, že se zbláznil; ale nezbláznil se,

neboť odpoledne zřeli jsme před sebou mohutný ledovec

— a přece jsme pluli již několik dní od jihu k severu. Byli

jsme již téměř zoufalí. Zasvitla nám však jiskra naděje,

když příštího jitra hlásila palubní hlídka:

»Země! Země severozápadozápadně!«

62

Všichni jsme již toužili po okamžiku, kdy spatříme

pevnou zemi. I já. Stalo se však na U-33 opět něco

zvláštního, Tři Němci z nenadání onemocněli — všichni

vrhli. A nevěděli proč a po čem vrhnou. Ptal jsem se jich,

co snědli a zvěděl jsem, že nejedli nic jiného než to, co my

všichni ostatní. »Pili jste snad něco?« tázal jsem se dále,

neb jsem věděl, že likéry i léky byly všechny uloženy na

témže místě.

»Pouze vodu,« zasténal jeden nemocný. »My všichni tři

jsme dnes ráno pili vodu. Otevřeli jsme novou nádrž.

Prohlédl jsem okamžitě zásoby naší vody a k svému

nemalému překvapení jsem shledal, že někdo —

pravděpodobně Benson — otrávil veškeré zásoby vody,

kterou jsme měli na palubě. Štěstí ještě, že máme pevnou

zemi na dohled. Země nás naplňovala novou nadějí.

Změnili jsme směr naší plavby a rychle jsme se blížili

ke strmým pobřežním skaliskům pevniny, která spadala do

moře téměř kolmě svislými útesy. Obrysy země před námi

byly tak mohutné, že se podobala svojí rozlohou zemědílu;

byli jsme však přesvědčeni o tom, že se musíme nalézati

ještě na tisíce mil vzdáleni od západních kontinentů,

Nového Zélandu neb Austrálie.

Zjistili jsme svoji polohu primitivními nástroji, které

jsme měli po ruce; prohlíželi jsme mapy; namáhali jsme

svůj mozek; posléze Bradley podal jakés takés rozluštění.

Byl právě ve vížce a pozoroval kompas; zavolal mne k

sobě. Upozornil mne na to, že magnetka směřuje přímo k

neznámé pevnině. Bradley poté otočil kormidlem člunu o

devadesát stupňů, jehla kompasu však stále strnule

ukazovala směrem k nedalekým útesům země.

63

»Co z toho usuzujete?« otázal jsem se.

»Slyšel jste někdy o Capronim?«

»O starém italském mořeplavci?« opáčil jsem na jeho

slova.

»Ano; následoval Cooka as roku 1721. Soudobí

historikové se o něm již velmi málokdy zmiňují, snad

proto, že po jeho návratu do Itálie jeho pověst utrpěla

politickými spory. Pamatuji se, že jsem kdysi četl některou

z jeho knih — popisoval v ní novou pevninu v jižních

mořích, která jest složena z podivuhodného kovu, který

přitahuje kompas; jest to prý nehostinná, kamenitá země, v

níž není ani zeleň ani voda a táhne se do dálky tisíců mil.

Nepodařilo se mu prý přistáti; ba ani během oněch

několika dnů, kdy křižoval blízko pobřeží, nespatřil ani

známky života. Nazval onu zemí Caprona a odplul.

Domnívám se tedy, kapitáne, že máme před sebou pobřeží

Caprony, neznámé, nezmapované a po dvě stě let

zapomenuté země.«

»Máte-li pravdu, pak bychom měli úchylky kompasu

během posledních dvou dnů vysvětleny,« podotkl jsem.

»Caprona nás vítá svými smrtelně strmými útesy.

Přijmeme její nehostinné pohostinství. Přistaneme na

Caproně. Musíme přece nalézti na tak dlouhém pobřeží

alespoň jedno schůdné místo. Musíme nalézti na Caproně

vodu, nebo zemřeme!«

64

Za těchto okolností jsme se blížili k pevnině, kterou

snad dosud nikdy lidské oči nespatřily. Z hlubin oceánu

vyvstávaly do oblačné výše útesy pokryté modrými,

hnědými a zelenými skvrnami — zvětralý mech, lišejníky,

oxidovaná měď a pyrity železa. Skalní útesy byly velmi

vysoké a ploché, takže se nám zdálo, že nahoře musí se

skrývati rozlehlá pláň — ba zdálo se nám, že i vidíme mezi

útesy pruhy zeleně, snad křoví, či porost džungle, věštící,

že dále uvnitř za nehostinným pásem pobřeží žije Caprona

životem bujné vegetace.

Ale dosud nikdy metafora, byť i poetická, nesvlažila

žíznivé hrdlo. Potřebovali jsme nutně vodu a proto jsme

připluli těsně k pevnině a zkoumali jsme pobřeží. Kdekoliv

jsme sondovali, všude jsme nalezli bezměrnou hloubku a

hladké, rovné, strmé útesy. Nastala noc, odpluli jsme

opodál od břehu a stáli jsme až do rána na témže místě;

sotvaže však se rozednilo, počali jsme opět svoji zoufalou

pouť kol zapovězeného pobřeží.

K polednímu jsme spatřili poprvé úzký pruh písčitého

břehu, nalézajícího se pod nižším útesem. V písku byly

zaryty obrovské balvany, svědčící o tom, že kdysi v šerém

dávnověku přírodní síly prolomily na tomto místě

přirozenou hradbu Caprony. Bradley obrátil naši pozornost

k podivné věci, ležící mezi balvany.

»Vypadá to jako člověk,« řekl a podal mi triedr.

65

Prohlédl jsem si pečlivě neznámou věc a byl bych

přísahal, že jest to vskutku tělo lidské bytosti. Miss La Rue

byla s námi na palubě. Požádal jsem ji, aby sešla dovnitř do

člunu. Poslechla mne okamžitě. Poté jsem se svlékl. Nobs

se na mne tázavě díval. Byl doma vždy zvyklý koupati se

se mnou…

»Co chcete počíti, kapitáne?« tázal se Olson.

»Chci se blíže podívati na onu podivnou věc na pobřeží;

je-li to vskutku člověk, pak jest Caprona obydlena, neb zde

ztroskotal nějaký nebohý trosečník. Myslím, že podle

oděvu to poznám.«

»A což zbraň?« připomněl mi Olson. »Měl byste si s

sebou vzíti alespoň nůž.«

»Zde máte, pane.«

Podali mi tenký a ostrý nůž — příhodný, abych jej mohl

nésti při plování v zubech,

»Připlujte těsně ke břehu,« velel jsem Bradleyovi; poté

jsem vskočil do vody a doplul k úzkému písčitému pásu

pobřeží. Sotvaže jsem vynořil po dopadu hlavu z vody,

zaslechl jsem šplouchnutí — to Nobs vskočil do vody a

plaval za mnou, aby mne v případě potřeby mohl chrániti.

Příboj nebyl příliš silný a tak jsme se poměrně snadno

dostali na břeh. Břeh byl pokryt malými kaménky hladce

omletými vodou. Písku bylo velmi málo, ač z paluby U-33

se vše zdálo býti pískem; nenašel jsem ani stopy po

mušlích a živočiších, jaké obvykle bývají na pobřeží.

Přičítal jsem to té okolnosti, že tento úsek břehu byl příliš

malý, a moře je obklopující nezměrně hluboké — kromě

toho země sousedící s Capronou se nalézaly v bezmezné

dáli.

66

Když jsme se s Nobsem blížili po břehu k ležícímu

tělesu, usoudil jsem po čichu, že musilo kdysi býti

organické a živé a před nedávnem zemřelo. Nobs se

zastavil, větřil a štěkal. Poté si sedl, obrátil čenich vzhůru a

jal se srdcelomně výti. Hodil jsem po něm malý kamínek a

poručil jsem mu, aby ztichl, neb jeho vytí mne

znervosňovalo. Když jsem k tělu přišel zcela blízko, přece

jsem nemohl rozeznati, zda to jest člověk či zvíře. Mrtvola

byla opuchlá a částečně v rozkladu. Po šatech nebylo ani

památky. Prsa a zadek mrtvoly byly pokryty hnědavými

jemnými chlupy, tváře, dlaně rukou, nohy a ramena byly

téměř holé. Podivná bytost byla as tak velká, jako dorostlý

člověk; i podobala se téměř člověku. Byl to však vskutku

člověk?

Nemohl jsem to s určitostí říci, protože některé tahy

mrtvoly připomínaly spíše opici než člověka. Prsty u obou

končetin byly nadmíru vyvinuty jako u končetin kmenů z

Bornea a Filipín, kde lidé žijí na stromech a mísí svoji krev

i s kmeny na nižším stupni vývoje. Podle mého mínění byl

to kříženec Pithecantropa, lidoopa javanského a dcery

piltdownské rasy z praehistorického sussexu. Vedle

mrtvoly ležel dřevěný sochor.

67

Tento kus dřeva mne přivedl na novou myšlenku. Zde v

okolí nebylo vůbec nikde na dohled dřeva. Na břehu nic

nepřipomínalo, že by to mohla býti mrtvola ztroskotavšího

námořníka. Ba ani mrtvola nesvědčila o tom, že by snad za

svého života byla bývala námořníkem. Byla to mrtvola

člověka z kmene na velmi nízkém stupni vývoje, neb

mrtvola vysoce vyvinutého zvířete. S mořem neměl tento

tvor za svého života pranic společného. Proto jsem usoudil,

že jest to domorodec z Caprony, který žil ve vnitrozemí a

spadl sem na pobřeží, nebo sem byl s některého útesu

shozen. Caprona byla tedy obydlena, byť i nebyla obydlena

lidmi; jak však pronikneme do jejího vnitrozemí? Bližší

prohlídka útesů mne přesvědčila o tom, že žádnému

smrtelníku na světě se nikdy nepodaří slézti tyto téměř

kolmé skály. Ani nehtem nebylo možno se někde zachytiti.

Zklamán vrátil jsem se zpět.

Na zpáteční cestě nesetkali jsme se bohudíky se žraloky.

Když jsem vše svým druhům sdělil, každý tvořil své

vlastní teorie, každý se kojil novou nadějí. Správnost

našich úvah byla nesporná — scházela nám však voda.

Žíznili jsme více než kdy jindy.

Zbytek dne jsme strávili důkladným, avšak

bezvýsledným ohledáváním pobřeží. Nenalezli jsme mezi

strmými, hladkými útesy ani jedinou průrvu, ba ani jediný,

byť i sebe menší pruh písku. Když slunce zapadlo, byli

jsme již malomyslní. Snažil jsem se znovu Lys poděkovati;

odmítla mne znovu, a tak nejen že jsem žíznil, ale byl jsem

i smuten a zklíčen. Byl jsem rád, když ranní úsvit vystřídal

hrůznou bezesnou noc.

68

Ranní pátrání nám nezískalo novou naději. Caprona

byla nedostupná — to jsme všichni věděli, přesto však

jsme hledali dále. Bylo as dvě hodiny odpoledne, když mne

Bradley upozornil na větev stromu, pokrytou listím, která

plula na hladině. »Asi byla splavena do moře řekou,«

usuzoval.

»Ano,« odvětil jsem, »mohla býti splavena; také ale

mohla býti shozena dolů z vrcholků těchto útesů.«

Bradley nakrabil tvář. »Také jsem na to myslil,« odvětil,

»ale raději bych byl uvěřil druhé možnosti.«

»Máte pravdu,« zvolal jsem. »A musíme věřiti oné

druhé možnosti tak dlouho, dokud nedokážeme, že jsme se

mýlili. Nesmíme ztráceti hlavu právě v okamžiku, kdy jí

nejvíce potřebujeme. Větev byla splavena do moře řekou a

tuto řeku musíme za každou cenu nalézti.« A abych dodal

svým slovům důrazu, udeřil jsem pěstí o otevřenou dlaň.

»Podívejte!« zvolal jsem náhle. »Vidíte to, Bradleyi?« A

ukázal jsem na hladinu. »Vidíte to, člověče?« Několik

květů, travin a ještě jedna větev plynulo po hladině k nám.

Oba jsme bedlivě prohlíželi hladinu i pobřeží. Bradley

posléze cosi objevil. Žádal, aby mu podali džber a provaz.

Spustil kbelík do moře a vytáhl jej plný vody. Ochutnal

vodu, mlaskal jazykem a podíval se na mne, jakoby mi

chtěl říci: »Vždyť jsem vám to povídal!«

»Ta voda jest teplá,« pravil Bradley, »a sladká!«

Vytrhl jsem mu z ruky džber a ochutnal jeho obsah.

Voda byla skutečně velmi teplá a sladká, kromě toho však

měla odpornou příchuť.

»Ochutnal jste již někdy vodu ze stojaté tůně, plné

pijavic?« tázal se mne Bradley.

69

»Ano, máte pravdu,« zvolal jsem, »máte pravdu, jest to

doopravdy velmi podobná chuť, ačkoliv jsem nic

podobného neochutnal od dětství, přece jsem si tím jíst; ale

jak jest jen možno, že tak chutná voda z plynoucího

proudu, a proč jest tak teplá? Přinejmenším má 70 neb 80

stupňů Fahrenheita1, možná, že i více.«

»Řekl bych, že má i více,« prohlásil Bradley, »ale

odkud jen asi teče?«

»To nebude již tak nesnadno nalézti,« odvětil jsem.

»Z oceánu nemůže vyvěrati; musí téci z vnitrozemí.

Musíme sledovati její proud a dříve neb později přijdeme

na její pramen. U-33 se již nalézala v proudu sladké vody.

Pluli jsme pomalu podél břehu, stále ochutnávajíce vodu,

abychom neztratili běh proudu. Vítr vanul od pobřeží,

takže jsme se mohli bez valného nebezpečí přiblížiti až

těsně ke břehu. Sondovali jsme přitom též hloubku, ale

nikde jsme nedosáhli dna; ač jsme bedlivě stále pozorovali

břeh, nezřeli jsme nikde ani trhliny ze které by mohl

vytékati alespoň potok. Pluli jsme těsně podle skal, neboť

odliv a mocný proud sladké vody nám bránil, abychom

nenarazili. Dostali jsme se tak až do vzdálenosti pouhých

pětadvaceti stop2 od kolmé stěny, která přečnívala vysoko

nad námi. Povrch útesu nebyl rozryt ani jedinou skulinou.

Když jsme tak prohlíželi stěnu i hladinu moře, Olson

připadl na myšlenku, že sladká voda může vyvěrati z

podmořského gejsíru. Tím by byla vysvětlena teplota vody;

ještě ani nedomluvil, když v tom se vynořil z hloubi trs

křoví s listy a květy, zatočil se na hladině a plynul dále.

1 21 – 27° Celsia

2 7,62 metru

70

»Kvetoucí keře ale nerostou v podzemních puklinách,

odkud vyvěrají gejsíry,« poznamenal Bradley.

Olson potřásal nedůvěřivě hlavou.

»Již jsem na to přišel,« zvolal jsem z nenadání.

»Podívejte se sem!« A ukázal jsem na obrysy útesu pod

námi, který klesal kolmo pod hladinu. Všichni pohlédli

naznačeným směrem a viděli totéž, co já jsem spatřil —

horní obrys temného otvoru do skály, kterým vyvěrala

voda do moře.

»Zde vidíme ústí podzemního kanálu vnitrozemské

řeky,« zvolal jsem. »Ona řeka protéká květnatou krajinou

— tedy krajinou, na níž svítí slunce. V žádné podzemní

jeskyní nemohly by vykvésti podobné traviny, jaké jsme

před chvílí viděli vyplynouti. Za tímto útesem nalézá se

úrodná země a pitná voda — snad tam najdeme i zvěř.«

»Ano, pane,« řekl Olson, »za těmito útesy! Kapitán

promluvil rozumné slovo: za těmito útesy!«

Bradley se dal do sarkastického smíchu.

»Mohl byste nám, kapitáne, právě tak dobře říci, že jest

vědeckým faktem, že i na Marsu jest pitná voda a

vegetace,« dodal Bradley.

»Nevadí,« řekl jsem, »U-33 nemůže sice plouti

prostorem, ale zcela dobře se pohybuje pod vodou.«

»Snad nechcete veplout do té díry?« tázal se Olson.

71

»Ano, chci, Olsone,« odvětil jsem. »Nenalezneme-li na

Caproně vodu a jídlo, zcela jistě zemřeme. Voda, která

vyvěrá z kanálu pod námi, není slaná; ačkoliv každý z nás

jí ochutnal, přece není k pití. Můžeme z toho usuzovati, že

tento vnitrozemský proud jest skutečnou řekou, a že na

jeho březích rostou stromy nesoucí plody, a že tam

nalezneme i zvířata. Máme zde tedy zemříti hladem a žízní,

když žírná země se nalézá pouze několik set yardů před

námi? Můžeme se svojí lodí zcela snadno veplouti do

tohoto kanálu. Přece nebudeme tak zbabělí, abychom se

báli této příležitosti použíti.

»Já jsem pro,« řekl Olson.

»Já také,« souhlasil Bradley.

»Tedy pod vodu a pojedeme k čertu, nebo do nebe!«

zvolal jeden z naší posádky, který prodělal zákopovou

válku.

»K ponorným nádržím!« velel jsem. Za minutu byla

paluba prázdná, otvory se uzavřely a U-33 se pomalu

ponořovala, snad již vůbec naposledy. Uvědomuji si, že

jsem měl tento pocit a i ostatní jistě cítili stejně se mnou.

Když jsme klesali pod hladinu, seděl jsem v kapitánské

vížce — reflektor vrhal své matné světlo před nás.

Ponořovali jsme se pozvolna a pouze do té hloubky,

abychom mohli dobře vsunouti ústí své lodi do černě

zejícího otvoru kanálu. Zřel jsem před sebou otvor, který

byl tak široký, že by se bylo do něj pohodlně vešlo aspoň

šest ponorek téže velikosti, jako byla naše — obrysu

cylindrického a černý jako propast zatracení.

72

Když jsem vydal rozkaz, aby U-33 pomalu se

pohybovala kupředu, měl jsem neurčitou předtuchu, že se

svěřujeme nejistému osudu. Kam až doplujeme? Kde

začíná as neznámá řeka? Dali jsme již navždy s Bohem

životu a slunci, či snad na nás čeká nebezpečí ještě větší.

Snažil jsem se, abych se nerozptyloval, abych mohl vše, co

vidím, věrně reprodukovati svým druhům ve člunu, kteří na

mé zprávy dychtivě čekali. Moje oči byly zrakem nás

všech — snažil jsem se všemožně, bych nezklamal jejich

naděje. Pluli jsme as sto yardů a poté jsme narazili na první

nebezpečnou překážku. Podzemní tunel se zde ohýbal v

pravém úhlu. Viděl jsem, jak proudy vody, deroucí se

prudce vpřed, mocně narážejí na skalní bok po naší levé

straně; obával jsem se, abych při tak prudkém obratu naší

lodi nepoškodil náš pancíř, než nezbývalo než postupovati

za každou cenu kupředu. Neupozornil jsem své druhy

vůbec na nebezpečí, které nám hrozilo — zbytečně bych je

rozrušoval. Kdyby proud vody byl mocnější než naše

stroje, byli bychom vrženi na skalní stěnu a bylo by po nás

veta. Velel jsem plnou rychlostí vpřed — musili jsme jeti

těsně kolem levé skalní stěny, abychom bezpečně projeli

zátočinou — vše záleželo nyní na síle našich motorů.

Šťastně to dopadlo. Když jsme byli v kritickém bodu

zátočiny, uchvátil nás vír a dotkli jsme se bokem skalní

stěny — ozval se skřípot ocele o balvany — my všichni

jsme byli vzrušeni. Domníval jsem se, že uslyším hukot

vody, jak se dere do nitra naší lodi, leč nestalo se nic

takového. Vše v pořádku!

73

Ve vzdálenosti dalších padesáti yardů přišla opět

zátočina, tentokráte na pravou stranu, její úhel byl však

daleko tupější, takže jsme projeli beze všech nesnází. Poté

jsme již pluli přímo kupředu as sto padesát neb dvě stě

yardů. Moje nervy byly napjaty k prasknutí. V tom však se

voda kolem U-33 rozjasnila — spadl mi kámen se srdce.

Sdělil jsem svým druhům, že nad námi jest již denní světlo

— celý člun se otřásal radostným jásotem celé posádky.

Několik okamžiků poté jsme se vynořili na povrch.

Okamžitě jsem zdvihl periskop a zíral jsem na

nejpodivnější krajinu, kterou jsem kdy v životě viděl.

Nalézali jsme se uprostřed široké, kalné řeky, jejíž

břehy byly porostlé obrovskými, stromovitými kapraděmi,

které tyčily své stonky do výše padesáti, sta i dvou set stop.

V tom se něco vynořilo z vody nad hladinu a vrhlo se na

náš periskop. Zřel jsem obrovitou tlamu a vyceněné

roztažené tesáky — a nastala tma, Když ona podivná věc

zakryla periskop, zamrazilo mne. Za chvíli to opět zmizelo

a mohl jsem opět viděti. Nad stromy spatřil jsem obrovité

zvíře s padákovitými křídly, podobající se částečně

velrybě, spíše však ohromné ještěrce. Poté opět něco

zakrylo náš periskop a neviděli jsme opět nic. Zatajil se

mně úzkostí dech, když jsem dával rozkaz, abychom se

vynořili. Do jaké podivné země nás to osud zavedl?

74

Jakmile byla paluba nad hladinou, otevřel jsem poklop u

pozorovací vížky a vyšel jsem ven. Okamžitě i ostatní

palubní otvory byly otevřeny a ti, kteří právě nemusili

zůstati u strojů, hrnuli se na palubu. Olson přinesl Nobse v

náručí. Několik minut bylo hrobové ticho; domnívám se, že

všichni byli právě tak překvapeni jako já. Vše kolem nás

— fauna i flora tak podivná — že zdálo se nám, jako

bychom byli nějakým zázrakem přeneseni na některou

jinou planetu, na jakýsi neznámý svět. I tráva na březích

byla zcela jiná než na prosté zemi — byla velmi silná a

každý stonek nesl nádherný květ, fialový, žlutý, karmínový

neb modrý — květy pohádkově fantastických tvarů, jaké si

ani lidská fantasie nedovede představiti. A ten život! Vše

vřelo. Po kapraďovitých stromech šplhaly opice, hadi a

ještěrky. Obrovský hmyz poletoval ve vzduchu a hlučně

bzučel. A mezi nižším porostem bylo viděti jiné mohutné

tvory, pohybující se po zemi; hladina řeky hemžila se

jinými příšerami a ve vzduchu se míhala gigantická křídla

tvorů, o nichž jsme se ve školách učili, že již v dávných

dobách vymřeli.

75

»Podívejte se!« vzkřikl Olson. »Vidíte tu žirafu, která

právě leze z vody?« Podívali jsme se směrem, kterým

ukazoval a zřeli jsme dlouhý, holý, slizký krk vynořující se

nad hladinu řeky — a na něm malá hlava. A brzy se

vynořil i hřbet podivného zvířete, hnědavý a holý. Zvíře

otočilo na nás své oči, otevřelo svoji ještěrkovitou tlamu,

zasyčelo ostře a hrnulo se na nás. Bylo as šestnáct neb

osmnáct stop vysoké a podobalo se netvorům a

plesiosaurům z období nižšího Jury. Hnalo se po nás jako

rozdivočený býk a zdálo se, že chce zničiti a pohltiti celou

U-33.

Pluli jsme právě velmi zvolna, když se ono hnusné zvíře

na nás vrhlo s roztaženými tesáky. Dlouhý krk byl natažen

kupředu a čtyři mohutné ploutve udržovaly je na hladině a

nesly rychle vpřed. Když připlulo až k nám, jeho tesáky se

sevřely na stojánku palubního zábradlí a vytrhly je, jakoby

to bylo prosté párátko. Když jsme viděli tento důkaz

titánské síly, mimoděk jsme couvli, Bradley vytáhl z

opasku revolver a vystřelil. Kulka se zaryla zvířeti do krku,

právě nad týlem; rána mu však neuškodila, rozjitřila pouze

jeho zuřivost. Syčení změnilo se v pusté řvaní, zvíře se

vynořilo polovicí těla z vody, sápalo se na hladké boky U-

33, snažíc se vydrápati na palubu a pozříti nás. Kdo z nás

měl u sebe pistoli, vystřelil; zvíře si však toho nevšímalo a

tápalo dále po bocích našeho člunu.

76

Všiml jsem si, že Lys vyšla také na palubu a stála

nedaleko mne. Uvědomil jsem si nebezpečí, kterému jsme

všichni byli vystaveni a nutil jsem jí, aby šla dovnitř do

člunu. Nemluvili jsme spolu již několik dní; Lys mně ani

tentokráte neodpověděla, pouze na mne opovržlivě

pohlédla; ba ani nedovolila, bych ji dopravil dovnitř. Viděl

jsem, že bych musil užíti násilí a stoupl jsem si tedy jen

před ní, abych jí alespoň chránil svým tělem, kdyby se snad

ohavnému plazu podařilo vydrápati se na palubu. V tom

plaz přehodil přes palubu jednu ploutev, vytáhl se nahoru a

bleskurychle uchopil jednoho Němce. Vrhl jsem se vpřed a

vystřelil jsem na netvora, aby pustil svoji kořist; bylo to

však vše marné.

German řval a řičel — plaz sklouzl z paluby dolu a

ponořil se i se svojí kořistí pod hladinu. Všichni jsme byli

poděšeni hrůznou tragedií. Olson sarkasticky poznamenal,

že nyní jsme s Němci v téže rovnováze, jako na počátku.

Po smrti Bensonově bylo nás devět a devět — devět

Němců a devět »spojenců«, jak jsme sami sebe nazývali;

nyní bylo již jen osm Němců, Lys jsme nepřipočítávali,

protože byla žena — ač jsme nyní již pevně byli

přesvědčeni, že byla při nás.

77

Sotva jsme se vzpamatovali, naše pozornost byla opět

upoutána řevem a sykotem z řeky; klubka hladových a

rozzuřených plazů se vrhala na nás. Kroutili se a lezli na

palubu, sápajíce se vpřed a tlačili nás zpět. Příšerná,

hnusná, slizká, netvorná zvířata, pravé Mesozoické obludy.

Lys mezitím rychle odešla dovnitř a vzala Nobse s sebou

— ubohý Nobs byl by se dnes uštěkal; domnívám se také,

že tentokráte Nobs vůbec poprvé ve svém životě se bál; a

nedivil jsem se mu. Poté jsem poslal Bradleye, své druhy i

Němce do podpalubí — Schoenvorts vůbec nahoře nebyl,

byl dosud v železech.

Zavřel jsem za sebou palubní příklop právě v okamžiku,

kdy netvorná zvířata se na mne již již sápala. Poté jsem se

chopil kormidla a velel jsem plnou rychlostí vpřed,

doufaje, že tak unikneme ohavným netvorům; ale bylo to

bezúčelno. Sice nemohli rychlé U-33 stačiti, ale řeka po

celém svém toku jich byla plna — takže vzhledem k tomu,

že bylo nebezpečno plouti neznámým korytem, nařídil

jsem, aby zvolnili běh lodi a prodírali jsme se pomalu a

majestátně syčící a řvoucí masou netvorů. Byl jsem nyní

rád, že jsme stoupali do nitra Caprony v bezpečném

ponorném člunu — v otevřené lodi by to bylo bývalo

kritické. Nyní jsem chápal, že dobrodružní mořeplavci

dávných věků, kterým se zdařilo proniknouti na Capronu,

nikdy se již nevrátili, vždyť nikdo nemohl tu životem

vyváznouti, kdo by nebyl chráněn pevným pancířem

ponorky.

78

Pluli jsme proti proudu řeky as čtyřicet mil, než nás

překvapila noc. Bál jsem se ponořiti a ležeti na dně řeky,

neb dno mohlo býti bahnité, a kotva by nemohla o nic

pevného zachytiti — zajeli jsme proto ke břehu a po malé

šarvátce s plazy zasmýkli jsme kotevní lano o silný strom,

Nabrali jsme také do džberů říční vody — byla také teplá,

ale pitnější než prve. Jídla jsme měli dost, a čerstvá voda

nás příjemně osvěžila; postrádali jsme však čerstvě

upravené maso. Již několik dlouhých týdnů jsme neokusili

ani sousta čerstvého masa. Když jsem kolem sebe stále

viděl klubka hadů, napadlo mne, že by jeden neb dva řízky

z nich mohly přijíti k chuti. Vyšel jsem na palubu s puškou,

Sotvaže mne jeden tlustý netvor uviděl, již se drápal na

palubu. Ustoupil jsem za zábradlí pozorovací vížky; když

plaz zdvihl svojí obrovitou hlavu až do výše místa, kde

jsem stál, střelil jsem jej přímo mezi oči.

Plaz se zarazil a zadíval se na mne, jakoby chtěl říci:

»Musím si dáti pozor! Přede mnou je něco divného!« A

natáhl svůj dlouhatý krk a vyceniv zakřivené tesáky,

chňapal po mně. Couvl jsem prudce zpět do vížky — tak

prudce, div jsem se sám nezabil. Když jsem se

vzpamatoval, zřel jsem opět nad sebou hlavu

rozdivočeného netvora. Seskočil jsem až na dno centrální

místnosti ve vížce.

79

Olson, vida, co se děje ve vížce, běžel si pro sekeru;

sotvaže se s ní vrátil, vyběhl po žebříku nahoru a sekal vší

sílou do hlavy netvora. Ačkoliv plaz měl kulku v hlavě a

hlavu rozsekanou, přece zuřivě dále dorážel na Olsona,

chtěje se vecpati mermomocí do vížky, ač otvor dvířek byl

několikráte menší než jeho tělo; posléze se Olsonovi

podařilo utnouti mu hlavu. Dva muži z naší posádky se

odvážili hlavním poklopem ven na palubu a zatím, co jeden

stál na stráži, druhý odřízl zadní čtvrť Plesiosaura Olsonii,

jak Bradley netvora nazval. Olson pak mu uřízl krk, tvrdě,

že z něj bude výborná polévka. Mezitím, co jsme

odstraňovali krev z vížky, náš kuchař pekl na elektrickém

sporáku šťavnaté řízky. Vůně, vystupující z masa

Plesiosaura Olsonii, v nás budila nelíčený obdiv vůči němu

a všem jemu podobným.

Kapitola pátá.

Řízky byly skutečně dobré; příštího jitra jsme okusili

polévku. Když jsme si uvědomovali, že vlastně jíme maso

ze zvířete, které na naší zemi vyhynulo před několika

miliony lety, bylo nám podivně. Všichni jsme byli v

rozpacích, ač nám všem chutnalo. Olson se cpal div

nepraskl.

80

Lys jedla s námi onoho večera u malého důstojnického

stolu — jídelna se nalézala u torpédového oddělení. Ač byl

stůl rozkládací, přece jsme jej nerozložili. Poprvé po

dlouhých týdnech jsme opět seděli při jídle a poprvé opět

po dlouhých týdnech jsme měli k večeři něco chutnějšího,

než hubené zásoby ponorného člunu. Nobs seděl mezi Lys

a mnou — krmili jsme jej kousky řízků z Plesiosaura —

ovšem riskovali jsme při tom, že zkazíme jeho dobré

mravy. Chvílemi se po mně po očku díval, jsa si vědom, že

žádný dobře vychovaný pes nemá seděti u stolu; ubohý

Nobs však byl tak vyhublý za poslední dobu, že jsem mu

nemohl odepříti, aby se dnes večer pořádně nenacpal.

Kromě toho Lys jej chtěla sama krmiti.

Lys byla vůči mně odměřeně společenská a něžně

roztomilá k Bradleyovi a Olsonovi. Miss La Rue nebyla

nikdy koketou; proto jsem byl spokojen i drobty přízně,

které mně věnovala. Večeře nám všem chutnala až na to, že

nám Olson k posledu zkazil chuť poznámkou, že možná

jíme téhož netvora, který pohltil našeho Němce. Dalo nám

to dosti práce, abychom přiměli Lys, aby jedla dále —

Bradley jí uklidnil řka, že jsme vzdáleni od místa neštěstí

téměř čtyřicet mil a v řece se hemží podobných plazů na

tisíce. »A pak Olson to řekl proto, že nám chtěl zkaziti

chuť, aby mohl všechny řízky snísti sám.«

81

Hovořili jsme o budoucnosti a vyměňovali své názory o

tom, co s námi bude; ovšem byly to pouhé teoretické

úvahy, neb nikdo nevěděl ani, co s námi bude zítra. Byla-li

celá Caprona zamořena těmito příšernými netvory, byl by

jakýkoliv život nemožný, a nám by nezbývalo než opatřiti

si pitnou vodu, jídlo a ovoce a touže cestou se vrátiti a

podzemním kanálem opět proplouti do moře.

Poté jsme se odebrali na svá úzká lůžka, spokojení a

poměrně šťastní — příštího jitra jsme se probudili v dobré

náladě a s růžovými nadějemi do budoucna. Od břehu jsme

se snadno odpoutali — to proto, jak jsme se později

dozvěděli, že plesiosaurové se počínají ohlížeti po potravě

teprve pozdě z rána. Od poledne do půlnoci jsou nejčilejší,

kdežto od úsvitu as do devíti hodin dopoledne jsou

nejmalátnější. Během oné doby, kdy jsme uváděli svoje

stroje v činnost, stál jsem připraven u děla, abych čelil

možnému útoku. Ač jsem si nebyl jist, přece jsem doufal,

že prudká, nezvyklá rána by netvory zastrašila. Ve větvích

stromů na březích hemžily se opice malé i velké, světlo i

tmavosrsté — ba zdálo se mi dokonce, že nás z hloubi lesa

pozorovala nějaká člověku ne nepodobná postava.

82

Sotva jsme upluli několik set yardů, viděli jsme, jak po

naší pravé straně vlévá se do hlavního toku menší říčka,

tekoucí z jihu; a brzy poté jsme zřeli rozlehlý ostrov as pět

neb šest mil dlouhý; po dalších padesáti mílích plavby

vlévala se do hlavního toku tentokráte větší řeka, tekoucí

ze severozápadu; i hlavní tok změnil svůj směr původně

severovýchodní na jihozápadní. Voda se již nehemžila

plazy a vegetace na březích se podobala nyní spíše

lesnatému parku — eukalyptové keře, akátové a stromovité

kapradí — zřejmě dvě geologická období přecházela zde

do sebe. I tráva byla méně pestrá a bylo mezi houštinami

viděti mnohem méně živočichů.

Po dalších šesti neb sedmi mílích plavby se hlavní tok

na obě strany rozšířil; před námi, až kam oko dohlédlo,

rozprostírala se vodní hladina — viděli jsme pouze onen

břeh, podle kterého jsme pluli. Voda kol nás byla oživena

tisíci a miliony rybami; netvorných plazů bylo velmi málo.

Voda vnitrozemského jezera byla velmi teplá, ba téměř

horká, ovzduší pak kolem ní bylo dusné a těžké. A venku

za strmými útesy, vroubícími Capronu, pluly ledovce a vál

ostrý, ledový vítr, kdežto zde vál pouze hutný, vlahý

vánek. Postupně jsme odkládali svůj oděv, pokud to jen

slušnost dovolovala; slunce však nehřálo. Teplo, které nás

zde obklopovalo, bylo spíše teplo parní lázně, než teplo

sálající z kamen.

83

Přistáli jsme u břehu jezera na severozápadní straně,

měříce stále hloubku. Jezero bylo velmi hluboké — dno

skalnaté a prudce se svažující směrem ke středu — když

jsme měřili dále od břehu, nedostali jsme se vůbec na dno.

Tam, kde byla hladina průhlednější, zřeli jsme pod vodou

skály právě tak ostré a strmé, jako ty, které vroubily

Capronu z vnější strany. Usuzoval jsem z toho, že v

dávných a dávných dobách Caprona byla utvořena z

mohutného skalního masivu — snad to byl nejmohutnější

masív celého světa — který se ohromným výbuchem

roztrhl — mohutné horstvo vroubilo hluboký kráter; a celý

komplex oné hmoty pozvolna klesal a ze všeho zbyl jen

pohraniční věnec útesů s jezerem uprostřed. Jak útesy,

jezero, horké prameny, které dodávaly vodu jezeru, tak i

zvířena a květena nasvědčovaly tomu, že Caprona byla

kdysi součástí obrovské země.

Když jsme pluli podél pobřeží, zřeli jsme kolem více i

méně husté lesy, přerývané mýtinami, na nichž se pásla

zvěř. Dalekohledem jsem rozeznal jakési veliké, rudosrsté

jeleny, několik antilop a jiná podivná zvířata podobná

koním; také jsem zřel mohutného obra, připomínajícího

našeho bizona. Zvěře zde bylo dosti. Nemusili jsme se tedy

obávati, že na Caproně zemřeme hlady. Zvěř však byla

plachá; sotvaže nás spatřila, zavětřila, pohodila hlavami,

varovala ostatní, a za chvíli nebylo po nich ani potuchy.

Pouze velký, mohutný buvol klidně stál, se sehnutou

hlavou se na nás díval a pásl se, valně si nás nevšímaje.

84

As po dvaceti mílích plavby podél břehu jezera přišli

jsme na nižší pískovcové útesy, ohlodané věkem, svědčící

svým kamenitým podkladem o vývojových převratech,

které tvořily Capronu.

Pluli jsme podél pískovcových útesů as deset mil, až

jsme přišli na širokou soutěsku, která ústila do jiného

jezera. Protože jsme nutně potřebovali pitnou vodu,

nechtěli jsme nechati žádné místo pobřeží neprohlédnuto

— změřili jsme hloubku dna, a U-33 vjela do nádherné

zátoky — skvěle položené zátoky, jakou si jen námořník

může přáti. Když jsme tak pomalu manévrovali, dva naši

Němci viděli člověku podobného tvora, jak nás pozoroval z

větvoví stromu, které rostly as sto yardů od břehu. Brzy

poté jsme našli ústí říčky, která se tu vlévala do zátoky.

Byla to prvá říčka, na kterou jsme přišli od onoho

okamžiku, kdy jsme opustili hlavní tok. Okamžitě jsem se

chystal zkoumati jakost jeho vody. Aby bylo možno dobře

přistáti, musila U-33 přiblížiti se těsně ke břehu — bylo to

spojeno s určitým nebezpečím, protože i zde ve vodě bylo

dosti plazů. Nařídil jsem, aby napustili do ponorných

nádrží něco vody, aby se naše paluba as o stopu snížila —

poté jsme zamířili přídí rovnou ke břehu — i kdybychom

byli narazili, byli bychom se opět vypumpováním vody z

nádrží snadno vyprostili; přistání však nade vše očekávání

mělo zcela hladký průběh.

85

Moji lidé byli ozbrojeni pistolemi a puškami a opatřeni

zásobou munice. Vyslal jsem na břeh jednoho Němce s

upevňovacím lanem — provázeli jej dva naši lidé, neboť

zde na Caproně, či v Caspaku, jak jsme později vnitřek

ostrova nazývali, číhalo každým okamžikem nové a

nepředvídané nebezpečí. Lano bylo v mžiku připevněno ke

stromu, a brzy poté byla spuštěna i kotva.

Když se naši lidé s břehu vrátili, svolal jsem celou

posádku na palubu i barona ze Schoenvorts a tam jsem jim

vyložil, že se domnívám, že nadešel čas, kdy jest nutno,

abychom uzavřeli mezi sebou jakousi smlouvu, která nám

ušetří nepříjemnosti, které vznikají z toho, že jsme

rozděleni na dva nepřátelské tábory — zajatce a vítěze.

Vysvětlil jsem jim, že záchrana našich životů spočívá v

naší spolupráci, že proti své vůli jsme se octli v novém

světě, který nemá nic společného s malichernými důvody

naší světové války, protože miliony mil a čas nás dělí od

našeho bývalého života a domova,

86

»Není důvodu, proč bychom naši rasovou a politickou

nenávist vnášeli až na Capronu,« přesvědčoval jsem je.

»Ať již naši Němci pobijí všechny Angličany, neb my

Angličani ať pobijeme všechny Němce, nezměníme tím

nikterak průběh boje na západní frontě, ani mínění byť i

jediného jedince v neutrální zemi. Proto vám činím

následující návrh: zanechme nepřátelství a pracujme věrně

společně během svého pobytu na Caproně! Jinak bychom

se sžírali vzájemnou nedůvěrou, dokud by nás smrt

neskosila jednoho po druhém. A pak, musíme si uvědomiti,

že nikdo z nás nemá valné vyhlídky, že opět uzříme břehy

našeho světa. Nyní jsme zabezpečeni vodou a potravou.

Můžeme zásobiti naší U-33 na dlouhou cestu; ale

nedostává se nám paliva pro naše motory — a bez paliva

nemůžeme se dostati zpět do vod oceánu a jinak než

ponorkou se odtud nedostaneme. Co vy o tom všem

míníte?« obrátil jsem se na barona ze Schoenvorts.

Baron se na mne podíval svým osobitým, ne příliš

příjemným způsobem a tázal se mne, co bych zamýšlel

učiniti v případě, že přijmou moji nabídku, a pak se nám

podaří nějakým nepředvídaným způsobem s U-33

vyváznouti. Odvětil jsem, že podaří-li se nám uniknouti s

Caprony, unikneme všichni společně a odplujeme do

nejbližšího neutrálního přístavu, kdež se odevzdáme do

rukou úřadů a budeme pravděpodobně internováni po dobu

války. K mému nemalému překvapení baron s mým

návrhem souhlasil a přistoupiv, na mé podmínky slíbil

mně, že se mohu na jeho lidi spolehnouti.

87

Poděkoval jsem mu a poté jsem promluvil ještě s

každým Němcem zvláště — každý mne ujistil, že se přičiní

o společné blaho seč bude moci. Poté bylo smluveno, že si

zavedeme vojenskou organizaci s vojenským řádem a

disciplínou — já jsem byl zvolen za velitele, Bradley za

prvního a Olson za druhého poručíka — nám podléhali

Angličané; baron ze Schoenvorts byl jmenován taktéž

druhým poručíkem a měl na starosti své lidi. My čtyři jsme

tvořili vojenský soud, který měl souditi zanedbávání a

porušování vojenského řádu; určili jsme si tak velkou

pravomoc, že jsme mohli vyřknouti i rozsudek smrti.

Poté jsem dal přiděliti Němcům munici a zbraně a

vystoupili jsme na břeh, zanechavše na lodi Bradleye na

stráži s pěti muži. První věc, kterou jsme učinili, bylo, že

jsme ochutnali vodu z malé říčky — měli jsme velkou

radost, když jsme shledali, že jest pitná, čistá a chladná.

Tato říčka byla úplně prosta nebezpečných plazů, protože,

jak jsem později objevil, stávali se malátnými a usínali,

ocitli-li se v temperatuře nižší než 70° Fahrenheita1. Ve

vodě se hemžila hejna pstruhů; nalezli jsme i prohlubiny,

které nás vábily ke koupeli. Na břehu rostlo stromoví

podobající se našim dubům, bukům a břízám — dařilo se

jim zde dobře, protože měly příhodné ovzduší a sály svými

kořeny chladnou vodu říčky. Chlad říční vody příjemně

kontrastoval s teplými prameny, jichž bylo všude v okolí

hojnost.

1 21° Celsia

88

Nejprve jsme naplnili svoje lodní nádrže chladnou

vodou a poté jsme se vydali na lov a zároveň jsme měli v

úmyslu prozkoumati nejbližší okolí. Provázel mne Olson,

baron Schoenvorts, dva Angličané a dva Němci — deset

zůstalo na stráži, by chránili U-33 a Lys. Chtěl jsem

nechati ve člunu také Nobse, ten však přiběhl za mnou a

tak radostně štěkal, že jsem jej nemohl zahnati zpět.

Sledovali jsme tok říčky — vedle nás as pět mil

nádhernou krajinou. Došli jsme až ku prameni na malou,

nízkým houštím porostlou planinu. Mezi skalisky zurčelo

as dvacet ledově chladných praménků. Na severní straně

planiny tyčily se pískovcové útesy až do výše padesáti až

pětasedmdesáti stop. U jejich úpatí rostly štíhlé stromy a

zakrývaly nám volný výhled na skaliska. Směrem k západu

byla krajina plochá a jen velmi spoře porostlá stromovím.

Tam také jsme spatřili svůj první úlovek — statného,

rudosrstého jelena. Pásl se a neviděl nás. Jeden z naší čety

mne na něj upozornil. Poručil jsem našim, aby tiše ulehli

do trávy a sám, provázen pouze Whitelym, plížil jsem se

tiše vpřed. Přišli jsme k němu až asi do vzdálenosti

jednoho sta yardů — tu teprve napřímil uši a zvětřil nás.

Střelili jsme oba najednou, a jelen padl jako bleskem

zasažen. Poté jsme chvatně běželi k němu, abychom jej

noži dorazili. Zabitý jelen ležel na malé planince spoře

porostlé akáciovými křovisky; když jsme od něj byli

vzdáleni sotva několik yardů, oba jsme se rázem z

nenadání zastavili. Whitely se podíval na mne, a já jsem se

podíval na Whitelyho, poté jsme oba zírali směrem ke

křoví za zabitým jelenem,

»Hrome!« zvolal Whitely. »Co to má znamenati, pane?«

89

»To je podivné, Whitely,« řekl jsem, »zdá se mi, že

Bůh, který stvořil slony, se zmýlil a nedopatřením stvořil i

ještěrky tak obrovské jako slony.«

»Mluvíte rouhavě, pane,« ohrazoval se Whitely.

»A snad si necháme jen tak ukrásti naši kořist,« odvětil

jsem nakvašen. Ještěrčí netvor se vrhl na zabitého jelena a

rval z něj maso v obrovských soustech a hltavě je polykal.

Netvor podobal se obrovské ještěrce, vysoké as deset stop,

mocného a stejně dlouhého těla, silných, táhlých zadních

nohou a krátkých předních. Když se blížil z lesa k jelenu,

poskakoval jako klokan, přemísťuje pravidelně rovnováhu

svého těla zezadu kupředu. Hlavu měl podlouhlou a tlustou

s tupým čenichem; tlama se rozevírala téměř až k očím a z

dásní trčely ostré, dlouhé tesáky. Lysé tělo, bylo pokryto

černými a žlutavými skvrnami o rozměru as jedné

čtvereční stopy a neurčitých obrysů. Každá skvrna byla

rudě orámována. Spodní část těla byla zelenobílá.

»Přece se na něj nebudeme dívati?« pravil Whitely.

Řekl jsem mu, by zároveň se mnou vystřelil — já jsem

mířil na páteř, on na srdce.

Vystřelili jsme současně. Netvor zdvihl hlavu a udiveně

se na mne zadíval; poté se mu vydral z hrdla táhlý sykot,

který se změnil v mohutný řev.

90

Naši byli od nás vzdáleni as čtvrt míle a zcela dobře na

nás se svého místa v trávě viděli. Že byli svědky naší

dramatické příhody, bylo důkazem to, že chvatně nám

běželi na pomoc. Nobs je předběhl. Netvor se na nás hnal,

v tom však se kolem mne mihnul Nobs jako meteor a

neohroženě se sápal na příšerného plaza. Snažil jsem se jej

zavolati zpět, ale vše bylo marno; protože jsem nechtěl

dopustiti, by Nobs bez pomoci zahynul, postavil jsem se i

já netvoru do cesty. Zdálo se, že Nobs na netvora udělal

mocnější dojem než my a naše palné zbraně, neboť plaz se

zastavil, chvíli poslouchal, jak Nobs vrčí a pak se teprve po

něm rozehnal svými tesáky.

Nobs v porovnání s těžkopádně myslícím a chápajícím

plazem podobal se blesku a snadno se vyhnul jeho

tesákům. Poté jej oběhl, vyskočil mu na hřbet a zakousl se

do něj. To byl životní omyl Nobsův, Netvor měl vpravdě

titánské svaly a prostým nakrčením a stažením hřbetu

vymrštil ubohého Nobse do vzduchu — dopadl do

akáciového houští, odkud se netvor vyřítil na našeho

jelena. Poté se plaz jakoby bleskem zasažen skácel k zemi.

91

92

Mezitím doběhl ke mně Olson a baron ze Schoenvorts;

poté jsme se opatrně blížili k mrtvole plaza. Netvor byl

skutečně mrtev — když jsme jej pozorně prohlédli, shledali

jsme, že moje kulka zasáhla páteř a Whitelyova srdce.

»Čím to však, že neklesl k zemi okamžitě, když byl tak

smrtelně zasažen?« zvolal jsem.

Baron ze Schoenvorts mi podal vysvětlení svým

osobitým, nepříjemným způsobem. »Proto, že netvor byl

velmi velký, a jeho nervová soustava byla velmi primitivní,

takže uvědomění smrti došlo do centrálního mozku teprve

po několika okamžicích. Netvor byl sice mrtev v oné

chvíli, kdy jej vaše kule zasáhly — několik následujících

vteřin však si to dosud neuvědomoval, snad to trvalo i

celou minutu. Nemýlím-li se, máme před sebou mrtvolu

Allosaura z období mladšího Jury; kostra jeho druha byla

nalezena v Central Wyoming v předměstí New Yorku.«

Brady, Ir z našeho mužstva, se podivme usmíval.

Mezitím jsem volal Nobse a horlivě jsem se po něm

sháněl, obávaje se, že jej naleznu potlučeného a snad i

mrtvého mezi akáciovými křovisky. K mé nemalé radosti

objevil se po chvíli mezi stromy, uši měl schlíplé, vrávoral

a byl zkroucen jako velké S; tvářil se velmi ztrápeně.

Poraněn nebyl, utrpěl pouze několik nepatrných oděrek.

93

Stáhli jsme s jelena kůži a očistili jsme maso, které jsme

hodlali vzíti s sebou a vydali jsme se na zpáteční cestu k

člunu. Po cestě Olson, baron ze Schoenvorts a já jsme

uvažovali o tom, co podnikneme v nejbližší budoucnosti a

shodli jsme se na tom, že si musíme postaviti na břehu

stálé tábořiště. Vnitřek člunu byl velmi nepohodlným

obydlím, obzvláště za zdejších nezvyklých poměrů, kdy

stěny ponorky byly zahřívány teplou vodou, bylo uvnitř

téměř nesnesitelné vedro. Rozhodli jsme se tedy, že si

postavíme ohrazený tábor.

Kapitola šestá.

Když jsme se tak pomalu ubírali k domovu, hovoříce o

stavbě tábora, byli jsme náhle polekáni nenadálým

hřmotným výbuchem,

»Naše U-33 vystřelila!« zvolal baron.

»Co to as má znamenati?« tázal se Olson,

»Pravděpodobně naši jsou v nebezpečí,« odvětil jsem,

»a dávají nám znamení, abychom jim přišli na pomoc.

Nechte maso zde, « poručil jsem mužům, kteří nesli

úlovek, »a všichni rychle za mnou!« A dal jsem se do

rychlého běhu k našemu přístavišti.

94

Běželi jsme tryskem as míli, neslyšeli jsme však další

výstřely; zmírnili jsme proto běh, protože jsme dlouhým

pobytem ve člunu byli příliš zmalátnělí. Udýcháni,

postupovali jsme rychlým krokem kupředu. Když jsme byli

vzdáleni od přístaviště necelou míli, zůstali jsme rázem

státi jako přimražení. Sotvaže jsme vyběhli z lesa, který v

těchto končinách byl dosti hustý, ocitli jsme se na

prostorné planině — na které stál proti nám šik podivných

bytostí, kterých by se byl zalekl i ten nejneohroženější.

Bylo jich as na pět set — podivní tvorové, člověku více

méně podobní, Gorily, antropoidové a jiné typy, které jsem

nikdy před tím v životě neviděl, a o kterých bylo velmi

těžko určiti, zda to jsou opice neb lidé. Některé z nich měly

těla podobná onomu, které jsme nalezli na úzkém písčitém

pobřeží u skalních útesů Caprony, jiné představovaly ještě

nižší typy, bližší opicím; jiné opět se blížily svým

vzhledem lidem, stály zpříma, nebyly tak chlupaté a měly

úměrněji stavěny lebeční kosti.

Jeden z nich, pravděpodobně jejích vůdce, podobal se

velmi Neandrtálskému člověku, jehož kostra byla nalezena

v La Chapelle-aux-Saints. Byl to tentýž krátký, zavalitý

trup, na němž byla nasazena obrovská hlava, ruce kratší

než nohy, lýtko pozoruhodně kratší než lýtko moderního

člověka, kolena stále nachýlena ku předu, neschopna nikdy

se vzpřímiti. Tento vůdce a as jeden neb dva jiní nižšího

typu než on, přece však vyvinutější než opice, mávali

mocnými kyji; ostatní byli beze zbraní — měli pouze

obrovské svaly a ostré drápy. Všichni byli samci a zcela

nazí; ozdoby na sobě neměli.

95

Když nás viděli, cenili na nás zuby a drápy a vrčeli na

nás. Nechtěl jsem na ně vystřeliti dříve, dokud to nebude

nutno a proto jsem je chtěl se svými druhy obejíti;

Neandrtálský muž, pochopiv brzy můj úmysl a domníval se

pravděpodobně, že jsme zbabělci. Vyraziv šílený křik,

mával kyjem nad hlavou a hnal se na nás. Ostatní jej

následovali. V několika okamžicích byli bychom bývali

obklíčeni. Velel jsem k palbě a po první ráně kleslo k zemi

as šest poloopic-pololidí — i Neandrtálský muž padl.

Ostatní chvíli váhali a poté se úprkem hnali na stromy, jiní

se kryli za kmeny. Baron ze Schoenvorts i já jsme si

všimli, že as dva z nejdokonaleji vyvinutých šplhali velmi

obratně jako opice, jiní však hledali spásu na zemi jako

neohrabané gorily.

Pět lidoopů bylo mrtvo. Neandrtálský muž byl pouze

lehce poraněn — kulka se odrazila od jeho hroší kůže.

Rozhodli jsme se, že jej vezmeme s sebou do tábořiště;

sejmuli jsme opasky a svázali jsme mu ruce nazad a kol

krku jsme mu — připevnili popruh, dříve než nabyl

vědomí. Poté jsme se vrátili pro náš úlovek, neboť jsme

byli přesvědčeni, že naši druzi na ponorce jsou v bezpečí,

protože se jim jistě podařilo zaplašiti celou tu sběř jediným

výstřelem děla — když jsme však došli na místo, kde jsme

uložili zabitého jelena, nebyl tam již, zmizel.

96

Při návratu Whitely a já jsme šli napřed as o sto yardů

doufajíce, že nám něco přijde do rány. Poštěstilo se nám

vystopovati dvě antilopy as půl míle od přístaviště s

úlovkem a se zajatcem jsme se radostně vrátili ke člunu.

Shledali jsme vše v pořádku. Na pobřeží, směrem k severu,

leželo as dvacet mrtvol lidoopů, kteří útočili nejprve na

Bradleye a jeho druhy během naší nepřítomnosti a potom

na nás.

Dali jsme jim řádně za vyučenou — aspoň nás nechají v

budoucnosti na pokoji; přesto však jsme si uvědomovali, že

musíme býti stále na stráži, protože svět, který nás

obklopoval, byl pln hrůzy stále nové a nám neznámé.

97

Příštího jitra jsme počali pracovati na našem tábořišti —

Bradley, Olson, baron ze Schoenvorts, Miss La Rue a já.

Do půlnoci před tím jsme rýsovali plány a hovořili o

přípravách. Nařídil jsem našim lidem, aby káceli stromy,

které rostly nedaleko. Vždy polovina jich pracovala a

polovina stála na stráži a po hodině se střídali. Olson řídil

tuto práci, Bradley, baron ze Schoenvorts a já s pomocí

Miss La Rue jsme vyznačovali na zemi obrysy

jednotlivých budov a vnější hradební zdi. Když den se

chýlil ke konci, měli jsme velkou hranici pěkně otesaného

dřeva, připraveného pro stavbu na příští den. Byli jsme

všichni unaveni, protože když jsme vyměřili základy,

pomáhali jsme otesávati trámy — baron se však hrubé

práce stranil. Protože byl pruským důstojníkem, nechtěl

tělesně pracovati před sobě podřízenými lidmi; nemohli

jsme jej k práci nutiti, protože byla dobrovolná. Celé

odpoledne ztrávil tím, že si vyřezával ze dřeva hůlku, snaže

se při tom zapřísti hovor s Miss La Rue, která mu však

nevěnovala valnou pozornost.

Lidoopové se dnes vůbec neukázali; Caprona však

neopomenula nám ukázati své hrůzy — k večeru snesl se

nad naše tábořiště příšerný, obrovský netopýr, zahnali jsme

jej však salvou výstřelů. Byla to odrůda pterodaktyla a

ohromné rozměry a příšerný vzhled připomínal na ptáka-

dravce. Onoho dne se sběhla také nechutná událost, která

byla mnohem nepříjemnější, než návštěva předhistorického

ptáka-plaza,

Dva z naší družiny, oba Němci, právě oklesťovali kmen

stromu. Baron byl hotov s vyřezáváním své hůlky a šel se

mnou se podívati na oba pracující,

98

Jeden z obou Němců odsekl právě větev a odhodil ji za

sebe; větev nešťastnou náhodou zasáhla barona do tváře.

Nestalo se mu nic, ani šrám na tváři neměl; baron se však

příšerně rozčílil a křičel na ubohého Němce,

»Nemůžete dát pozor?«

Námořník se okamžitě napřímil, obrátil se tváří k svému

veliteli, klepl patami a zasalutoval. Baron zaklel a udeřil

svého krajana do tváře. Uchopil jsem okamžitě baronovo

rámě, dříve než měl čas ubožáka udeřiti ještě jednou —

napřáhl proti mně svoji hůl; než však dopadla, zíral již do

ústí hlavně mé bambitky a v mých očích jistě musil viděti

plamen zloby, který svědčil, že bych byl rád, kdyby mně

poskytl příležitost, která by mne opravňovala vystřeliti.

Baron ze Schoenvorts jako všichni lidé jeho druhu byl však

v nitru zbabělec, ruka výhružně napřažená proti mně klesla,

a chtěl odejíti; než zadržel jsem jej a před jeho vlastními

podřízenými jsem mu řekl, že podobná věc se již nikdy

nesmí opakovati, že nikdo nesmí býti znásilňován, a že

nikomu nesmí býti učiněna újma jinak, leč právoplatným

výrokem našeho soudu, který jsme si ustanovili. Ubohý

námořník stál při mých slovech ve strnulém pozoru a

nemohl jsem ani z výrazu jeho tváře vyčísti, zda jej více

níží rána, kterou jej urazil jeho velitel, či moje vměšování

se do vnitřní kaiserovské disciplíny. Pohnul sebou teprve

když jsem mu řekl: »Plessere, vraťte se ke člunu a ošetřete

si svoji ránu!« — tekla mu z nosu krev. Zasalutoval a

napřímen jako svíčka kráčel k U-33.

99

Než se setmělo, odpluli jsme od pobřeží doprostřed

zátoky — as sto yardů od břehu a zakotvili jsme; domníval

jsem se, že tam budeme bezpečnější, než kdekoliv jinde.

Rozdělil jsem mužstvu hlídky pro celou noc a Olsona jsem

pověřil vrchním dozorem; řekl jsem mu, aby si přinesl své

pokrývky nahoru na palubu a odpočinul si. Při večeři jsme

okusili naši první antilopí pečeni na Caproně; kromě toho

kuchař připravil velmi chutný salát z bylin, které rostly na

břehu říčky. Baron při večeři mlčel a tvářil se zamračeně.

Po večeři jsme všichni vystoupili na palubu a obdivovali

jsme podivné scény capronské noci — baron z Schoenvorts

s námi nebyl. Více jsme slyšeli než viděli. Z velkého

vnitrozemského jezera doléhal až k nám příšerný řev a

sykot plazů. Nad námi se ozýval šelest mohutných křídel a

na pobřeží hlučelo tisíce hlasů tropické džungle prosycené

teplem, dusnou atmosférou, která obklopovala naši zemi v

paleozoickém a mesozoickém období. A do toho všeho se

mísily hlasy zvířat pozdějších období, hlas lva a pantera,

vytí vlků a podivný, téměř nadpozemský jek, o němž jsme

se přesvědčili, že vychází z hrdla nejobávanějšího zvířete

šerého dávnověku.

Ostatní se jeden po druhém odebrali do svých kabin, až

jsem zůstal s Lys na palubě sám. Hlídku jsem poslal dolů

do člunu. Miss La Rue byla velmi laskavá a roztomile

odpovídala na vše, nač jsem se jí ptal. Tázal jsem se jí, zda

jí snad není dobře.

100

»Ano, věřte,« řekla, »jest mi zcela dobře, ale jsem

deprimována ohavností toho všeho, co nás obklopuje.

Cítím se zde uprostřed divoké a primitivně hrubé přírody,

která hýří svým tisícerým životem tak neskonale nepatrná a

bezmocná. Nikdy před tím jsem si neuvědomila, jak málo

ceny má lidský život. Život mi zde připadá jako žert, jako

krutý žert. Buďto jste směšně nepatrný, neb hrůzně mocný,

podle toho, proti komu stojíte a komu neb kdo vám vkročí

do cesty. Jste komickou, malou figurkou, potácející se od

kolébky ke hrobu. A naneštěstí — pojímáme vše i sami

sebe příliš vážně, ale Caprona nás z tohoto omylu vyléčí.«

Odmlčela se na chvíli a dala se do smíchu.

»Rozvinula jste přede mnou krásnou filosofii,« řekl

jsem. »Jest skutečně krásná, plná a povznášející a přináší

utýranému srdci úlevu. Jak ohromně pokročil člověk ve

vývoji civilizace, když tato filosofie od prvopočátku až do

nynějška jest jeho vyznáním víry.«

»Nemám ráda ironií,« řekla Lys; »lidé, kteří si libují v

ironii, prozrazují malou duši.«

»A jakou jinou duši byste očekávala od malé, komické

lidské figurky, potácející se od kolébky do hrobu?« tázal

jsem se. »A jaký jest vlastně i rozdíl mezi tím, co máte

ráda, a co nemáte ráda? Jste zde na světě pouze chvíli a

proto nemusíte bráti sama sebe tak vážně.«

Lys se na mne podívala a usmála se. »Připadám si tak

uděšená a uvědomuji si, že se mi stýská po domově, a že

jsem opuštěna.« Když dořekla tuto větu, zaslechl jsem, že

si vzlykla. Bylo to vůbec poprvé, co takto se mnou mluvila.

Bezděky jsem položil své ruce na její, opřené o zábradlí.

101

»Chápu, že vaše postavení jest věru obtížné,« řekl jsem,

»ale prosím, abyste se necítila opuštěnou. Je zde kromě vás

někdo, kdo by učinil pro vás vše, co jest jen na světě

možné« — a zbortil se mi hlas. Lys neodtáhla ruku a když

se na mne opět podívala, zřel jsem, že má líce skropeny

slzami, a rty že se jí chvějí nevyslovenými slovy díků. Poté

obrátila své zraky ke krajině zalité měsíčním jasem a

hluboce vzdychla. Bylo zřejmo, že její nově vynalezená

filosofie jí zněla v uších a bylo nesporno, že pojímá sama

sebe příliš vážně. V oné chvíli jsem ji chtěl sevříti do

náručí a říci, jak ji mám rád — dotkl jsem se již opět její

ruky na zábradlí a chtěl jsem ji již k sobě přivinouti, když v

tom Olson hřmotně vystupoval na palubu, vleka za sebou

svoje těžké přikrývky.

Příštího jitra jsme se vážně dali do stavby, takže valem

pokračovala. O Neandrtálského muže jsme se valně

nezajímali, protože jsme jej doposud musili nechati v

železech — choval se velmi divoce, kdykoliv se někdo k

němu přiblížil; po několika dnech však byl mírnější a proto

jsme se snažili vypátrati, zda dovede hovořiti souvislou

řečí. Lys mnohokráte se snažila s ním dorozuměti, její

námaha však nepřinášela dlouho úspěchu. Trvalo plné tři

týdny, než jsme vystavěli všechny obytné budovy —

staveniště jsme zvolili nedaleko pramenité pitné vody, as

dvě míle od pobřeží.

102

Svůj původní úmysl, sroubiti ohradu z dřevěných kůlů,

jsme změnili, když jsme nalezli polozvětralé skalisko

nedaleko staveniště, z nějž jsme vylámali ploché kameny, z

kterých jsme vystavěli silnou kamennou zeď kol všech

budov. Její půdorys tvořil čtverec, a v rozích byly věže se

střílnami, z nichž jsme mohli svoji »pevnost« proti

jakémukoliv úseku ubrániti. Jednotlivá strana byla

stopětatřicet stop dlouhá, zeď měřila u paty tři stopy, u

vrcholu jeden a půl, vysoká byla pak téměř patnáct stop.

Stavba zdi si vyžádala delší doby — pomáhali jsme všichni

kromě barona, který na mne od posledního trapného

výstupu nepromluvil, nehledě k nutným rozhovorům,

týkajícím se služby — a mně to bylo nesmírně vhod.

Právě as před týdnem jsem počal pracovati na této

kronice našich podivných dobrodružství; vyskytnou-li se v

ní chronologické omyly, lze to vysvětliti i omluviti

spoustou nahromaděného materiálu — nebude jich však

mnoho.

103

Pročítaje několik posledních stran svého rukopisu,

vidím, že jsem zapomněl poznamenati, že se Lys posléze

podařilo vypátrati, že Neandrtálský muž dovede hovořiti.

Ovšem slovník jeho řeči jest velmi sporý. Lys se s ním již

jakž takž srozumí a sdílí se mnou svoje poznatky. On —

náš zajatec — říká o sobě, že se jmenuje Am nebo Ahm, a

že jeho druhové nazývají tuto krajinu, v níž právě jsme,

Caspak. Když jsme se jej tázali, kam až se táhne toto

území, zamával rukama nad hlavou, chtěje tím bezpochyby

naznačiti, že zaujímá celý vesmír. Nyní jest s ním již

pojednání; sňali jsme mu pouta, když nás ujistil, že

nedovolí svým druhům, by nám ublížili. Nás nazývá Galui

a říká, že i on sám se brzy stane Galuem. Nerozumíme mu

dobře, co tím vlastně míní. Tvrdí též, že na severu jest

mnoho Galuů, a že jakmile se jím stane, že k nim odejde a

bude pak mezi nimi žíti.

104

Ahm byl včera s námi na lovu a velmi se podivoval, jak

výstřely z našich pušek lehce zabíjely antilopy a jeleny.

Usídlili jsme se naštěstí v úrodné krajině. Ahm nám ukázal,

kde roste jedlé ovoce a zeleninové hlízy; dvakráte v týdnu

jsme vycházeli na lov, abychom měli vždy čerstvé maso,

Maso, které nám přebývalo, jsme sušili a ukládali, neboť

jsme nevěděli, jaký osud nás v budoucnosti očekává, Naše

sušené maso chutnalo podobně jako uzené. Sušili jsme také

dva druhy obilnin, které divoce rostly ve vzdálenosti

několika málo mil na jih od našich příbytků. Byla to hlavně

obrovská indická kukuřice, nesoucí plody více let, se stvoly

vysokými až šedesát stop; plodové šišky byly zvící člověka

a jednotlivé plody jako lidská pěst. Sklidili jsme těchto

plodů tak obrovské množství, že jsme pro ně musili

vystavěti druhá skladiště.

3. září 1916: Již jest tomu tři měsíce, co torpédo

vystřelené z U-33, srazilo mne z mírumilovné paluby

amerického křižníku a vyhnalo mne na dobrodružnou pouť

oceánem, která skončila zde v Caspaku. Smířili jsme se již

všichni se svým osudem, neboť jsme přesvědčeni, že se již

nikdy nikomu z nás nepoštěstí spatřiti náš starý svět.

Ahmovo stálé tvrzení, že v Caspaku existují lidské bytosti

nám podobné, vzbudilo v našich lidech touhu po výzkumné

výpravě. Předešlého týdne jsem vyslal četu našich pod

vedením Bradleye. Ahm, který se již těší úplné volnosti, je

provázel. Postupovali as pětadvacet mil na západ a setkali

se s příšernými zvířaty a plazy; také prý jím přišlo do cesty

několik lidem podobných tvorů, které Ahm přinutil, aby

ustoupili. Zde jest Bradleyova zpráva o výpravě:

105

Prvního dne jsme ušli patnáct mil a utábořili jsme se na

břehu široké řeky, tekoucí na jih. Lov byl dobrý, zřeli jsme

zvířata, jaká se v Caspaku nevyskytují. Než jsme se

utábořili, byli jsme napadeni ohromným rhinocerem —

Plesser jej skolil dobře mířenou ranou. K večeři jsme měli

řízky z kýt rhinocera. Ahm nazýval tohoto netvora »Atis«.

Povšechně vzato, cesta od našeho obydlí až sem k tábořišti

byla neustálým bojem. Člověk si ani nemůže dobře

zapamatovati všechny druhy šelem, které se zde hemží; a

jejich kořist jest právě tak hojná.

106

Příštího dne jsme ušli deset mil. Stanuli jsme na úpatí

útesů. Musili jsme se prodírati hustými lesy. Zřeli jsme

také několik lidem podobných tvorů a hloučky nízce

vyvinutých opic; někteří z našich lidí tvrdí, že viděli

dokonce mezi nimi bílého člověka. Lidoopové nás chtěli

zprvu napadnouti; salva výstřelů však je přivedla k

rozumu. Šplhali jsme po útesech vzhůru, pokud to jen bylo

možno; u vrcholu jsou však téměř kolmé, takže není možno

ani nohou, ani rukou se na nich zachytiti. Byli jsme

zklamáni, neboť jsme doufali, že opět spatříme oceán a náš

starý svět. Ba domnívali jsme se, že se nám snad podaří

upoutati na sebe pozornost některé lodi, která by náhodou

jela kolem. Naše výprava zjistila nade vší pochybnost

pouze jediné faktum, které ovšem pro ostatní svět nebude

míti valné ceny, protože se nedostane za útesy Caprony —

že totiž jícen obrovské sopky, která tvoří Capronu, byl

kdysi celý zalit vodou. Povrch útesů to dokazuje. Zpáteční

cesta nám trvala dva dny. Zažili jsme mnoho

dobrodružství. Ostatně jsme si již zvykli na dobrodružství,

takže jest pro nás všední věcí. Nehoda se nám nestala

žádná a ani nikdo z nás neonemocněl.

* * *

107

Když jsem dočetl Bradleyovu zprávu o výpravě, musil

jsem se bezděky usmát. Za ony čtyři dny zažil jistě více

dobrodružství, než leckterý světoznámý lovec za celý svůj

život v nitru temné Afriky, a přece podal o tom jen suchou,

sporou zprávu na několika málo řádcích. Ano, zvykáme si

na dobrodružství. Každého dne se někdo z nás dívá smrti

tváří v tvář. Ahm nám sdělil několik velmi prospěšných

poznatků, které nám ušetří munici; používáme nyní

palných zbraní pouze k lovu a v nejnutnějších případech

sebeobrany. Když na nás útočí plazi-letouni, skryjeme se

pod košaté stromy; když nás napadnou masožravé šelmy,

vylezeme na stromy; na dinosaury střílíme pouze tehdy,

můžeme-li uniknouti z jejich dosahu aspoň během dvou

minut po výstřelu — střílíme-li na mozek neb páteř — neb

během pěti minut, střílíme-li na srdce; tak dlouho totiž trvá,

než zemrou. Zasáhneme-li je jinam, vůbec si to neuvědomí,

ba seznali jsme dokonce, že podobné rány jím vůbec ani

neublíží.

108

7. září 1916: Ode dne posledního zápisu zažili jsme

opět mnoho rozličných událostí. Bradley se vydal na novou

výpravu k útesům. Hodlá se zdržeti venku několik týdnů —

chce totiž jíti podél úpatí útesů a nalézti místo kde by bylo

možno vystoupiti na vrchol. Vzal s sebou Sinclaira,

Bradleyho, Jamesa a Tippeta. Ahm zmizel. Odešel z naší

tvrze před 3 dny. Baron z Schoenvorts a Olson byli včera

na lovu a nalezli v pískovcových skalách as ve vzdálenosti

patnácti mil na severu ložiska oleje. Olson tvrdí, že tam

jsou velké olejové geysiry. Baron se pokouší olej

rafinovati. Podaří-li se mu to, pak budeme míti palivo pro

naše motory, opustíme Caspak a vrátíme se do našeho

starého světa. Ale sám tomu nevěřím. Utěšujeme se

přehnanými nadějemi. Dejž Bůh, abychom se nezklamali.

Několikráte při různých příležitostech jsem se snažil

zmíniti se Lys o své lásce; nikdy však mne nevyslechla.

Kapitola sedmá.

109

8. října 1916: Toto jest poslední oddíl mého rukopisu.

Až dopíši tyto řádky, bude moje povinnost dokonána, a já

budu kliden. Sice modlím se v duchu, aby tyto listy stihly

břehy civilizovaného světa, chladný rozum mi však praví,

že toto písmo nespatří nikdy jiné oči, než moje, a spatří-li

je snad, bude jistě již pozdě na naši záchranu. Jsem sám na

vrcholku vysokého útesu a zírám na nekonečný pacifický

oceán. Do tváře mně duje mrazivý jižní vítr, a hluboko pod

sebou zřím divokou tropickou květenu Caspaku — a v dáli

plují ledovce z antarktických moří. Nyní vložím rukopis do

thermosové láhve, kterou jsem s sebou přivezl z Dinosauří

pevnosti — tak jsme nazvali svojí tvrz — a vrhnu ji do vln

oceánu. Nevím, který mořský proud omývá břehy

Caprony; nemohu ani tušiti, kam bude moje láhev

zanesena; učinil jsem však vše, co by kterýkoliv smrtelník

mohl učiniti, aby zpravil civilizovaný svět o hrůzném

nebezpečí, kterému jsme vystaveni zde v Caspaku.

8. září doprovázel jsem Olsona a barona ze Schoenvorts

k olejovému geysiru. Lys byla s námi. Přinesli jsme s

sebou věci, které baron potřeboval ke zřízení primitivní

rafinerie. Pluli jsme tam ve člunu — stanuli jsme u ústí

malé říčky, kterou vytékalo obrovské množství surového

oleje do vnitrozemského moře — nemohu jinak nazývati

naše velké jezero. Tam jsme vystoupili ze člunu a šli jsme

as pět mil do nitra, až jsme došli k malému jezírku, které

bylo naplněno olejem, který vyvěral z geysiru uprostřed.

110

Pomohli jsme baronovi postaviti na břehu primitivní

rafinerii. Pracovali jsme s ním as dva dny a poté jsme se

vrátili do Dinosauří pevnosti, protože jsem se obával, že

Bradley se mezitím vrátí a bude znepokojen naší

nepřítomností. U-33 nás odvezla zpět a pak se opět vrátila

k olejovému zřídlu. Olson, Whitely, Wilson, Miss La Rue a

já jsme zůstali ve tvrzi, kdežto baron s Němci se vrátil k

olejové rafinerii. Příštího dne přišel do tvrze Plesser a ještě

dva Němci a žádali mne o střelivo. Tvrdili, že byli

napadení lidoopy, a že vyplýtvali mnoho střeliva, aby se

ubránili. Prosili mne, by si mohli vzíti s sebou také zásobu

sušeného masa a kukuřice — že prý jsou prací tak

zaměstnáni, že jim ani nezbývá čas k lovu. Dal jsem jim

vše, oč žádali, a ani mne nenapadlo, abych je podezíral z

něčeho nekalého. Oni se vrátili se zásobami k olejovému

zřídlu, a my jsme žili na tvrzi svým obvyklým životem…

Během následujících tří dnů nepřihodilo se nic

pozoruhodného. Bradley se dosud nevrátil. Baron nám o

postupu svých prací dosud neposlal zprávy. Onoho večera

jsme vystoupili s Lys do jedné z hradebních věží a

naslouchali jsme příšerným zvukům capronské noci. Jakýsi

velký netopýr zakvičel příliš blízko nás, a Lys, uleknuvši

se, přimkla se blíže ke mně. Když jsem cítil její vlahé,

pružné tělo tak blízko sebe, nedovedl jsem se přemoci,

prudce jsem ji objal a vášnivě jsem jí líbal na tváře i na rty.

A nebránila se; naopak ovinula své bílé paže kol mé šíje a

přimkla se ke mně ještě blíže.

»Máte mne ráda, Lys?« zašeptal jsem.

Cítil jsem, že přikývla. »Prosím, Lys, řekněte mně,

máte-li mne doopravdy ráda.«

111

Lys mi něžně a sladce zašeptala: »Mám vás tak ráda, že

nelze na světě míti více rád…«

Mé srdce se naplnilo blahem a naplní se vždy, kdykoliv

si vzpomenu na její nezapomenutelná slova. Budou mojí

útěchou až do posledního okamžiku mého života. Snad jí

již nikdy více nespatřím; ona neví, jak neskonale ji mám

rád. Snad i pochybuje o mé lásce; ale mé srdce pro ní vždy

bude věrně tlouci… »Mám vás tak ráda, že nelze míti na

světě více rád.«

Dlouho jsme seděli na malé lavičce, která byla ve věži

určena pro stráž — měli jsme však nyní stráž pouze v jedné

ze čtyř věží. A poznali jsme se navzájem za ony krátké dvě

hodiny víc, než za neskonale dlouhou dobu několika

měsíců našeho nuceného zajetí v U-33. Lys se mi přiznala,

že mne milovala od prvého okamžiku, kdy mne spatřila, a

že barona ze Schoenvorts nikdy vůbec neměla ráda —

seznámila ji s ním její teta z prospěchářských důvodů.

Onen večer byl nejšťastnějším večerem mého života;

nedoufám, že by bylo možno, abych ještě prožil takové

štěstí. Pozdě v noci sešli jsme s věže dolů a doprovodil

jsem ji ke dveřím jejího pokoje. Tam jsme se znovu políbili

a dali jsme si dobrou noc. A zavřely se za ní dveře…

112

Odebral jsem se do svého pokoje a rozsvítiv svíčku —

hotovili jsme je z tuku zvířat, která jsme ulovili — znovu

jsem v duchu prožíval šťastné okamžiky tohoto večera.

Poté jsem usnul; snil jsem šťastné sny o budoucnosti,

uvědomuje si, že byť i jsme byli v primitivním Caspaku,

jsem přes to povinen učiniti Lys zabezpečenou a šťastnou,

seč to jen bude možno. Když jsem se probudil, byl již bílý

den. Wilson, náš kuchař, již si hleděl svých povinností v

kuchyni. Ostatní doma spali; vstal jsem a šel jsem se s

Nobsem vykoupati. Jak jsem měl zde ve zvyku, byl jsem

ozbrojen puškou a revolverem; svlékl jsem se a nerušeně

jsem se koupal až na to, že jsme byli překvapeni příchodem

statné hyeny — doupata hyen byla nedaleko na sever od

tvrze v pískovcových skaliskách. Tyto šelmy byly na

Caproně velmi dobře vyvinuty a kromobyčejně zuřivé.

Domnívám se, že náležely k té čeledi, jako praehistorická

skalní hyena. Obořila se nejprve na Nobse; ten však již ze

zkušenosti věděl, že v Caspaku »kdo uteče, ten vyhraje«, a

proto se střemhlav vrhl za mnou do vody, zuřivě štěkaje

přitom na hyenu. Ta si ovšem z jeho zlobného vrčení velmi

málo dělala. Nezbývalo mi, než šelmu zastřeliti. Nobs měl

radost, neb se mu dostalo tučného sousta — naučil se na

našich loveckých výpravách žráti syrové maso.

113

Když jsem se vrátil, Whitely a Olson byli již vzhůru a

oblečeni; usedli jsme k chutně upravené snídani. Divil jsem

se, že Lys nebyla dosud u snídaně, neboť obvykle vstávala

nejčasněji ze všech obyvatel našeho tábora; když odtlouklo

devět hodin, zaklepal jsem na dveře jejího pokoje, obávaje

se, zda jí snad není nevolno. Uvnitř se nic neozvalo,

ačkoliv jsem bušil do dveří vší sílou; posléze jsem dveře

násilně otevřel — uvnitř nebyl nikdo. Bylo znáti, že na

lůžku spala, a i její oděv byl na témže místě, kam jej včera

večer odložila, Lys byla pryč. Šílel jsem téměř strachem.

Ačkoliv jsem věděl, že v táboře nemůže býti, prohledal

jsem každý kout naší osady — ovšem marně.

Whitely našel první vlákno záhady — velkou stopu

mužské bosé nohy, otisknutou v měkké půdě na

prostranství před tvrzí, polámané křoví pak svědčilo o

zápasu a odporu Lys. Kromě toho našel jsem nedaleko naší

zdi jemný kapesník. Lys byla unesena. Vše mně nyní bylo

jasno. Jakýsi hnusný lidoop vloudil se do naší tvrzi a unesl

ji. A když jsem tak stál uděšen a rozčilen, nevěda co počíti

pro její záchranu, rozlehl se ovzduším syčivý hluk,

přicházející od velkého vnitrozemského jezera. Rozhlíželi

jsme se udiveně, pátrajíce po příčině nezvyklého zvuku;

zvuk se blížil k nám a v tom se již ozval příšerný výbuch,

který byl tak mocný, že nás srazil k zemi. Když jsme se

vzpamatovali, zřeli jsme, že západní zeď naší tvrze byla v

rozvalinách. Olson první pochopil, oč běží a podal nám

vysvětlení.

114

»To je výstřel!« zvolal. »A děla nejsou v Caspaku nikde

jinde, než na U-33. Ti špinaví Němci střílejí na naší

pevnost. Vzhůru!« A chopiv se pušky, běžel směrem k

jezeru. Bylo vzdáleno téměř dvě míle; neodpočinuli jsme si

však dříve, dokud jsme nebyli na dohled přístavu —

hladinu však jsme nemohli viděti, protože nám překážely

ve výhledu pískovcové skály. Oběhli jsme přístav s jižní

strany a vyšplhali jsme se na skaliska, odkud jsme měli

přehled přes valnou část jezera. Daleko od pobřeží,

nedaleko ústí řeky, kterou jsme připluli do jezera, zřeli

jsme štíhlé obrysy naší U-33; z výfuku vycházel

černomodrý kouř.

Baronu ze Schoenvorts se podařilo zčistiti surový olej!

Věrolomný chlap zanechal nás našemu bídnému osudu a

sám odjíždí. Dává nám své poslední s bohem barbarským

výstřelem do naší hradební zdi; jinak nijak nemohl

prozraditi svůj pruský původ, leč tímto zlotřilým kouskem.

Olson, Whitely, Wilson i já jsme stáli a zírali udiveně na

sebe. Bylo téměř neuvěřitelné, že člověk mohl býti schopen

takové věrolomnosti — nevěřili jsme sami svým očím;

když jsme se vrátili k pevnosti, rozbořená zeď svědčila o

pruské brutalitě.

Poté jsme uvažovali, zda Lys unesl některý Prušák neb

domorodý lidoop. Nebylo by divno, že by baron byl

autorem i tohoto nekalého skutku; stopy otisknuté v měkké

hlíně však nasvědčovaly tomu, že pachatelem byl některý

capronský samec.

115

Když jsem o tom nabyl jistoty, dal jsem se do horlivých

příprav k jejímu osvobození. Olson, Whitely i Wilson

chtěli mne doprovázeti, vysvětlil jsem jim však, že jest jich

zde nutně zapotřebí, protože Bradley se se svou četou

dosud nevrátil, a vzhledem k tomu, že Němci nás opustili,

nesmíme tříštiti své beztak již sporé síly.

Kapitola osmá.

Potřásli jsme si ruce a smutně jsme se rozloučili.

I Nobsovi bylo smutno, když jsme spolu vyšli na planinu

před tvrz a vydali jsme se na cestu po stopě únosce — byla

dobře znatelná. Ani jedenkráte jsem se neohlédl na

Dinosauří tvrz. Od onoho okamžiku, kdy jsem se vydal na

cestu, jsem ji neviděl a pravděpodobně již nikdy v životě jí

neuvidím. Stopa nás vedla na severozápad; u západního

konce pískovcových útesů obrátila se k severu; vedla

povětšině schůdnou stezkou do krajiny, kterou jsme ještě

neprozkoumali. Byla to hezká, mírně pahorkovitá krajina,

místy posetá pískovcovitými skalisky, místy porostlá

hustým lesem, který byl prorýván žírnými palouky, na

nichž se pásla nesčetná stáda býložravých zvířat —

rudosrstí jeleni, různé druhy antilop a koně různých

velikostí, nejmenší as tak velcí jako Nobs, největší pak

nádherná, as čtrnáct neb šestnáct pěstí vysoká zvířata. A

všechna tato zvířata se svorně pásla na těchže pastviskách.

Když jsme se k nim s Nobsem přiblížili, vůbec se mne

nebála. Ustoupila nám jen s cesty a klidně se na nás dívala;

když jsme přešli, pásla se klidně dále.

116

Stopa nás vedla přes mýtinu do druhého lesa; na okraji

lesa jsem spatřil něco bílého; odráželo se to ostře od svého

okolí, a když jsem přihlédl blíže, shledal jsem, že jest to

kus mušelínu — část lemu šatu. Byl jsem nesmírně

vzrušen, neboť jsem si uvědomoval, že jsem přišel na

neklamnou známku toho, že Lys tudy byla unášena. Byl to

útržek spodního prádla, které Lys oblékala v noci, protože

přišla o své noční úbory při katastrofě parolodi. Přitiskl

jsem jemný útržek ke rtům a vydal jsem se radostně na

další cestu, neboť jsem věděl, že jsem na pravé cestě, a že

Lys byla dosud živa, když byla tudy vlečena.

Onoho dne urazil jsem téměř dvacet mil — nebyl jsem

valně unaven, protože jsem byl otužen častými loveckými

výpravami kol tábora. Nesčetněkráte během tohoto dne byl

jsem ohrožován příšernými zvířaty, ať již shora či ze země

— čím však jsem vystupoval dále na sever, tím bylo

dinosaurů méně. Přežvýkavců a masožravých šelem však

stále přibývalo.

Vždy, když jsem urazil delší kus cesty, nalezl jsem

útržek mušelínu, který mne ujistil, že jsem na pravé cestě

— zvláště na rozcestích byl mušelín spásným ukazatelem.

Když přikvačila noc, dorazil jsem na jižní úbočí řady

souvislých útesů, které byly schůdnější než ony, které jsem

dosud na Caproně spatřil. Když jsem se ocitl blíže, ucítil

jsem ostrý pach čmoudivého kouře. Co to as může

znamenati? Bylo nasnadě jediné vysvětlení: někde na

blízku zde byl člověk pokročilejší a na vyšším stupni

kultury, než byl Ahm, Neandrtálský člověk. A přitom mne

napadlo, zda právě Ahm neunesl Lys.

117

Opatrně jsem se plížil k úbočí útesů, které náhle

přecházely v plošinu; vypadalo to, jakoby nějaký obr seřízl

obrovský balvan a položil jej opodál na zem. Bylo již tma.

Když jsem se odplížil až na okraj plošiny, spatřil jsem v

nevelké vzdáleností před sebou kol velkého ohně několik

lidských tvorů — ano byli to zcela nepochybně lidé.

Nařídil jsem Nobsovi, aby se tiše choval — mohu říci, že

během svého pobytu v Caspaku se Nobs naučil skvěle

poslouchati — a používaje k úkrytu skalisek a křoví,

připlazil jsem se zcela blízko k ohni, abych si mohl

neznámé tvory dobře prohlédnouti. Bylo možno říci, že

jsou to lidé a opět také, že nejsou. Byli v pokročilejším

stupni vývoje než Ahm, snad zaujímali právě onen stupeň

mezi Neandrtálským člověkem a mezi Grimaldijskou

rasou. Také jejich tváře připomínaly negry, ale jejich pleť

přesto byla bílá. Valná část jejich trupu i údů byla pokryta

chlupy. Tělesné proporce připomínaly opice, byť i ne tak

nápadně jako u Ahma. Chodili více zpříma — ruce však

měli delší než náš Neandrtálský muž. Když jsem pozorně

naslouchal, seznal jsem, že se dorozumívají mezi sebou

článkovanou řečí. Znali oheň; jako zbraně používali

podobného kyje jako Ahm, někteří z nich měli dokonce

hrubě přitesané kamenné sekery. Bylo zřejmo, že jsou sice

na nízkém stupni vývoje, přes to však byli nesporně

pokročilejší než tvorové, s kterými jsem se setkal v

Caspaku.

118

Uprostřed nich stálo krásné, štíhlé děvče, oděné v

několik rozedraných cárů mušelínu, který spoře zakrýval

její boky. Byla to Lys — živa a zdráva. Mohutný samec s

odulými rty a vyceněnými tesáky stál vedle ní. Hlasitě cosi

křičel a zuřivě gestikuloval. Byl jsem dosti blízko, takže

jsem slyšel dobře jeho slova — podobala se řeči Ahmově,

byla ovšem zvučnější a složitější, takže jsem všemu

nerozuměl. Přesto jsem rozuměl hlavním rysům jeho

řečnění — objasňoval svým soukmenovcům, že zajal tuto

Galu, že jest nyní jeho vlastnictvím a vyhrožoval každému,

kdo by se odvážil popírati jeho práva. Teprve později jsem

pochopil, že jsem byl vlastně svědkem nejprimitivnější

ceremonie manželství. Shromáždění členové kmene

přihlíželi tupě a bez zájmu celému divadlu, zřejmě z

donucení, protože mluvčí byl jejich pohlavárem. Nikdo se

neopovážil popírati jeho práva, když vyzývavě křičel:

»Jsem Tsa! Toto jest moje samice. Kdo se odváží ji vzíti

Tsaovi?«

»Já!« zvolal jsem řečí Ahma a vstoupil jsem do kruhu

ozářeného plápolem ohně. Lys radostně vzkřikla a chtěla

jíti ke mně, Tsa ji však zadržel a odstrčil zpět.

»Kdo jste?« křičel na mne Tsa. »Zabiji vás! Zabiji vás!«

»Tato samice patří mně, odvětil jsem, »a přišel jsem si

pro ni. Nevydáte-li mi ji, zabiji já vás.«

A namířil jsem na něj bambitku. Samozřejmě, že lidoop

nechápal mé počínání. Zařičel jako rozdivočelá šelma a

vrhl se proti mně. Zacílil jsem na jeho srdce — klesl jako

bleskem zasažen k zemi, jeho soukmenovci se zděšeně

rozprchli mezi skaliska, a Lys se vrhla do mého náručí.

119

Když jsem ji svíral v objetí, ozvalo se ze tmy noci za

námi tisíce příšerných hlasů a skřeků, vrčení a mručení.

Život džungle počínal, masožravé šelmy Caspaku chystaly

se ukojiti svůj hlad. Lys se zachvěla a vzdychla:

»Ó, Bože, dej mi síly, bych tyto útrapy vydržela!« Cítil

jsem, že se její slabé síly ponenáhlu hroutí, a snažil jsem se

ji uklidniti, ačkoliv i sám jsem pohlížel trapné budoucnosti

vstříc. Co si počneme v temné noci uprostřed divokých

šelem?

120

121

Rozhlédl jsem se a v matné záři pohasínajícího ohně

jsem viděl, že boční stěny útesu byly provrtány řadami

širokých děr, do kterých se lidoopové skryli.

»Pojďme,« vyzval jsem Lys, »musíme jíti za nimi. Zde

nemůžeme zůstati již ani pět minut. Musíme si nalézti

nějaký úkryt.« Mezi křovinami rozsvěcovaly se již

zelenavé ohníčky očí šelem. Zapálil jsem v ohništi větev a

zamával jsem jí, aby se rozhořela; ozvalo se ponuré vrčení,

ale ohníčky přece na chvíli zmizely. Dal jsem též Lys

hořící větev a obrátili jsme kroky ke skalním děrám, kdež

nás přivítalo zlostné skučení.

»Oni nás zabijí,« pravila Lys, Musíme si nalézti jiné

přístřeší.«

»Hrozí nám stejná smrt zde i tam,« odvětil jsem.

»Musíme nalézti úkryt v těchto jeskyních; nebojím se těch

lidoopů.« A vykročil jsem kupředu. Na kamenném stupni

stál proti mně statný samec-lidoop a napřahoval proti mně

kamennou sekeru.

»Jen pojďte blíž, zabiji vás a vezmu si vaší samici,« řval

na mne.

»Viděli jste, jak jsem skolil Tsaa, když mi chtěl vzíti

moji samici,« odpověděl jsem mu. »Skolím i vás i vaše

druhy, nedovolíte-li nám zde mezi vámi bezpečně ztráviti

noc.«

»Jděte na sever!« řval na mne dále. »Jděte na sever mezi

Galui, ti vám neublíží. Z nás se také jednoho dne stanou

Galuové; ale dosud nejsme Galuové. Vy mezi nás

nepatříte. Samice zde může zůstati, bojí-li se venku. Ale

samec musí odtud pryč,«

122

»Samec neodejde,« odvětil jsem klidně a postupoval

jsem stále kupředu. Hrubé stupně ve skále, od přírody

vyhloubené, tvořily strmé schody. Bez břemene bylo

možno slézti tyto neschůdné stupně — musil jsem však

nésti Lys a kromě toho byl jsem stále ohrožován lidoopy.

»Nebojím se vás!« řval na mne samec se sekerou. »Tsa

šel k vám příliš blízko; ale já jsem vysoko nad vámi. Mně

nemůžete ublížiti, jako jste ublížil Tsaovi. Jděte odtud!«

Vyšplhal jsem se na nejbližší stupeň a poté jsem pomohl

i Lys nahoru. Cítil jsem se nyní již bezpečnějším. Samec se

sekerou sestupoval dolů a chtěl se na nás obořiti. Vzhledem

k tomu, že byl nade mnou, byl proti mně ve výhodě — neb

aspoň se tak domníval, neboť postupoval velmi

sebevědomě. Chvíli jsem váhal, poté však jsem jej skolil

právě tak, jako před tím Tsaa.

»Vidíte,« zvolal jsem pak na jeho soukmenovce, »že vás

mohu zabít, ať jste kdekoliv. I na dálku vás skolím právě

tak snadno jako zblízka. Nechte nás mezi vámi. Neublížím

vám, neublížíte-li vy nám. Pusťte nás do některé jeskyňky!

Nuže?«

»Pojďte tedy,« řekl lidoop. »Neublížíte-li nám, pustíme

vás k nám. Vlezte do Tsaovy jeskyňky, která leží nad

vámi.«

123

A ukázal nám ústí černé jeskyně — ovšem byl od nás

při tom stále v uctivé vzdálenosti. Prohlédl jsem nejprve

skalní dutinu sám a poté tam vlezla za mnou i Lys. Měl

jsem s sebou zápalky — rozškrtl jsem jednu — viděl jsem,

že se nalézám v malé jeskyni s plochým dnem i stropem,

šikmo se sklánějícím k otvoru, vedoucímu ven. Přes to, že

jsem celou dutinu prohlédl velmi povrchně, shledal jsem,

že nebylo učiněno lidskou rukou nic, co by ji učinilo

obyvatelnější, ba nebyla snad ani nikdy vyčištěna. Sebral

jsem se země několik větších kamenů a postavil jsem je k

ústí otvoru, aby nám tvořily primitivní závoru. Pro tmu

jsem nemohl učiniti více. Poté jsem dal Lys kus sušeného

masa — seděli jsme na holé zemi, právě tak jako naši

předkové kdysi v šerém dávnověku, pojídajíce svojí

skrovnou večeři a naslouchajíce příšerným divokým

zvukům nočního života džungle. V matné záři

pohasínajícího ohniště zřeli jsme nemotorné postavy

obrovských netvorů a mezi houštím svítily zelenavé

plaménky očí šelem.

Lys se zachvěla; objal jsem ji a přivinul jsem ji k sobě

blíže. A tak jsme proseděli téměř celou noc.

124

Vyprávěla mně, jak jí lidoop unesl a co strachu při tom

zakusila; oba jsme děkovali Bohu, že přestála všechna

hrůzná nebezpečí bez úhony, protože divoch se neodvážil

ani jedenkráte se zastaviti na dlouhé cestě, neboť i jeho

život byl přírodou ohrožen. Řekla mi, že se dostali k

útesům právě před mým příchodem; cesta jim trvala déle,

protože její únosce často se s ní musil uchýliti do korun

stromů, aby unikl dravým spárům tygra neb jiné šelmy —

ba že dokonce dvakráte musili na větvi delší dobu vyčkati,

než rozdivočelé, hladové šelmy odtáhly.

Nobsovi se také podařilo po mnohé námaze vydrápati se

nahoru a usadil se přede mnou; dal jsem mu také kus

sušeného masa, které mu vždy nesmírně chutnalo. První z

nás usnul; my jsme usnuli brzy na to, protože jsme oba byli

velmi unaveni. Odložil jsem pás s potravinami a pušku

vedle sebe; pistoli však jsem si nechal v ruce. Nic však nás

během noci nevyrušilo a když jsem se probudil, slunce již

svítilo do naší jeskyně a na kamenné schody před ní. Lys

měla hlavu opřenu o má prsa, a držel jsem ji dosud v

náručí.

Brzy poté se probudila i Lys a zdálo se, že v prvním

okamžiku nemůže pochopiti, kde se nalézá. Pohlédla na

mne, poté se obrátila a vidouc, že mám paži ovinutou kol

jejího těla, uvědomila si náhle, jak je chatrně oblečena,

trhla sebou, zakryla si tváře dlaněmi a zrudla. Přivinul jsem

ji opět něžně k sobě a políbil jsem jí; a tu tiše plačíc a

smiřujíc se s nevyhnutelným osudem, ovinula paže kol mé

šíje a přimkla se ke mně.

125

Teprve as hodinu poté počal se národ lidoopů hýbati.

Pozoroval jsem je z našeho »bytu«, jak Lys nazvala naši

skalní díru, Ani muži ani ženy neměli na sobě oděv neb

jiné ozdoby; zdálo se, že všichni jsou téhož věku; nebylo

mezi nimi ani dětí, ani nemluvňat. Tato skutečnost byla

mně zhola nevysvětlitelnou — všiml jsem si, že ani u méně

vyvinutých kmenů Caspaku jsem nikdy neviděl ani děti,

ani starce.

Lidoopové se za chvíli s námi zcela spřátelili.

Podivovali se našim šatům, které je velmi zajímaly,

prohlíželi si moji pušku a bambitku a střelivo v pásu, který

jsem měl kol beder. Ukázal jsem jim thermosovou láhev a

když jsem z ní vylil trochu vody, byli tím nadšeni,

domnívajíce se, že s sebou nosím celé zřídlo — věčné,

nikdy nevysychající zřídlo vody.

Kromě toho jsme si s Lys všimli, že se nikdy nesmáli; a

upamatovali jsme se, že ani Ahm se nikdy nesmál. Zeptal

jsem se jich, zda znají Ahma; odpověděli mně, že ne.

Jeden z nich řekl: »Snad ti za námi jej znají.« A ukázal

směrem k jihu.

»Vy jste přišli odtamtud?« otázal jsem se. Lidoop se na

mne udiveně podíval.

»My všichni jsme odtamtud přišli,« řekl. »A později

odcházíme všichni tam…« a ukázal na sever… »a stáváme

se Galui…« dodal.

126

Již častokráte jsme slyšeli zmínku o Galuech. Ahm o

nich často mluvil. Shodli jsme se s Lys na tom, že ona

naděje v přeměnu Galui jest jakýmsi náboženským

přesvědčením, živeným pudem sebezachování. Byla to sice

skvěle vymyšlená teorie, ale nesprávná. Nyní vím, že jsme

se tehdy mýlili a ani ve snu jsme netušili onu gigantickou

pravdu — onu pravdu, která odděluje Caspak od ostatního

světa mnohem znatelněji a neproniknutelněji, než hradba

pobřežních strmých útesů.

Po snídani muži odešli na lov, ženy pak se odebraly k

rozlehlé nádrži vlahé vody, která byla pokryta zelenavou

pěnou; ve vodě se hemžily biliony pijavic. Ženy vlezly do

vody — bylo tam sotva jedna stopa hloubky — a válely se

v bahnisku. Tam setrvaly as dvě hodiny a poté se vrátily ke

skále. A tato procedura se opakovala každého jitra; když

jsme se jich tázali, proč tak činí, nedovedly nám

srozumitelně odpověděti. Na naše dotazy říkaly stále jen:

Ata. Chtěly, aby Lys šla také do vody a nechápaly, proč

nechce jíti. Příštího dne jsem odešel s muži na lov — Lys

jsem nechal k ochraně Nobse a svoji pistol — neupotřebila

ji, neboť k vodní nádrží během doby, kdy se v ní ženy

koupaly, se nepřiblížil ani plaz, ani jiné nebezpečné zvíře.

V bahně nebylo viděti ani stopy zvěře — snad proto, že

voda s pijavkami nebyla k pití.

127

Lidoopové lovili pouze menší zvířata — obklopili vždy

v širokém kruhu vyhlédnutou oběť a stahovali kruh úže a

úže a pak, když vyplašená zvěř chtěla uniknouti, omráčili ji

kamennou sekyrou. Ulovili vždy dosti malých koní a

antilop — kromě toho ovoce a jiná jedlá zelenina

doplňovaly jejich jídelní lístek. Problém jídla není u

obyvatel Caspaku příliš závažným.

Čtvrtého dne Lys mi řekla, že se již cítí dosti silnou, aby

se vydala na zpáteční cestu; odešel jsem na lov a přemýšlel

jsem o tom, zda Bradley a jeho četa se vrátili, a jaký

výsledek as výprava měla. Chtěl jsem se také co nejdříve

vrátiti, aby o nás neměli zbytečnou starost, poněvadž nás

jistě musili pokládati za mrtvé. Byl vlahý, zamračený den.

Uvědomil jsem si, že o několik mil dále na oceáně zuří

zimní bouře, a že kol Caprony padá sníh — sem však, do

dusného ovzduší, vznášejícího se nad kráterem, sníh

nemohl proniknouti.

128

Tentokráte jsme lovili poněkud dále od skalních útesů

— obkličovali jsme stádo antilop a přitom jsem viděl ve

vzdálenosti as dvou set yardů krásného, rudosrstého jelena.

Asi ve vysoké trávě usnul, neboť když mne spatřil, vstal a

udiveně se rozhlížel. Zamířil jsem a skolil jsem jej. Chtěl

jsem jej dobíti nožem, který mně daroval jeden lidoop, v

tom se však postřelený jelen vzchopil — běžel jsem za ním

— a teprve po dvou stech yardech klesl podruhé. Posléze

jsem jej dostihl a prořízl jsem mu hrdlo; rozhlížel jsem se

kol dokola po svých druzích, aby mně pomohli odnésti

maso. Nikoho však nebylo na blízku. Volal jsem je, ale

nikdo se neozýval. Vida, že se jich nedovolám, odřezal

jsem si tolik masa, kolik jsem mohl pohodlně unésti a

vydal jsem se na zpáteční cestu.

Když jsem ušel as míli, uvědomil jsem si, že jsem

ztracen, beznadějně ztracen.

129

Obloha byla úplně zakryta hustými mraky; ba neviděl

jsem před sebou ani úsek známé krajiny, podle kterého

bych se mohl informovati. Šel jsem směrem k jihu — tak

jsem se zprvu domníval, později však jsem přišel na to, že

jdu přímo na sever. Ocitl jsem se v hustém lese a narazil

jsem na něco, co mne zprvu naplnilo nadějí, poté však

zoufalstvím. Zřel jsem kupu čerstvě nasypané země,

ozdobenou povadlými květinami a vedle ní plochý

pískovcový kámen, usazený jako náhrobek. Byl to hrob —

to znamenalo, že jsem i přišel do končiny obydlené

lidskými tvory. Naleznu je — oni mně ukáží cestu ke

skalám lidoopů; snad mne i doprovodí a snad nás i

dovedou mezi tvory nám rovné. Když jsem si však

náhrobek dobře prohlédl, rozplynuly se mé naděje v niveč

a byl jsem trpce zklamán a blízek zoufalství. Na prostém

náhrobku byla vyryta následující slova:

Zde odpočívá John Tippet

Angličan.

Byl zabit tyranosaurem

10. září 1916.

R. I. P.

130

Tippet! To se zdálo býti neuvěřitelným. Tippet že

odpočívá v tomto pustém lese! Tippet že je mrtev! Byl to

dobrý člověk — nebyl jsem však tak dotčen ztrátou jeho

osoby, jako skutečností, že Bradley se dostal se svojí četou

až sem a pravděpodobně zde byl ztracen a nemohl dále.

Nebylo totiž v našem původním plánu, aby šel v tyto

končiny. Snad o několik set yardů dále naleznu zvětralé

kostry ostatních mých druhů…

Kapitola devátá.

Když jsem tak smuten zíral na opuštěný hrob, jsa zabrán

v ponuré úvahy, byl jsem znenadání uchopen ze zadu a

stržen k zemi. Cítil jsem na sobě teplé lidské tělo; obrovské

ruce se chopily mých rukou a nohou. Když jsem se

vzpamatoval a prohlédl, zřel jsem kolem sebe tlupu

olbřímích postav. Byl to opět nový typ lidské rasy —

vyvinutější než onen, který jsem právě opustil. Byli to lidé

vyšších postav, úměrnějších lebek a inteligentnějších tváří.

Jejich rysy neupomínaly již tolik na opice a na negry. Měli

zbraně — kamenné oštěpy, kamenné nože a sekery; měli

na sobě i ozdoby a jakýs takýs oděv; ozdoby byly z per a

připevněny na hlavách, oblek tvořila primitivní zástěra,

zhotovená z hadích koží.

131

Samozřejmě, že jsem si všech těchto podrobností

nepovšiml hned v oné chvílí, kdy jsem byl zajat. Tři

bojovníci na mně seděli a snažili se mne udržeti při zemi

— a dalo jim to jistě hodně práce. Nechci se nikterak

chlubiti, ale jsem hrd na svoji sílu, kterou jsem vypěstoval

častým cvikem. Netrvalo to ani snad dvě neb tři minuty a

všechny tři jsem ze sebe setřepal. My Kaliforňané téměř

všichni se obeznáme v jiu-jitsu — já sám jsem se obíral

touto zápasnickou metodou dlouhá léta ve škole a v

tělocvičně Atletického Klubu Los Angelos — v dílnách

našich loděnic byl též Japonec, který byl mistrem v tomto

oboru a často se mnou cvičil.

Během třiceti vteřin zlomil jsem jednomu z útočníků

paži v lokti, druhého jsem kopl až zavrávoral mezi své

druhy zpět a třetího jsem přehodil přes hlavu tak skvěle, že

při dopadu k zemi si srazil vaz. Ostatní obři na mne chvíli

němě a udiveně zírali; mezitím jsem si znovu připravil

pušku k ráně a když se na mne hnali znovu, prohnal jsem

jednomu z nich kulku hlavou. A to je zarazilo — ne snad

smrt jejich druha, ale výstřel z pušky, který slyšeli poprvé v

životě. Poté vystoupil jeden z nich a velitelským tónem

nařídil něco svým druhům. Řeč jeho byla dokonalejší a

učleněnější než Ahmova. Pravděpodobně jim poručil, aby

couvli; na to mne oslovil.

Tázal se mne, kdo jsem, odkud přicházím a co zde u

nich chci. Odpověděl jsem mu, že jsem v Caspaku

cizincem, že jsem zde zabloudil a že chci se vrátit k svým

druhům. Poté se mne tázal, kde jsou moji druhové, načež

jsem mu odvětil caspackým nářečím, že moji druhové se

nalézají kdesi »u počátku«, což mělo značiti na jihu.

132

Obr byl zřejmě překvapen.

»Ne, zde nejsou Galuové,« řekl. »Lžete. Galuové již

odešli.«

»Řekl jsem vám již, že pocházím z krajů, které jsou od

Caspaku nekonečně vzdáleny. Neznám Galui a nevím ani,

kdo jsou; nikdy jsem je neviděl. Dnes jsem přišel nejdále

na sever. Prohlédněte si mne dobře — podívejte se na můj

oděv a na mé zbraně. Viděl jste někdy v životě Galua neb

jinou bytost žijící v Caspaku, která by měla podobné

věci?«

Obr musil doznati, že ne; přiznal se též, že byl nesmírně

překvapen mojí puškou a silou, kterou jsem zdolal jeho tři

bojovníky. Posléze bylo zřejmo, že jest přesvědčen, že

mluvím pravdu a nabídl se mi, že mně pomůže, dám-li mu

»kouzelnou věc« — mínil tím pušku — a naučím-li ho

přehazovati lidi přes hlavu, jako jsem to před chvílí učinil s

jeho druhem. Řekl jsem mu na to, že mu pušku nedám, ale

slíbil jsem mu, že ho naučím onen zápasnický trik, dovede-

li mne zpět k mým druhům. Obr prohlásil, že dnes jest již

příliš pozdě, abych šel s nimi do jejich vesnice a ztrávil s

nimi noc, že mne zítra dovede zpět. Mrzelo mne, že musím

zbytečně promarniti tolik času; než obr byl tvrdohlavý a

tak jsem musil jíti s nimi. Obě mrtvoly svých druhů nechali

ležeti na zemi, ba ani se po nich neohlédli — tak nepatrnou

cenu má lidský život v Caspaku.

133

Tito lidé sice také obývali skalní jeskyně, ale přece toto

primitivní obydlí prozrazovalo vyšší stupeň inteligence,

než jsem pozoroval u dřívějších kmenů. Jeskyně sice

nebyly doslovně vzato »čisté«, ale nejhorší nečistota přece

z nich byla odklizena; měli lůžka zrobená ze suchých

travin, pokrytá leopardími neb medvědími kožemi; před

vchodem do jeskyň byly nakupeny kamenné ohrady; někde

jsem viděl i primitivní kamenné pece. Stěny jeskyně, do

které mne zavedli, byly pokryty kresbami vyškrabanými do

pískovce. Zřel jsem obrysy neumělých kreseb obrovských

jelenů, mamutů, tigrů a jiných zvířat. Všiml jsem si také, že

ani u tohoto kmene nebylo ani dětí, ani starců. Členové

tohoto kmene se nazývali dvěma jmény, či spíše jejich

jména se skládala ze dvou slabik; i jejich řeč se skládala z

dvojslabičných slov; naproti tomu slova řeči Tsaovy byla

povětšině jednoslabičná, nehledě k několika málo

výjimkám, jako Atis a Galus. Náčelník kmene, u něhož

jsem byl hostem, se nazýval To-jo. Jeho domácnost

pozůstávala ze sedmi samic. Zdejší ženy nebyly tak

odporné jako ženy Tsaova kmene; jedna z nich byla

dokonce zcela hezká — nebyla tak porostlá chlupy jako

ostatní a měla jemnou, příjemně zbarvenou kůži.

134

Všechny jevily o mne kromobyčejný zájem a pozorně

prohlížely moje šaty i výzbroj; vše ohmataly a očichaly.

Dozvěděl jsem se od nich, že jejich kmen se nazývá Band-

lu, aneb muži oštěpů. Tsaův kmen se nazýval Sto-lu, aneb

muži seker. Na nižším stupni vývoje pod oněmi byli Bo-lu,

neb muži kyjů, a pak přišli Aluové, kteří neměli vůbec

zbraní a nedovedli se vůbec dorozumívati řečí. A jméno

tohoto posledního, nejprimitivnějšího kmene bylo mým

nejpozoruhodnějším objevem na Caproně, neboť ono slovo

Alus se dochovalo po miliony a miliony let, až po naše

časy. Byl jediným, chabým spojovacím vláknem mezi

primitivní kulturou a kulturou dneška. Tehdy, kdy u nás

byla kultura na nejnižším stupni, byla Caprona hrdým

horstvem, rozlehlým světadílem, kypícím životem. — Než

snad to jsou pouhé dohady a shoda pojmenování pro

člověka, který nezná řeči — na Caproně Alus, v

civilizovaném světě Alalus — jest čirou náhodou.

Nejsličnější z žen, s kterou jsem mluvil, se jmenovala

So-ta. Jevila o mne tak živý zájem, že To-jo to nebylo

vhod, což jí dal najevo tím, že ji srazil k zemi a odkopl ji

do protějšího kouta jeskyně. Když jsem viděl, jak ji týrá,

vrhl jsem se na něj a stisknuv jej, až řičel bolestí, vyvlekl

jsem jej z jeskyně ven. Tam mně musil slíbiti, že jí již

neublíží, sic že jej za to přísně potrestám. Když jsme se

vrátili, So-ta na mne vděčně pohlédla. To-jo a ostatní ženy

se na mne však zlověstně mračily.

Později večer se mně So-ta svěřila, že již co nejdříve

opustí To-jův kmen.

135

»So-ta se brzy stane Kro-lu,« šeptala mi tiše. Ptal jsem

se jí, co to znamená Kro-lu; snažila se mně to všemožně

vysvětliti, nevím však, zda jsem jí dobře porozuměl. Z

jejích posunků jsem seznal, že Kro-luové jsou národ

ozbrojený luky a šípy — že mají nádoby, ve kterých

připravují své pokrmy a bydlí v jakýchsi chatrčích a

používají služeb ochočených zvířat. To vše bylo velmi

neurčitě znázorněno, jistě však byli Kro-luové

dokonalejšími lidmi, než Band-luové. Než jsem usnul,

dlouho jsem uvažoval o tom, co jsem slyšel od So-ty.

Snažil jsem se nalézti jakousi vnitřní spojitost se všemi

oněmi kmeny, se kterými jsem se dosud setkal a

vysvětloval jsem si různými dohady jejich naději, že se

každý z nich jednoho dne stane Galuem. So-ta mně cosi o

tom vysvětlovala; její pojmy byly však tak neurčité, že

jsem jí valně nerozuměl; celkový dojem však se shodoval s

Ahmovou nadějí, že jednou, až překoná jednotlivé stupně

vývoje, se stane Galuem — a s touto nadějí jsem se

doposud shledával u všech kmenů. Mezi jedinci kmene

Band-lu byli mnozí, kteří byli zřejmě dokonaleji vyvinutí

než ostatní — dokladem toho byla So-ta. Jiní, jako To-jo,

byli spíše podobni opicím, měli plošší lebky a chlupatější

těla. A to mne velmi udivovalo. Snad odpověď k těmto

záhadám jest uzavřena v lůně sfingy. Kdo ví?

Obíraje se těmito podivnými myšlenkami, usnul jsem;

když jsem se probudil, cítil jsem, že mám ruce i nohy

pevně svázány. Také mně odebrali zbraně. Jak se jim to

mohlo zdařiti, aniž by mne probudili, to nechápu. Bylo to

trapné. To-jo stál nade mnou. Šerý přísvit probouzejícího

se dne vnikal do jeskyně.

136

To-jo mne oslovil: »Řekněte mně, jak se házejí

nepřátelé přes hlavu, aby si srazili vaz; za chvíli vás zabiji

a chci to věděti dříve, než zemřete.«

Slyšel jsem již v životě mnoho nelogických věcí, ale

něco podobného přece dosud ne. Neudržel jsem se, ač

běželo o můj život, a dal jsem se do smíchu. Abych doznal

pravdu, smrt mi zde nepřipadala tak hroznou. Chápal jsem

nyní filosofii o bezcennosti lidského života, kterou mi

vykládala Lys — měla pravdu, když tvrdila, že jsme

ubohými, věčně doufajícími tvory, potácejícími se od

kolébky ke hrobu, tvory, jichž existence nemá smysl než

pro ně samé a pro úzký kruh jejich nejbližších.

Za To-jou stála So-ta. Zdvihla ruku a obrátila ji dlaní ke

mně — to znamenalo v Caspaku totéž, jako v

civilizovaném světě záporné zavrtění hlavou.

»Budu o tom uvažovati,« odpověděl jsem To-jovi. To-jo

poté prohlásil, že počká až do noci. Dá mi celý den na

rozmyšlenou; pak odešel on i ženy. On na lov a ženy, jak

jsem se později od So-ty dověděl, k bahnisku s vlahou

vodou, do níž nořily svá těla, právě tak jako jejich družky

kmene Sto-lu, Když jsem se později So-ty ptal po účelu

tohoto ranního obřadu, odpověděla mi slovem »Ata«.

Ležel jsem tak velmi nepohodlně v poutech as tři

hodiny. Poté přišla ke mně So-ta. V ruce měla ostrý nůž —

můj nůž. V několika vteřinách přeřízla jím moje pouta.

»Pojďte!« řekla. »So-ta půjde s vámi ke Galuům. Již

nadešel čas, kdy So-ta opustí kmen Band-lu. Půjdeme

spolu ke Kro-luům a pak ke Ga-luům. To-jo vás chce dnes

v noci zabíti. Kdyby se dověděl, že So-ta vám pomohla,

zabil by ji také. Odejdeme spolu.«

137

»Půjdu s vámi ke Kro-luům,« odvětil jsem, »ale pak se

musím vrátiti ke svým lidem tam na jihu,«

»Nemůžete se vrátiti,« řekla, »jest to přísně zakázáno.

Zabili by vás. Když jste již došel až sem, není pro vás

návratu.«

»Ale já se musím vrátiti,« stál jsem na svém. »Moji lidé

jsou tam. Musím se vrátiti a přivésti je sem.«

So-ta se nechtěla dáti přesvědčiti; později jsme se

domluvili, že ji doprovodím až na území Kro-luů a pak se

vrátím k svým lidem a zavedu je sem na sever, kde není

tolik nebezpečí a kde lidé nedychtí tolik po krvi. So-ta mi

přinesla všechny mé věci — pušku, střelivo, nůž a

thermosovou láhev a pak ruku v ruce jsme se vydali na

cestu na sever.

Šli jsme tak tři dny, až jsme dorazili k večeru třetího dne

k osadě primitivních chatrčí; dovnitř osady jsem nevkročil,

aby mne nikdo neviděl, ježto bylo přísně zakázáno se

vraceti. Rozloučili jsme se se So-tou. Bylo to milé děvče

— či spíše byl to dobrý a věrný kamarád. Ač byla

barbarkou, měla hluboce vyvinutý smysl pro jemnost a

cudnost. Byla ženou To-jovou. Mezi muži kmene Kro-lu

jistě si brzy najde dle mravu caspackého světa nového

chotě; než jsme se rozešli, prohlásila, že jakmile se vrátím,

opustí svého nového chotě a přijde ke mně, protože mne

má ráda. Inu, stal jsem se miláčkem žen!

138

Ani jsem nespatřil, jací lidé obývají v osadě a vykročil

jsem do houstnoucí tmy směrem k jihu. Třetího dne jsem

odbočil na západ, abych se vyhnul setkání s kmenem Band-

lu a s To-jou. Šestého dne přišel jsem k skalním útesům

severu Sto-lu. Srdce mně prudce bušilo, neboť mezi nimi

byla Lys. Již za několik okamžiků ji sevřu v náručí! Již za

několik okamžiků se opět setkají naše rty! Byl jsem si jist

tím, že žije u kmene mužů sekyr zcela bezpečně, a již jsem

si v duchu představoval, jak jí oči zazáří radostí, až mne

uzří na pokraji lesa, jak spěchám k útesům.

Bylo právě dopoledne. Ženy se již asi vrátily z koupele;

když jsem došel blíže, nespatřil jsem nikde ani sebemenší

známky života. »Asi jsou dosud v koupeli,« řekl jsem si v

duchu. Když jsem stanul pod útesy, zhroutily se všechny

mé naděje. Na zemi byly roztroušeny neklamné známky

hrůzné katastrofy, která se udála během mé nepřítomnosti

— ohryzané kosti, lidské kosti příslušníků kmene Sto-lu;

ani v jeskyních nebylo stop života.

Ohledával jsem pozorně jednotlivé truchlivé pozůstatky,

obávaje se, že naleznu mezi nimi jemnou lebku, což by

zničilo štěstí mého života; našel jsem dvacet ploských,

poloopičích lebek, žádná z nich neměla proporce

moderního člověka. Tedy mně zbývala alespoň jiskra

naděje. Tři následující dny jsem prohledal okolí útesů na

jih, na sever, na západ i na východ, ale po kmeni Sto-lu

nezbylo ani stopy. Kromě toho dalo se do deště a bylo

velmi chladno.

139

Posléze jsem nechal marného hledání a vydal jsem se na

cestu k Dinosauří tvrzi. Celý týden — týden plný hrůzy a

nesčíslných dobrodružství, jsem šel k jihu — neb alespoň

jsem se tak domníval. Za celou tu dobu slunce ani

jedenkráte nezasvitlo, a déšť neustával. Zvířata, se kterými

jsem se setkával, nebyla již tak početná, zato ale byla

krvelačnější; než přežil jsem vše, uvědomoval jsem si však,

že jsem beznadějně ztracen, že již nikdy nenaleznu smysl

svého života — Lys. Během své cesty přišel jsem na další

hrob — hrob Williama Jamesa. Byl taktéž opatřen malým

pískovcovým náhrobkem, na němž bylo vyryto, že padl v

oběť tigří krvelačnosti 13. září,

A tehdy jsem již zcela otupěl. Nikdy dosud v životě

jsem se necítil tak opuštěným a bezmocným. Byl jsem

ztracen. Nemohl jsem nalézti své přátele; ba ani jsem

nevěděl, zda jsou dosud živi; abych doznal pravdu,

pochyboval jsem o tom. Byl jsem přesvědčen o tom, že Lys

je mrtva. Přál jsem si, abych zemřel, přesto však jsem

bránil svůj život — svůj bezúčelný, beznadějný a ztracený

život. Bránil jsem svůj život, protože jsem zdědil po svých

předcích onen silný pud, který hárá ve všech mozcích

živých tvorů — pud sebezachování.

140

Posléze jsem se dostal k pobřežním útesům Caprony; po

třech dnech úsilí — po třech dnech šíleného úsilí se mně

podařilo je slézti. Vystavěl jsem si hrubé žebříky; vklínil

jsem tyče do úzkých skulin a po nich jsem šplhal vzhůru;

vyryl jsem do skal díry pro ruce a pro nohy, abych se mohl

vydrápati výše. Nedaleko vrcholu jsem našel velkou

jeskyni. Jest to obydlí jakéhosi velkého předpotopního

zvířete — či spíše bylo. Nyní patří mně. Zvíře jsem zabil a

usadil jsem se v jeho obydlí. Z vrcholku útesů jsem zíral na

široširý modrošedý pacifický oceán, na němž zuřila

arktická zima. I nahoře na útesu byla zima. A jest zde zima

i dnes, a já čekám a čekám a čekám na něco, co nikdy v

tyto končiny nepřijde — na loď.

Kapitola desátá.

141

Jednoho dne slezl jsem opět s útesů; šel jsem na lov a

pro vodu, která zurčela v chladném prameni pod útesy.

Naplnil jsem tři vyschlé tykve vodou a zanesl jsem je zpět

do své jeskyně. Zrobil jsem si oštěp, luk a šípy, abych

ušetřil střelivo, které valem ubývalo. Moje šaty byly

rozedrány na cáry. Zítra je vyměním za leopardí kůže,

které jsem si vydělal a sešil v silný a teplý oděv. Zde

nahoře jest zima. Rozdělávám si oheň a při ohni též píši.

Jsem zde v bezpečí. Žádná jiná živoucí bytost se neodváží

sem nahoru, protože zde vane ostrý, mrazivý vítr. Jsem v

bezpečí, mořím se svými starostmi a bolně vzpomínám na

kdysi prožité chvíle štěstí. Ztratil jsem již veškerou naději.

Říká se, že v lidském srdci naděje nikdy nezmírá. Ne, není

to pravda. Ve mně již zemřela.

Odevzdám se již do vůle osudu. Složím tyto stránky a

vsunu je do své thermosové láhve. Uzavru je korkem,

pevně přitáhnu víčko a vhodím ji do vln oceánu, jak

nejdále jen budu moci. Vítr vane od pobřeží a je právě

odliv; snad bude zanesena do některého mořského proudu,

který věčně proudí od pólu k pólu, od pevniny k pevnině a

omývá břehy obývané lidmi. Snad ji vlna vymrští na

takový břeh. A bude-li mi osud milostiv a stane-li se tak,

pro milost Boží neváhejte a zachraňte mne.

142

Od té doby, co jsem napsal tyto poslední řádky, které

měly býti závěrem mého životního běhu na Caproně,

uplynul týden. Připravoval jsem si z brku nové pero a

míchal jsem inkoust — primitivní inkoust, zhotovený ze

šťávy černých jahod a vody. Právě jsem chtěl připojiti svůj

podpis, když v tom z hloubi údolí pod útesem se ozval

lomozný zvuk, který mne mocně vzrušil. Okamžitě jsem

vyskočil a vyběhl z jeskyně a zíral jsem dolů. Byl to výstřel

palné zbraně! Spatřil jsem dole lidskou bytost, bojující s

třemi hyenodony — krvežíznivými psy dávného eocenu.

Čtvrtý hyenodon byl již skolen.

Neviděl jsem dobře pro vzdálenost; chvěl jsem se však

vzrušením jako list, neboť jsem přímo horečně tušil, že to

jest Lys — kdo jiný zde na Caproně mohl míti pistol?

První vlna radosti, která zalila moje nitro, byla vystřídána

příšerným strachem, že osud lidského tvora dole, ať jest to

již kdokoliv, jest předem zpečetěn. Pouze náhodou se

podařilo první ranou z revolveru skoliti divého netvora,

protože moje pistol byla nedostatečnou zbraní i proti

malým masožravým šelmám Caspaku. V příštím okamžiku

hyeny se vrhnou útokem a bezmocná rána je tím více

rozzuří; a pak ubohá lidská bytost bude rozervána na bídné

cáry.

A snad tam dole jest opravdu Lys! Srdce mi přestalo bíti

úzkostí. Než vzpamatoval jsem se a rozhodl k činu. Byla

jediná možnost záchrany. Musil jsem se o ni pokusiti.

Přiložil jsem pušku k líci a pečlivě jsem namířil. Výstřel

byl velmi obtížný, protože střelba z výše jest vždy velmi

nejistá. Při výstřelu z výše jest výsledek téměř vždy

hříčkou náhody.

143

Třikráte promluvila moje puška. Třikráte se zablesklo u

mé hlavně. Při druhých dvou výstřelech jsem ani dobře

nemířil. A štěstěna mi přála, a všechny tři hyeny klesly k

zemi.

Vzdálenost mé jeskyně od úpatí útesů obnáší několik

tisíc stop; slézání této téměř kolmé stěny jest velmi obtížné

a nebezpečné; odvažuji se však říci, že žádný z mých

opičích předků by byl tak rychle se neřítil po skalách dolů

jako já. Posledních dvě stě stop vedlo přes kamenitý

rozdrobený svah — když jsem byl na tomto místě, zaslechl

jsem úzkostlivý výkřik.

»Bowene! Bowene! Rychle, můj milý, rychle!«

Musil jsem dávati pozor, abych si na příkrém srázu

nesrazil vaz a proto jsem se nemohl dívati na to, co se dálo

dole v údolí; když jsem uslyšel onen výkřik, uvědomil

jsem si, že to jest skutečně Lys, a že jí opět hrozí

nebezpečí. Ohlédl jsem se dolů a zřel jsem, jak jakýsi

obrovský chlupatý lidoop si ji přehazuje na bedra a prchá s

ní do lesa. Klouzal jsem po srázu jako kamzík. Byl to

šílený let.

Lidoop byl mnohem těžší než já a kromě toho musil

nésti těžké břímě, takže jsem jej brzy dohonil. Když viděl,

že mu jsem v patách, obrátil se, těžce oddychuje. Byl to

Kho z kmene Tsaova. Poznal mne a zlobně zavrčel

odhodiv Lys stranou a chystal se na mne.

»Tato samice patří mně!« řval. »Zabiji! Zabiji!«

144

145

Když jsem se řítil se srázu dolů, musil jsem odhoditi

pušku, aby mně nepřekážela, takže jsem byl ozbrojen

pouze loveckým nožem. Když se Kho proti mně vrhnul,

vytrhl jsem jej z pochvy.

Kho byl dobře vyvinutý samec mohutně stavěných

svalů a věčný boj s životem v nehostinné Caproně jej

zocelil a učinil z něj krvelačnou bestii; ale i já vlivem okolí

byl jsem proniknut toutéž zvířeckou vášní. Onoho dne v

šeru pobřežních útesů Caprony vrhla se na sebe dvě

předvěká zvířata — člověk dneška a samec dávných věků

— obě prodchnutá smrtelnou vášní, která probíhá všechny

lidské doby od času vzniku a jež nezaniknou nikdy —

vášní nesmrtelné touhy po ženě, jež jest alfou i omegou

života.

Kho na mne skočil a chtěl mně prokousnouti hrdlo

svými mohutnými tesáky. Zdálo se, že vůbec zapomněl na

svoji sekeru, kterou měl v opasku zavěšenou, právě tak

jako já jsem zapomněl v oné chvíli na nůž, který jsem

třímal v ruce. Není pochyby o tom, že takto by mne byl

Kho přemohl, kdyby mne byl nevzpamatoval výkřik Lys,

který mi vrátil chladný rozum a úsudek.

»Bowene!« volala na mne. »Váš nůž! Váš nůž!«

To mi stačilo. Probral jsem se z předvěkých mrákot a

stal jsem se opět moderním člověkem. Již jsem se nesnažil

svými zuby prokousnouti hrdlo svého protivníka; v mžiku

jsem mu vrazil do hrudi a do srdce svůj dlouhý nůž. Kho

příšerně zařval, zapotácel se a klesl k zemi. Lys se vrhla do

mého náručí. Strasti a útrapy minulých dnů zmizely jakoby

zázrakem, a opět jsem byl nejšťastnějším člověkem na

světě.

146

Poté jsem se ohlédl na strmý výstup k mému obydlí a

byl jsem na rozpacích jak dopravím Lys nahoru, neboť

jsem považoval za nemožno, aby tak útlé stvoření bylo s to

překonati námahu životu nebezpečného výstupu. Když

jsem s ní sdělil své starosti, dala se mi do smíchu,

»Podívejte se!« řekla a rozběhla se k úpatí srázu.

Šplhala nahoru jako veverka, že jsem jí sotva stačil. Brzy

jsem se přesvědčil, že se ve skalách cítí právě tak bezpečna

jako já. Když jsme vylezli nahoru a opět spočinula v mém

náručí, vyprávěla mi své osudy. Několik týdnů žila v

jeskyních mezi příslušníky kmene Sto-lu. Byli vyhnáni ze

svých dřívějších jeskyň jiným kmenem, který jich mnoho

pobil a odvlekl s sebou téměř polovinu žen. Nové skalní

útesy, do kterých se nastěhovali, byly vyšší, strmější a

nepřístupnější, takže se z ní stala bezděky výtečná

horolezkyně.

Vyprávěla mi o Khoově touze po ní, která se

vystupňovala, když všechny jeho samice byly nepřáteli

odvlečeny. Ve dne i v noci musila býti na stráži, aby se

ubránila jeho vášní. Dokud u ní byl Nobs, nemusila se

lidoopa tolik obávati — jednoho dne však zmizel neznámo

kam, Lys se domnívala, že Kho ho odpravil; Nobs sám by

ji byl neopustil. Lys byla vydána na milost a nemilost

chlupatému netvoru; prchla mu, ale zmocnil se jí znovu;

prchla opět.

»Tři dny mne pronásledoval,« vyprávěla, »tři dny

bludného útěku tímto světem hrůzy. Nevím, jak se mi

zdařilo vše přežíti. Nevím, jak se mi zdařilo, že jsem vždy

dovedla Khoovi uniknouti. Osud nám přál, Bowene!«

147

Přivinul jsem Lys blíže k sobě. Poté jsem rozdělal oheň

a opékal jsem antilopí řízky. Hovořili jsme o budoucnosti

— věděli jsme, že nemůžeme doufati v záchranu, věděli

jsme, že jsme odsouzeni žíti na Caproně až do smrti. Než

díky Bohu za to! Raději žiji s Lys zde, než kdekoliv jinde

bez ní; ona tvrdí totéž; ale bojím se o ni, zda snese útrapy

zdejšího nebezpečí a nástrah. Budu se modliti k Bohu, aby

nás odtud vysvobodil — kvůli ní!

Oné noci se obloha zjasnila a ukázal se měsíc; vyšli

jsme na plošinu před jeskyni a ruku v ruce, s tvářemi

obrácenými k nebi jsme se s Lys před Bohem zasnoubili.

Žádný kněz světa by nás byl posvátněji neoddal. Jsme nyní

mužem a ženou a jsme spokojeni. Bude-li to vůle Boží,

zůstaneme zde až do smrti. Přisoudí-li nám Bůh příznivější

osud, pak jistě tento rukopis, který nyní podpisuji,

nevyzpytatelné síly moře zanesou do přátelských rukou.

Přesto se netěšíme marnými nadějemi. Loučíme se těmito

řádky se světem a podáváme zároveň o sobě poslední

zprávu.

Bowen J. Tyler, junior.

Lys La R. Tyler.

148

DÍL II.

ZAPOMENUTÝ LID.

DOBRODRUŽSTVÍ THOMASE

BILLINGSE.

149

Kapitola první.

Ačkoliv jsem procestoval notný kus světa, abych

odevzdal rukopis Bowena Tylera jeho otci do rukou, přece

jsem jeho obsahu příliš nevěřil, protože jsem se dobře

pamatoval na Bowena z universitní koleje, kde byl znám

jako výborný vtipkař. Když jsem byl uveden do Tylerovy

knihovny v Santa Monica, připadal jsem si jako člověk,

který sám sebe napálil a litoval jsem, že jsem raději

neposlal rukopis expresní poštou, protože bývám nerad

předmětem nemístného žertu — jinak mám pro vtip a

humor velmi vyvinuté porozumění.

Pana Tylera staršího očekávali doma každou hodinu.

Poslední parník, přijedší z Honolulu, přivezl zprávy o dni

odjezdu jeho osobní yachty — Toreador — která měla již

před čtyřiadvaceti hodinami přistáti v Santa Monica.

Tajemník pana Tylera, který zůstal doma, mně ujišťoval,

že yachta jistě včas vyjela, protože pan Tyler vždy přesně

dodržuje svůj cestovní plán. Kromě toho mi tajemník řekl,

že vysílací aparáty bezdrátové telegrafie na Toreadoru jsou

zapečetěny, takže by jich bylo použíti pouze v případě

krajní nutnosti. Nezbývalo mi tedy nic jiného, než abych

čekal.

150

Hovořili jsme s tajemníkem o rukopisu a probírali jsme

jednotlivé příhody. Bylo známo a nesporno, že loď, na

které Bowen J. Tyler mladší se plavil do Francie, by

nastoupil svoji službu, byla torpedována — kromě toho

jsme telegrafickým dotazem v newyorské dopravní

společnosti1 zjistili, že na téže lodi se plavila dáma, která

se zapsala jménem Miss La Rue. Mezi těmi, kdož dle

novinářských zpráv přežili katastrofu, nebylo ani jméno

Bowenovo, ani jméno Lys; a ani jejich mrtvoly nebyly

nalezeny.

Jejich zachránění anglickou vlečnou lodí bylo zcela

pravděpodobné; i zajetí U-33 posádkou anglické vlečné

lodi bylo zcela možné; i dobrodružství, která zažili během

nebezpečného křižování ve vodách jižního Pacifiku —

zrádcovství a smrt Bensonova, vyčerpané zásoby a

otrávená voda v nádržkách, to vše, byť i znělo velmi

fantasticky, přece se mohlo ve skutečnosti udáti.

151

Caprona vždy byla považována za více či méně

mythickou zemi, ačkoliv její jsoucnost byla dotvrzena

jakýmsi slavným mořeplavcem osmnáctého století;

Bowenovo vyprávění působilo velmi pravděpodobným

dojmem, byť i mezi onou neznámou zemí a civilizovaným

světem leželo tisíce neprobádaných mil oceánu. Nebylo lze

tvrditi, že by rukopis obsahoval nemožnosti. Bujná květena

i zvířena Caspaku mohla se vyvinouti ve vlahé atmosféře

nad vroucím kráterem právě tak dobře a téměř za těchže

podmínek v období mezosoiském na celém světě.

Tajemník páně Tylerův slyšel také o Caproně a jejím

podivném životě, tvrdil však, že nikdy oněm báchorkám

valně nevěřil. Shodli jsme se na tom, že nejpodivnější ze

všeho bylo, že ani u jednoho kmene, se kterými se Tyler na

Caproně setkal, se nevyskytovaly vůbec děti. To jsme

nemohli pochopiti. Svět dospělých! To bylo zhola

nemožno.

Uvažoval jsem o pravděpodobném osudu Bradleye a

jeho družiny. Tyler našel hroby dvou z nich. Kolik z nich

as ještě zemřelo! A Miss La Rue — může mladé děvče

prožíti bez úhony všechny ony hrůzy, o nichž se rukopis

zmiňuje? Tajemník si vzpomněl i na Nobse — a oba jsme

byli na vážkách, zda máme uvěřiti této nemožné historii.

152

»Zdá se mi, že jsem se zbláznil,« řekl tajemník, »ale při

svatém Jiří, musím tomu věřiti, dovedu si dokonce ono

statečné děvče představiti s naším hrdinným terrierem po

boku, jak ji chrání před příšerami přízraků, které žily před

miliony let. Vidím to vše jasně před sebou — lidoopy,

tísnící se v nečistých skalních brlozích — příšerné

pterodaktyly, kroužící vlahým ovzduším a mávající

lopatovitými křídly — obrovské dinosaury — neohrabaně

ploužící svá netvorná těla šerými pralesy doby předledové

— draky, o nichž jsme se domnívali, že žijí jen v mythech,

a později nám pak věda dokázala, že byli neklamnými

otisky ze vzpomínek primitivního člověka, sdělované

během nesčetných věků z pokolení na pokolení.

»Je-li to vskutku pravda, je to hrozné,« poznamenal

jsem. »A pomyslíme-li si, že Tyler a Miss La Rue jsou

dosud na Caproně, obklopeni hrůzným nebezpečím — a

snad žije i Bradley a někteří jiní z jeho družiny. Není

pravděpodobno, že Bowen a Lys se sešli s ostatními šesti

— s Bradleyem, inženýrem Olsonem, Wilsonem,

Whitelym, Bradym a Sinclairem. Kdyby byli všichni

pohromadě, snad by obstáli uprostřed oněch hrůz…«

»Že jen dopustili, aby ti proklatí Němci se zmocnili U-

33! Bowen jim neměl důvěřovati. Baron ze Schoenvorts

pravděpodobně se bez nebezpečí dostal do Kielu a nyní si

někde hrdě vykračuje s křížem za válečné zásluhy na

prsou. Pohonných hmot měli dostatek, nabrali si do nádrží

čerstvou vodu, naplnili zásobami, propluli podmořským

kanálem pod útesy a šťastně vyvázli.«

»Nenávidím Němce,« dodal tajemník, »snad jim to ale

jednou oplatíme.«

153

»Ano,« zavrčel jsem zlobně, »snad jim to jednou

oplatíme!«

V tom se ozval zvonek telefonu.

Tajemník sejmul sluchátko — po chvíli příšerně zbledl

jako křída. »Můj Bože!« zvolal a odložil sluchátko jako

náměsíčný. »To není možné!«

»Co?« tázal jsem se.

»Pan Tyler starší jest mrtev,« odvětil tajemník dutě.

»Zemřel včera náhle během plavby.«

Následujících deset dní bylo vyplněno pohřbem Bowena

J. Tylera staršího a přípravami plánů na zachránění jeho

syna. Pan Tom Billings, sekretář, vše sám obstarával; jest

to vtělená energie, iniciativa a skvělý úsudek — to vše

kombinováno a zosobněno. Nesetkal jsem se nikdy v

životě s mužem tak dynamické síly, jakou představuje Tom

Billings. Vyjednával s právníky, s úřady i exekutory, a vše

šlo zcela hravě. Všichni se podrobovali jeho vůli. Byl to

Bowenův spolužák z koleje a později i druh jeho her —

dříve býval hlídačem stád na jedné Tylerově farmě. Tyler

senior jej pozvedl a udělal z něj člověka; či spíše Tyler

poskytl mu pouze příležitost a Billings člověka udělal sám

ze sebe. Tyler junior, který se právě tak dobře vyznal v

lidech jako jeho otec, vyvolil si Billingse za přítele, a pouto

jejich přátelství bylo tak mocné, že Billings by byl za něj

rád i vlastní krk nasadil. A přes to vše nestal se Billings

pochlebníkem; nemám ve zvyku býti kromobyčejnými

lidmi nadšen, ale tento člověk vyniká nad průměr.

154

Deset dní poté, kdy mrtvola páně Tylerova byla snesena

z paluby Toreadoru, vypluli jsme do vod Pacifiku směrem

k neznámé Caproně. Bylo nás čtyřicet, počítaje v to

kapitána i lodní posádku; Billings převzal vrchní velení.

Dalo nám velmi mnoho práce, nalézti Capronu, protože

stará mapa, na které jedině tajemná země byla zakreslena,

byla velmi nepřesná. Když jsme se posléze octli před jejími

strmými pobřežními útesy, nevěděli jsme, zda se nalézáme

v jižním Pacifiku, či v Antarktickém oceánu. Fičel chladný

vítr a míjeli jsme mnohé ledovce.

Během plavby se Billings všemožně vyhýbal přímé

odpovědi na otázku, jak překročíme pobřežní útesy a jak se

dostaneme do nitra Caspaku. Z rukopisu Bowena Tylera

bylo zřejmo, že jediným možným vchodem do Caspaku

jest ústí caspacké řeky — podzemní kanál. Tylerova

družina mohla proplouti kanálem, protože měli ponorný

člun; náš Toreador však nemohl ani podeplouti útesy, ani je

přeletěti. Jimmy Holies a Colin Short ztrávili mnoho hodin

přemýšlením o tom, jak ztečeme srázné skalní stěny;

sotvaže jsme připluli pod útesy, Billings nás všechny svolal

na palubu,

155

»Bylo zbytečno hovořiti o tomto problému, dokud jsme

nevěděli, kde a zda vůbec Caprona existuje,« počal svůj

výklad. »Dokud neprozkoumáme přesně pobřeží, jakýkoliv

plán může býti pouhým dohadem. Každý z nás si podle

Bowenova rukopisu utvořil o capronském pobřeží svoji

představu, která se jistě neshoduje se skutečností. Mám tři

návrhy. Máme s sebou elektrický vrták a dlouhý

impregnovaný kabel, který snadno dosáhne od lodních

dynam až na vrchol útesů i když Toreador bude zakotven v

dostatečné vzdáleností od pobřeží, máme s sebou zásobu

ocelových tyčí, ze kterých bychom mohli postaviti žebřík

od hladiny až nahoru na vrcholek útesů. Vrtání děr a

zasekávání tyčí by bylo velmi obtížné, ale v každém

případě proveditelné,

»Mohli bychom vystřeliti dlouhé lano, aby se zadrhlo za

vrchol útesů; pak bychom však musili šplhati jednotlivě

nahoru, a tu by nám hrozilo nebezpečí, že se lano o ostré

hrany skal přeřízne, neb že smyčka vyklouzne.«

156

Můj třetí plán jest nejvýhodnější. Všimli jste si zajisté

ohromných kovových schránek, které jsme nakládali v

Santa Monica na loď. Ptali jste se mne často, co jest v

těchto schránkách a ptali jste se i na význam písmene H,

kterou jest každá opatřena. V těchto schránkách jsou

složeny součástky našeho hydroplánu. Chci jej sestaviti na

úzkém písčitém pobřeží, o kterém se Bowen v svém

rukopise zmiňuje — na pobřeží, na němž nalezl mrtvolu

lidoopa — předpokládaje ovšem, že tam budeme

dostatečně chráněni před přílivem; jinak bychom musili

sestaviti hydroplán na palubě našeho Toreadora. Pak

můžeme vynésti nahoru na plošinu útesů lana a nářadí, po

němž se spustíme po druhé straně dolů; čety, které budou

pátrati po trosečnících, budou s námi stále ve spojení.

Můžeme také všichni společně podniknouti několik

výzkumných výprav do nitra údolí; to ovšem závisí na

okolnostech, předem není možno nic pevného určovati.«

Onoho odpoledne jsme pluli zvolna podél pobřežních

útesů Caprony.

»Vidíte aspoň nyní,« poznamenal Billings, když jsme

ohýbali krky, abychom zřeli až na vrcholky tisícistopých

útesů, »jak by bylo bývalo malicherno mořiti se s plány ke

ztečení těchto strmých stěn. Než bychom zhotoviti a

zarazili do tvrdých balvanů žebřík z ocelových tyčí, trvalo

by to několik týdnů, snad i měsíců. A náš hmoždíř by

nevystřelil kotvu s lanem ani do poloviny výše nejnižšího

vrcholku. Nezbývá nám, než spolehnouti se na hydroplán.

Nalezneme písčité pobřeží a dáme se do práce.«

157

Příštího jitra pozdě dopoledne naše hlídka na stožáru

hlásila, že ve vzdálenosti as půl míle jest viděti příboj;

když jsme připluli blíže, viděli jsme zcela dobře, jak se

vlny tříští o kus písčitého břehu. Spustili jsme člun a pět

nás se vydalo na obhlídku; byli jsme přitom řádně skropeni

ledově studenými vlnami; byli jsme však za svoji námahu

odměněni nálezem polozvětralé kostry buď vysoce

vyvinuté opice, neb primitivního člověka. Billings i my

jsme byli rádi, neboť jsme si aspoň byli jisti, že se

nalézáme na témže pobřeží, o němž se zmiňoval Bowenův

rukopis. Místa pro sestavení hydroplánu bylo dosti.

Billings neztrácel čas zbytečným rozvažováním, takže

již téhož odpoledne jsme vylodili všechny schránky,

opatřené písmenou H na pobřeží a vykládali jsme jejich

obsah. Dva dny poté byl hydroplán sestaven a připraven k

odletu. Naložili jsme do hydroplánu lana, nářadí, vodu,

zásoby potravin a pohonných hmot a střelivo. Každý z nás

chtěl Billingse doprovázeti. Ale nechtěl nikoho z nás s

sebou. To byl opět pravý Billings; bylo-li nutno vykonati

něco obtížného neb nebezpečného, vzal vše sám na sebe. A

potřeboval-li nezbytně něčí pomoci, nikdy nechtěl míti po

boku dobrovolníky — vždy si raději vyvolal toho, koho

považoval pro ten či onen úkol nejschopnějším.

Dovlekli jsme hydroplán na hladinu, a Billings zasedl za

volant — dříve se však obezřele přesvědčil, zda má vše

nezbytné s sebou, Jimmy Hollis prohlédl zbraně a střelivo,

zda nic nebylo opomenuto. Kromě revolveru a pušky měl s

sebou strojní pušku, přimontovanou na svrchní nosné

ploše. Bowenovo líčení hrůzných příšer Caspaku nás

připravilo na to nejhorší.

158

Konečně bylo vše v pořádku. Motor zavrčel a hydroplán

klouzal po vlnách. Chvíli poté se lehce odlepil, opustil

vodní hladinu, vyhoupl se elegantní spirálou vzhůru,

zakroužil kolem nás a zmizel za vrcholkem útesů.

My všichni jsme mlčky stáli a zírali vzhůru. Hollis,

který nyní převzal vrchní velení, se chvílemi díval na

hodinky.

»Hrome!« zvolal Short. »Za chvíli bychom již zase měli

slyšeti vrčení jeho motoru!«

Hollis se nervosně usmál. »Vždyť jest teprve deset

minut pryč,« dodal.

»A mně těch deset minut připadá jako celá hodina,« řekl

Short. »Co to ale, u čerta, je? Slyšeli jste to? On střílí! To

je rachot jeho strojní pušky! Pane Bože! A my zde musíme

tak nečinně přihlížeti a nemůžeme mu ani přispěti ku

pomoci! Ani nevíme, co se s ním vlastně děje. Proč jen

nedovolil, aby někdo z nás letěl s ním?«

Ano, byl to rachot strojní pušky. Střílel téměř celou

minutu. A pak bylo ticho.

To se stalo před dvěma týdny. A od té doby nevíme nic

o Billingsově osudu.

Kapitola druhá.

159

Nikdy nezapomenu na své první dojmy, které se mi

vrývaly do vědomí, když jsem kroužil nad caspackými

pobřežními útesy. Díval jsem se dolů průrvou v mračnech

na pestrou krajinu pode mnou. Horká a vlhká atmosféra

Caspaku kondensuje své páry, které jsou sráženy zpět

mrazivými, antarktickými vzduchovými proudy a vinou se

jako úzké pruhy mlžin a páry napříč Pacifikem. Měl jsem

tentýž dojem, jako kdybych se díval na obrovské

impresionistické plátno, pomalované šťavnatě zelenými a

hnědavě žlutavými skvrnami, seskupenými kol modravého

oválu vnitrozemského jezera — a vše bylo promíseno a

slito cáry mlhy a páry.

Snesl jsem se nízko nad útesy a letěl jsem podél nich

několik mil — nenašel jsem však příhodné místo k přistání,

Obrátil jsem se tedy zpět a snažil jsem se přistáti při úpatí

útesů — nikde však nebyl dostatečný prostor. Letěl jsem

nyní velmi nízko — pozoroval jsem přitom pestrý, hemžící

se život pode mnou, Ocitl jsem se nad jižním cípem

ostrova — tam, kde záliv jezera vniká hluboko do

vnitrozemí — a zřel jsem, že vodní hladina se černá

podivnými tvory. Byl jsem příliš od nich vzdálen, než

abych mohl tvary jednotlivců rozeznati, zdálo se mi však,

že je to hejno obrovských obojživelníků. I země se hemžila

lezoucími, plazícími se i šplhajícími i létajícími tvory. A

měl jsem příležitost s jedním letounem — netvorem se

blíže seznámiti.

160

Náhle se nade mnou zatmělo, a když jsem se ohlédl

vzhůru, zřel jsem, jak proti mně letí příšerný netvor, polo-

plaz, polo-letoun. Měřil jistě osm stop od konce krku ke

konci tlustého, krátkého a neforemného těla a právě tak

velké bylo i rozpětí jeho křídel. Hnal se přímo proti mně a

hnusně přitom řičel — onen řev přehlušil i rachot mé

vrtule. Když přiletěl před ústí strojní pušky, vpálil jsem do

něj několik ran; zdálo se, že mu výstřely příliš neublížily,

neboť se po mně sápal dále; nezbývalo mi, než se obrátiti,

ačkoliv to bylo spojeno s velkým nebezpečím, neboť jsem

byl blízko nad zemí.

Netvor proletěl kolem mne as ve vzdálenosti dvanácti

stop, zatočil se a pronásledoval mne; sledoval mne až do

pásma chladnějšího ovzduší nad pobřežní útesy; tam se

zarazil a vrátil se. A tu se ve mně probudil primitivní lidský

cit bojechtivosti — obrátil jsem se i já a jal jsem se netvora

pronásledovati. Sotvaže jsem se opět ocitl ve vlahém

ovzduší Caspaku, netvor hned se hnal po mně, tentokráte

se shora. To mi přišlo velmi vhod, neboť moje strojní

puška byla připevněna v úhlu 45° a nedala se nakláněti ani

dolů, ani nahoru. Kdyby byl někdo se mnou na palubě

hydroplánu, byli bychom netvora lehce sestřelili z

kterékoliv posice — já jsem jej mohl přivítati deštěm kulí

jen tenkráte, když na mne útočil se shora. Rozhodný boj

trval téměř celou minutu nebo snad dokonce ještě déle.

Poté netvoru sklesly křídla a padl k zemi.

161

V koleji jsme obývali s Bowenem tentýž pokoj, a tak

jsem měl příležitost se od něho lecčemus přiučiti, co

nebylo v rozvrhu obvyklého učiva. Bowenovým

zamilovaným koníčkem byla paleontologie, Častokráte mi

vyprávěl o podivných tvorech zvířeny a vůbec všeho

živočišstva, kteří obývali naši zeměkouli v časech šerého

dávnověku. Vyznal jsem se tedy zcela dobře v různých

odrůdách plazů, letounů a obojživelníků, kteří žili v době

paleolitické. Usoudil jsem, že netvor, který se na mne

sápal, byl jakýsi pterodaktyl, který v našich krajinách

vymřel již před mnoha miliony lety. Přesvědčil jsem se

alespoň, že Bowen ve svém rukopisu nepřeháněl caspacké

hrůzy.

Když jsem si odbyl toto dobrodružství, rozhlížel jsem se

opět po vhodném místě ku přistání, někde nedaleko

pobřežních útesů, za nimiž mne moji druzi očekávali.

Uvědomoval jsem si, že jistě již mají o mne strach, chtěl

jsem však také hned při prvém vzletu nalézti vhodné místo,

kam bychom mohli dovésti své zásoby a odkud bychom

započali s pátráním po Bowenu Tylerovi; sotvaže však

mrtvola jednoho netvora dopadla k zemi, vynořilo se jich

odkudsi tucet jiných — jeden příšernější než druhý, velcí,

malí a všichni se sápali po mně. Nemohl jsem se pustiti do

nerovného boje a proto jsem se obrátil chvatně do

chladnějšího pásma, kamž se za mnou neodvážili.

Vzpomněl jsem si přitom na Bowenovo líčení, v němž

tvrdil, že čím dále se postupuje v Caspaku na sever, tím

méně jest člověk vysazen nástrahám a nebezpečím, které

číhají v jižní části ostrova při každém kroku.

162

Nezbývalo mi než nalézti někde na severu ostrova

příhodné místo k přistání, vrátiti se poté k Toreadoru a

převézti tam vždy po dvou své druhy a vysaditi je na

určeném místě. Když jsem doletěl dále na sever, zmocnila

se mne neodolatelná touha, prozkoumati blíže Caspak.

Věděl jsem, že mohu se svými zásobami benzinu zcela

bezpečně obletěti celou Capronu — a doufal jsem, že snad

náhodou přitom najdu Bowena, neb někoho z jeho družiny.

Brzy jsem se dostal nad rozlehlé vnitrozemské jezero —

objevil jsem přitom v něm dva ostrovy, jeden větší na

severu a druhý menší na jihu; blíže jsem je neprozkoumal.

163

Území mezi jezerem a pobřežními útesy nebylo na této

straně tak široké jako na západě; půda zde byla otevřenější

a pahorkovitější. Zde by bylo mnoho vhodných míst ku

přistání; dále na severu jsem objevil jakousi osadu. Když

jsem klesl níže, zřel jsem houf lidem podobných tvorů,

pronásledujících kohosi, jenž utíkal přes rozlehlou lučinu.

Protože jsem letěl příliš nízko, zaslechli rachot mé vrtule a

dívali se vzhůru. A všichni se zastavili, pronásledovatelé i

pronásledovaný; a pak všichni se skryli v blízkém lese. V

téže chvíli řítil se na mne svrchu obrovský okřídlený netvor

— tedy i v této končině Caspaku bylo ovzduší zamořeno

těmito plazy-letouny. Netvor útočil na moje pravé křídlo

tak divoce, že mne mohl zachrániti jen prudký obrat.

Ovšem tento manévr byl velmi nebezpečný, protože jsem

byl příliš blízko u země; již jsem se domníval, že jsem

šťastně vyvázl, když v tom jsem spatřil před sebou peň

ohromného stromu. Pterodaktylu jsem se vyhnul a na strom

jsem narazil. Jedno křídlo se zachytilo o větev; hydroplán

zakolísal, otočil se kol své osy a poškozen klesl do větví

stromu — as ve výši pouhých čtyřiceti stop nad zemí.

Netvorný letoun zakroužil as dvakráte nad stromem, nad

nímž jsem uvízl, hlasitě zasyčel a pak odletěl k jihu.

Později jsem se dověděl, že lesy jsou nejbezpečnějším

útočištěm před těmito ohavnými tvory, kteří v lese pro

svoji obrovskou váhu a neforemná křídla jsou právě tak

nemožní, jako můj hydroplán.

164

Můj stroj byl ztracen, bez vlády, a mozkem mi vířilo

beznadějně zoufalé uvědomění katastrofy, která mne stihla.

Provedení mých plánů, které měly zachrániti Bowena a

Miss La Rue, záviselo na našem hydroplánu — a nyní

během několika minut moje nesmyslná touha po

dobrodružství zničila naděje nás všech. Ani jsem v první

chvíli netušil, jaké následky bude míti moje zmizení na

ostatní členy záchranné výpravy. Snad i jejich životy

budou obětovány pro moji vražednou pošetilost. Můj osud

byl již zpečetěn; mohu však zcela upřímně říci, že osud

mých druhů mi ležel více na srdci, než můj vlastní.

Za pobřežními útesy mne nervosně očekávali moji

druzi. Strachují se jistě o mne — a nikdy se snad nedozví o

mém bídném osudu! Snad se pokusí o slezení útesů — byl

jsem si tím téměř jist; nebylo však jisto, zda jejich úsilí

bude korunováno úspěchem; až se přesvědčí, že jejich úsilí

jest marné, nastoupí smutnou a žalostnou cestu k domovu.

Domov! Zaťal jsem zuby a snažil jsem se zapomenouti na

svět, který již nikdy v životě nespatřím.

A jaký bude osud Bowena i jeho družky? I je jsem

zahubil. Snad se ani nikdy nedozví, že jsme se pokusili je

zachrániti. Jestliže dosud žijí, snad jednoho dne přijdou na

polozničené zbytky našeho hydroplánu, visícího v koruně

stromu, která se mu stala hrobem a budou si marně lámati

hlavu s vysvětlením této zásady; nikdy jí však sami

nerozluští; a já budu rád, že se nikdy nedovědí, že to byl

Thomas Billings, jenž svojí sobeckou touhou po

dobrodružství podepsal jejich rozsudky smrti.

165

Tyto ponuré myšlenky mi vířily hlavou; posléze jsem se

vzpamatoval a snažil jsem se zaříditi dle skutečnosti, abych

se přece pokusil o další záchranu. Při pádu letadla jsem si

notně natloukl, byl jsem však rád, že jsem vyvázl se

životem. Hydroplán byl ve větvoví nebezpečně nakloněn,

takže jsem musil velmi opatrně slézti nejprve na strom a po

něm se pak spustiti dolů,

Nečekala mne příliš vábná budoucnost. Mezi mnou a

mými druhy rozprostíralo se vnitrozemské jezero o rozloze

as šedesátí mil a pruh země as třista mil široký — hemžící

se příšernými netvory. Přesvědčil jsem se dnes, že Bowen

ve svém rukopise, když líčil ohavné plazy, nikterak

nenadsazoval. Spíše bych řekl, že si na Caproně tak zvykl

na nebezpečí, že je téměř přezíral.

Když jsem tak stál pod mohutným stromem — pod

stromem, který již dávno měl býti součástí některého

uhelného ložiska — a zíral na jezero vzdouvající se

tisícerým životem — nebyl bych vsadil ani zlámanou grešli

na to, že ještě někdy spatřím své druhy a starý svět;

přísahal jsem však přes to, že budu bojovati o svůj život do

posledního dechu. Měl jsem zásobu střeliva, automatickou

pistoli a těžkou pušku — jednu z dvaceti, které jsme vzali s

sebou vzhledem k Bowenovu upozornění, že v Caspaku

jsou šelmy, které mají obzvláště tuhý život. Nejvíce jsem

se musil míti na pozoru před netvornými plazy, jichž nízce

vyvinutá nervová soustava jim dovolovala žíti ještě několik

minut po skutečné smrti.

166

To vše mne tak nemrzelo jako náhlé ztroskotání našich

plánů. Proklínal jsem svoji nemístnou touhu po

dobrodružství, která mne přivedla do předčasné záhuby.

Uvědomoval jsem si, že nyní již na mně nezávisí osud

výpravy, která měla vysvoboditi Bowena, musil jsem

napřed projíti tři sta mil Caspaku, abych dostihl útesů, za

nimiž byli moji druzi. Průchod touto divočinou připadal mi

téměř zhola nemožným, ale nezbývalo mi nic jiného.

Nemohl jsem se přece hned z počátku vzdáti vší naděje.

Bylo mojí povinností jíti stále kupředu a k severu, dokud

budu míti poslední atom síly v žilách.

Ubíral jsem se kupředu prapodivnou krajinou, jaké jsem

dosud na našem světě nespatřil. Stromy, rostliny, květy,

vše bylo zcela jiné, větší, bujnější, vše hýřilo barvami a

groteskností. A nad tím vším zářilo obrovské, kulaté a rudé

slunce, příšerné, strašidelné slunce nad strašidelným

světem, těžce se prodírající svými paprsky hutnou, vlhkou

atmosférou Caspaku.

167

Vše kolem mne se hemžilo životem; podivní tvorové

lezli mezi vrcholky stromů a mezi kmeny, jiní opět kroužili

ve spletitých kruzích na hladině i v hlubinách jezera;

někteří se bujně vymršťovali nad hladinu; z houštin kolem

mne zprava i z leva jsem slyšel neustálý šumot tisícerých

hlasů, přerývaný příšerným řevem neb hromovým

rachocením, jež otřásalo půdou; stále jsem cítil, že mne

pozorují neviditelné oči, a že jsou mi na stopě

nepostřehnutelně tiché nohy. Nejsem nervosní a nedám se

jen tak lecčím vzrušiti; břímě zodpovědnosti mne však

tížilo, takže jsem byl opatrnějším než kdykoliv jindy. Často

jsem se ohlížel napravo i nalevo a stále jsem měl svoji

pušku v ruce pohotově. V jednom okamžiku zdálo se mi,

že jsem mezi hemžícími se příšerami v lese spatřil obrysy

lidské postavy — nejsem si však tím úplně jist. Pokud to

jen bylo možno, šel jsem po kraji lesa — ba časem jsem si

tím i notně zašel, jen abych nemusil vstoupiti do tmavého

nitra lesa. Zvuky, které jsem slyšel, siluety příšerných

zvířat a hrozných lidoopů na mne působily tak tísnivě, že

jsem si oddychl volněji teprve tehdy, když jsem se ocitl ve

volnější krajině.

168

Šel jsem tak k severu as hodinu, stále jsa pronásledován

zvláštním pocitem, že jsem sledován jakýmsi tvorem, který

stále drží krok se mnou kdesi ve vrcholku větví nade mnou,

či spíše vpravo za mnou. Když asi po sté jsem se ohlédl

oním směrem, upoutal moji pozornost zvláštní zvuk, který

se ke mně kvapem blížil — když jsem se otočil, viděl jsem,

že se na mne řítí jakési zvíře; zdálo se mi, že teprve nyní

nabylo odvahy, aby se na mne vrhlo. Než ještě jsem je celé

spatřil, uvědomil jsem si, že zvíře není samotno, ale že se

na mne řítí džunglí ještě něco jiného. Uvědomil jsem si, že

na mne pravděpodobně útočí párek šelem neb lidoopů.

A vtom se již rozhrnuly kymácející se větve mohutných

kapradin a vynořil se z houští mohutný tvor. Měl jsem

pušku namířenou na místo, odkud jsem se domníval, že

útočník se na mne vyřítí. Než v následujícím okamžiku byl

jsem svrchovaně překvapen a udiven — nedůvěřivě jsem

schýlil hlaveň pušky a zíral na útlou postavu dívky, která

se hnala úprkem ke mně. Sotvaže stanula vedle mne,

ustrašeně se ohlédla a v tom již se z džungle vyřítila

obrovská kočkovitá šelma — neviděl jsem dosud v životě

tak veliké zvíře.

169

V prvé chvíli se mi zdálo, že mám před sebou tigra —

pojem tigr byl totiž v mých představách spojen s pojmem

nejnebezpečnějšího zvířete — byla to skutečně šelma, která

by byla s to přivésti do rozpaků i nejzkušenějšího lovce.

Šelma se na mne hnala, z očí jí šlehaly plameny, tesáky

vyceněny, pěna jí stříkala z tlamy. Když šelma stanula na

dohled, postupovala proti mně jen plíživým krokem; děvče

s dlouhým nožem v ruce postavilo se mi statečně po boku.

Něco mi říkala neznámou, mně nesrozumitelnou řečí —

tón jejího hlasu byl sladký, krásně modelovaný a prost

strachu.

Když se šelma přiblížila na několik kroků, poznal jsem,

že jest to obrovský panter. Vyčkával jsem příhodného

okamžiku, abych mohl ránu dobře umístiti, protože

kočkovité šelmy jsou velmi houževnaté. Měl jsem proti

šelmě určitou výhodu, že totiž se na mne okamžitě nevrhla;

postupovala proti mně se schýlenou hlavou a nastavovala

svůj široký hřbet. Zamířil jsem pečlivě na páteř — tam, kde

krk se připojuje k ramenům. Zvíře však jakoby vytušilo

můj úmysl, zdvihlo hlavu do výše a hnalo se na mne.

Kdybych byl vystřelil na hlavu v onom okamžiku, nebyl

bych tím ničeho docílil, strhl jsem proto pušku níže,

doufaje, že oslepující výstřel a ostrý pach střelného prachu

zvíře zarazí a poskytne mi tak čas k druhému výstřelu,

170

Sotvaže zahřměla rána z mé pušky, viděl jsem, jak

šelma se vymrštila do výše a ve vzduchu udělala

kotrmelec, ale v mžiku byla opět na nohou — než tento

krátký okamžik, kdy se zvedala se země a byla ke mně

naplno obrácena levou stranou, stačil, abych jí probil srdce

druhou kulí. Šelma klesla, vzchopila se však znovu a hnala

se po mně. Životnost caspackých zvířat jest

nejpodivuhodnější známkou tohoto pohádkovitého světa a

jest vysvětlitelná pouze nízce vyvinutou organizací jejich

nervového systému.

Ze vzdálenosti pouhých tří kroků vypálil jsem na šelmu

třetí ránu, domnívaje se, že bude konečně po ní — a

skutečně převalila se a zůstala nehybně ležeti u mých

nohou. Při bližší prohlídce jsem shledal, že ač moje druhá

kule téměř úplně šelmě srdce rozstřelila, přesto se na mne

zuřivě sápala dále — kdybych byl nebyl vystřelil po třetí,

byla by mne zabila, ač sama již byla mrtva — či spíše, jak

Bowen Tyler ve svém rukopise píše, dříve než si

uvědomila, že jest mrtva.

Když jsem se přesvědčil, že panter jest skutečně mrtev,

obrátil jsem se k dívce, která na mne s obdivem zírala —

musím ovšem připustiti, že jí jistě zajímala moje puška

právě tak jako já.

171

Byla to skutečně nejobdivuhodnější samice, jakou jsem

kdy spatřil — její úbor zakrýval sice jen velmi skrovně její

lepé tvary, to však její přitažlivost jen zvyšovalo. Přes

pravý prs a přes levou lopatku měla ovinut kus hebké

nevydělané kůže, který jí spadal po pravici volně podél

těla; nad kolenem levé nohy měla kovový náramek, k

němuž byla kůže druhým koncem připevněna. Kol pasu

měla obtočený volný kožený pás, v jehož středu byla

připevněna pochva pro její nůž. Mezi ramenem a loktem

měla pouze jediný náramek, od lokte pak až k zápěstí jich

měla souvislou řadu. Později jsem se dověděl, že souvislá

řada náramků slouží v boji při útoku a obraně jako

ochranný štít.

Vrkoče černých vlasů byly spoutány širokou kovovou

páskou, která se v předu, právě uprostřed čela rozšiřovala v

trojúhelníkovitou ozdobu z tyrkysu. Ostatní kovové

součástky jejího úboru byly z primitivně tepaného zlata,

ozdobené perletí a úlomky barevných kamenů. Přes levou

lopatku měla přehozenou leopardí kůži, malé nožky pak

vězely v sandálech. Jedinou její zbraní byl nůž. Ostří nože

bylo z oceli, rukojeť byla ovinuta koží, připevněnou třemi

ocelovými pásky; na konci rukojeti svítil se zlatý knoflík.

Všech těchto jednotlivostí jsem si všiml v několika

vteřinách, kdy jsme stáli mlčky proti sobě — ovšem neušlo

mé pozornosti, že dívka byla příšerně špinavá. Její tvář,

tělo i úbor byly znečištěny spoustou prachu a potu; přesto

však jsem si uvědomoval, že jsem se v životě dosud

nesetkal s tak dokonale krásnou bytostí. Ani ona

nevýslovná špína nemohla zastíniti její krásy.

172

Když jsme tak stáli proti sobě a zírali na sebe, usmála

se, rozevřely se její symetricky modelované rty a zasvítily

dvě řady krásných, bělostných zubů.

»Galu?« oslovila mne tázavě.

Vzpomněl jsem si, že Bowen ve svém rukopise se

zmiňuje, že Galu značí vyvinutější typ člověka a proto

jsem ukázal na sebe a přisvědčil. Poté děvče říkalo cosi

dále, čemu jsem však vůbec nerozuměl. Přitom stále se

ohlížela směrem k lesu; posléze mne uchopila za rámě a

ukázala prstem na pohybující se větve kapradin.

Obrátiv se naznačeným směrem, zřel jsem, jak nás

pozoruje mohutný samec-lidoop; a za okamžik na to

vyrojili se z lesa jiní samci a připojili se ke svému vůdci —

bylo jich as dvacet. Byli úplně nazí. Jejich těla byla pokryta

chlupy; ačkoliv stáli téměř zpříma na nohou a nedotýkali se

rukama země, přece se podobali celkovými rozměry těla

opicím jak svými končetinami, tak i opičím výrazem tváří.

Pohled na jejich štěrbinovité, polopřimhouřené oči, ploché

nosy, převislé vrchní rty a vyceněné žluté zuby — trháky

— nebyl nikterak vábný.

»Aluové!« zvolala dívka. Čítal jsem Bowenova

dobrodružství tak často, že jsem je téměř znal nazpaměť —

okamžitě jsem si uvědomil, že mám před sebou příslušníky

nejprimitivnější lidské rasy — Aluy dávných,

zapomenutých dob — lidi, kteří se ani nedovedli

dorozumívati řečí.

173

»Kazor!« zvolala opět dívka, a v témže okamžiku

Aluové se proti nám vyřítili. Vyráželi z hrdel podivné

chraplavé zvuky a cenili zuby. Byli ozbrojeni pouze

přírodními zbraněmi — svými tesáky a mohutnými svaly;

uvědomoval jsem si však, že by nás snadno rozdrtili a

proto jsem vystřelil z pistole na jejich vůdce. Skácel se k

zemi jako bleskem zasažen; ostatní se zarazili a pak

zmateně uprchli. Dívka se na mne opět usmála, přistoupila

ke mně blíže a hladila rukojeť mé automatické pistole.

Přitom se její prsty dotkly mých; ucítil jsem, že mnou

proběhla vlna vlahého citu, což jsem přičítal tomu, že jsem

se již dlouhou dobu nestýkal se žádnou ženou.

Poté mně opět něco řekla svým hlubokým, plynným

hlasem — ovšem nerozuměl jsem jí — a pokynuvši rukou

k severu, vykročila. Šel jsem za ní, protože i mne vedla

moje cesta k severu; kdyby byla však šla k jihu, byl bych i

tam šel za ní, protože v tomto příšerném světě šelem a

plazů jsem neskonale toužil po přátelství lidského tvora.

174

Šli jsme kupředu; dívka stále hovořila a zdála se býti

velmi překvapena, že jí nerozumím. A zvonivě se zasmála,

když jsem i já na ní promluvil, snad proto, že jí moje řeč

připadala velmi nezvyklou a směšnou. Když se marně

pokoušela se mnou se dorozuměti, obrátila proti mně svoji

dlaň, řekla: »Galu!« a pak se dotkla mé paže neb zbraně a

volala: »Alu! Alu!!« Vyrozuměl jsem, co tím míní, neboť

jsem z Bowenova rukopisu věděl, že obrácená dlaň

znamená zápor a »Alu« člověka bez řeči. Kdykoliv řekla

tato slova, dala se do smíchu a mně nezbývalo, než smáti

se také. Chtěla tím říci, že nejsem Galu, nýbrž Alu, člověk

bez řeči. Bylo zcela přirozeno, že jí bylo podivno, že jsem

nerozuměl já jí, a že ani ona nerozuměla mně, že řečí mužů

kyjů počínaje a řečí Galuů konče všechny jazyky

caspackých kmenů byly spřízněny a rozlišovaly se pouze

svojí členitostí. Ona, jsouc příslušnicí kmene Galu, rozumí

příslušníku kmene Bolu neb muži seker neb oštěpů, a oni

opět navzájem jí. Holuové či opice, Aluové a já jsme byli

jedinými člověku podobnými tvory, s kterými se nemohla

dohovořiti; bylo však zřejmo, že svým důvtipem přišla na

to, že nejsem ani Alu, ani lidoop, ani člověk bez řeči.

A proto se snažila mne naučiti svoji řeči; kdybych nebyl

měl tolik starostí o osud Bowena a svých druhů na

Toreadoru, byl bych rád, aby ono vyučování bylo trvalo co

možná nejdéle.

175

Nikdy jsem příliš netrpěl na ženské pohlaví, ač jsem

velmi rád dlel v ženské společnosti. Nikdy jsem si je

neoblíbil proto, že bych se byl do nich zamiloval — lásku

jsem přenechával jiným, kteří dovedli milovati lépe než já

— moje záliba v dívčí společnosti spočívala v tom, že jsem

s nimi rád tančil, hrál golf, jezdil v člunu, hrál tenis a jiné

hry.

Společnost této polonahé divošky vzbudila však ve mně

city, jakých jsem dosud nezakusil. Když se mne dotkla,

zachvěl jsem se tak, jak jsem se dosud v přítomnosti žádné

ženy nezachvěl. Nechápal jsem tento svůj cit, poněvadž

jsem si uvědomoval, že ono zachvění jest neklamným

znamením lásky a přece jsem nemohl milovati tuto malou

barbarku s olámanými, nepěstěnými nehty a pletí tak

zašpiněnou prachem a zelení listí, jímž se prodírala, takže

bylo těžko říci, jakou barvu měla původně. Ale její jasné

oči a skvostné bílé zuby, stříbrný smích a ztepilá postava

svědčily o její vrozené jemnosti, kterou ani povrchní špína

nedovedla zakrýti.

Slunce stálo již nízko na obloze, když jsme došli k malé

říčce, která ústila do široké zátoky na úpatí nízkých útesů.

Nechci ani připomínati, že během naší cesty jsme zažili

nesčetná dobrodružství — byli jsme mnohokráte napadeni

příšernými zvířaty, která nás buď pronásledovala neb

náhodou nám přišla do cesty; stále jsme byli připraveni k

obraně, neboť zde, v Caspaku, lze uhájiti svůj život jen za

cenu věčné bdělosti.

176

Naučil jsem se během této doby několika slovům její

řeči — znal jsem jména mnoha zvířat, plazů, stromů,

kapradin a rostlin. Dovedl jsem již pojmenovati moře,

řeku, útes, nebe, slunce a mraky. A tu mne napadlo, že

dosud nevím, jak se moje společnice jmenuje. Ukázal jsem

prstem na sebe, řekl jsem »Tom« a tázavě jsem se na ni

podíval. Dívka si vjela rukou do vlasů a byla velmi

udivena. Opakoval jsem několikráte za sebou své jméno.

Posléze pochopila a řekla svým sladkým hlasem: »Tom!

Tom!«

Když se moje jméno ozvalo z jejích úst, připadalo mi

neskonale něžným. Poté se dotkla rukou své hrudi a řekla:

»Ajor!«

»Ajor!« opakoval jsem i já — ona se smála a radostně

tleskala rukama.

Věděli jsme nyní svá jména a oba jsme se z toho

radovali. Líbilo se mi nesmírně její jméno. I jí se líbilo mé,

protože si je několikráte opakovala.

A tak jsme se dostali na břeh malé říčky, která vylévala

své vody do zátoky velkého vnitrozemního jezera. Útesy

byly rozhlodány zubem času a na jednom místě zela černá

jeskyně, tísnící se pod obrovským, několik stop

převisujícím balvanem — kynulo nám přístřeší. Okolo

tohoto místa leželo na zemi dosti balvanů, ze kterých jsem

mínil vystavěti prostou ohradu kol jeskyně. Ukázal jsem

ono místo Ajor a naznačil jsem jí, že chci, abychom zde

přenocovali.

177

Sotvaže pochopila můj úmysl, přisvědčila mi po

caspackém způsobu a dotknouc se mé pušky, táhla mne k

řece. Na břehu se zastavila, sejmula si pás a odhodila jej na

zem; pak povolila kovový náramek nad kolenem, smekla

kůži s ramene a odhodila ji se sebe. Vše to se událo tak

přirozeně, prostě a rychle, že se mi údivem zatajil dech.

Poté se na mne usmála, ponořila se do vody a klidně se

koupala. As pět neb deset minut byla ve vodě — když

vystoupila na břeh, kůže jejího těla byla hebká, světlá a

krásná. Nesnažila se nikterak osušiti se, čemuž jsem se

opět nemálo podivil a v mžiku vklouzla do svého prostého,

koženého úboru, který jí tak slušel.

Do večera scházela již jen asi hodina, a protože jsem

namáhavou cestou vyhladověl, pustil jsem se as čtvrt míle

zpět na malý palouk, kdež jsme předtím zřeli antilopy a

pakoně. Sestřelil jsem hned první ranou statného antilopího

samce; zbytek stáda se zmateně rozprchl do lesa, kdež byl

přivítán pustým řevem šelem, které se rvaly o bohatou

kořist.

Loveckým nožem jsem odřízl zadní čtvrt. S pomocí

Ajor sesbíral jsem spadlé suché větve k rozdělání ohně;

dříve však ještě, než jsem zapálil hranici, vystavěl jsem kol

našeho útulku kamennou ohradu.

178

Nikdy nezapomenu na výraz tváře Ajor, když na mne

zírala, jak jsem rozškrtnul zápalku a podpálil hranici klestí.

Byl to výraz tváře smrtelníka, který s neskonalým údivem

zírá na zjevivší se mu božství. Bylo zřejmo, že Ajor

neznala moderní způsob rozdělávání ohně. Obdivovala

moji pušku a pistol; tenké snítky dřeva, které se zázrakem

rozsvěcovaly a rozněcovaly táborový oheň, znamenaly pro

ni něco nadpozemského.

Když se maso peklo nad ohněm, snažili jsme se opět s

Ajor se dohovořiti; ovšem, ač jsme svoji řeč doplňovali

výmluvnými posunky, bylo dorozumění velmi těžké. A tu

Ajor vážně se ujala učitelského úkolu. Počala mne učiti

řeči nejprimitivnějšího kmene Caspaku, kmene Bo-lu.

Nebylo to příliš těžké, a ačkoliv úloha Ajor byla ztížena

tím, že neovládala moji řeč, chápal jsem její výrazné a

vysvětlující posunky, kterými dávala najevo svojí vysoce

vyvinutou inteligenci.

Když jsme pojedli, přiložil jsem na oheň několik polen a

rozhrábl jsem ohniště až ke vchodu do ohrady, neboť jsem

se domníval, že plápolající plameny budou nejlepší

ochranou před divokými masožravci. Poté Ajor mne opět

učila — a kol nás se ozývaly příšerné zvuky caspacké noci,

řvaní a chropot tigrů, panterů a lvů, vytí a štěkání vlků,

šakalů a hyen, řev štvané kořisti a sykot obrovitých plazů a

ještěrů; jen hlas člověka se nikde neozval.

179

180

Ačkoliv tento řev noci byl ohlušující a chvílemi tak

mocný, že se celá země kolem otřásala, přes to všechno

jsem byl tak zaujat svojí učitelkou, že jsem onen pekelný

hřmot, který by mne byl jindy děsil, ani nevnímal.

Usměvavá tvář krásné divošky, která mi trpělivě

vysvětlovala význam různých slov a opravovala mojí

výslovnost, mne cele zaujal. Zář plamenů ozařovala její

rysy a odrážela se ve zřítelnicích jejích očí a zrcadlila se v

lesku jejích bělostných zubů, zlatých ozdob i její jemné

pleti. Zdá se mi, že mne vábila více její krása než touha po

naučení se caspacké řeči; než ať již tomu bylo jakkoliv,

naučil jsem se onoho večera dosti — třebas vše nespadalo

do lingvistického oboru.

Ajor si pevně předsevzala, že musím se s ní dohovořiti

caspačtinou co možná nejdříve; domnívám se, že toto

předsevzetí pramenilo ze — zvědavosti. Ajor toužila po

tom, abych dovedl mluviti její řečí a abych ukojil její

zvědavost — byla nesmírně zvědava na spoustu věcí,

týkajících se mé osoby. Její oči plály vzrušením, ruce se

míhaly ve výmluvných posuncích; ústa jí překypovala

slovy. Než to vše jí nebylo téměř nic platno. Znal jsem

caspacké výrazy pro člověka, strom, skálu, lva a pro

mnoho jiných věcí, ale tento slovník jí nestačil; Ajor vřela

netrpělivostí, tloukla mne nedočkavě svými malými

pěstěmi do prsou, a když pochopila směšnost svého úsilí,

smála se z plna srdce.

181

Snažila se mne naučiti posunky několik sloves. Byli

jsme tak zabráni do jazykových výkladů, že jsme si ani

neuvědomovali, co se před naší jeskyní děje — vtom však

Ajor prudce vstala a zvolala: »Ka-zor!« Předtím právě mi

vysvětlovala, že slovo »ju!« znamená »stůj!«. Když zvolala

»Kazor!« myslil jsem, že mi opět chce něco vysvětliti a

bezděky jsem toto slovo opakoval. Zapomněl jsem v oné

chvílí, že »Kazor« znamená »Pozor!«. Když jsem si však

všiml vzrušeného výrazu jejích očí, které zíraly k východu

z jeskyně, pochopil jsem, že se něco děje. Do našeho

útulku dral se chroptící obrovský medvěd; jeho ohyzdná

hlava se zjevila nad kamennou ohradou. V Bílých Horách

Arizony často jsem dlel na lovu grizzly a domníval jsem

se, že to jsou nejnebezpečnější a největší zvířata — v

porovnání s příšerou, která se na nás sápala, scvrkl se šedý

grizzly na novofundlandského psíka.

Náš oheň plápolal již jen uprostřed jeskyně a kouř

unikal ven otvory v kamenné ohradě, kterou jsem nakupil

kol dokola. I otvor, kudy jsme vycházeli z jeskyně, byl

zahrazen několika volně na sebe položenými balvany, které

zabraňovaly průchod většího tělesa. Domníval jsem se, že

nás oheň dostatečně ochrání, a že se žádná noční šelma

neodváží přiblížiti se těsně k plamenům. Ovšem notně jsem

se mýlil, neboť obrovský medvěd měl svůj čenich právě as

ve vzdálenosti jedné stopy od uhasínajícího žároviště —

tak jsem byl zaujat učením i svojí učitelkou, že jsem úplně

zapomněl přihoditi dříví na oheň.

182

Ajor vytrhla z opasku svůj malý nůž a ukazovala přitom

na moji pušku. A přitom něco hovořila svým tenkým

stříbrným hláskem, v němž ani nyní nebylo stopy

nervosnosti neb panického strachu. Vyrozuměl jsem, že

mne vybízí, abych na medvěda vystřelil; k tomu jsem se

nechtěl odhodlati, leč v nejhorším případě, neboť jsem byl

přesvědčen, že kule z mé pušky by zvíře jen rozdráždily,

takže by pak snadno rozbořil naší kamennou ohradu.

Namísto, abych vystřelil, vhodil jsem do ohně několik

větví; když se plamen rozhořel a ostrý čoud se valil otvory

v kamenné hradbě — zvíře couvlo příšerně mručíc, stále

však jsem viděl venku dva plamenné uhlíky jeho

rozzlobených očí a vrčení nás přesvědčovalo o jeho stálé

přítomnosti.

A tak zatímco příšerné zvíře stálo před jeskyní,

přemýšlel jsem usilovně o nějaké záchraně nebo o účinné

obraně. Uvědomoval jsem si, že kdyby se medvěd rozhodl

nás napadnouti, rozbořil by svými mohutnými tlapami naši

kamennou ohradu jako domek z karet — a pak by bylo po

nás veta.

183

Ajor, protože nerozuměla účinnosti palných zbraní,

příliš jim důvěřovala a stále mne vyzývala, abych na zvíře

vystřelil; věděl jsem, že střelnou ranou bych medvěda jen

rozzuřil; proto jsem vyčkával a úzkostlivě jsem zíral na

ony ďábelské plaménky jeho očí, které škodolibě na nás

blýskaly a naslouchal jsem příšernému bručení, které bylo

tak silné, že se půda se skalami mocně otřásala. Posléze

medvěd opět vsunul hlavu mezi kameny naší ohrady.

Narovnal jsem dříví na oheň pokud to jen bylo možno —

uvnitř jeskyně bylo takové vedro, div jsme se neupekli;

ohyzdná tlama medvěda chvíli setrvala v otvoru, po chvíli

však zmizela. Oddychl jsem si, domnívaje se, že medvěd

změnil svůj úmysl a rozhodl se poohlédnouti se po jiné,

snadněji dosažitelné kořisti.

Moje radost a naděje však netrvaly příliš dlouho a srdce

mi přestalo téměř tlouci, když jsem v otvoru mezi kameny

spatřil obrovskou netvornou tlapu, která hýbala největším

balvanem, který zahrazoval vstup do jeskyně — až se jí

podařilo jej svaliti dolů. A hlava netvora sunula se dále do

jeskyně; otvor naštěstí nebyl dosti široký pro mohutná

ramena chlupatého netvora.

184

Ajor se ke mně přitulila blíže — cítil jsem ve vlahém

dotyku jejího těla, jak se chvěje. Jinak však nedávala

najevo, že se bojí. Bezděky jsem ji k sobě přivinul. Nebyl

to snad ani tak projev lásky, jako ochrany — nemohu však

popříti, že ani v této chvíli, kdy nám oběma hrozila smrt,

jsem cítil, že začínám Ajor míti rád. Poté jsem se chopil

pušky, protože jsem si uvědomoval, že nám již nic jiného

nezbývá, než vpáliti do netvora pokud možno co nejvíce

kulí. Již se mu podařilo vyvrátiti i druhý balvan a dral se

celým tělem dovnitř.

Zamířil jsem pečlivě mezi jeho oči; kule z tak blízké

vzdáleností vystřelená se nemohla minouti svým cílem —

byl jsem si jist svojí chladnokrevností. A v rozhodném

okamžiku, kdy ukazováček dopadl na kohoutek, rána

nevyšla, kladívko dopadlo na nedokonalou patronu.

A téměř v téže chvíli dolehl k mým uším příšerný řev;

medvědovi draly se z hrdla hrozné zvuky a chvatně couval

z jeskyně ven. V prvém okamžiku nechápal jsem, co se

vlastně stalo a nedovedl jsem si vysvětliti, proč couvl, když

již vlastně měl kořist v drápech. Nemohl jsem

předpokládati, že by se snad byl zalekl pouhého cvakotu

kohoutku. Dlouho však jsme nečekali na vysvětlení tohoto

obratu, neboť zvenčí se ozýval řev a hřmot zápasu dvou

obrovitých těl, až se zem otřásala. Medvěd byl napaden

nějakým jiným obrovským zvířetem, se kterým právě

zápolil. Bitva obou netvorů trvala téměř celou hodinu, pak

ryk boje a řev ustával, až posléze ustal úplně,

185

Ajor mne vyzvala posunky a slovy, abych posunul oheň

až ke vchodu do jeskyně, aby zvíře, které by snad nás

chtělo napadnouti, musilo projíti přímo ohněm. Poté jsme

usedli a očekávali, až vítěz boje nás napadne; ačkoliv jsme

velmi dlouho čekali, neuzřeli jsme již ohnivé plaménky očí

za kamennou ohradou.

Poté jsem Ajor vyzval, aby si ulehla, neboť jsem věděl,

že již spánku nutně potřebuje; sám jsem bděl na stráží

téměř až do úsvitu, kdy ona se probudila; chtěla pak, abych

i já na chvíli ulehl, a když jsem se zdráhal, ze žertu mne k

tomu donutila, vyhrožujíc mi svým malým loveckým

nožem.

Kapitola třetí.

Když jsem se probudil, byl již bílý den; Ajor opékala

právě na rožni kus antilopího masa. Věřte mi, že radostné

jitro a příjemný pach škvařícího se masa naplnily mé srdce

novou nadějí a úplně zapudily vzpomínky na ohavnou,

právě prožitou noc; a i jemná silueta pružné Ajor nemálo

na mne působila.

Ajor se na mne dívala a smějíc se, ukazovala své

rozkošné, bělostné zuby. Vzpomínám si, že v oné chvíli

jsem poprvé v životě litoval, že Ajor jest pouhou

nevychovanou divoškou.

186

Zavolala mne k sobě před jeskyni a ukázala mi, co nás

zachránilo před medvědem — před kamennou ohradou

ležela rozdrásaná mrtvola nádherného tigra a vedle ní

rozsápané tělo obrovského skalního medvěda. Nikdy bych

si byl nepomyslil, že ve dvacátém století našeho věku mi

zachrání život krvelačný tigr; ale bylo tomu tak — v trávě

přede mnou obě mrtvoly o tom podávaly neklamný důkaz.

Velcí masožravci Caspaku jsou stále hladoví a musejí

stále naplňovati své útroby, aby se udrželi při životní síle

— napadají proto jakéhokoliv živého tvora, kterého zvětří,

byť by se s ním musili utkati třebas i v nerovném boji. Dle

pozdějších svých pozorování došel jsem k závěru, že skalní

medvědi, skalní lvi, krvelační tigři právě tak jako velcí

masožraví ještěři se krmí dvakráte denně, jednou ráno a

jednou v noci. Pozřou vždy okamžitě celý svůj úlovek, pak

si lehnou a několik hodin spí. Naštěstí jich bylo poměrně

málo; jinak by již v Caspaku veškerý život vymřel. Jejich

vlastní žravost je ničí a dovoluje ostatním živočichům, aby

žili — stává se, že i v době jarní lásky samci se vrhají na

vlastní samice a požírají je — že samci i samice požírají

vlastní mláďata, jest úkazem zcela obvyklým. Jak bylo

možno, že zdejší lidské i pololidské rasy za těchto

hrůzných a věky trvajících podmínek obstály, to dodnes

nechápu.

187

Po snídani jsme se vydali s Ajor na další cestu k severu.

Sotvaže jsme ušli nevelký kus cesty, byli jsme napadeni

houfem lidoopů, ozbrojených kyji. Byli vyvinutější než

Aluové, Ajor mi řekla, že to jsou Bo-luové, muži kyjů,

Kulka z mého revolveru jednoho z nich zabila a postrašila

ostatní; během dne jsme jimi byli ještě několikráte

znepokojováni. Posléze jsme opustili jejich území a vešli

jsme do krajiny obývané kmenem Sto-lu, muži sekyr. Tito

»lidé« nebyli jíž tolik chlupatí a nepodobali se tolik

opicím; také proti nám již tak nepřátelsky nevystupovali.

Spíše byli velmi zvědaví, šli kus cesty za námi a dotěrně si

nás prohlíželi. Volali nás a Ajor jim odpovídala; zdálo se

však, že její odpovědi je neuspokojovaly, neboť se tvářili

výhružněji a výhružněji, až posléze se chystali k útoku na

nás. Vtom však vyrazil z nedalekého křoví malý, rudosrstý

jelen — potřebovali jsme právě něco k snědku, neboť bylo

již po poledni a měli jsme hlad, vytrhl jsem proto pistol z

opasku a jelena jsem skolil. Sto-luové byli tímto výkonem

elektrizováni; okamžitě zanechali nepřátelských úmyslů a

zmizeli do jednoho v lese.

188

Noc jsme strávili na břehu malé říčky na území kmene

Sto-lu. Našli jsme si malou jeskyňku v pobřežních útesech

— byla tak skryta, že by se nějaké zvíře mohlo do ní

dostati jen náhodou. Když jsme pojedli kus jeleního masa a

několik plodů ovoce, které Ajor cestou utrhla, zalezli jsme

do naší skrýše; vchod jsem zahradil kusy dřeva a kamením.

Žádný živý tvor se nemohl k nám dostati, leč by byl přeplul

říčku. Cítil jsem se tedy poměrně v bezpečí. Naše obydlí

bylo velmi úzké, strop pak byl tak nízký, že jsme nemohli

ani dobře státi. Byli jsme velmi unaveni a okamžitě jsme

oba ulehli; pocit bezpečnosti byl tak mocný, že jsem usnul,

sotvaže jsem vedle Ajor ulehl.

189

Následující tři dny jsme postupovali kupředu zoufale

pomalu. Pochybuji, zda jsme za celé dny urazili pouhých

deset mil. Krajina byla tak divoká, že jsme se dlouhé

hodiny musili skrývati před obrovskými zvířaty, která nás

neustále ohrožovala. Ještěrů bylo méně; přibývalo však

krvelačných šelem; plazi, které jsme zřeli, byli obrovitých

postav. Snad do smrti nezapomenu na obrovského plaza, s

kterým jsme se utkali na břehu u peřejí velkého jezera.

Nejvyšší bod jeho trupu byl vzdálen od země as dvanáct

stop, dlouhé tělo i s krkem měřilo téměř sedmdesátpět či

sto stop. Jeho hlava byla směšně malá; pohled na něj byl

skutečně příšerný. Řídě se svými dosavadními zkušenostmi

v Caspaku, obával jsem se, že zvíře, sotvaže nás spatří, se

na nás vrhne a proto jsem připravil pušku k ráně a spěchal

jsem do úkrytu v křoví. Ajor se však mému počínání dala

do smíchu, zvedla se země kus dřeva a běžela k ještěru,

hlasitě pokřikujíc. Plaz kroutil nemotorně malou hlavou

sem a tam, hledaje původce nenadálého znepokojení.

Posléze uviděl malou, útlou Ajor; moje společnice mrštila

mu dřevem po hlavě. Ozval se bekot ne nepodobný

ovčímu, a obrovitý ještěr se hroužil do vody a brzy v ní

zcela zmizel.

190

Ponenáhlu se mi tříbily vzpomínky na má studia a na

četbu Bowenových knih z oboru paleontologie a uvědomil

jsem si, že jsem měl před sebou diplodoca z období Jury.

Ale jak se lišil živý, opravdový ještěr od umělých

konstrukcí Hatchera a Hollanda v museích! Domníval jsem

se, že diplodocus byl pozemním zvířetem, seznal jsem

však, že jest částečným obojživelníkem. Setkal jsem se s

ním později ještě několikráte a vždy přede mnou prchl do

vody. Kromě svého obrovského těla neměl nic, čím by se

mohl brániti; vahou svého těla byl by mohl zcela lehce

zalehnouti i velkého skalního medvěda. Jest to hloupé,

dobro-srdečné a nemotorné zvíře.

Tři následující noci jsme spali v korunách stromů,

nemohouce nalézti jinou vhodnou skrýš. Byli jsme

bezpečni před útoky velkých pozemních šelem; stále nás

však znepokojovali a ohrožovali malí létaví ještěři, hadi,

leopardi a panteři.

191

192

Na sklonku třetího dne jsem se již s Ajor dosti plynně

dohovořil — oběma se nám tím velmi ulehčilo, obzvláště

Ajor. Zahrnovala mne otázkami, pokud to ovšem bylo

možno, neboť naše záchrana spočívala na tom, osvojím-li

si co nejdříve znalosti caspackých zvyků a obyčejů a

krajiny — a proto jsem kladl otázky povětšině sám.

A přesto jsem rád slyšel a odpovídal na její naivní

otázky, když se mne udiveně ptala na náš svět za

pobřežními útesy Caspaku; a nikdy o mých odpovědích

nepochybovala, ač jí musily připadati někdy velmi

podivnými. Předtím nikdy ubohá malá Ajor nevěděla, ba

ani nesnila o tom, že existuje nějaký svět a vůbec život za

hranicemi Caspaku.

Ačkoli její otázky byly velmi prosté, přece prozrazovaly

bystrý vtip a chytrost, která neodpovídala jejímu mladému

věku. Uvědomoval jsem si, že Ajor jest velmi zajímavou a

zábavnou společnicí a děkoval jsem dobrotivému osudu, že

zkřížil naše cesty. Dověděl jsem se od ní mnoho

podrobností o Caspaku, stále však nemohl jsem rozřešiti

onu záhadu, která marně vrtala mozkem i Bowenu Tylerovi

— že totiž ani mezi lidoopy, ani mezi lidskými rasami v

Caspaku jsem se nesetkal s dětmi. Ajor se mně snažila

vysvětliti tuto zvláštnost, ačkoliv při tom dávala najevo, že

se diví, že se ptám po tak samozřejmé věci. Řekla mi, že

mezi Galui se nachází několik dětí, a že i ona před lety byla

také dítětem; většina lidí však že pochází »cor sva jo«, totiž

»z počátku«; a když vyřkla tato slova, ukázala rukou

neurčitě k jihu.

193

Poté se naklonila ke mně a bojácně se kolem rozhlížejíc

mi tiše šeptala: »Dlouho mne moje matka musila skrývati,

aby v noci nepřilétli Wieroové a neodvlekli mne s sebou do

Oo-oh.« Když vyslovila toto poslední slovo, zachvěla se,

jakoby ji zamrazilo. Snažil jsem se vyzvěděti více; ale její

hrůza, když vyprávěla o Wierooech a jejich sídlech v Oo-

oh byla tak opravdová a nelíčená, že jsem od toho upustil.

Zvěděl jsem jen, že Wieroové odnášejí pouze děti

ženského rodu a někdy také ženy Galuů, které přišly »z

počátku«.

To vše bylo velmi tajemné a téměř nevysvětlitelné —

vyrozuměl jsem z toho, že Wieroové v představách

obyvatelů Caspaku byli všemocnými a všudypřítomnými

démony nebo bohy. Z toho jsem vyvodil, že Ga-luové mají

určité náboženství, o čemž jsem se také pozdějšími

otázkami přesvědčil. Ajor vyprávěla velmi uctivě o

Luatovi, bohu tepla a života. Jméno tohoto boha jest

složeno ze dvou slov. Lua značí slunce, a ata jest společné

jméno pro vejce, život, mládě a plodnost. Vyprávěla mi

dále, že uctívají Luata v ohni, slunci, vejcích a jiných

předmětech, které jsou v určitém vztahu k teplu a

plodnosti.

194

Kdykoliv jsem rozdělával oheň, všiml jsem si, že Ajor

vždy opsala ve vzduchu ukazováčkem trojúhelník —

tentýž obřad vykonávala též každého jitra, když poprvé

spatřila sluneční kotouč. Zprvu jsem tomu nevěnoval

valnou pozornost, později však, když mi vysvětlila některé

caspacké pověry, seznal jsem, že činí ve vzduchu znamení

trojúhelníku za těchže okolností, jako římští katolíci

znamení kříže. Když mi toto vykládala, ukázala na tepané

ozdoby na svých náramcích, na rukojeti nože a na pásu,

který obepínal její nohu — všechny měly podobu

trojúhelníku.

Nalézali jsme se právě na území kmene Band-lu, mužů

oštěpu. Bowen poznamenal ve svém rukopisu, že tento

kmen se podobá Cro-Magnonské rase z období

paleolitického — byl jsem proto na ně velmi zvědav. A

neměl jsem býti zklamán! Seznámil jsem se s nimi až příliš

dobře! Opustili jsme území Sto-luů a probojovávali jsme si

cestu houfy divých zvířat — po dvou dnech svízelné cesty

rozhodli jsme se rozbíti tábor o něco dříve, než obvykle —

přišli jsme totiž na řadu skalisek táhnoucí se od východu k

západu, v níž bylo mnoho vhodných jeskyní. Oba jsme byli

velmi unaveni a proto jsme se rozhodli zůstati v úkrytu až

do příštího jitra. Během několika minut vyhledal jsem

příhodnou jeskyni. Vchod do jeskyně končil malou

platformou, na níž jsme mohli pohodlně rozdělati oheň,

ovšem vstup dovnitř byl velmi obtížný — musili jsme totiž

leže se protáhnouti úzkou štěrbinou, vnitřek však byl velmi

prostranný. Rozžehl jsem smolnou louč — až kam jsem

mohl dohlédnouti, jeskyně se táhla dále do skály.

195

Odložil jsem pušku, pistol a pás se střelivem a zanechav

Ajor v jeskyni, šel jsem se poohlédnouti po palivu. Maso a

ovoce jsme již měli a moje láhev byla plna čerstvé pitné

vody. Zbývalo nasbírati jen trochu dřeva na oheň a proto,

abych ušetřil síly Ajor, nedovolil jsem jí, aby šla se mnou.

Ubohá dívka byla skutečně velmi unavena; byl jsem však

přesvědčen, že by byla se mnou šla, dokud by neklesla.

Byla velmi dobrým kamarádem — často jsem litoval a

často opět jsem byl rád, že nenáležela k téže kastě jako já,

protože bych se byl do ní jistojistě zamiloval. Šli jsme

spolu jako hoši a nedošlo dosud mezi námi k nijakým

citovým projevům.

Kolem skalisek bylo velmi málo dřeva a proto jsem

musil jíti až do lesa, který byl několik set yardů vzdálen.

Teprve nyní si uvědomuji, jak jsem jednal nerozvážně —

vždyť jsem byl v Caspaku, v zemi, kde za každým

křoviskem číhá smrt; vstoupil jsem do lesa úplně bezbraný

— a nevyplatilo se mně to. Když jsem tak schýlen k zemi

hledal kousky dřeva v nízkém porostu, ucítil jsem náhle,

jak se na mne něco velmi těžkého vrhlo. Setřásl jsem se

sebe útočníka — byl to téměř nahý divoch, oděný pouhým

kusem kůže, který mu sahal sotva ke kolenům. Byl

ozbrojen kamenným oštěpem, kamenným nožem a

sekyrkou. V zápase jsem nabyl nad ním převahy, nebylo to

však nic platno, protože mu přišlo na pomoc několik

soukmenovců.

196

Svázali mi na zádech ruce houžvemi spletenými z lan a

pak si mne zvědavě prohlíželi. Byli to skutečně chlapíci

atletických postav. Někteří z nich se podobali Sto-luům a

byli velmi chlupatí; většina však z nich měla úhledně

modelované lebky i tahy tváří. Velmi málo na nich

připomínalo opice, Sto-lui, Bolui a Alui. Domníval jsem

se, že mne okamžitě zabijí, ale neučinili tak, Za to se mne

vyptávali; zřejmě však nevěřili mému vyprávění, neb se mi

pustě smáli.

»Galuové vás vyhubili,« volali na mne. »Vrátíte-li se k

nim, zabijí vás. Zůstanete-li zde, zemřete také. Usmrtíme

vás; dříve však s námi budete tančiti — tanec smrti.«

Znělo to velmi slibně! Věděl jsem však, že nebudu

okamžitě zabít a proto jsem se brzy vzpamatoval. Vedli

mne ke skalám; když jsme se přiblížili, byl jsem

přesvědčen o tom, že jsem zřel ve skalní skulině Ajořiny

udivené oči; nedala mi však žádné jiné znamení; přešli

jsme kol našich skal, obešli jsme je a stanuli jsme na

protější straně, kdež byly skály rozryty mnoha jeskyněmi.

Skály i skalní výstupky se hemžily příslušníky kmene.

Bylo mezi nimi mnoho žen, postrádal jsem však opět

nemluvňata a děti — ženy však měly již prsy vyvinutější

než ženy kmene sekyr, kyjů a Aluů. Ženské prsy jsou v

Caspaku velmi málo vyvinuty — u opic a Aluů jsou téměř

neznatelné, u Bo-luů a Sto-Iuů jsou vyvinutější, u kmene

oštěpů pak dosahují as poloviny normální velikosti; nikdy

však jsme neshledali, že by ženy kojily svá mláďata.

197

Některé z žen kmene Band-lu byly zcela úhledné. Těla

žen i mužů byla symetrická, ač trochu těžkopádná —

někteří se sice ještě podobali Sto-luům, jíní však byli

dokonalejší a jejich těla byla téměř prosta chlupů, Aluové

byli všichni vousatí, u Bo-luů ženy již vous neměly, Sto-

luové mají sporý vous, Band-luové pak jsou vůbec

bezvousí, a jejich ženy mají těla porostlá na obvyklých

místech pouze sporými chloupky.

Příslušníci kmene jevili o mne neobyčejný zájem,

zvláště o mé šaty, které samozřejmě jakživi vůbec neviděli.

Strkali mne sem a tam, povětšině však většina z nich se

mnou brutálně nezacházela. Jen ti, kteří byli porostlí

chlupy a podobali se Sto-luům, byli surovější. Posléze mne

ti, kteří mne zajali, dovedli do velké jeskyně, v jejímž ústí

plápolal oheň.

Země v jeskyni byla pokryta špínou a ohlodanými

kostmi mnoha zvířat — ovzduší bylo prosyceno pachem

lidských těl a zahnívajícího masa. Zbavili mne pout a dali

mi jísti — polovařené antilopí řízky a polévku z hadů.

198

Když bylo po jídle, odvedli mne do jeskyně, která byla

osvětlena pochodněmi zastrkanými do štěrbin ve stěnách

— které k mému nemalému údivu byly pokryty kresbami a

rytinami. Byly tam vyryty do skalních stěn obrysy

rudosrstých jelenů, krvelačných tigrů, skalních medvědů,

hyen a mnohých jiných druhů caspacké fauny, některé

podoby byly pokryty barvou čtyř hnědavých hlinek.

Rozměry některých částí těla byly přehnány neb zkresleny,

což nasvědčovalo též Bowenovu přirovnání mezi tímto

kmenem a vyhynulými Cro-Magnony, jichž zbytky jsou

dosud zachovány v jeskyních u Niaux a Le Portel. Band-

luové neznají však luk a tím se liší od svých prarodičů či

potomků v západní Evropě.

Pakliže někdo bude čísti historii mých dobrodružství na

Caproně, jistě bude pohoršen mnoha odbočkami od

vlastního děje — podotýkám k tomu jen, že píši svoje

vzpomínky hlavně jen pro sebe a proto zaznamenávám to,

co mne hlavně zajímá.

Když mne zavedli dosti daleko do jeskyně, zůstali jsme

státi. Svázali mi opět ruce i nohy; zatímco mne poutali,

kladli mi mnoho otázek; dík tomu, že řeč jednotlivých

caspackých kmenů se velmi navzájem podobá, mohli jsme

se dokonale dorozuměti — ovšem Band-luové nevěřili

mému líčení, že jsem přišel z jiného světa; posléze mne

opustili, řkouce, že pro mne zítra přijdou, a že budu tančiti

tanec smrti. Dříve než zmizeli, všiml jsem si při matné záři

pochodní, že mne nezavedli až do nejzazšího kouta

jeskyně, nýbrž, že vede ještě temná chodba dále do nitra

skály.

199

Podivoval jsem se v duchu obrovským rozměrům této

ohromné podzemní jeskyně. Ušel jsem již se svými strážci

několik set yardů a nesčetné chodby odbočovaly na

všechny strany. Skála byla jistě provrtána mnoha

jeskyněmi a průchody, které z části byly obydleny

příslušníky kmene Band-lu, z části skýtaly útulek divokým

šelmám.

Nejsem přecitlivělým člověkem; ale musím doznati, že

za těchto okolností byly moje nervy napjaty k prasknutí.

Ráno měl jsem zemříti nějakou neznámou smrtí k potěšení

divošské hordy; zítřek však byl méně hrůzný než dnešek;

každý pochopí moje zoufalé postavení — ruce i nohy

svázány, v neznámé, jako noc tmavé jeskyni, beze světla,

obklopen nebezpečím neznámých ještěrů a příšer. Snad v

nejbližším okamžiku jakési zvíře mne zvětří a pohltí mne.

Snažil jsem se zrakem proniknouti inkoustovou tmu a

zdálo se mi, že již vidím plamenné oči nějakého netvora.

Představy příšer byly tak mocné a tak zatemnily můj

mozek, že jsem byl přesvědčen, že těsně vedle mne stojí

nějaké zvíře; hodiny plynuly, a nic nepřerušilo hrobové

ticho jeskyně.

200

Během těchto pro mne věčných hodin defilovaly v mé

hlavě význačné události z mého dřívějšího života i podoby

mých přátel — zítra budou již navždy setřeny z mé paměti.

Proklínal jsem svůj šílený nápad, že jsem se oddělil od naší

výzkumné čety. Zdali pokračují v pátrání? Čekají snad

stále ještě na můj návrat za pobřežními útesy? Či snad již

nalezli cestu do nitra Caspaku? Pravděpodobně asi ano,

protože všichni moji druzi jsou praví muži činu. Snad

dokonce hledají i mne — marně však, neboť nezbude po

mně ani památky. Již dávno jsem došel k přesvědčení, že

lidské síly nestačí ke zdolání všech překážek, které se kol

vnitrozemského jezera staví v cestu ve dne i v noci! Již

dávno jsem se vzdal naděje, že dostihnu onoho místa u

pobřežních útesů, kde jsem poprvé v Caspaku stanul;

uvědomoval jsem si, že naše výprava byla již předem

bezúčelnou, neboť Bowen a jeho choť nemohli bez úhony

přežíti všechny tyto hrůzy; ba ani Bradley a jeho druzi

nebyli již mezi živými. Zdaří-li se nezdolnému úsilí naší

výpravy proniknouti k severnímu cípu jezera, naleznou

trosky mého hydroplánu; zatím však moje kosti

ztrouchnivějí v této ponuré jeskyni.

201

A nade všemi těmito myšlenkami plynul obraz krásné,

jasnooké dívky ztepilé postavy, královského držení těla a

vlnitých leopardích pohybů. Ačkoliv jsem své přátele

miloval, jejich osud mi neležel tak na srdci, jako osud malé

cizí barbarky, kterou jsem miloval čistou, kamarádsky

přátelskou láskou. Chvěl jsem se úzkostí o ni a o její

budoucnost a zapomínal jsem při tom sám na sebe; marně

jsem se snažil vyprostiti se z pout, abych unikl bídnému

osudu, který mne zítra očekával. Zabrán chmurnými

úvahami, zaslechl jsem náhle, jak se ke mně z temné

chodby v pozadí skály blíží zvuk plíživých kroků.

Přiznávám se, že nikdy v životě ani v dětství, kdy jsem

se mořil příšernými sny, nezakusil jsem tak příšerný pocit

hrůzy, jako v tomto okamžiku, kdy jsem si uvědomoval, že

se nemohu hnouti, a že nějaké divé zvíře mne zde potmě v

hnusné jeskyni Caspaku pozře. Vyvstávaly na mně krůpěje

ledového potu a chvěl jsem se jako osika. Nevím,

uvědomoval-li jsem si v onom okamžiku svojí zbabělost; a

nevím, proč vlastně jsem byl zbabělý, vždyť dávno jsem již

učinil nad svým osudem kříž — stačí pobýti jen několik

dní mezi hrůzami Caspaku a každý pochopí bezúčelnost a

nicotnost života. Voda, země i vzduch zde kypí a vře

životem a přesto jeden tvor pohlcuje druhého. Život jest

nejlacinější věcí v Caspaku — ba život jest i nejlacinějším

výtvorem kosmu. Nebál jsem se smrti; modlil jsem se za

smrt, aby mne vysvobodila z těchto útrap a zbavila zbytku

mého nicotného života — čekání na okamžik, až nějaká

příšera mne pozře, bylo nesnesitelným.

202

Tvor se ke mně přiblížil tak těsně, že jsem cítil jeho

dech, pak se mne dotkl a opět couvl. Plynuly věčné

okamžiky a nic nerušilo hrobové ticho jeskyně. Pak se

neznámý tvor opět pohnul a dotkl se mne znovu — cítil

jsem, jak čísi ruka jede po mé tváří dolů a ohmatává límec

mé flanelové košile. A poté se ozval tichý, přesto však

vzrušením se chvějící hlas: »Tome!«

Téměř jsem omdlel radostí.

»Ajor!« zvolal jsem. »Ajor, milé děvče, jste to skutečně

vy?«

»Ach, Tome,« zvolala znovu vzrušeně a objala mne, tiše

vzlykajíc. Dosud jsem nevěděl, že by Ajor byla schopna

tak mocně citově se vzrušili.

Když mně přeřezávala pouta, vyprávěla mi, že stojíc ve

vchodu do naší jeskyně, viděla, jak mne Band-luové vlekou

z lesa do jeskyně, jejíž vchod ústil právě na protější straně

skalního útesu; uvědomila si, že může něco počíti pro moji

záchranu teprve tehdy, až Band-luové usnou a skryla se

proto v jeskyni. Přitom byla napadena skalním lvem a stěží

mu unikla. Chvěl jsem se při pomyšlení na nebezpečí, které

jí hrozilo.

203

Měla původně v úmyslu vyčkati do půlnoci, až

masožravé šelmy se nasytí a pak se chtěla pokusiti

proniknouti do jeskyně, v níž jsem byl uvězněn a

osvoboditi mne. Chtěla výstřely z mé pušky a bambitky

zastrašiti Band-lui a donutiti je, aby mne propustili.

Statečné děvče! Byla by ráda obětovala i svůj vlastní život,

jen aby mne zachránila. Poté však zaslechla v naší jeskyni

vzdálené hlasy a usoudila z toho, že mezi jeskyněmi Band-

luů a našimi jeskyněmi existuje vnitřní spojení. A vydala

se na cestu točitými průchody a skalními chodbami v úplné

tmě, vedena jsouc ke mně pouze podvědomým pudem.

Mohla postupovati pouze velmi opatrně, aby v temnotě

snad se nezřítila do nějaké skalní rozsedliny — třikráte

stěží se prodrala těsnou skulinou. Chvěl jsem se úzkostí při

pomyšlení na nebezpečí, která statečné děvče pro mne

podstoupilo — kromě toho moje těžké zbraně, puška,

revolver i pás s náboji jistě nebyly lehkým břemenem.

Nestydím se za to, že jsem poklekl před ní a vděčně jí

políbil malé ručky. Statečná, malá Ajor! Zázračné děvče

širého, dávno zapomenutého dávnověku! Dosud nikdy

nebyla políbena; jistě však podvědomě tušila něhu tohoto

projevu lásky, neboť se ke mně potmě nachýlila a přitiskla

své vlahé rty na mé čelo. Chtěl jsem jí v onom okamžiku

přitisknouti k sobě a zlíbati jí její rty polibky pravé lásky

— neučinil jsem tak, protože jsem ji nemiloval; kdybych ji

byl vášnivě zlíbal, byl bych spáchal nenapravitelné zlo.

204

Ne, Ajor musí býti se mnou bezpečna jako s vlastní

matkou — ovšem měla-li jakou — pochyboval jsem o tom,

ač často mi tvrdila, že kdysi v dětství o ní matka pečovala.

Pochyboval jsem o tom, zda v Caspaku vůbec existoval

pojem »matky«. Bo-luové a Kro-luové neznají slova

»matka«. Říkají jen »ata« a »cor sva jo«, což znamená

»plodnost« a »od počátku«.

Po spletitém bloudění ve skalním labyrintu, když jsme

se konečně domnívali, že jsme v naší jeskyní, uvědomili

jsme si k svému nemalému zklamání, že jsme zbloudili, a

že jsme ztraceni v tomto nekonečném bludišti tmy. Vrátili

jsme se zpět a chtěli jsme nalézti místo, odkud jsme vyšli,

abychom se mohli orientovati, ale bloudili jsme tím více.

Ajor byla zoufalá — ne snad strachem — tím však, že

selhal její podvědomý pud, kterým jsou opatření všichni

tvorové Caspaku, pud, který je vede bezpečně z místa na

místo bez kompasu a bez vůdce.

Ruku v ruce plazili jsme se kupředu, tápajíce ve tmě a

pátrajíce po správném východisku z bludiště — marně

však; čím dále tím více jsme zacházeli do nitra obrovské

skály. Pustá tma! Naděje na záchranu nebylo, kynula nám

jen smrt. Měl jsem s sebou zápalky — při slézání obtížné

překážky jsem jednu rozžehl; nesměl jsem jimi plýtvati a

proto jsme se pomalu potáceli kupředu, snažíce se

zachovati aspoň určitý směr, doufajíce, že přece snad nás

dovede k východu. Když jsem rozžehl zápalku, všiml jsem

si, že na stěnách nebylo viděti kresby; ba nikde ani nebylo

viděti známky, že by nějaké zvíře neb člověk byli až sem

pronikli.

205

Dodnes nevím, jak dlouho jsme bloudili v tmavých

chodbách, slézajíce strmé balvany a vyhýbajíce se

bezedným stržím, nevědouce, zda v některém z příštích

okamžiků se nezřítíme do nějaké propasti — kromě toho

hrozila nám smrt hladem a žízní. Byl jsem však nesmírně

rád, že mým společníkem byla Ajor — malá, odvážná,

věrná Ajor! Byla unavená, hladová a žíznívá a jistě jí zde

bylo úzko; byla však ke mně stále laskavá. Zeptal jsem se

jí, zda se nebojí a odpověděla mi, že ne, že zde ji Wieroové

nedostihnou, a že zemře-li hladem, zemře ráda, protože

zemře se mnou. Byla příchylná jako pes k svému pánu.

Nevím, zda jsme byli ve skále uvězněni den neb týden.

Byli jsme velmi unaveni a měli jsme krutý hlad; hodiny

dlouze míjely; dvakráte jsme usnuli — když jsme se

probudili, byli jsme velmi zesláblí. Ač jsme byli příšerně

vyčerpáni, přece jsme stále houževnatě postupovali

kupředu. Vrávorali jsme a klesali k zemi; padali jsme,

protože jsme neměli již v sobě dosti fysické síly, abychom

se udrželi v rovnováze; zvedli jsme se však vždy znovu a

tápali jsme dále. Zprvu jsme kráčeli ruku v ruce, abychom

se neztratili a později, když jsem zpozoroval, že Ajor

ubývá sil, podpíral jsem ji, seč jsem mohl. Břemeno mých

zbraní mne velmi tížilo — ještě že jsem měl pušku

přehozenou přes bedra, takže jsem měl obě ruce volné.

Když i moje síly počaly příliš zřejmě ochabovati, Ajor mi

radila, abychom odložili zbraně a střelivo; odpověděl jsem

jí, že by to znamenalo naši smrt, že se v divočině Caspaku

neobejdeme bez svých zbraní, že raději zde zemru se

zbraní v ruce.

206

A nadešel okamžik, kdy Ajor nebyla schopna jíti dále

— vzal jsem ji do náručí a nesl. Prosila mne, abych jí tam

nechal a vrátil se pro ni, až naleznu východ ze skalního

bludiště; věděla však dobře, že kdybych jí opustil, již nikdy

více bych jí nenašel. A přece chtěla, abych jí tam opustil.

Mé síly byly již u konce — byl jsem schopen učiniti již jen

několik kroků kupředu; pak jsem klesl k zemi a musil jsem

as pět nebo deset minut odpočívati. Nevím, co mne tehdy

pudilo stále kupředu, ač jsem byl pevně přesvědčen, že

veškeré moje úsilí jest zhola marným. Počítal jsem již se

smrtí jako s něčím samozřejmým; a přesto jsem se ploužil

dále, a když jsem se nemohl udržeti na nohou, plazil jsem

se po čtyřech, vleka Ajor za sebou; ubohé děvče, stále mne

svým něžným a nyní pro slabost sotva slyšitelným hlasem

vybízela a zaklínala, abych ji zde nechal a sám sebe

zachránil. Přece jsem ji nemohl opustiti i kdybych byl chtěl

— já však jsem ji nechtěl opustiti. A slova, která se mi

drala na rty, připadala mi zcela přirozenými:

»Raději bych již nikdy nevyšel z tohoto bludiště, než

abych odtud vyšel bez vás.«

Odpočívali jsme právě u strmé skalní stěny. Ajor měla

opřenu svoji milou hlavu o má prsa. Cítil jsem, jak se

tiskne ke mně a jak mne něžně hladí; nemluvila nic —

ostatně nebylo již slov zapotřebí.

Po několika minutách odpočinku vydali jsme se na další

zoufalou cestu; uvědomil jsem si však po několika krocích,

že mé síly mne úplně opouštějí — brzy poté jsem se

shroutil.

207

»Nemohu již dále, Ajor,« řekl jsem, »snad až se posílím

spánkem, budu míti více sil.« Věděl jsem však dobře, že

lžu, a že se blíží moje poslední okamžiky.

»Ano, usnout,« řekla Ajor. »Usneme spolu — navždy!«

Přivinula se ke mně ještě blíže a položila si hlavu na mé

rámě. Sehnul jsem se k ní, přitiskl jsem své rty k jejím a

zašeptal jsem: »S Bohem!« Téměř hned poté pozbyl jsem

vědomí, neboť se nepamatuji již na nic jiného, než na to, že

jsem se probudil z hlubokého spánku — zdálo se mi, že se

topím — skalní chodba byla zaplavena matným přísvitem

denního světla a po zemi zurčel úzký pramének vody;

leželi jsme s Ajor uprostřed malého ostrůvku, Obrátil jsem

se chvatně k Ajor, abych se přesvědčil, zda dosud žije;

dosud dýchala. Pátral jsem poté, odkud přichází světlo —

pronikalo k nám skulinou ve stropu jeskyně; skály se před

námi rozvíraly; uvědomil jsem si, že jsme se předešlé noci

s Ajor doplazili téměř k bráně naší záchrany. Kdybychom

byli šli ještě dále, mohla nás nešťastná náhoda zavésti do

některé jiné chodby, kterých zde odbočovalo mnoho na

různé směry — která by se byla stala naším hrobem.

Snažil jsem se vstáti — skutečně spánek mne posílil;

okusil jsem vodu, která mne občerstvila. Dotkl jsem se

lehce Ajor; ježto neotvírala oči, přinesl jsem jí na dlani

vodu a vlil jsem jí ji mezi rty. Oživla, otevřela víčka a když

mne spatřila, usmála se.

»Co se stalo?« ptala se mne. »Kde to jsme?«

»Jsme na konci chodby,« odvětil jsem, »a line se sem

světlo zvenčí. Jsme zachránění, Ajor!«

208

Ajor si sedla, rozhlédla se kolem sebe a dala se do

pláče. Byla to samozřejmá reakce. Sevřel jsem ji do náručí

a těšil jsem ji, seč jsem mohl; posléze se mi podařilo

postaviti ji na nohy; spánek jí také posílil. Potáceli jsme se

opět kupředu ke světlu; za první zátočinou chodby ústil

otvor nad námi ven — zřeli jsme šedivou oblohu, z níž

crčel hustý déšť — potůček, který nás napojil, byla dešťová

voda, vtékající do skalní sluje.

Sluj byla temná a chladná; když jsme se vydrápali

otvorem ven, ovíval a posiloval nás vlahý caspacký

vzduch; i déšť byl teplejší než ovzduší temných skalních

chodeb. Měli jsme již teplo a vodu a byl jsem si jist, že co

nejdříve nám hostinný Caspak poskytne i maso a ovoce.

Když jsme stanuli na větším prostranství, odkud jsme se

mohli rozhlédnouti, shledali jsme, že jsme na vrcholu

útesů. Nemohli jsme doufati, že zde ulovíme nějakou zvěř.

Přišli jsme však na stromy, jichž jedlé plody ukojily náš

hlad.

Kapitola čtvrtá.

Dva dny jsme ztrávili na vrcholku skalních útesů;

odpočívali jsme. Skolil jsem drobná zvířata, jichž masem

jsme se živili — napršená dešťová voda pak sytila naši

žízeň. Sluneční paprsky a teplo nám vrátily lepší náladu.

209

Třetího dne z rána jsme se jali hledati sestup dolů, do

údolí. Pod námi poněkud na sever se rozprostíral velký

močál, v jehož kalných vodách se koupaly ženy kmene

Band-lu, po úpatí útesů pak stoupali vzhůru band-luuští

bojovníci, jdoucí na lov. Měli jsme kol dokola nádherný

rozhled. V dálce na západě jsme viděli protější břeh

vnitrozemského jezera, na jihozápadě se rýsoval větší jižní

ostrov. Poněkud dále na sever se rozprostíral severní

ostrov, o kterém Ajor šeptem pravila, že jest to sídlo

Wierooů, země Oo-oh. Jeho obrysy se ztrácely v mlze —

mohl býti od nás vzdálen dobrých šedesát mil.

Kdyby bylo bývalo ovzduší jasnější, byli bychom jej s

tak vysokého místa viděli zřetelněji; vzduch v Caspaku jest

prosycen vlhkostí a parami a proto vzdálené předměty jeví

velmi neostré obrysy. Ajor mi řekla, že země na východ od

Oo-oh jest její zemí, zemí Galuů. A ukázala na útesy na

jihu, které ohraničují území Galuů od země Kro-luů, mužů

šípů a luků. Zbývalo nám nyní projíti již jen území Band-

luů a Kro-luů a pak se octneme v Ajořině zemi — zbývalo

nám projíti ještě as třicet pět mil nepřátelskou krajinou,

přeplněnou pohádkovými netvory, překážkami a

nebezpečím. Nevím, co bych byl v oné chvíli dal za svůj

hydroplán, který by mne byl během dvaceti minut zanesl

do Ajořiny země.

210

Posléze jsme nalezli schůdnější plošinu, s které jsme

mohli seskočiti níže, odkud pak vedla stezka dolů do údolí

— neschůdná sice a zřejmě již dávno nepoužívaná.

Nejdříve jsem spustil Ajor a pak jsem se přehoupl dolů

sám; doznávám, že mi přitom vstávaly vlasy hrůzou na

hlavě, protože výše seskoku byla značná a stezka velmi

úzká — sráz pak dolů úplně strmý a hladký. Ajor mne

zachytila pevnou rukou; a sestupovali jsme spolu do údolí.

Naskytla se ještě as dvě neb tři obtížnější místa, ale jinak

byl sestup dosti schůdný, takže jsme brzy dostihli první

příbytky Band-luů. Pokračovali jsme nyní v cestě pomaleji,

jsouce stále připraveni na setkání s některým příslušníkem

kmene.

Prošli jsme as kol poloviny jeskyň Band-luů a teprve

tehdy nám zastoupil cestu statný chlapík.

»Kdo jste?« tázal se. Poznal mne a i já jsem jej poznal,

neboť byl jedním z těch, kteří mne zajali a odvedli do

skalní sluje. Jeho zrak se svezl se mne na Ajor. Byl to

úhledný muž s jasnýma, inteligentníma očima, rovným

čelem a skvělým fysickým zevnějškem — byl to nejvyšší

typ člověka, s jakým jsem se dosud v Caspaku setkal,

vyjímaje ovšem Ajor.

»Vy jste Galu,« řekl Ajor, »ale tento muž náleží k

jinému kmeni. Má sice tvář jako ostatní Galuové, ale

zbraně a podivné kůže, které nosí na svém těle, nejsou ani

z naší země, ani z Caspaku. Kdo jest to?«

»Jmenuje se Tom,« odvětila stručně Ajor.

»Takový kmen neznám,« opáčil pravdivě Baud-lu,

mávaje přitom výhružně oštěpem.

211

»Ano, jmenuji se Tom,« vysvětloval jsem, »a pocházím

ze země, která leží za Caspakem.« Snažil jsem se s

divochem vyjití smírně, jednak protože jsem musil šetřiti

municí, a pak chtěl jsem se uvarovati hluku, který by byl

způsoben výstřelem a přivolal k nám ostatní bojovníky

Band-luů. »Pocházím z Ameriky, ze země, o které jste

dosud neslyšel a hledám zde své druhy, kteří jsou též v

Caspaku. Nechci se s vámi utkati v boji. Nechte nás odejíti

v pokoji.«

»Vy jdete tam?« řekl a ukázal k severu.

»Ano,« odvětil jsem.

Poté Band-lu se na několik minut zamlčel —

pravděpodobně o něčem usilovně přemýšlel. Posléze se

opět ozval.

»Co jest toto?« tázal se. »A co toto?« A dotkl se přitom

mé pušky a pistole.

»To jsou zbraně,« odvětil jsem, »zbraně, které usmrcují

na velkou vzdálenost.« A ukázal jsem přitom na ženy,

které se koupaly dole v močálu. »Tímto,« a dotkl jsem se

pistole, »bych mohl zabíti tolik žen, kolik bych chtěl, aniž

bych se z tohoto místa hnul.«

Band-lu otvíral nedůvěřivě oči. »A tímto,« a zamával

jsem puškou, »bych mohl zabíti kteréhokoliv z oněch

vzdálených bojovníků.« A ukázal jsem na četu Band-luů,

ubírajících se na lov.

Band-lu se usmál. »Učiňte to,« zvolal rozhodně »a pak

teprve uvěřím i ostatní vaší řeči.«

»Ale já nechci zabíti vaše druhy,« odvětil jsem.

»Proč bych je zabíjel?«

212

»Proč ne?« stál na svém divoch. »Kdybyste byl zůstal v

zajetí, byli by vás zabili oni. A padnete-li jim nyní do ruky,

zabijí vás také a pak vás snědí. Já však vím, proč to

nechcete učiniti — protože jste lhal. Vaše zbraně nemohou

zabíti na velkou vzdálenost. Jsou to pouze podivně řezané

kyje. Nejste nic jiného, než pouhý nízký Bo-lu.«

»A proč chcete, abych zabíjel vaše druhy?« tázal jsem

se.

»Nejsou již mými druhy,« odvětil chvatně divoch.

»Včera o půlnoci vnitřní hlas mne povolal. Přišlo to do

hlavy jako blesk,« a tleskl přitom rukama — »uvědomil

jsem si, že se stanu dokonalejším. Dlouho jsem na to čekal.

Dnes jsem již Kro-lu. Dnes jdu do země coslupak

(neobydlená země), která se nalézá mezi územím Band-luů

a Kroluů a tam si zhotovím svůj luk, šípy a oštěp. Ulovím

rudosrstého jelena a z jeho kůže si vyrobím oděv, který

bude označovati můj nový stav, Až toto vše vykonám,

půjdu k náčelníkovi Kro-luů, který mne musí přijmouti

mezi své. Proto můžete zabíti tyto Band-lui, chcete-li sám

žíti, a pospěšte si, nemám času nazbyt.«

213

»Proč ale chcete zabíti mne?« tázal jsem se. Divoch se

na mne udiveně zadíval a po chvíli řekl: »Nevím, v

Caspaku nelze jinak, Nezabíjíme-li sami, jsme zabiti od

jiných a proto zabíjíme vždy raději sami kohokoliv, kdo

není příslušníkem našeho kmene. Dnes ráno jsem se skryl

ve své sluji, dokud ostatní neodešli na lov, protože by na

mně hned poznali, že jsem Kro-lu a zabili by mne.

Naleznou-li mne v coslupaku, zabijí mne; a chytí-li mne

tam Kro-luové dříve, než si opatřím zbraně a kůži, zabíjí

mne také. Vy také byste mne zabil, kdybyste mohl a proto

jsem přesvědčen, že lžete, tvrdíte-li, že vaše zbraně zabíjejí

na velkou vzdálenost, Kdyby tomu tak bylo, již dávno

byste mne byl zabil. Nemohu s vámi ztráceti čas,.Vaši ženu

odvedu s sebou ke Kro-luům, protože se mi líbí.« A zvedal

na mne výhružně svůj oštěp.

Měl jsem svojí pušku připravenou k ráně. Divoch stál

tak blízko u mne, že stačilo jen stisknouti kohoutek a byl

by odešel do věčných lovišť; dosud jsem však váhal.

Nemohl jsem se rozhodnouti zahubiti pro nic a za nic

lidský život. Divocha, který se řídil svými přirozenými

pudy, nemohl jsem považovati za nepřítele. Usilovně jsem

přemýšlel, jak to navléci, abych jej nemusil zabít. Ajor mi

stála po boku s nožem připraveným k ráně; tvářila se na

Band-lu velmi posupně.

214

A v okamžiku, kdy se mi zdálo, že mi nezbude nic

jiného, než poslati divocha na onen svět, zaslechl jsem

příšerný ženský křik, doléhající od močálu k nám. Band-lu

se zarazil a zíral dolů; i já jsem obrátil oči oním směrem.

Ženy vylezly z močálu a pomalu se ubíraly do svých slují,

byly však napadeny obrovským skalním lvem, který jim

zahradil svým tělem úzkou cestu ke slojím. Ženy zděšeně

vřeštěly a utíkaly zpět do močálu.

»To jim nepomůže,« řekl divoch vzrušeně. »To jim

nepomůže, protože lev bude čekati na břehu tak dlouho,

dokud nevyjdou a pak jich odvleče, kolik bude moci; a

mezi nimi jest jedna, o které jsem doufal, že se mnou půjde

ke Kro-luům… přišli jsme k Band-luům spolu z počátku,«

dodal smutně. A zdvihl oštěp nad svojí hlavu a hotovil se

jím mrštiti po lvu. »A ona jest mu nejblíže,« mumlal téměř

jen pro sebe divoch. »On ji uchvátí a pak již nikdy za mnou

ke Kro-luům nepřijde. Vše je marno. Nenajde se v Caspaku

bojovník, který by dovedl mrštiti oštěpem tak daleko.«

Zatím co divoch takto hovořil, zdvihl jsem pušku k líci

a zamířil jsem na lva. Když domluvil, stiskl jsem kohoutek.

Kule musila přesně stihnouti svůj cíl — páteř a srdce lva

— neboť šelma rázem klesla mrtva k zemi. Ženy v močálu

byly výstřelem právě tak poděšeny jako před chvílí

objevením se lva; když však si uvědomily, že velký hřmot

zničil jejich nepřítele, opatrně se plížily k mrtvole šelmy a

prohlížely si ji.

Hned po výstřelu jsem se obrátil k divochu, abych se

mohl brániti jeho případnému útoku; nebylo toho však

zapotřebí — zíral na mne s očima rozšířenýma údivem.

215

»Když jste dokázal toto, proč jste mne již dávno

nezabil?« tázal se mne.

»Řekl jsem vám přece hned při setkání,« odpověděl

jsem mu, »že se s vámi nechci utkati v boji — a nezabíjím

nikoho bez boje.«

Tento pojem byl zřejmě nad divochův rozum.

»Nyní věřím, že Caspak není vaší vlastí,« řekl, »protože

příslušník našeho kmene by si nenechal ujíti tak vhodnou

příležitost.«

Při těchto slovech divoch přeháněl — později jsem se

přesvědčil, že kmeny ze západního pobřeží a i Kro-luové z

východního pobřeží jsou mnohem méně krvežízniví.

»A vaše obdivuhodná zbraň!« pokračoval Band-lu.

»Ano, mluvil jste slova pravdy.« A prudce dodal: »Buďme

přáteli!«

Obrátil jsem se k Ajor a zeptal jsem se jí: »Mohu mu

důvěřovati?«

»Ano,« odvětila: »Proč ne? Přece vám on sám nabídl

přátelství?«

Nebyl jsem dosud tak dalece obeznámen s caspackými

zvyky a mravy, abych věděl, že pravdomluvnost a

spolehlivost jsou nejvýznačnějšími charakteristikami

tohoto primitivního lidu. Neznají přetvářky, zrady a falše.

»Můžeme jíti na sever spolu,« pokračoval Band-lu.

»Budu bojovati za vás a vy budete bojovati za mne. Až do

své smrti vám budu sloužiti, protože jste mi zachránil So-

al, kterou ohrožoval lev.« A odhodil oštěp na zem a zakryl

si oči oběma dlaněmi.

216

Obrátil jsem se tázavě k Ajor, která mi vysvětlila, že

tímto obřadem mi přísahá věrnost. »Nemusíte se již

obávati,« dodala.

»A co mám tedy nyní činiti?« tázal jsem se dále Ajor.

»Sejměte mu dlaně s očí a podejte mu oštěp.«

Učinil jsem dle její rady — Band-lu tím byl zřejmě

velmi potěšen. Otázal jsem se poté Ajor, co bych byl měl

učiniti, kdybych byl nechtěl přijmouti jeho přátelství.

Vysvětlili mi oba, že kdybych byl odepřel přijmouti

nabízené mně přátelství, v onom okamžiku, jakmile bych

se byl vzdálil z dohledu, stali bychom se opět nepřáteli na

život a na smrt. »Ale vždyť jsem jej před chvílí, když přede

mnou stál bezbranný, mohl lehce zabíti.«

»Ano, mohl,« odvětil Band-lu, »ale žádný člověk se

zdravým rozumem nezakryje své oči před někým, komu by

nedůvěřoval.«

Považoval jsem tato slova za zdvořilostní poklonu a

usoudil jsem z nich, že mohu svému novému příteli plně

důvěřovati. Byl jsem rád, že jde s námi, protože znal dobře

krajinu a byl neohroženým bojovníkem. Byl bych býval

měl rád s sebou takových chlapíků celý batalion.

Protože ženy mezitím vylezly z močálu a blížily se

vzhůru ke skalám, To-mar, můj nový přítel, navrhl,

abychom si pospíšili a prošli údolím dříve, než k nám

dojdou, protože by nás jistě zdržovaly. Spěchali jsme

úzkou stezkou dolů a prošli jsme kol jeskyň dříve, než

ženy. Volaly za námi, abychom na ně počkali, šli jsme

však chvatně dále, protože jsme se s nimi nechtěli setkati.

217

Ušli jsme sotva míli, když vtom jsme zaslechli, jak

někdo volá za námi To-mara jménem. Zastavili jsme se a

ohlédnuvše se, zřeli jsme, že za námi běží jakási žena —

byla dosti, hezká a jako všechny ženy v Caspaku poměrně

mladá.

»To je So-al!« zvolal To-mar. »Cožpak zešílela, že běží

za mnou?«

A v tom již So-al celá udýchaná stála před námi. Mne a

Ajor si vůbec nevšimla; upírajíc horečně rozšířené oči na

To-mara, volala: »Probudila jsem se! Jsem dokonalejší!«

»So-al!« vzkřikl vzrušeně To-mar,

»Ano,« pokračovala, »přišlo to na mne právě v

okamžiku, kdy jsem vystupovala z močálu; nevěděla jsem

však, že i na vás to přišlo. Vidím to ve vašich očích, To-

mar! Půjdeme spolu!« A vrhla se mu do náručí.

Byla to dojemná chvíle — pochopil jsem, že tito dva již

dávno se milovali a těžce nesli, že budou rozloučeni

podivným zákonem caspackého vývoje. Nechápal jsem

tento podivný zákon, který všemocně vládne za

caspackými útesy a nechápu jej dobře ani nyní.

To-mar řekl So-al, že já jsem zabil skalního lva, že Ajor

jest mojí ženou, a že musí ji ctíti právě tak jako mne.

Ajor a So-al se chovaly zprvu jako dvě kočky u jedné

misky, později se však spřátelily. So-al byla hezká a

podobala se mrštné a pružné tigřici. Ajor i já jsme si ji

oblíbili, a ona si také oblíbila nás.

218

Ježto se nám s To-marem a jeho družkou velmi dobře a

také bezpečněji postupovalo kupředu, nepostupovali jsme

napřed a zdrželi jsme se s nimi, aby si mohli opatřiti své

zbraně a ústroj. Spřátelili jsme se s nimi tak, že jsme

lítostivě očekávali den, až oni se přičlení k novému kmeni

a my půjdeme dále sami. To-mar nás varoval, že

pravděpodobně Kro-luové by nás příliš přátelsky nepřijali a

radil nám, abychom se jim vyhnuli. Kdybychom se byli

mohli s Kro-lui spřáteliti, bylo by nám to přišlo velmi

vhod, protože jejich území sousedilo s územím Galuů.

Kdyby nás přátelsky přijali, měla by Ajor již cestu k

domovu volnou. Až stanu na území Galuů, budu míti

polovici cesty za sebou, Vzpomínám-li si znovu na

všechny útrapy, divím se, jak mi štěstěna přála. A čím dále

budu postupovati k jihozápadu, tím větší nebezpečí se mi

bude stavěti do cesty — ohavní ještěří, divocí Aluové a

Ho-luové, kteří tvoří z jižní části Caspaku pravé peklo. A

co se stane ze mne, nesetkám-li se již se svými druhy? V

žádné krajině Caspaku, kterou jsem dosud prošel, nebyl

bych mohl obstáti; jakmile zásoby mého střeliva budou

vyčerpány, budu ztracen.

Mám sice naději, že mne Galuové přátelsky přijmou; ale

ani Ajor mi nemohla bezpečně a jistě říci, zda ano, či ne —

a přijmou-li, zda budu schopen vrátiti se opět do země

počátku a nenaleznu-li tam své druhy, zase zpět do

vzdálené severní krajiny Galuů? Pochyboval jsem o tom.

Ajor mne v oné době zasvětila do základů fatalistické

filosofie, která jest nezbytnou potřebou vnitřního

duševního klidu všech obyvatel Caspaku, právě tak jako

víra v Krista u křesťanů našeho světa.

219

Kapitola pátá.

Jedné noci, brzy poté, kdy jsme opustili skalní sluje

kmene Band-lu, seděli jsme kol ohně v bezpečné jeskyni.

A tehdy So-al položila Ajor nepředvídanou otázku. Ptala se

jí, proč opustila svůj kmen a proč odešla do daleké jižní

země Aluů, kde jsem ji nalezl.

Ajor zprvu váhala podati bližší vysvětlení; po chvíli si

však dala říci — a tak se stalo, že jsem seznal úplnou

historii jejího původu a života, Protože jsem nebyl

obeznámen s caspackými mravy a zvyky, vyprávěla Ajor

vše velmi podrobně.

220

»Já jsem cos-ata-lo,« počala Ajor svůj výklad. »Cos-ata-

lo, můj milý Tome, znamená ženu, která nepochází z vejce,

ženu, která nepřišla z počátku. Jako malé děcko sála jsem

matčin prs. Takové bytosti jako já se vyskytují jen u Galuů

a to ještě velmi zřídka. Většinu takových uchvátí

Wieroové; než moje matka mne skrývala tak dlouho,

dokud jsem nevyrostla tak, že mne Wieroové nemohli

rozeznati od těch, kteří přišli z počátku. Můj otec jest

velkým náčelníkem Galuů. Jmenuje se Jar. On i moje

matka přišli z počátku; moje matka byla velmi dokonalá,

takže jsem se narodila jako cos-ata-lo, jako všechny dítky

vaší rasy. Protože jest pravděpodobno, že i moje dítky

budou velmi dokonalé, vynikala jsem nad ostatní ženy

našeho kmene a byla jsem vyhledávána našimi muži. Ale

mně se z nich žádný nelíbil. Nedbala jsem jich.

Nejvytrvalejší z nich byl Du-seen, statečný bojovník,

kterého se můj otec bál, protože mu mohl lehce vyrvati

náčelnictví Galuů. Za Du-seenem stála většina novějších

Galuů, kteří teprve před nedávnem přestali býti Kro-luy —

a protože Du-seenova touha neznala mezí, čekali jsme

každého dne, že si vynalezne nějakou záminku, aby mohl

rozpoutati boj s mým otcem.

221

Du-seen toužil po mně, ač věděl, že o něm nechci ani

slyšeti. Později se můj otec dověděl, že se Du-seen spojil s

Wierooy; náš bojovník vrátil se z lovu pozdě v noci a třesa

se na celém těle vyprávěl mému otci, že viděl Du-seena,

jak na odlehlém místě za osadou rozmlouvá s Wierooy.

Zaslechl prý slova: »Pomůžete-li vy mně, pomohu i já

vám, vydám vám všechny cos-ata-lo, kteří jsou mezi

Galuy; za tuto úsluhu musíte však zabíti náčelníka Jora a

uvésti jeho přívržence ve zmatek.«

222

Když můj otec uslyšel tato slova, velmi se rozzlobil —

měl však také strach o mne, protože jsem cos-ata-lo.

Zavolal mne k sobě, sdělil mi, co mu náš bojovník řekl a

naznačil mi dva způsoby, jak bychom mohli zmařiti Du-

seenovu mstu. Buď jsem se měla státi jeho ženou a pak by

mne jistě nevydal v ruce Wierooů a ani by nedodržel

ohavnou smlouvu, kterou s nimi učinil, protože i moje

potomstvo bude cos-ata-lo — anebo musím utéci a skrýti

se do té doby, dokud Du-seen nebude zdolán a potrestán.

Vyvolila jsem si tuto druhou možnost a prchla jsem na jih.

Za hranicemi území Galuů jsem se nemusila obávati

Wierooů, kteří vyhledávají své oběti jen mezi příslušníky

nejdokonalejšího kmene. Již od počátku vládla mezi

Wierooy a Galuy příšerná nenávist — jest to odvěký boj o

ovládnutí caspackého světa. Kromě toho jest všeobecně

známo, že rasa, která první dostihne určitého bodu vývoje a

bude schopna ploditi svá vlastní mláďata obojího pohlaví,

ovládne ostatní tvorstvo. Wieroové první počali ploditi svá

mláďata — od té doby z žádného Galua se nestane Wieroo

— Wieroové plodí však jen mužská mláďata — proto

právě kradou naše mláďata a kradou jen cos-ata-lo, aby

mohli ploditi obojí pohlaví a ztenčovati náš počet. Galuové

plodí již ženská i mužská mláďata; ale Wieroové nás tak

bděle střeží, že málo mužských cos-ata-lo doroste do

mužství a ženské pak jsou valnou většinou pokradeny. A

ačkoliv naši úhlavní nepřátelé nás nenávidí, přece se

neodvažují nás vyhubit, protože by tím zahubili i sami

sebe.

223

Ale věřím, zdaří-li se nám jednou, že budeme všichni

cos-ata-lo, stane se z nás mocná rasa a skloní se před námi

celý svět.«

Ajor vždy mluvila o světě, jakoby neexistoval jiný svět

kromě Caspaku. Zdálo se, že nechápe můj původ, a že

nevěří, že existují tisíce jiných národů za pohraničními

útesy Caspaku. Snad si matně uvědomovala, že přicházím

ze zcela odlišné země. Kde ona země se nalézá a jak a

kudy jsem se dostal do Caspaku, s tím si valně nelámala

svoji malou, rozkošnou hlavičku.

»Nuže, prchla jsem,« pokračovala Ajor, »abych se

skryla; měla jsem v úmyslu překročiti jižní útesy země

Galuů a nalézti útočiště na území Kro-luů. Čekala mne

mnohá nebezpečí, ale nebylo vyhnutí.

Třetí noci jsem se uchýlila do rozlehlé jeskyně ve

skalách na hranicích mé rodné krajiny; příštího jitra však

již jsem měla přejíti do země Kro-luů, kdež jsem byla

bezpečna před nástrahami Wierooů. Nebála jsem se jiných

nesčetných nebezpečí, neboť každá cos-ata-lo raději si

zvolí sebekrutější osud, jen když neupadne do drápů

příšerných Wierooů, z jichž země se nikdy nikdo nevrátil.

Spala jsem v bezpečí několik hodin — poté jsem byla

probuzena šramotem před jeskyní. Měsíc jasně svítil, jeho

bílé světlo zalévalo prostor před vchodem — zřela jsem

před sebou příšernou siluetu Wierooa, Nemohla jsem

uniknouti. Jeskyně byla rozlehlá a východ byl úzký.

Zůstala jsem tiše ležeti, doufajíc, že netvor zde pouze

odpočívá, a až si oddychne, odejde, aniž by si mne všiml;

tušila jsem však, že přišel pro mne.

224

Čekala jsem sotva dýchajíc — Wieroo se blížil ke mně,

svitě svýma zářivýma očima; viděla jsem, že zřítelnice jeho

očí jsou upřeny na mne — Wieroové vidí ve tmě lépe než

lvi a tigři. Když byl vzdálen jen as na dva kroky, vyskočila

jsem a šíleně jsem se vrhla proti němu, chtějíc mu

uniknouti. Byl to šílený nápad, neboť i kdybych mu v první

chvíli unikla, pronásledoval by mne a dohnal. Uchopil mne

a ačkoliv jsem se zuřivě bránila, přemohl mne. Když jsme

tak spolu zápolili, strhla jsem s něj jeho bílé roucho —

Wieroo se rozzuřil, až se celý třásl a bil křídly o zem.

Ptal se mne, jak se jmenuji; neodpověděla jsem mu a

zuřil proto ještě více. Posléze mne zdvihl, rozepjal křídla a

vzlétl do čiré noci. Viděla jsem, jak se země zalitá

měsíčním jasem pode mnou ztrácí, ocitli jsme se nad

jezerem a zamířili jsme do krajiny Wierooů Oo-oh.

V dáli počaly se rýsovati mohutné obrysy země

Wierooů, když vtom se ozval nad námi šumot obrovských

křídel. Oba jsme se téměř současně ohlédli a zřeli jsme

párek obrovských jo-oos (pterodaktylů), kteří nás

pronásledovali. Wieroo zakroužil a snesl se nízko nad vodu

a zamířil k jihu, snaže se uniknouti pronásledovatelům. Jo-

oos, ačkoliv jejich těla nesmírně mnoho váží, velmi rychle

létají; ale Wieroové jsou přece rychlejší. Ačkoliv Wieroo

měl s sebou přítěž, letěl rychleji než jo-oos, o závod s

větrem. Chvílemi vzletěl velmi vysoko, kdež vál studený

vichr a obrysy země pod námi se ztrácely; ale jo-oos byly

nám stále v patách.

225

Ulétli jsme jistě velmi dalekou vzdálenost — soudila

jsem tak z nárazů větru na moji tvář. Nevěděla jsem ani,

kde se nalézáme. V tom Wieroo počínal slábnouti. Jeden

jo-oos nás dohnal a letěl nad námi. Můj únosce zamířil ke

břehu. Jo-oos jej zaháněl doleva a stále níže. Dech se mu

krátil a jeho mocná křídla se pohybovala již velmi těžce.

Jo-oos nás napadli, když jsme byli sotva deset stop nad

zemí — bylo to právě nad lesem. Jeden z ještěrů uchopil

Wierooa za pravé křídlo — když se chtěl vyprostiti, pustil

mne — padla jsem k zemi. Sotvaže jsem dopadla na zem,

uchýlila jsem se do lesa, vědoma, že tam za mnou jo-oos

nemohou. Ohlédnuvši se, viděla jsem, jak jo-oos mého

únosce trhají na kusy a požírají.

Byla jsem zachráněna; uvědomovala jsem si však, že

jsem ztracena. Ani jsem netušila, jak daleko se nalézám od

země Galuů; a bylo velmi nepravděpodobno, že se ještě

někdy živa a zdráva vrátím do své rodné země.

Svítalo; masožravé šelmy vyjdou brzy na lov; byla jsem

ozbrojena pouze nožem. Kol mne neznámá země,

neznámé, podivné květiny, stromy i traviny, odlišné od

našich severních rostlin. Narazila jsem na chlupatou

mužskou bytost tak ohavnou, jako Wieroo. Zachvěla jsem

se strachem a prchla. Prchala jsem před příšerným

nebezpečím, kterým se musili probíti moji předkové za dnů

svého vývoje; a chlupatý samec mne stále pronásledoval. A

brzy se k němu přidali i jiní. Byli to Aluové, lidé bez řeči, z

jejichž drápů jste mne, Tome, vysvobodil, A moje další

příhody znáte — a věřte, že bych je ráda prožila znovu,

protože mne dovedly k vám!«

226

Byl jsem velmi rád, že Ajor pronesla tato milá slova.

Kdokoliv by byl přátelstvím tohoto prostého a rozkošného

děvčete nadšen; ale když se mne dotkla, uvědomoval jsem

si, že tento dotyk budí ve mně podivné city. Byl to

neklamný projev lásky — a přesto jsem věděl, že nikdy

nebudu schopen milovati tuto malou barbarku. Zajímalo

mne její dobrodružství s Wierooem — domníval jsem se

totiž, že Wieroové jsou tvorové existující pouze v

mythologických bájích; kdykoliv jsem se o nich zmínil,

Ajor se tak chvěla, že jsem na ni nemohl naléhati a tak

Wieroové pro mne stále zůstávali tajemstvím.

To-mar a So-al byli již připraveni k přístupu ke kmeni

Kro-luů a chystali se nás opustiti, neboť jsme je nemohli

doprovoditi až do osady, aniž bychom sami sebe neuvedli

do nebezpečí a neuvedli své přátele v podezření. To-mar i

So-al přísahali, že budou našimi přáteli až do své smrti a

ujišťovali nás, že kdykoliv budeme potřebovati jejich

pomoci, že je máme jen zavolati; nepochyboval jsem o

upřímnosti jejich slov.

227

Dnešní den byl posledním dnem naší společné cesty.

Odpoledne jsme se měli rozloučiti. To-mar i So-al měli jíti

rovnou do osady Kro-luů, Ajor pak a já jsme se vyhnuli

osadě, abychom se nesetkali s příslušníky kmene šípů.

Když se To-mar a So-al blížili k své nové osadě, byli

zřejmě rozechvěni a přitom šťastni. Říkali nám, že jistě

budou příznivě přijati — to proto, že dokonalejší kmeny,

jelikož jsou početně mnohem slabší než kmeny primitivní,

vítají každý přírůstek. Jižní cíp ostrova se hemží opicemi,

Ho-luy; po nich přijdou Aluové, jichž jest o poznání méně,

než Ho-luů; Bo-luů jest méně než Aluů a Sto-luů jest opět

méně než Bo-luů. A tak to pokračuje až ke Kro-luům, jichž

jest nejméně. Galuové jsou však výjimkou, neboť jich jest

více než Kro-luů. Ajor mi tento úkaz vysvětlovala tím, že

vývoj u Galuů končí, takže jich již neubývá, naopak jsou

ještě rozmnožováni cos-ata-ly. Galuové přicházejí jak z

východního, tak i ze západního pobřeží. Na severním cípu

ostrova není také tolik divokých ještěrů a masožravých

šelem, které zahubí v jižních končinách mnoho příslušníků

primitivní lidské rasy.

Nyní jsem částečně chápal postup vývoje caspackého

života a dovedl jsem si vysvětliti nedostatek mláďat, s

kterými jsem se dosud v Caspacu nesetkal. Člověk v

Caspaku vyjde z počátku a během svého života prodělá

jednotlivé fáze vývoje, které lidská rasa dříve prodělávala

po mnohá, nesčetná století. Stále však jsem nedovedl

pochopiti, co vlastně jest původcem života v počátku, cor

sva jo?!

228

Bylo pozdě po poledni, když se To-mar a So-al s námi

rozloučili. Nebyli jsme příliš vzdáleni od osady Kro-luů;

naopak přiblížili jsme se k osadě tak blízko, že jsme si

musili zajíti směrem k jezeru, kdežto naši přátelé šli přímo

vyhledati náčelníka Kro-luů.

Ušli jsme s Ajor sotva míli neb dvě; právě když jsme

měli vyjít ven z hustého lesa, zřel jsem před námi četu

statných Band-lů bojovníků; okamžitě jsme se s Ajor skryli

v houští. Dle směru jejich pochodu jsme usoudili, že se

vracejí do svých jeskyň; kdybychom byli zůstali skryti,

byli by přešli kol nás, aniž by si nás byli všimli.

Ajor se dotkla lehce mého ramene. »Mají s sebou

zajatce,« zašeptala. »Je to Kro-lu.«

A tehdy jsem poprvé v životě spatřil skvěle vyvinutého

Kro-lua. Byl to nádherný divoch hrdého vzezření. To-mar

byl také statný chlapík; tento Kro-lu však již na prvý

pohled svojí úměrnou postavou dokazoval svůj dokonalejší

vývoj. Podle všech vnějších známek tento Kro-lu co

nejdříve se měl státi Ga-luem.

»Oni jej zabijí?« tázal jsem se šeptem Ajor,

»Ano, musí s nimi tančit tanec smrti,« odvětila Ajor.

Zachvěl jsem se, neboť i mně před nedávném hrozil

tentýž bídný osud. Připadalo mi nespravedlivě krutým, aby

ten, kdo se probil všemi příšernými stupni caspackého

života, měl klesnouti téměř u cíle. Strhl jsem pušku s

ramene a pečlivě jsem zamířil na jednoho Band-lu.

Zastřelím-li jej, skolím dva najednou, neboť druhý stál

právě za ním.

Ajor se dotkla mé ruky a řekla:

»Co chcete učiniti? Vždyť oba jsou našimi nepřáteli?«

229

208

230

»Chci jej osvoboditi od tance smrti,« odvětil jsem, »ať

již jest naším nepřítelem, nebo není,« a stiskl jsem spoušť.

Po výstřelu klesli k zemi dva Band-luové. Podal jsem

pušku Ajor a vytrhnuv z opasku pistoli, vykročil jsem proti

divochům, Band-luové neprchli po výstřelu jako jiní nižší

caspačtí divoši, Sotvaže mne spatřili, vyráželi z hrdel

divoké válečné křiky a zamávavše oštěpy nad hlavami, jali

se na mne útočiti.

Kro-lu stál jako socha a zíral, co se kolem něj děje.

Nesnažil se uprchnouti, ačkoliv neměl na nohou pouta a

band-luští bojovníci jej nehlídali. Všech deset šlo proti

mně. A dříve, než by někdo napočítal tři, srazil jsem z nich

tři výstřelem z pistole — v tom se ozval výstřel z pušky za

mnou a opět jeden divoch se zapotácel a padl. Statečná

malá Ajor! Dosud nikdy v životě nestřílela — sice jsem ji

již naučil mířiti a stisknouti spoušť.

Když divoši viděli, že jich polovina padla, zbývajících

šest se skrylo za nízkým křovím a zahájili válečnou poradu.

Byl bych si přál, aby raději odešli, protože jsem nesměl

plýtvati střelivem a bál jsem se, aby se na mne neotočili

snad znovu. A v tom již jeden z nich se zvedl a mrštil po

mně oštěpem. Zbraň letěla obloukem do výše a mířila

bleskurychle na Ajor. A v té chvíli jsem vystřelil svojí

nejlepší ránu v životě. Nemířil jsem, byl to podvědomý

výkon jediného zlomku vteřiny — z pistole vylétla kule a

srazila oštěp z vytčené dráhy. Band-luové vidouce tento

div, zuřivě zařvali a utekli směrem k jihu,

231

Obrátil jsem se k Ajor. Měla oči rozšířené děsem a byla

pobledlá, neboť se domnívala, že jí již udeřila poslední

hodinka; usmála se na mne, a oči se jí zaleskly pýchou.

»Můj milý Tome!« řekla a stiskla mi ruce. Byl jsem jejím

Tomem! Něco se mi chvělo v hrudi. Byl to podivný zmatek

či nadšení? A chvatně jsem se obrátil.

»Pojďme!« řekl jsem a šli jsme k zajatému.

Kro-lu se na nás lhostejně díval. Zdálo se mi, že

očekával, že jej zabijí; přesto však nedal najevo, že by měl

strach. Se svrchovaným zájmem si prohlížel moji pistol a

pušku, kterou Ajor dosud třímala v ruce. Pouta na rukou

jsem mu přeřízl nožem. Když jsem tak učinil, byl zřejmě

velmi překvapen a tázavě se na mne díval.

»Co chcete se mnou učiniti?« otázal se mne.

»Jste svoboden,« řekl jsem. »Chcete-li, můžete jíti zpět

do své osady.

»Proč mne nezabijete? Vždyť se nemohu brániti?«

»Proč bych vás zabíjel? Vždyť jsem pro vás nasadil

život svůj i život této mladé ženy.« Samozřejmě, že jsem

nepoužil v caspacké řeči »mladé ženy« — ovšem nemohu

zde hovořiti o hezkém, mladém děvčeti jako o »samici«.

Kro-lu na mne upřeně zíral as celou minutu. Poté řekl:

»Kdo jste, muži podivné kůže? Vaše samice jest Galu;

vy však nejste ani Galu, ani Kro-lu, ani Band-lu — neviděl

jsem dosud v životě takového tvora. Řekněte mi, odkud

přichází tak statečný bojovník a tak šlechetný nepřítel?«

»To by bylo příliš dlouhé vyprávění,« odvětil jsem;

»jistě postačí, řeknu-li vám, že nepocházím z Caspaku.

Jsem zde cizincem, ne však nepřítelem. Nikdo v Caspaku

není mým nepřítelem, kromě bojovníka Galuů Du-seena.«

232

»Du-seena!« zvolal Kro-lu. »Vy jste nepřítelem Du-

seena? A proč?«

»Protože chtěl ublížiti Ajor,« odvětil jsem. »Vy jej

znáte?«

»Nemůže jej znáti,« vmísila se do řečí Ajor. »Du-seen

již dávno odešel od Kro-luů, a když přišel mezi nás, změnil

si jméno jako všichni ostatní. Nemůže jej znáti, protože

Galuové a Kro-luové se navzájem neznají.«

Kro-lu se usmál. »Není tomu tak dávno, co od nás Du-

seen odešel,« řekl, »pamatuji se na něj zcela dobře;

nedávno chtěl změniti dokonce starodávné zákony

Caspaku; domlouval se s Kro-lui. Du-seen se chce státi

náčelníkem Galuů a chtěl, aby mu Kro-luové k tomu

dopomohli.«

Ajor byla zmatena. To, co slyšela, bylo skutečně

neuvěřitelné. Nikdy mezi Kro-lui a Galui nebylo

přátelských styků; vlivem divokých, nepsaných zákonů

Caspaku byli smrtelnými nepřáteli, neboť jen tímto krutým

způsobem mohou jednotlivé kmeny uchovati svojí

individualitu.

»A spojí se Kro-luové s ním?« tázala se Ajor. »Vtrhnou

do území mého otce Jora?«

233

»Mladší Kro-luové jsou tomuto plánu příznivě

nakloněni,« odvětil divoch, »neboť se domnívají, že se tak

stanou okamžitě Galui. Doufají, že si tím uspoří dlouhá léta

vývoje a jedním rázem se povznesou. My, kteří jsme starší

a zkušenější, jim vykládáme, že ačkoliv obsadí zemi Galuů

a budou nositi kůže a ozdoby zlatého kmene, přece

nebudou pravými Galui, dokud se vnitřně nepřerodí.

Říkáme jim také, že mnozí z nich se vůbec nikdy nestanou

Galui, protože nikdy nebudou dokonalejšími. Jest zcela

spravedlivo, že konáme někdy loupežné nájezdy na území

Galuů, bylo by však holým šílenstvím se tam usaditi. Já

trpělivě čekám, až vnitřní hlas mi řekne, že jsem se

povznesl a pak teprve přejdu. A cítím, že to nebude již

dlouho trvati.«

»Jak se jmenujete?« tázala se Ajor.

»Chal-az,« odvětil Kro-lu.

»Jste snad náčelníkem Kro-luů?« ptala se Ajor dále.

»Ne, Al-tan jest náčelníkem východních Kro-luů.«

»A ten jest proti nájezdu do území mého otce?«

»Ne, naopak on tomuto plánu přeje,« odvětil Kro-lu,

»protože si uvědomil, že jest »batu«. Již dávno před tím,

než já jsem přišel od Band-luů, byl náčelníkem a za dlouhá

léta jsem doposud na něm nepozoroval změny. Spíše se

vnějškem podobá více Band-luům, než Kro-luům. Přesto

však jest dobrým náčelníkem a statečným bojovníkem a

přemluví-li jej Du-seen pro svoji věc, Galuové budou

dlouho podrobeni náčelníku Kro-luů — i sám Du-seen —

protože Al-tan nikdy by se nespokojil s podřízeným

postavením a stane-li jednou vítězně v krajině Galuů,

nevzdá se bez boje.«

234

Zeptal jsem se, co to znamená »batu«. Obdržel jsem

vysvětlení, že »batu« značí »konec« — totiž stává se, že

vývoj jednotlivce v Caspaku končí na určitém stupni a není

schopen pokračovati dále až k úplné dokonalosti. Jsou

jedinci, kteří zůstávají až do smrti Alui; jiní zmírají jako

Bolu-ové, Band-luové nebo Kro-luové. Ho-luové prvé

generace stávají se Bo-lui — Band-luové jsou třetí

generací, Kro-luové pak šestou.

Ani tento výklad vývoje mně není zcela jasný, protože

jsem nemohl pochopiti, jak se mohou vyskytovati

jednotlivé generace lidí, kteří zřejmě nemají potomků.

Přesto však již mi počínalo svítati světélko poznání

podivných zákonů, které řídí vývoj v této zázračné zemi.

Uvědomil jsem si, že močálovité nádržky teplé vody, které

se nalézaly nedaleko sídel kteréhokoliv kmene, byly v

určité souvislosti s vývojem. Každodenní koupel žen ve

vlahé, zeleným šlemem porostlé vodě byla vynucena jistě

nějakým přírodním zákonem — přece se nekoupaly jen z

kratochvíle, nebo aby se omyly, spíše to mohl býti nějaký

náboženský obřad. Ani Ajor mi nemohla podati potřebný

výklad, poněvadž používala slov, kterým jsem nerozuměl.

Když jsme tak hovořili, bylí jsme náhle vyrušení

hlukem v okolních křovinách a brzy poté obklíčilo nás

téměř sto Kro-luů. Byli to vesměs statní bojovníci. Blížíce

se k nám zasypali Chal-aza spoustou otázek. Všichni byli

ozbrojeni těžkými luky a dlouhými šípy, opatřenými na

konci ostrými bodci. Na Ajor a na mne se dívali

polozvědavě a polopodezřívavě; když však vyslechli Chal-

azovo vyprávění, tvářili se již přívětivěji. Obrovský Kro-lu,

chlap jako hora, vedl slovo.

235

»To je Al-tan, náčelník,« představil mi jej Chal-az, líče

poté stručně mojí historii. Alt-an se mne pak podrobně

vyptával na zemi, ze které přicházím. Bojovníci se

seskupili kol nás, aby vše dobře slyšeli — ozývaly se

nedůvěřivé hlasy, když jsem jim vyprávěl o lodi a o

hydroplánu, který mne přenesl jako Jo-oa přes pobřežní

útesy. Zmínka o hydroplánu vyvolala bouři zjevné

nedůvěry a tu se mne zastala Ajor.

»Viděla jsem to vlastníma očima!« zvolala. »Viděla

jsem jej, jak přiletěl vzduchem a jak bojoval s velkým Jo-

oo. Aluové mne právě pronásledovali, jakmile jej však

spatřili, báli se a utekli.«

»Čí jest tato samice?« tázal se prudce Al-tan, zíraje

upřeně na Ajor.

Chvíli bylo ticho, Ajor pohlédla výmluvně na mne.

»Čí jest tato samice?« opakoval Al-tan svojí otázku.

»Jest moje,« odvětil jsem, ačkoliv mně tato slova šla

velmi těžce se rtů; byl jsem však rád, že jsem je vyslovil,

neboť hrdý a šťastný výraz Ajořiny tváře byl mi odměnou.

Alt-an zíral na Ajor několik okamžiků a pak se obrátil

ke mně. »A dovedete ji ubrániti?« tázal se polovýsměšně.

236

Položil jsem ruku na rukojeť bambitky a řekl jsem, že

ano. Al-tan si všiml pohybu ruky, podíval se blíže na

rukojeť pistole vyčuhující z torby a usmál se, Pak se

obrátil, vzal svůj luk, napjal tětivu a nasadil šíp. Jeho

bojovníci se sebevědomě usmívali. Jeho luk byl nejdelší a

nejtěžší ze všech luků země Kro-luů. K napnutí tětivy bylo

zapotřebí velké síly; než Alt-an napjal tětivu tak, že

kamenné ostří šípu se dotýkalo jeho ukazováčku — a to

velmi lehce, bez námahy. Pak zamířil a pustil tětivu — šíp

čněl polovicí své délky z kmene dvaceticentimetrového

stromu, vzdáleného od nás as padesát stop. Al-tan a jeho

bojovníci se obrátili na mne vyzývavě se usmívajíce. Poté

Al-tan, snad aby udělal na Ajor dojem, se pohupoval z

nohy na nohu a pokyvoval rameny jako opilý zápasník v

předměstské krčmě.

237

Viděl jsem, že se musím také ukázati a tak jsem se

chopil pušky a zamířil na dosud se kymácející šíp, stiskl

jsem spoušť. Když se ozval výstřel, Kro-luové couvli a

hrozivě zvedli zbraně; když však zřeli, že se usmívám,

dodali si odvahy, vrátili se a prohlíželi strom; šíp

náčelníkův zmizel a v kmeni bylo viděti díru, kudy projela

kule z mé pušky. Byla to skutečně dobrá rána — nutnost

jistě vedla mojí kuli; musil jsem rozstřeliti šíp, abych si

získal autoritu mezi divochy. Tento výkon skutečně působil

na prosté bojovníky, ovšem Al-tanovu přízeň jsem si tím

nezískal. Snad dříve byl by mne vedle sebe snesl jako

neškodného a zajímavého tvora, nyní však na mne pohlížel

zcela jinak. A nemohl jsem se tomu ani podivovati,

poněvadž jsem jej svým výkonem zesměšnil v očích jeho

vlastních bojovníků. Který král, ať již divoch neb

civilizovaný člověk, by beztrestně strpěl takovou

vyzývavost. Když jsem viděl, že se na mne zlověstně dívá,

snažil jsem se co nejrychleji ukončiti rozhovor a jíti dále —

bál jsem se o Ajor; Al-tan však mne divokým posunkem

zadržel a jeho bojovníci se kol nás semkli v úzký kruh.

»Co to má znamenati?« tázal jsem se. Dříve než Al-tan

mohl odpověděti, ujal se nás mocným hlasem Chal-az.

»Má toto snad býti vděčnost náčelníka Kro-luů, Al-

tane?« tázal se Chal-az. »Tak se chcete odvděčiti tomu,

kdo zachránil z drápů Band-luů vašeho bojovníka před

tancem smrti?«

Al-tan se na chvíli odmlčel, poté zjasnil čelo a vykouzlil

na tváří klamavý úsměv a řekl: »Cizinci neublížím. Chci jej

však dnes v noci pohostiti v naší osadě. Zítra ráno může

jíti, kam mu bude libo. Al-tan jej nebude zdržovati.«

238

Tato odpověď mne valně neuspokojila; byl bych však

rád si prohlédl vnitřek osady Kro-luů — a měl-li Al-tan

zrádné úmysly, mohl je právě tak dobře provésti nyní, jako

zítra ráno — spíše během noci se mně mohla naskytnouti

příležitost, abych společně s Ajor vyvázl z jeho drápů —

nyní, kdy jsme byli obklopeni těsným kruhem bojovníků,

to bylo zhola nemožno. A proto, abych nevzbudil váháním

zbytečné podezření, přijal jsem na oko srdečně jeho

pozvání. Al-tan byl spokojen. Když jsme šli do osady, šel

vedle mne a vyptával se mne na zemi, ze které přicházím,

na její obyvatele a mravy. Divil se, že v naší zemi můžeme

volně přecházeti ve dne i v noci, beze strachu, že by nás

pozřela dravá zvířata neb ještěři; když jsem mu vykládal o

našich velkých armádách, které si jednotlivé národy

vydržují, domníval se, že se jen navzájem pobíjejí.

»Jsem rád,« řekl, »že nebydlím ve vaší zemi mezi tak

divokým národem. Zde v Caspaku lidé bojují spolu, jen

když se setkají — a naše zbraně jsou určeny pouze pro

obranu a k lovu zvěře. Nerobíme zbraně jen na zabíjení lidí

jako vy. Vaše země jest skutečně příšernou divočinou —

jste jistě rád, že jste odtamtud unikl do bezpečného

Caspaku.

Al-tan byl v tomto domnění utvrzen, když jsem mu

vyprávěl o velké válce, která právě v Evropě již po dva

roky zuřila, když jsem vyplul z domova.

239

Během cesty do osady Kro-luů byli jsme obtěžováni

nesčetnými divokými šelmami a třikráte jsme byli

napadeni příšernými netvory. Al-tan to pokládal za

samozřejmé, útočil s napřaženým oštěpem, neb je srážel k

zemi těžkými šípy a hovořil pak dále, jakoby se nic nestalo.

Dva bojovníci byli zraněni a jeden roztrhán velkým

rhinocerem. Ostatní odvlekli mrtvolu s cesty a nechali ji

dravcům napospas. Úlovky, které Kro-luové nechávali

ležeti vedle cesty, byly by anglického lovce uvedli v

nadšení. Kro-luové odřezali jedlé části masa a vzali je s

sebou — byli již obtíženi jinými úlovky, rhinoceří maso

však jim velmi chutnalo a proto je vlekli s sebou.

Krunýř rhinocera ukryli na známých místech, protože z

něj hotovili sandály, povrch štítů a rukojeti nožů. Štíty

Kro-luů mne velmi zajímaly, obzvláště poté, když jsem

viděl, jak jich používají v boji proti šelmám.

240

Z nenadání nás napadl skokem z hustého křoví

rozdivočelý tigr. Kro-luové jej zasypali deštěm oštěpů.

Útok byl veden příliš z blízka, takže nemohli použíti luků a

šípů. Poraněný tigr, řvoucí bolestí a zlostí, vrhl se na Chal-

aza. Stál jsem nedaleko s puškou v ruce, nemohl jsem však

zasáhnouti do boje, abych nepostřelil některého z Kro-luů,

Chal-az však nebyl útokem příliš překvapen. Odhodil luk a

skrčil se pod široký, oválný štít, v jehož středu byl otvor as

patnáct centimetrů široký. Štít byl připoután řemeny k jeho

levé paží, v pravici pak třímal svůj těžký nůž. Zvíře,

krvácející z mnoha ran, dopadlo na štít a srazilo Chal-aza i

se štítem k zemi. Tigr kousal a drásal drsnou rhinoceří

kůži, jíž byl štít pokryt, Chal-az pak mu rozbodával nožem,

který prostrkoval otvorem ve štítu, vnitřnosti. Nebylo

dosud rozhodnuto, kdo zvítězí — když se Kro-luové

poněkud rozestoupili, namířil jsem na šelmu a skolil jsem

ji.

A pokračovali jsme v pochodu do osady.

241

Když jsme spatřili ohradu osady Kro-luů, byla již téměř

tma. Osada se skládala z několika set rákosových chatrčí,

které stály ve skupinách po dvou až po sedmi. Chatrče byly

šestihranné; bylo-li jich více pohromadě, podobaly se

včelím plástům. Jedna chatrč skýtala obydlí pro jednoho

bojovníka a jeho ženu; bylo-li ve skupině více chatrčí,

znamenalo to, že měl více žen. Ohrada obklopující osadu

byla sroubena z hustě vedle sebe do země zaražených kůlů,

po nichž se plazily do výše pichlavé rostliny. Kůly byly

nakloněny směrem ven as v úhlu třiceti stupňů. Aby se

udržely takto v šikmé poloze, byly zvenčí podepřeny

jinými kratšími kůly, které byly zaraženy do země opět

opačně. Vršek kůlů byl opatřen špičatými klacky, které

čněly na všechny strany.

Jediný vstup do ohrady tvořil malý otvor as tři stopy

široký a tři stopy vysoký, zahrazený zevnitř as šesti

širokými břevny, které byly sroubeny dvěma jinými,

položenými napříč.

Když jsme vstoupili do osady, byli jsme přivítáni

hloučkem zvědavých bojovníků a žen, kterým Chal-az

podrobně líčil službu, kterou jsem mu prokázal. Kro-luové

nás velmi vlídně přijali1 a jevili o nás nevšední zájem, snad

proto, že Chal-az byl nejpopulárnějším mužem kmene.

Obdarovali nás náhrdelníky ze lvích a tigřích zubů, dávali

nám vybrané kousky sušeného masa, krásně ozdobené

hliněné hrnce. Al-tan potměšile přihlížel těmto projevům

pozornosti, jsa sžírán vnitřní žárlivostí, protože jsme

zachránili Chal-aza.

242

Posléze jsme se dostali k chatrči, kterou nám vykázali,

uvařili jsme si maso a plodiny, které nám ženy kmene

přinesly; dostali jsme také mléko — první mléko, které

jsem okusil v Caspaku — a sýr z mléka divokých koz, a

med a podivný, jako placky pečený chléb z mouky mleté z

caspackého obilí; ba přinesli nám i hrozny a kvašenou

šťávu z hroznů. Byla to moje nejbohatší večeře, kterou

jsem jedl od té doby, co jsem opustil palubu Toreadora a

černého kuchaře Bowena Tylera mladšího.

Kapitola šestá.

Po jídle jsem si ukroutil cigaretu a natáhl jsem se na

hromadu kožešin před vchodem do chatrče, Ajor si opřela

hlavu o můj klín. Byl jsem zcela spokojen. Poprvé od

onoho okamžiku, kdy jsem se přenesl přes pobřežní útesy

Caspaku, cítil jsem se opět bezpečen. Hladil jsem Ajořiny

sametové líce i její bohatý vlas, který byl sepnut zlatou

síťkou. Její jemné prsty uchopily moji ruku a přitiskly ji ke

rtům. Nedovedl jsem se již zdržeti; přivinul jsem ji k sobě,

stiskl ve vřelém objetí a zavřel jsem jí ústa dlouhým,

vlahým polibkem. Dnes poprvé láska a vášeň vstoupily do

našeho poměru. Byli jsme zcela sami a tato chatrč nám

patřila až do rána.

243

Zaslechl jsem, jak směrem od východu z ohrady se

ozývají mužské hlasy, jak stráže volají a někdo jim

odpovídá. Napjatě jsme naslouchali. Patrně se někteří

opozdilí lovci vraceli domů. Slyšeli jsme, jak vstupují do

osady a jak psi na ně štěkají. Zapomněl jsem až dosud se

zmíniti o psech Kro-luů. Celá osada jich byla plná;

podobali se vlkům; ve dne hlídali na pastvě stáda krav —

připadlo vždy na jednu krávu deset psů. V noci krávy byly

zahnány do ohrady chráněné před masožravými šelmami a

psi byli odvedeni do osady. O potravu se jim nikdo nestaral

a živili se jen tím, co si sami ulovili.

Brzy poté, když utichl ruch u vchodu, chtěli jsme se s

Ajor uchýliti do naší chatrče, když vtom se před námi

objevil bojovník a osloviv nás, řekl nám, že si Al-tan přeje,

bych k němu přišel. Vyzvání i přátelský způsob řeči a

chování posla bylo tak srdečné a tak mne mile překvapilo,

že jsem zapomněl na obvyklou ostražitost a ochotně jsem

šel, řka Ajor, že se brzy vrátím. Když jsme se zvečera

usadili v chatrči, odložil jsem zbraně a ani nyní jsem je

nevzal s sebou, vida, že Kro-luové nosí v osadě s sebou jen

lovecké nože.

Celá osada byla naplněna ovzduším klidu a míru, takže

jsem tím byl po tolika strastech velmi příjemně překvapen

— pojedl jsem lotosový květ bezstarostného bezpečí.

244

Posel mne vedl labyrintem uliček mezi chatrčemi na

větší prostranství ve středu osady. Na jednom konci tohoto

prostranství stála podélná chatrč, největší ze všech, které

jsem zde spatřil — před jejím vchodem bylo shromážděno

mnoho bojovníků, vnitřek chatrče byl osvětlen a plný

divochů. Kromě toho bylo na prostranství množství psů,

kteří mne očichávali a jistě měli na mne sto chutí, protože

jsem byl příslušník jiné, jim neznámé rasy — mého

průvodčího si totiž ani nevšimli. Uvnitř poradní chatrče

zřel jsem množství bojovníků sedících na zemi. Na jednom

konci oválné prostory, kterou bojovníci ponechali volnou,

stál Al-tan a jakýsi bojovník, o kterém jsem okamžitě

usoudil, že jest to Galu — později jsem si všiml, že jest zde

přítomno mnoho Galuů. Do stěn chatrče bylo zaklenuto

několik planoucích loučí; nad každou loučí byla kamenná

stříška, která chránila hořlavé a vyschlé stavivo před

vzplanutím. A mezi bojovníky pobíhalo množství

polodivokých psů.

Když jsem vstoupil, bojovníci se na mne zvědavě dívali,

zvláště Galuové. Můj průvodčí mne zavedl až do středu

před Al-tana. Vtom jsem cítil, jak po mně chňapá nějaký

příliš drzý pes — i na záda mi skočil, Když jsem se obrátil,

spatřil jsem obrovského airedalského terriera.

Přimhouřené oči terriera i jeho dozadu sklopené uši a

radostný štěkot mne poučil, že se ho nemám co obávati,

Poznal jsem ho, klekl jsem na zem, hladil jsem jej a mazlil

jsem se s ním. Terrier vyl a štěkal radostí. Byl to Nobs, náš

milý, starý Nobs, Nobs Bowena Tylera, který mne kromě

svého pána měl nejraději.

»Kde jest pán tohoto psa?« zeptal jsem se Al-tana.

245

Náčelník Kro-luů ukázal na Galua, který mu stál po

boku. »Ten pes náleží Du-seenovi, Galu,« odvětil.

»Ten pes náleží Bowenovi Tylerovi mladšímu ze Santa

Monica,« opáčil jsem ostře, »a chci věděti, kde se nalézá

jeho pán.«

Galu se na mne osopil:

»Ten pes jest můj,« řekl. »Přišel ke mně z počátku a liší

se od všech caspackých psů, protože jest poslušný a přesto

se dovede skvěle rvát. Nedám jej nikomu a muže, o kterém

hovoříte, neznám.«

Tedy tento muž byl Du-seen. Muž, před kterým Ajor

prchla. Napadlo mne, že snad ví, že Ajor se nalézá zde, a

že snad i proto mne sem zavolali. Teprve, když mi Al-tan a

ostatní počali klásti otázky, jsem se upokojil. O Ajor se

nikdo ani slovem nezmínil. Jejich zájem byl soustředěn na

podivný svět, ze kterého přicházím, na moji cestu

Caspakem a na mé budoucí záměry. Odpovídal jsem jim

pravdivě, poněvadž jsem neměl důvod, proč bych před

nimi něco skrýval — ujistil jsem je, že chci nalézti své

druhy a pak se vrátiti domů, do své země.

246

Zevnějšek Du-seena a ostatních Galuů mne přesvědčil,

proč jsou v Caspaku nazýváni zlatým národem — jejich šat

i zbraně jsou ozdobeny z masivního neb z tepaného zlata,

Galuové byli muži ztepilých, přímých postav a úhledných

tváří. Kol hlavy nosili zlaté pásy a s beder jim visely dolů

leopardí kůže — odznak příslušenství ke kmeni. Kromě

kůže měli ještě na sobě lehkou, pestře barbarsky

vzorkovanou vlněnou pokrývku — byla to první tkanina,

kterou jsem v Caspaku spatřil, Ajor neměla na sobě

pokrývky; pravděpodobně ji ztratila za hrůzného letu s

Wie-rooem; neměla na sobě také tolik těžkých, zlatých

ozdob, jako mužští příslušníci jejího kmene.

Audience trvala téměř celou hodinu a poté mi Al-tan

pokynul, že mohu opět odejíti do své chatrče. Během mého

vyprávění Nobs ležel klidně u mých nohou — jakmile jsem

vstal, šel okamžitě za mnou, Du-seen jej volal k sobě,

ovšem marně. Byl jsem již téměř u dveří, když Al-tan vstal

a volal mne zpět.

»Stůjte, cizinče! Du-seenovo zvíře jde s vámi.«

»Tento pes nepatří Du-seenovi,« odvětil jsem. »Patří

mému příteli a zůstane u mně tak dlouho, dokud nenalezne

svého pána.« A chystal jsem se znovu odejíti. Sotva jsem

popošel několik kroků, zaslechl jsem za sebou hluk — v té

chvíli se někdo ke mně nachýlil a zašeptal: Kazar!« —

Kazar! značí v caspacké řeči: »dejte si pozor!« To-mar

mne varoval. Sotvaže domluvil, odskočil ode mne stranou,

aby si toho nikdo nevšiml. Když jsem se obrátil, spatřil

jsem, jak Du-seen s Al-tanem jdou za mnou; z výrazů

jejich tváří jsem seznal, že jsou oba rozzuření.

247

Du-seen se ke mně blížil s vytaseným nožem, »To zvíře

je moje!« zařval. »Vy mně je chcete ukradnouti?!«

»Není moje ani vaše,« odvětil jsem, »a také jsem vám je

neukradl. Půjde-li pes sám za vámi, nechť jde, já mu v tom

nebudu brániti; půjde-li však za mnou, ani vy mu nesmíte

brániti.« A obrátiv se k Al-tanovi, řekl jsem: »Není to snad

správné rozhodnutí? Nechť pes sám si vyvolí svého pána.«

Du-seen nevyčkal Al-tanovy odpovědi, vrhl se na Nobse

a uchopil jej za kůži na krku. Nebránil jsem mu v tom,

poněvadž jsem již předem věděl, co bude následovati.

Nobs divoce zavrčel, vytrhl se Du-seenovi z ruky a vrhl se

mu jako blesk na hrdlo. Du-seen couvl a čelil útoku

mocnou ranou pěstí, a hned na to vytrhl z opasku nůž.

Kdybych byl na Nobse v oné chvíli nepromluvil, byl by se

jistě vrhl znovu na Galua. Měkce jsem jej vyzval, aby lehl.

Nobs chvíli váhal, srst se mu ježila a cenil tesáky na svého

nepřítele — byl to však velmi dobře cvičený pes, sám jsem

jej často v Santa Monica učil různým kouskům — pak

zavrčel, chňapl do prázdna a šel poslušně ke mně.

248

Du-seen, rudý zlostí, byl by zjevně rád tento spor

vyrovnal osobně se mnou, Alt-an však s ním poodešel

stranou a něco mu zašeptal; pak oba odešli a i já jsem se s

Nobsem vracel do chatrče k Ajor. Když jsme přecházeli

hlavní prostranství, viděl jsem Chal-aza — přešli jsme tak

těsně kolem sebe, že jsme si viděli přímo do očí; pozdravil

jsem jej a oslovil; přešel kolem mne, aniž by dal nějak

najevo, že mne zná. Byl jsem tímto jeho chováním velmi

překvapen; vzpomněl jsem si v onom okamžiku na To-

mara, jak mne varoval a jak také rychle ode mne odešel,

aby snad někdo neviděl, že se mnou mluví. Snažil jsem se

nějak logicky si vysvětliti jejich podivné chování, vtom

však mne z úvah vyrušil hluk výstřelu. Okamžitě jsem se

dal do běhu, neboť jsem si uvědomil, že v celém území

Kro-luů existuje pouze jediná puška, kterou jsem nechal

Ajor v chatrči.

Měl jsem strach o Ajor; věděl jsem, že jistě ona

vystřelila v obraně, poněvadž bylo vyloučeno, aby rána

vyšla sama náhodou. Když jsem opouštěl chatrč, domníval

jsem se, že Ajor i já jsme v bezpečí mezi přáteli; audience

u Al-tana, přítomnost a vyzývavost Du-seena a podivné

chování Chal-aza a To-mara vzbudily mé podezření; řítil

jsem se spletí uliček mezi chatrčemi a srdce mi téměř ani

netlouklo úzkostí.

249

Mám velmi dobře vyvinutý smysl pro směr a orientaci

— vycvičil jsem si jej přímo skvěle potulkami v horách a

pláních své vlasti, takže jsem v několika okamžicích stál

před chatrčí, v níž jsem zanechal Ajor. Když jsem stanul

před vchodem, zavolal jsem jí nahlas jménem. Nedostalo

se mi odpovědi. Vytáhl jsem z kapsy krabičku zápalek a

rozškrtl jsem; sotvaže plamének zaplápolal a osvětlil

vnitřek chatrče, vrhlo se na mne as půl tuctu bojovníků, než

přes to jsem si všiml, že v chatrči není ani Ajor, ani moje

puška a bambitka,

250

Sotvaže mne Kro-luové povalili na zem, ozvalo se za

mnou zlobné zavrčení. Ve chvatu jsem na Nobse úplně

zapomněl. Jako pominutý ďábel vrhl se na Kro-lui a sápal

je svými ostrými tesáky. Kdyby mně byl Nobs nepřišel na

pomoc, byli by mne jistě zdolali; Nobs na ně však dorážel

tak, že, aby uchránili holé životy, musili mne volky

nevolky pustiti. Jeden z nich snažil se zasáhnouti mne do

hlavy kamennou sekerou; uchopil jsem jej však za rámě,

strhl jsem jej pod sebe a pak teprve se mi podařilo vstáti. A

přehodiv si svého protivníka zákrčním hmatem přes bedra,

mrštil jsem jím o rohový kůl na protější stranu chatrče.

Nobs mezitím odpravil jednoho z útočníků, takže zbývali

proti nám již jen čtyři. Tomu, kterým jsem mrštil o kůl,

jsem odebral kamennou sekeru a nůž. Kro-luové byli proti

mně ve výhodě, protože byli na své zbraně zvyklí, já pak

jsem měl kamennou sekeru poprvé v životě v ruce. Nebýti

Nobse, bylo by to se mnou velmi špatně dopadalo. Neviděl

jsem dosud psa tak zuřivě útočiti. Kro-luové, ačkoliv byli

na stálý boj se šelmami zvyklí, stáli před ním jako

omámeni, protože nechápali, jak podivné zvíře z cizího

světa může tak svorně bojovati člověku po boku.

Spojenému úsilí nás obou se nám je posléze zdařilo zdolati

jednoho po druhém.

251

Když poslední klesl k zemi, slyšel jsem dusot mnoha

lidí, kteří běželi od hlavního prostranství směrem k nám.

Kdyby mne byli zajali, byli by mne jistě usmrtili. Než

nemohl jsem opustiti osadu dříve, dokud jsem se

nepřesvědčil, co se stalo s Ajor a byla-li zajata, musil jsem

ji dříve osvoboditi. Ovšem útěk z osady byl velmi obtížný,

ne-li dokonce nemožný; ovšem zajali-li by mne, nemohl

bych Ajor stejně nic prospěti; a tak provázen zkrváceným,

přesto však radostně štěkajícím Nobsem pustil jsem se

směrem k severnímu konci osady.

Skutečně musím doznati, že jsem si v oné chvíli

připadal neskonale bezmocným — byl jsem sám, neměl

jsem ani své zbraně; o sebe jsem neměl valný strach, trnul

jsem však úzkostí, co se as děje s Ajor. Kde asi je? V čí

moci se nalézá? Uvědomoval jsem si, že asi již nikdy

nebudu moci si zodpověděti tyto otázky, přísahal jsem však

v duchu, že svojí kůži prodám velmi draho. A musím

doznati také, že přesto, že jsem lnul ke svým přátelům,

kteří mne doprovázeli na Capronu, a že Bowen Tyler

mladší byl mým nejlepším přítelem, nechvěl jsem se

úzkostí při pomyšlení na jejich neblahý osud jako nyní, kdy

jsem nevěděl, co se děje s Ajor — byl jsem zoufalý, řinul

se ze mne chladný pot, toužil jsem po nicotném,

polodivokém, barbarském ženství, o jehož existenci jsem

před několika týdny dosud ani nesnil.

252

Čím na mne vlastně působila? Byl jsem snad očarován,

že moje mysl nebyla schopna chladné úvahy, a rozum se

proměnil v jakýsi šílený cit, který jsem se neodvažoval

nazvati láskou? Dosud nikdy jsem nebyl zamilován. Jak by

to bylo možno, abych já, Thomas Billings, osobní tajemník

pana Bowena Tylera staršího, jednoho z hlavních sloupů

amerického průmyslu a nejznamenitějšího muže v

Kalifornii, byl zamilován do… do… neodvážil jsem se

doříci svoji myšlenku; a přece dle normálních amerických

názorů Ajor nebyla ničím jiným; u nás doma pro její krásu,

pro její krásně zbarvenou pleť, pro zvyky a mravy jejího

kmene, byla by malá Ajor nazvána squaw. Tom Billings se

zamiloval do squaw! Otřásl jsem se při této myšlence.

A vtom jsem ji zřel opět v duchu před sebou — zřel

jsem svoji malou Ajor, vzpomněl jsem si na nedávnou

rozkošnou chvíli, kdy jsme se svírali v objetí, a naše rty

byly spojeny; a byl bych sám sebe ztloukl za své ohavné

úvahy.

Tyto myšlenky mi vířily hlavou, když jsme s Nobsem

prchali tmou spletitých uliček mezi chatrčemi; kročeje a

hlasy těch, kteří nás pronásledovali, doléhaly k našemu

sluchu. A stále jsem zřel v duchu před sebou svoji malou,

milovanou barbarku Ajor. Moje snění bylo znenadání

přerušeno šepotem, který se ozval z jedné chatrče, kol níž

jsem právě šel. Někdo mne zavolal jménem a hned poté

stanul někdo vedle mne s nožem v ruce. Byl to Chal-az.

212

»Rychle!« zašeptal. »Vejděte do mé chatrče, zde vás

nikdo nebude hledati.«

253

Váhal jsem, vzpomenuv si na jeho chování před chvílí;

Chal-az jakoby četl mé myšlenky, vyvedl mne z pochyb:

»Nemohl jsem na prostranství s vámi mluviti, abych

nevzbudil podezření — nebyl bych vám mohl nyní pomoci

— Al-tan vás nenávidí a chce vás zničiti, smluvil tento

plán s Galuem Du-seenem.«

Vstoupil jsem s ním do chatrče, Nobs byl mně stále v

patách; prošli jsme několika místnostmi do odlehlé

místnosti bez oken, osvětlené spoře blikajícím kahánkem;

otvorem ve stropu unikal kouř z prskajícího kahánku. Chal-

az mne vyzval, abych usedl na hromadu koží.

»Jsem vaším přítelem,« řekl. »Vy jste mi zachránil život

— a nejsem tak nevděčný, jako batu Al-tan. Chci vám

pomoci, a věřte, že jsou mezi námi mnozí, kteří chtějí s

vámi bojovati proti Al-tanovi a odrodilci Galuů, Du-

seenovi.«

»Ale kde je Ajor?« tázal jsem se, jsa úzkostliv o její

osud — na mém osudu mně nyní valně nezáleželo.

254

»Ajor jest také v bezpečí,« odvětil Chal-az. »Dozvěděli

jsme se o Al-tanových a Du-seenových záměrech. Du-seen,

jakmile zvěděl, že Ajor jest zde, okamžitě ji chtěl; Al-tan

mu ji slíbil; když pro ni bojovníci šli, To-mar se k nim

přidal. Ajor se zuřivě bránila. Zabila jednoho z bojovníků,

a pak, když ji naši odebrali zbraně, vzal ji do náručí a

nařídil ostatním, aby se postarali o raněného, který však již

byl mrtev a při návratu zajali mne, sám pak že odnese Ajor

k Al-tanovi; a namísto aby jí odnesl k Al-tanovi, zanesl ji

do vlastní chatrče, kdež také byla skryta se So-al. To vše se

sběhlo velmi rychle. Byli jsme s To-marem v poradní

chatrči právě v okamžiku, kdy Du-seen se snažil vám

uzmouti psa. To-mar pak běžel s bojovníky k vaší chatrči,

já pak jsem zůstal na stráži v poradní chatrči, abych vám

byl nápomocen, bylo-li by to zapotřebí. Co se stalo poté, to

již víte.«

Poděkoval jsem mu za jeho oddanost a prosil jsem ho,

by mne dovedl k Ajor; řekl mi, že jest to nyní nemožné,

protože uličky jsou plny bojovníků, kteří po mně slídí. A

skutečně bylo venku slyšeti ruch slídičů, kteří se v

jednotlivých chatrčích po mně vyptávali. Chal-az si stoupl

před vchod do svých chatrčí, aby zabránil případnému

prohledávání.

Chal-az byl několik hodin vzdálen — připadalo mi to

jako věčnost. Zvuky kročejů mých pronásledovatelů již

dávno utichly; byl jsem již jeho nepřítomností znepokojen

— vtom však se vracel. Viděl jsem že jest zachmuřen a

okamžitě jsem si uvědomil, že se cosi neblahého přihodilo.

»Co se stalo?« zvolal jsem nedočkavě. »Našli snad

Ajor?«

255

»Ne,« odvětil Chal-az. »Ajor však sama prchla.

Dozvěděla se, že jste jim zmizel z drápů a někdo jí řekl, že

jste opustil osadu, protože jste se domníval, že ona již dříve

prchla, So-al jí nemohla zadržeti. Přelezla ohradu —

nevzala s sebou nic jiného kromě svého nože.«

»Tedy musím za ní,« řekl jsem, vstávaje z hromady

koží. I Nobs, který mezitím usnul, se protáhl a vstal.

»Ano,« souhlasil Chal-az »musíte jíti okamžitě za ní.

Téměř již svítá. Jakmile se úplně rozední, vypraví se za ní

také Du-seen.« A nakloniv se ke mně, zašeptal: »Jsou mezi

námi mnozí, kteří půjdou za vámi a pomohou vám. Al-tan

slíbil Du-seenovi, že mu pomůže proti Galuům a Jorovi,

my však povstaneme proti Al-tanovi a nedovolíme; by

porušil zvyky a mravy Kro-luů a Caspaku. Staneme se dle

příkazů Lualy dokonalejšími jen tehdy, až nás vyzve náš

vnitřní hlas, dříve ne! Žádný batu se nesmí zradou a

násilím státi Galuem, dokud žije Chal-az a dokud jeho ruka

vládne těžkým lukem a ostrým oštěpem!«

»Budu-li živ, pomohu vám také,« odvětil jsem.

»Kdybych měl svoje zbraně a střelivo, mohl bych vám

přispěti velmi zdatně ku pomoci. Víte snad, kde jsou?«

»Nevím,« odvětil Chal-az, »zmizely. Počkejte!

Nemůžete přece odtud odejíti beze zbraní. Musíte vstoupiti

na území Galuů jako pravý Galu. Pojďte!«

A nevyčkav mé odpovědi, odvedl mne do jiné chatrče,

která byla s předešlou spojena. Tam byla na zemi hromada

koží, zbraní a ozdob.

»Svlečte ze sebe své podivné kůže,« pravil Chal-az »a já

vás obléknu jako pravého Galua. Když jsem se stal Kro-

luem, zabil jsem mnoho Galuů a zde jsou jejich výzbroje.«

256

Uznal jsem, že Chal-azův návrh jest zcela rozumný a

bez váhání jsem ze sebe svlékl svoje rozedrané šaty, které

beztak jen napolo zakrývaly mojí nahotu. Navlékl jsem si

tuniku z jelení kůže, přehoz z leoparda, na hlavu jsem si

dal zlatou síťku, ozdobil jsem se zlatým pásem, kruhy a

náramky na ruce a nohy, ozbrojil jsem se toulcem, nožem,

oštěpem, lukem a šípy; kromě toho jsem obdržel dlouhou,

hrubě spletenou šňůru, podobající se lasu, která jest

význačnou a rozlišující zbraní bojovníka Galuů. Jest to

zbraň podobající se lasu — naštěstí v mládí jsem se na

západních pláních své vlasti naučil mistrně jím zacházeti.

Na hrubě spletené smyčce byla připevněna oválná zlatá

deska, nazývaná honda, která svojí vahou činí hod smyčky

určitější a účinnější. Chal-az mně vysvětlil, že této těžké

hondy se používá jako zbraně jak v boji proti nepříteli, tak i

při lovu.

Snad žádná jiná zbraň by mně byla tak nevyhovovala

jako tato; méně již jsem byl nadšen svým ústrojem. Tunika

byla tak lehká a tak krátká, že jsem měl pocit, jako bych

byl úplně nahý. Když jsem se Chal-aze zeptal, jak nazývají

Galuové smyčku, laso, řekl mi, že onu zbraň zovou »ga«

— tehdy teprve jsem pochopil význam slova Galu — muž,

jenž vrhá laso.

257

Když jsem byl se svým ústrojem hotov, byl bych sám

sebe nepoznal, tak dokonale jsem byl změněn. Na zádech

jsem měl připjat luk, šípy, štít a krátký oštěp; u opasku mně

visel nůž; na pravém boku měl jsem připevněnu kamennou

sekyru, na levém pak svinutou smyčku. Pravicí jsem mohl

snadno dosáhnouti oštěp nebo šípy, levicí pak luk,

uměleckým kouskem bylo však přemístění šípů ze zad na

levé rámě. Měl jsem vše kromě lehké vlněné pokrývky.

A tak v plné zbroji vykročil jsem z Chal-azova obydlí

do tmy opuštěných spletitých uliček osady Kro-luů. Chal-

az mne doprovázel. Tiše jsme se plížili k nejbližšímu místu

ohrady. Nobs nám byl v patách. Když jsme stanuli u

ohrady, Chal-az se se mnou rozloučil, řka, že doufá, že se

se mnou co nejdříve shledá mezi Galui, protože cítí, že

brzy se v něm ozve vnitřní hlas. Poděkoval jsem mu za

jeho oddanou pomoc a slíbil jsem mu, že ať už se dostanu

na území Galuů či ne, vždy budu hotov se mu odvděčiti za

jeho služby podporováním vzpoury proti Al-tanovi.

Kapitola sedmá.

V několika okamžicích jsem se vyšplhal na ohradu a

přehoupl jsem se na druhou stranu — s Nobsem to šlo

ovšem hůře. Musil jsem mu ovinouti smyčku kol těla,

vytáhnouti ho nahoru, nadzvednouti ho nad ostré kůly a

snésti ho dolů. Měl jsem pramalou naději, že naleznu Ajor

v neznámé krajině; nezbývalo mi ovšem nic jiného, leč se o

to pokusiti; modlil jsem se v duchu, aby v bezpečí stihla

osadu svého otce.

258

Svítalo. Připadalo mi, že čím dále postupujeme k

severu, že se setkáme stále s menším počtem divokých

zvířat. Přesto že by v Caspaku všude masožravé šelmy

mohly najíti dostatek obživy, přibývalo k severu

býložravců. Divoké kočky, antilopy, srny a koně, které

jsem potkával zde, byly zcela jinak vyvinuty než jejich

soukmenovci v jižních končinách. Kočkovité šelmy byly

menší, kopytníci pak větší. Severně od osady Kro-luů

potkali jsme stádo koní — podobali se zcela oněm, kteří se

divoce prohánějí na našich amerických pláních. Koně,

které jsem viděl, byli vypasení a masití — závistivě jsem

se na ně díval; byli plaší a nepřiblížili se ani na dostřel

šípu.

Před polednem byli jsme dvakráte napadeni

masožravými šelmami; přesto, že jsem neměl svoje palné

zbraně, skýtal mně dostatečnou ochranu Nobs, který se

pravděpodobně od Du-seena neb jiného Galua naučil

caspackému způsobu lovu. Vždy již napřed větřil blížící se

šelmu a varoval mne tichým zavytím dříve, než jsem slyšel

neb viděl, odkud přichází. Když šelma přišla na dohled,

vyřítil se Nobs na ni a obracel její pozornost na sebe,

dokud jsem nenalezl bezpečný úkryt v koruně některého

stromu. A skákal před šelmou tak dlouho sem a tam,

obratně se vyhýbaje jejím drápům, až ji posléze bezúčelné

štvaní omrzelo.

Nejnepříjemnější z toho bylo to, že šelmy vydržely pod

stromem číhati často celou hodinu, ba někdy i déle.

259

Posléze jsme zřeli před sebou pás útesů, táhnoucích se

od východu k západu — dostihli jsme přirozený mezník,

který odděluje území Kro-luů a Galuů. Jižní svah těchto

útesů byl velmi vysoký, téměř dvě stě stop — strmý a

srázný a hladký i bez štěrbin a průrev. Jak se dostanu přes

tyto útesy bylo důležitou otázkou. Nevěděl jsem, zda mám

hledati přechod na východní straně směrem k oceánu, kde

útesy byly vyšší, či snad na západě směrem k

vnitrozemnímu jezeru. Existuje pouze jeden přechod, či

jest jich snad více? Nezbývalo mně, než se svěřiti náhodě.

Nevím, zda Nobs již snad jednou či snad dokonce vícekráte

přešel tyto útesy — přece však jen tak mimoděk jsem se jej

zeptal:

»Nobsi, u čerta, jak se dostaneme přes tyto útesy?«

Nechci tvrditi, že mi rozuměl — airodalové jsou sice velmi

inteligentní psi — přece však zdání tomu nasvědčovalo,

neboť Nobs vesele štěkal, poskakoval kolem mne a zamířil

k západu. Když jsem okamžitě za ním nešel, vrátil se ke

mně, štěkal ještě více a posléze mne chytil za lýtko a vlekl

mne ku předu.

Protože jsem měl úplně nahá lýtka a Nobsovy zuby byly

velmi ostré, šel jsem za ním — celkem to bylo jedno, kam

jdu, poněvadž jsem směr cesty neznal.

260

Šli jsme dosti dlouho podél úpatí útesů. Povrch půdy byl

pahorkovitý a hojně stromovím porostlý; setkali jsme se s

mnoha zvířaty — bujná směsice dnešních i vymřelých

býložravců. Ve stínu mohutné kapradiny stál obrovský

mastodont s velkými zahnutými kly. Nedaleko něj se pásl

statný býk s krávou a teletem a o kus dále jsme spatřili

spícího rhinocera. Srny, antilopy, bizoni, koně, ovce, kozy,

vše se páslo pohromadě v pestré směsici. Obrovské

megatherium, opírajíc se o silné zadní nohy rvalo listí z

vysokého stromu. A uprostřed tohoto dávno zapomenutého

světa kráčel člověk přítomna, Thomas Billings, oblečený v

úbor člověka doby předledové, provázen šestiletým psem.

Nobs byl parvenu — nic si však z toho nedělal.

Když jsme se blížili k vnitrozemnímu jezeru, viděli

jsme více létajících ještěrů a několik velkých obojživelníků

— žádný z nich nás však nenapadl. Odpoledne se chýlilo

ku konci, když jsem zaslechl podivný hřmot. Přivolal jsem

Nobse šeptem k sobě, sám jsem si lehl na zem a skryt za

křovím jsem pozoroval, co se bude díti. Od jihu přicházela

směrem k útesům četa bojovníků. Poznal jsem, že to jsou

Galuové a usoudil jsem, že je vede Du-seen. Znali dobře

zdejší krajinu a proto mne snadno dohonili. Rozeznával

jsem jednotlivce zcela zřetelně, protože kráčeli nedaleko

mého úkrytu a oddychl jsem si, když jsem viděl, že Ajor

mezi nimi není.

261

Útesy před námi byly nyní rozervané — bylo zřejmo, že

se zde kříží dvě horská pásma. A do této horské soutěsky

zamířili Galuové. Zíral jsem ještě několik minut, jak šplhali

skalní stezkou vzhůru a pak mně zmizeli s očí. Když

poslední z nich zmizel z dohledu, vstal jsem a šel jsem za

nimi do horské soutěsky; byla to jistě tatáž, ku které mne

vedl Nobs. Postupoval jsem velmi opatrně, abych snad na

Galui nenarazil, kdyby se náhodou utábořili. A neutábořili

se, nemusil jsem se obávati, že by mne vyslídili, poněvadž

šli v prosté četě a neměli hlídky; když jsem vstoupil do

soutěsky a zřel jsem, že vzhůru vede jediná uzoučká

stezka, vinoucí se v ostrých úhlech, přál jsem si v duchu,

abych se stal na několik týdnů náčelníkem Galuů. Tucet

mužů by stačilo k obraně území Galuů před nájezdy jižních

divokých hord!

Galuové pravděpodobně byli velkým a význačným

kmenem; nevyznali se však ani v nejprostší válečné taktice.

Byl jsem překvapen, když jsem shledal, že lidé kamenného

věku měli tak nedokonale vyvinutý smysl pro obranu.

Když jsem viděl jak Du-seenova četa se vleče soutěskou

jako horda otroků — a byl to nájezd směřující k

rozdmýchání vzpoury — uvědomoval jsem si, že Du-seen

není příliš obratný. Du-seen však dobře znal náčelníka Jora

a věděl, že se na něj zde v soutěsce nebude číhati. Já však s

jedinou setninou vybraného řadového vojska byl bych si

byl troufal dobýti celý Caspak.

262

Když jsme vystoupili s Nobsem až na nejvyšší bod

soutěsky, zřeli jsme, jak Du-seenova četa sestupuje po

druhé straně útesů do území Galuů, které bylo položeno as

o padesát stop níže pod vrcholem útesů a as stopadesát stop

výše než protější země Kro-luů. Vzhled krajiny se velmi

změnil. Stromy, květy i křoviny byly přizpůsobeny

drsnějšímu podnebí. Usoudil jsem, že v noci lehká vlněná

pokrývka, jakou zde Galuové obvykle nosívají, jest

nezbytnou. Ve stromoví byly ponejvíce zastoupeny akácie

a eukalyptové keře. Než zřeli jsme též habry, buky i jedle.

Lesy zde byly husté a kmeny jednotlivých stromů obrovité.

Z vrcholku útesu, na němž jsme právě stáli, jsem viděl, jak

se lesy pnou až do výše sta stop nad úroveň, na níž jsem

stál.

A tak jsem posléze vstoupil na území Galuů. Ačkoliv

jsem nepocházel z Caspaku, přece jsem přišel »z počátku«

— prožil jsem tolik příšerných hrůz caspackého

pozvolného vývoje, že jsem dokonale chápal a ocenil

pýchu To-mara a So-al, když se v nich ozval vnitřní hlas a

přerodili se z Band-luů v Kro-lui. Byl jsem rád, že sám

nejsem »batu.«

Ale kde jen se asi nalézá Ajor. Ačkoliv moje oči

pozorně pátraly po celé krajině, neviděl jsem nic kromě

bojovníků Du-seenových a divoké zvěře. Rozlehlé lesy

byly proryty na mnoha místech žírnými pasekami, ale

nikde nebylo ani potuchy po malé ženě z kmene Galuů, po

milované družce, za kterou byl bych i třebas svoji pravici

dal.

263

Oba, Nobs i já jsme měli notný hlad; nepožili jsme

ničeho již od předešlé noci — pod námi se hemžily lesy

zvěří všeho druhu; sestoupili jsme po úbočí dolů a plížili

jsme se opatrně ke stádu radostných jelenů, kteří se pásli na

palouku u lesa. Stále jsme byli dostatečně kryti hustými

křovinami, takže jsme se mohli ke stádu nepozorovaně

přiblížiti až na vzdálenost pouhých padesáti stop. Vyhlédl

jsem si statnou srnu. Jak jsem v onom okamžiku litoval, že

nemám svoji pušku. Nikdy dosud v životě jsem nestřílel

lukem; v Caspaku však jsem měl často příležitost přihlížeti

tomuto výkonu, napjal jsem tedy tětivu, pozorně zacílil a

spustil. A společně s Nobsem jsem běžel k naší kořisti.

Šíp ji zasáhl ze strany. Nobs byl okamžitě u ní. Stádo,

jakmile spatřilo Nobse s vyceněnými zuby a mne s

napřaženým oštěpem, rozprchlo se na všechny strany.

Nobs skočil srně na hrdlo a já jsem ji oštěpem dobil.

Rozdělal jsem pak oheň a upekl jsem si řízek. Nobs se rval

s kusy syrového masa. Nikdy jsem si tak na jídle

nepochutnal jako onoho dne.

264

Dva následující dny jsem marně hledal na území,

rozkládajícím se mezi vnitrozemním jezerem a útesy, stopy

po Ajor; pokračoval jsem stále v pochodu směrem k

severu, leč nezřel jsem na cestě ani živé duše, ani četu

Galuů pod vedením Du-seena; a tu jsem počínal

pochybovati a podezření se zrodilo v mé duši. Nelhal snad

Chal-az, když pravil, že Ajor uprchla z osady Kro-luů?

Nejednal snad dle rozkazu Al-tanova, v jehož špinavém

srdci přece se zrodila jiskra vděčnosti vůči tomu, kdo

zachránil jeho bojovníka — vůči hostu, který Kro-luům

vůbec neublížil — a proto mne poslal za nemožným cílem,

doufaje, že divá zvěř mne zahubí. Nebyl jsem si ničím jist;

čím déle jsem však o tom uvažoval, tím pevněji jsem byl

přesvědčen, že Ajor neodešla z osady Kro-luů. Proč ale

Du-seen od ní odešel? To jsem také nemohl pochopiti.

Druhého dne jsem se setkal se stádem nádherných koní

— dosud jsem v životě nespatřil tak skvělá zvířata. Bylo

mezi nimi mnoho hříbat a polodorostlých. Dospělá zvířata

byla vesměs as šestnáct pěstí vysoká. Ježto jednotliví

jedinci barvou srstí se navzájem velmi podobali, usoudil

jsem z toho, že jest to celý rod čistokrevných koní. V

krajině Kro-luů jsem se dosud setkal pouze s nízkými

poníky. Sotvaže jsem uviděl pasoucí se stádo, rozhodl jsem

se, že musím jednoho z nich lapiti; a vyhlédl jsem si

krásného mladého hřebce — as čtyřletého.

265

Koně se pásli na pokraji lesa, v němž jsem byl s

Nobsem skryt — mezi námi a stádem bylo hojně křoví,

které nám skýtalo dokonalý úkryt. Hřebec, kterého jsem si

vyhlédl, se pásl s jedním hříbětem a se dvěma jednoročáky

opodál hlavního stáda, nejblíže u lesa. Poručil jsem

Nobsovi, aby si tiše lehl na zem — věděl jsem, že by vstal

jen v případě, když by mne ohrožovalo některé divoké

zvíře. Opatrně jsem se plížil ke své vyvolené oběti, až jsem

se doplazil ke křovině, od níž byl hřebec vzdálen sotva

dvacet stop. Připravil jsem si klidně svoji smyčku a rozložil

jsem ji na plocho na zemi.

Kdybych byl vylezl z křoví a vrhl smyčku přímo na

hřebce, byl by mi jistě v tomto okamžiku uprchl. Než

nezbývalo mi nic jiného. Čekal jsem však na okamžik, až

se kůň ke mně příhodně obrátí. Spatří-li mne pak a bude

chtíti utéci, musí se obrátiti a učiní-li tak, poskočí přitom

na zadních nohách, vymrští hlavu do výše — čímž získám

pro laso výborný cíl.

Plán byl dobrý — jen jestli se povede. Vtom však hříbě

zvedlo hlavu, zavětřilo a odklusalo zpět k hlavnímu stádu;

a za ním běželi i ročci i můj hřebec. Zdálo se, že nemohu

již doufati v úspěch; koně se mezitím uklidnili a pásli se

opět as o sto yardů dále. Na této vzálenosti mezi mnou a

jimi nebylo již křoví, za kterým bych se byl ukryl a nemohl

jsem se k nim tedy přiblížiti. Na vzdálenost čtyřiceti stop

dovedu skvěle vrhati lasem, na padesát stop dobře — a

vrhal-li bych dále, mohl bych skutečně mluviti o štěstí,

kdyby se moje smyčka zadrhla kol hřebcova krásně

modelovaného krku.

266

Uvažoval jsem, co mám počíti a již jsem se chystal

vrhnouti laso na dálku. Smyčka byla as šedesát stop

dlouhá. Jak bych si byl přál, abych měl u sebe smečku psů,

kteří pobíhali na naší farmě — ti by zahnali stádo koní

přímo ke mně; a tu jsem si vzpomněl, že Nobs celé léto

běhával s pastýřskými psy, že jim vždy večer pomáhal

sháněti krávy z pastvy do chléva k dojení; ovšem nebyl

nikdy sám a kdoví, zda nyní by pochopil, co od něj chci.

Než nemohl jsem příliš riskovati, poněvadž stejně jsem si

nebyl jist, že smyčku dobře hodím.

Vrátil jsem se k Nobsovi a přivedl jsem jej až na pokraj

lesa, odkud bylo na pasoucí se koně viděti. Ukázal jsem

Nobsovi na stádo a zašeptal jsem: »Jdi a přiveď je!«

Nobs ve mžiku zmizel a velkým obloukem se blížil k

stádu. Koně jej uviděli a dali se na zoufalý útěk; když však

si uvědomili, že jim nehrozí nebezpečí, zastavili se a

natahujíce krky a frkajíce nozdrami, jej nedůvěřivě

prohlíželi. Nobs se pak obloukem vracel k lesu a opět k

nim. Tentokráte běžel pomaleji a neštěkal. Když byl zcela

těsně u nich, šel pouze krokem. Zdálo se, že koně jsou

spíše zvědaví než bázliví — rozeběhli se teprve, když byl

mezi nimi — každý na jinou stranu.

267

A nyní nastala honba. Nobs se snažil je obrátiti a sehnati

dohromady — naštěstí vyhlédl si nejprve mého hřebce a

ostatních si nevšímal — byl chytrý, kdyby byl běhal za

všemi, byl by si uběhal nohy. Hřebec prchal, jak nejrychleji

dovedl. Zdálo se, že letí vzduchem jako šipka, zcela bez

námahy. Nobs jej předbíhal a snažil se jej obrátiti. Zuřivě

štěkal a dvakráte skočil hřebci na bok; ovšem vždy spadl

dolů a udělal divoký kotrmelec; za chvíli mi oba zmizeli v

proláklině půdy. Než důvěřoval jsem Nobsově vytrvalosti.

Hřebec nyní zahnul doprava. Nobs byl mezi ním a hlavním

stádem, ku kterému prchlo již hříbě i ročci.

Čekaje na Nobsův návrat uvažoval jsem o tom, co bych

si počal kdyby mne napadlo nějaké divoké zvíře. Byl jsem

vzdálen několik kroků od lesa a zbraněmi, kterými jsem

byl ověšen, nedovedl jsem valně zacházeti. Nebylo mně

veselo, nezapírám, že jsem byl v oné chvíli zcela zbabělý.

Než vzpomněl jsem si na ubohou malou Ajor, která bloudí

týmiž končinami, ozbrojena jsouc pouhým nožem!

Zastyděl jsem se v duchu sám před sebou. Snad jsem byl

proto tak malomyslný, že jsem byl téměř nahý. Neocitli-li

jste se nikdy v pusté krajině uprostřed lesů, odění pouze

kusem srní kůže, nedovedete pochopiti, jak člověk může

snadno zmalomyslněti. Šaty dodávají civilizovanému

člověku určitou sebedůvěru; ocitneme-li se někde bez šatů,

jsme zmateni.

268

Ačkoliv lesem se mihlo několik stínů, žádné zvíře mne

nenapadlo. Když uplynulo několik minut, počal jsem se

strachovati o Nobse — bál jsem se, že se mu snad něco

stalo. Svinul jsem svoji smyčku a chtěl jsem se po něm

poohlédnouti, když vtom téměř na témže místě, kde

zmizel, objevil se můj hřebec a Nobs mu v patách. Ani

jeden ani druhý neběželi už tak rychle.

Všiml jsem si, že kůň těžce oddychoval. Oba se však

přesto statečně drželi. Nobs hnal koně přímo ke mně.

Skrčil jsem se za křovím a připravil jsem si laso. Nobs

zvolnil běh a hřebec byl zřejmě rád, že nemusí tak rychle

prchati a běžel již klusem. Vrhl jsem smyčku. Těžká honda

udržovala smyčku roztaženou a hřebec vběhl do ní.

Okamžitě sebou škubal na všechny strany. Trhl jsem

smyčkou — hřebec počal se třásti na celém těle. Nobs

mezitím uštván divokou honbou, plazil jazyk a lehl si do

trávy. A věru zasloužil si odpočinku. Hřebec byl také velmi

unaven; po chvíli zápolení stál s roztaženýma nohama,

vzedmutýma nozdrama a horečně rozšířenýma očima,

pozoruje úzkostlivě, co s ním budu dělati. Svinoval jsem

smyčku a blížil jsem se k němu. As desetkráte couvl přede

mnou zpět. Mluvil jsem na něj konejšivě a po hodině

námahy a úsilí jsem dosáhl toho, že jsem mu mohl

pohladiti hlavu. Utrhl jsem poté hrst trávy a podal jsem mu

ji — přitom jsem stále klidně hovořil.

269

Očekával jsem, že zkrocení hřebce bude těžkým

problémem — než nebylo to tak zlé. Ačkoliv byl divoký,

byl mírné povahy a měl tolik inteligence, že brzy pochopil,

že mu neublížím. Do večera jsem jej naučil choditi vedle

mne; na povel se zastavil, pohladil jsem mu hlavu a boky,

dal jsem mu žráti z ruky a byl jsem neskonale rád, že oheň

bázně v jeho nádherných širokých očích pomalu vyhasíná.

Příštího jitra jsem zhotovil z kusu smyčky primitivní

ohlávku. Pak jsem se mu vyhoupl na hřbet, jsa připraven na

to, že co nejdříve se pravděpodobně ocitnu dole; než

hřebec se vůbec nepokusil o to, aby mne shodil. A nyní

pokračovala jeho výchova již velmi rychle. Žádný kůň,

kterého jsem poznal, se nenaučil tak rychle rozuměti tlaku

udidla a kolen. Kůň mne měl rád a já jsem opět měl rád jej.

Také s Nobsem se brzy spřátelili. Nazval jsem jej Ace.

Nemohu vám podrobněji vysvětlovati, jak skvělé a

osvěžující pocity jsem zakoušel od okamžiku, kdy jsem

počal jezditi na Ace — to může dokonale pochopiti jen

jezdec — znalec koní. Cítil jsem se opět novým člověkem,

cítil jsem se tak silným, že se mi zdálo, že sám bych byl

schopen dobýti celý Caspak. Kdykoliv se mi zachtělo jísti,

dohonil jsem lehce kterékoliv zvíře a napadla-li mne nějaká

nebezpečná šelma, rychlonohý Ace mne zanesl do bezpečí;

povětšině však všechna zvířata před námi zděšeně prchala,

protože se domnívala, že mají před sebou nějakého

nezvyklého, nového netvora.

270

Pět dnu jsem projížděl křížem krážem jižní končiny

území Galů, aniž bych potkal živou duši; postupoval jsem

přitom pomalu k severu, neboť jsem chtěl podrobně

prozkoumati celé území, bych nalezl aspoň stopy po Ajor;

pátého dne, když jsem vyjel z lesa na planinu, zřel jsem,

jak tlupa mužů pronásleduje jakousi ženu. Byla to Ajor,

moje Ajor. Byli ode mne vzdáleni as jednu míli — musili

křižovati moji cestu. Ajor byla před ostatními několik set

yardů napřed. Jeden z pronásledovatelů však ji valem

dobíhal. Pobídl jsem Ace a vyrazil jsem, následován

Nobsem prudce kupředu, pronásledované i

pronásledovatelům vstříc.

V prvních okamžicích si nás nikdo nevšiml; když jsme

dojeli blíže, pronásledovatelé mne uzřeli a jali se řváti tak

divoce, že jsem dosud v životě tak pustého řevu neslyšel.

Byli to Galuové s Du-seenem v čele. Du-seen byl Ajor

téměř v patách — viděl jsem, že třímá v ruce nuž a chystá

se Ajor probodnouti. Mráz hrůzy mi přeběhl po zádech.

Nechápal jsem proč ji chce zabíti — vždyť ji chtěl míti

sám pro sebe. Pobídl jsem Ace — milovaný hřebec plně

vyhověl mému přání a letěl jako pták.

271

Du-seen mne dosud neviděl, tak byl zabrán šílenou

honbou. Byl vzdálen od Ajor sotva několik metrů, když

jsem vjel mezi ní a jej. Sehnul jsem se a vyzdvihl jsem

Ajor hřebci na hřbet do svého náručí. Du-seen se zarazil a

vida, co se stalo, zuřil jako zběsilý. Ajor také o mně

nevěděla dříve, dokud se neocitla na koni; v prvém

okamžiku se po mně rozehnala nožem, domnívajíc se, že se

octla v moci nového jakéhosi nepřítele, než když se na mne

podívala, vzlykla vzrušením, ovinula mně paže kol krku a

šeptala: »Můj Tome! Můj milý Tome!«

A v té chvíli se Ace zabořil až po břicho do hustého

bahna a Ajor i já jsme byli přehozeni přes jeho hlavu. Můj

skvělý hřebec vběhl na močálovitou půdu, jaké je v

Caspaku dosti. Někdy jsou to malá jezírka, jindy

močálovité prohlubně neb bažinaté rašeliniště jako právě

ono, na které vběhl Ace. Bylo porostlé vysokou zrádnou

travou. Divil jsem se, že si Ace nezlomil všechny čtyři

nohy; pád byl velmi prudký, Ace se zabořil tak hluboko, že

bez cizí pomoci nemohl ven. Ajor a já jsme padli do

bahniska na plocho, takže jsme se tak hluboko nezabořili;

když jsme se pokoušeli vstáti, seznali jsme, že se tím více

boříme. A v tom již na pokraj rašeliniště dobíhal Du-seen

se svými bojovníky. Nemohli jsme jim uniknouti. Náš osud

byl zpečetěn.

272

»Zab mne!« prosila Ajor. »Zab mne svojí milovanou

rukou — chci zemříti raději ranou tvého nože, než abych se

dostala do drápů toho netvora, který mne zabije. On

přísahal, že mne zabije. Předešlé noci mne zajal; když se

mne chtěl zmocniti, zápasila jsem s ním a bodla jsem jej

nožem; pak jsem uprchla. On zuřil bolestí a neukojenou

vášní. Dnes mne opět pronásledoval a když jsem před ním

prchala, volal na mně, že mne zabije. Zab mne, Tome, ty, a

pak se sám probodni oštěpem, poněvadž dostanou-li tě do

rukou živého, příšerně tě umučí.«

Nemohl jsem ji zabíti — aspoň dosud ne; řekl jsem jí,

že ji mám rád a že budu se za ni bíti až do posledního

dechu.

Nobs utíkal za námi. Statně zprvu zápolil s bahnem, než

nebylo mu to valně platno, za chvíli se také zabořil až po

břicho. A v této zoufalé situaci nás zastihl Du-seen a jeho

bojovníci. Spatřil jsem Al-tana a mnoho jiných Kro-luů.

Tedy bylo zřejmo, že uzavřeli spolek na výboj proti Jorovi

a právě postupovali k osadě Galuů. Žalostně jsem vzdychl,

když jsem si pomyslil, jak snadno jsem mohl zachrániti

Ajor, jejího otce a celý národ Galuů před potupnou smrtí a

záhubou.

273

Za bahniskem nalézal se hustý les. Kdybychom se byli

mohli v něm ukrýti, byli bychom zachráněni; přesto že

jsme byli od něj vzdáleni pouze několik set yardů, bylo to

totéž, jakoby byl od nás na několik mil, protože jsme se

nemohli hnouti z místa. Du-seen a jeho lidé k nám také

nemohli. Než viděli jsme, že strhávají ze zad luky,

připravují šípy a napínají tětivy. Náš konec nadešel. Ajor

se ke mně těsněji přivinula. »Miluji tě, Tome,« řekla, »jen

tebe, Tome, miluji.«

Vstoupili mně slzy do očí — plakal jsem a srdce se mi

chvělo úzkostí, protože jsem si uvědomoval, že slunce mé

lásky sotvaže vzešlo, již zapadá.

Odbojníci Galuové a jejich spojenci Kro-luové stáli

připraveni, očekávajíce Du-seenův povel, který měl

znamenati naší smrt — než v tom dolehl k mému sluchu

zvuk, který v tomto okamžiku byl nejsladší hudbou:

vzduch se otřásl úsečnými salvami několika tuctu pušek.

Galuové i Kro-luové padali k zemi jako stébla trávy ve

vichřici.

274

Co to mělo znamenati? Jediné vysvětlení bylo možné,

že totiž Mollis a Short a ostatní slezli pobřežní útesy a

proklestili si cestu do severního území Galuů. A přišli

právě včas, aby zachránili Ajor a mne před jistou smrtí.

Když několik minut poté moji druhové se objevili na

planině před námi, viděl jsem na vlastní oči, že jsem se v

úsudku nemýlil. A za nimi přicházel šik as jednoho tisíce

statných Galuuských bojovníků. Přede všemi kráčeli dva

muži v úboru Galuů. Oba byli vzrostlí a svaly jejich těl

prozrazovaly kromobyčejnou sílu. Když přišli blíže k

močálu, Ajor vzrušeně rozepjala náruč a zvolala: »Můj

otče Jore! Můj otče!« A starší z obou vůdců chvátal k nám.

Když i druhý se přiblížil a viděl jsem mu do očí, strnul

jsem údivem a zvolal jsem: »Bowene! Pro spásu boží,

Bowene Tylere, jste to skutečně vy!«

Ano, byl to on. Účel naší výpravy byl dosažen. Brzy

stanula u mne celá moje družina. Okamžitě přivlekli z lesa

větve a dřeva, po kterých jsme vyšli z močálu a všichni

společně jsme se pak vraceli do osady Jora, náčelníka

Galuů. V osadě zavládla nepopsatelná radost, když Ajor se

vrátila domů na hřbetě skvělého hřebce Ace.

275

276

Tyler, Hollis, Short a my ostatní Američané jsme se

mohli po cestě do osady a následující čtyři dny umluviti;

vyprávěli mně, jak za pět dnů ztekli pobřežní útesy,

pracovali denně plných čtyřiadvacet hodin, střídajíce se ve

třech směnách po osmi hodinách. Elektrické vrtáky

poháněné proudem z dynam Toreadora vyhlodávaly stupně

do hladkých stěn útesů a tak pátého dne konečně po

úmorné námaze stanuli na vrcholu. Celá výprava, nehledě

k několika mužům, kteří musili zůstati na palubě

Toreadora, byla dopravena i se zásobami zbraní, munice a

výstroje primitivními vytahovadly nahoru. A tak se všichni

dostali do nitra Caspaku.

Pak si proklesťovali cestu k severu, pátrajíce po mně.

Do jižních končin se neodvážili pro množství ještěrů a

plazů. Dík zásobě palných zbraní neztratili ani jednoho

muže; jejich cesta však byla vroubena hromadami mrtvých

zvířat a šelem. V severním cípu Caprony našli Bowena a

jeho nevěstu u kmene Galuů.

Shledání Bowena a Nobse bylo velmi bouřlivé — tím

bouřlivější, že Nobs si osvojil caspacké mravy. Když jsme

došli do osady Galuů Lys La Rue nás srdečně a radostně

uvítala. Vlastně musím říci paní Tylerová, protože kapitán

Toreadora je oddal ještě téhož dne, kdy je naše výprava

našla, přesto, že Lys i Bowen tvrdili, že žádný obřad

nemůže již učiniti svatějším svazek, kterým je Bůh spojil.

277

Ani Bowen ani naše výprava se nedozvěděla nic o

osudu Bradleye a jeho čety. Byli již tak dlouho ztraceni, že

jsme se musili vzdáti veškeré naděje na jejich záchranu.

Galuové a západní Kro-luové a Band-luové sice o nich

zaslechli, ale nikdo z nich je neviděl od té doby, co před

několika měsíci opustili Dinosauří Tvrz.

Zdrželi jsme se v Jorově osadě čtrnáct dní —

připravovali jsme se na cestu na palubu Toreadora, který

nás nedaleko pobřežních útesů očekával. Mezitím přišel k

nám jako dokonalý Galu Chal-az, s kterým jsem se spřátelil

na území Kro-luů. Vyprávěl nám, že zbytky Al-tanových

bojovníků, když se chtěli vrátiti zpět, byly pobity od Kro-

luů. Chal-az byl zvolen náčelníkem a když se přerodil,

opustil kmen, předav náčelnictví jinému, kterého všichni

ctili a milovali.

Nobs se nehnul od Bowena; Ace, Ajor a já jsme často

projížděli rozkošnou zdejší krajinu. Chal-az mně přinesl

moje zbraně; šaty však jsem neměl — než nepostrádal jsem

jich, zcela jsem si zvykl na prostý úbor Galuů.

Posléze nadešel čas našeho odchodu; příštího jitra měli

jsme se vydati na cestu na palubu Toreadora a dále do naší

drahé Kalifornie. Prosil jsem Ajor, aby šla se mnou; než

její otec Jor nechtěl ji pustiti a nedal se přemluviti ke

svolení. Ajor, cos-ata-lo, z níž měla vzejíti nová, lepší

caspacká rasa, nesměla odejíti. Nechť prý si vyvolím jinou

ženu mezi Galui, Ajor však se mnou nesmí.

278

Ubohá Ajor byla zoufalá. I já jsem si teprve nyní plně

uvědomoval, jak ji mám rád a byl jsem smuten, že ji

musím opustiti. Oné poslední noci, když jsem ji svíral ve

svém náručí, cítil jsem, že život bez ní bude planý — ano

miloval jsem svojí malou barbarku; když jsem se posléze

od ní odtrhl a vrátil jsem se do své chatrče, bych se alespoň

trochu prospal před zítřejší namáhavou cestou, utěšoval

jsem se, že snad čas zhojí rozbolavěné rány a že ve své

vlasti snad najdu ženu své rasy, která snad bude pro mne

znamenati více než ubohá malá Ajor.

Nadešlo jitro. Vstal jsem a nasnídal jsem se. Ajor jsem

již nespatřil. Domníval jsem se, že jest tak lépe, protože

jsem věděl, že loučení by bylo srdcervoucí. Naše výprava

se seřadila k odchodu — provázela nás čestná četa Galuů.

Neodvážil jsem se jíti ani do stáje Ace, abych se s ním

rozloučil. Předešlé noci jsem jej daroval Ajor a od oné

chvíle se mi zdálo, že jsou oba nerozluční přátelé.

A tak jsme se vydali na pochod, zprvu ulicí vroubenou

kamennými domy, pak jsme prošli branou osady a přes

planinu do lesa, kterým jsme musili nejprve projíti kus na

sever, kdež pak odbočovala cesta na jih k pobřežním

útesům. Na pokraji lesa jsem se ohlédl zpět na osadu, v níž

jsem zanechal své srdce. A vtom jsem stanul jako

přimražen. U masivního kamenného pilíře brány jsem

spatřil malou, žalem zkroucenou postavu ženy; i na dálku

jsem rozeznal, že pláče. Neodolal jsem.

Bowen kráčel vedle mne. »S Bohem, příteli,« řekl jsem.

»Vracím se k Ajor.«

279

Bowen se na mne udiveně zadíval, »S Bohem, příteli,«

řekl a stiskl mi ruku. »Tušil jsem, že to s vámi tak

dopadne.«

Vrátil jsem se, sevřel jsem Ajor v objetí, slíbal jsem jí

slzy z očí; i úsměv jsem jí vykouzlil na rty, když jsem jí

ukazoval, jak poslední Američan mizí v zátočině lesní

cesty.

280

DÍL III.

NAD PROPASTÍ ČASU.

BRADLEYOVO DOBRODRUŽSTVÍ.

281

Kapitola první.

Následující řádky obsahují vylíčení dobrodružství

Bradleyova od té doby, co opustil Dinosauří Tvrz, ležící na

západním břehu velkého vnitrozemního jezera, které se

rozprostírá ve středu ostrova.

4. září 1916 vydal se se čtyřmi druhy, Sinclairem,

Bradym, Jamesem a Tippetem na výzkumnou výpravu k

úbočí pobřežních útesů, aby vypátrali příhodné místo k

jejich ztečení.

Pět mužů kráčelo těžkým caspackým ovzduším pod

hutným sluncem stále na severozápad od Dinosauří Tvrze;

chvílemi zapadali až po pás do trávy divoké džungle,

bloudili nekonečnými lukami, zapadali do hustých

eukalyptových a akáciových lesů — obrovité kapradiny

členitých peřnatých listů čněly do výše několika set stop

nad jejich hlavami.

A kol nich na zemi, ve větvích stromů, ve vzduchu se

hemžil, šustil a kypěl mnohotvarý, horečný život Caspaku.

Chvíli co chvíli je některá stvůra ohrožovala, takže hlavně

jejich pušek vůbec nevychladly. Zvykli si však na

nebezpečí, takže postupovali kupředu tak vesele jako

vojáci na manévrech.

»Tato místa mně připomínají South Clark Street,«

poznamenal Brady, jenž kdysi sloužil u dopravní stráže.

237

282

»Tedy South Clark Street a nebe mají něco

společného,« dodal Sinclair. James a Tippet se dali do

smíchu. Vtom však z nedaleké houštiny před nimi se

ozvalo příšerné zamručení a upoutalo k sobě jejich

pozornost.

»Hrome, zase na nás něco leze,« řekl Tippet a již

všichni s připravenými puškami očekávali útok netvora.

»Hladoví žebráci to jsou,« řekl Bradley, stále by jen

chtěli sežrati vše, co jim přijde do cesty.«

V následujících okamžicích bylo v houštině ticho.

»Snad tam právě něco žere,« poznamenal Bradley,

»Zkusme jej obejíti. Nemůžeme mrhati střelivem —

nevydrží nám přece věčně. Pojďte za mnou.«

A zabočil doprava, hodlaje se šelmě vyhnouti. Sotvaže

ušli as tucet kroků, houští proti nim se hnulo, větve se

rozestoupily a vynořila se ohavná hlava obrovského

medvěda.

»Honem vylezte na stromy,« velel Bradley, »nemůžeme

mrhati střelivem.«

283

Medvěd se hnal kupředu a výhružně mručel. Stál jen na

zadních nohou. Tippet se ohlédl na netvora a rozhlížel se

po nejbližším stromě — vtom se medvěd po něm rozehnal.

Ostatní všichni šplhali na stromy, které si vyhlédli za

útočiště — kromě Bradleye, který upřeně pozoroval

Tippeta a medvěda. Tippet běžel rychle a strom nebyl

daleko; než bylo kupodivu, jak neohrabaný medvěd stejně

rychle jej pronásleduje; snad by byl Tippet včas doběhl ke

stromu, kdyby byl nezakopl o suchou větev. Upadl a puška

mu vypadla z ruky několik yardů stranou. Bradley

okamžitě přiložil pušku k líci a vystřelil; ozvala se rána a

zároveň v témže okamžiku bolestivý skřek svědčící o tom,

že zvíře bylo zasaženo. Tippet se snažil vstáti.

»Ležte tiše!« vzkřikl Bradley. »Nemůžeme plýtvati

střelivem.«

Medvěd se rozpačitě točil na jednom místě, nevěda, zda

se má vrhnouti na Bradleye nebo na Tippeta. A znovu

zahovořila Bradleyova puška a medvěd se k němu obrátil.

Když viděl, že medvěd na něj míní útočiti, dal se do běhu,

věda, že rozdivočené zvíře spíše se vrhne na toho, kdo se

pohybuje, než na toho, kdo tiše leží.

A medvěd se skutečně vrhnul na Angličana jako blesk.

»Utečte!« zvolal Bradley na Tippeta a sám běžel k

nejbližšímu stromu. Ostatní, skryti v bezpečí ve větvoví

stromů přihlíželi k hrůznému divadlu. Doběhne Bradley

včas ke stromu? Situace vypadala téměř beznadějně. Hora

poraněním rozběsněného masa a kostí se řítila rychlostí

dělové koule na poměrně pomalu se pohybujícího člověka.

284

To vše se sběhlo během několika vteřin; tyto vteřiny

však připadaly mužům, pozorujícím nerovný boj, jako

hodiny. Tippet se rychle zvedl se země. Rozhlížel se kolem

sebe a pak sebral pušku, která při pádu mu vylétla z ruky.

Pak se ohlédl na Bradleye a na strom, jehož větve mu

mohly poskytnouti bezpečný úkryt — a rozehnal se za

medvědem. Vystřelil na netvora v běhu — vystřelil v pravý

okamžik, kdy medvěd byl Bradleyovi v patách. Muži na

stromech téměř nedýchali. Tippet se pokoušel o něco

marného, bezúčelného. Nikdo z nich se snad nedomníval,

že by Tippet byl zbabělcem — nebylo mezi nimi zbabělců

od té doby, kdy osud je vyhostil ze světa — pokládali však

Tippeta za obezřelého muže. Jak nemožně vypadal on i

jeho malá puška proti onomu živoucímu stroji zkázy!

A v tom již také Brady vystřelil — medvěd se

zapotácel, přesto však hrozivě mručel. Tippet i v běhu stále

střílel a když stanul u medvěda, který již již se sápal po

Bradleyovi, přiložil pušku k uchu netvora a stiskl spoušť.

Medvěd hřmotně dopadl k zemí a Bradley si oddechl.

»To bylo od vás skvělé, Tippete,« řekl. »Jsem vám

skutečně velmi zavázán — ale vyplýtvali jsme zbytečně

střeliva!«

A pokračovali dále v pochodu; za čtvrt hodiny již o

hrůzném dobrodružství nikdo z nich nemluvil.

285

Dva dny šli stále kupředu. Útesy čněly vysoko nad nimi,

nepřístupné, srázné a hladké jako ledovec — nikde ani

jediná rozsedlina neumožňovala schůdnější výstup. K

večeru přešli malou říčku, jejíž voda byla teplá; na líně se

pohybující hladině pluly nesčetné miliony malých,

zelených vajíček, obklopených kroužky tmavější pěny. Z

tohoto úkazu mohli usouditi — dle dosavadních

caspackých zkušeností, že kdyby šli po proudu vzhůru,

jistě by nalezli močál teplé vody a nedaleko něj osadu

groteskních, lidem podobných tvorů. Od oné doby, kdy

projeli ponorkou pod pobřežními útesy a přistáli ve

vnitrozemí Caspaku, setkali se se třemi typy primitivních

bytostí. Byly to obrovské, gorilám podobné opice, pak

vzhlednější tvorové, kteří chodili příměji a spíše se

podobali lidem. Posléze třetí typ byl representován

Ahmem, příslušníkem kmene kyjů. Ahm a jeho lidé znali

již řeč a dovedli se mezi sebou dohovořiti. Touto řečí se

lišili od předcházejících nižších tvorů, chodili příměji a

nebyli již tak chlupatí; kromě toho měli již zbraň, která

byla odznakem jejich kmene: kyj.

Všichni tito lidé byli velmi krvelační. Právě tak jako

ostatní zvířena Caprony chápali nejvíce základní přírodní

zákon Caspaku: zab ty jej, abys nebyl sám zabit! A proto

právě Bradley nechtěl se pustiti po říčce vzhůru, kde by byl

u močálu nalezl jeskyně divochů; než štěstěna je ošálila —

močál totiž byl mnohem blíže než se domnívali — jeho

jižní cíp táhl se ještě as o míli jižněji, než se nalézalo místo

u říčky, kudy se přebrodili. Když se prodrali džunglí, ocitli

se na břehu rozlehlého močálu, kterému se chtěli vyhnouti.

286

Sotvaže stanuli u močálu, objevila se před nimi tlupa

divochů ozbrojených kyji a sekyrami. Byli to zřejmě lovci,

vracející se z lovu do své jeskyňové osady; byli obtíženi

masem zabitých zvířat. Byli to statní muži ostrých rysů,

podobající se africkým negrům, pouze jejich pleť nebyla

černá, nýbrž bílá. Jejich těla i obličeje byly obrostlé

krátkými chlupy, čímž prozrazovali svůj opičí původ.

Přesto však náleželi nepopiratelně k vyššímu kmeni než

muži kyjů. Bradley by se byl rád tomuto setkání vyhnul;

ježto však chtěl vésti svoji družinu směrem k jihu kol cípu

močálu a ježto se nemohl vrhnouti ani do vody ani do

džungle, bylo setkání nevyhnutelné.

Bradley pokročil před své druhy se zdviženýma rukama,

aby zabránil srážce. »Přicházíme jako přátelé,« zvolal

Ahmovou řečí, »nechte nás projíti vaším územím v míru a

v pokoji. Neublížíme vám.«

Muži kmene sekyr se dali do pustého řevu a mnozí se

dokonce hlasitě a uštěpačně smáli.

»Ne, neublížíte nám,« zvolal jeden z nich, »protože my

sami vás zabijeme. Pojďte jen! Zabijeme vás! Zabijeme

vás!«

A hnali se šíleně na Evropany. »Sinclaire, vystřelte na

ně,« řekl Bradley klidně, »Vezměte si na mušku jejich

vůdce. Nemůžeme přece mrhati střelivem.«

287

Angličan přiložil pušku k líci a zamířil na řvoucího

divocha, který se po něm hnal. Za vůdcem stál ještě jiný

divoch — když se ozval úsečný výstřel, klesli k zemi oba

zasaženi touže kulí. Výstřel a jeho účinek na ostatní tlupu

mohutně účinkoval. Rázem se zastavili a kvapem prchali

do džungle směrem k východu, snažíce se býti co nejvíce

daleko od podivného hřmotu, který zabíjel statné bojovníky

na velkou vzdálenost.

Když Bradley prohlížel oba divochy, shledal, že jsou

oba mrtvi. Přitom z houští džungle zíral na skupinu

bělochů pár neznámých očí. A když se družina Angličanů

opět vydala na pochod kol jižního cípu močálu, pár

neznámých očí je sledoval — byly to podivné, kulaté,

téměř bezvýrazné oči, svítící nádechem krutosti ve svých

šedavých panenkách.

Angličané, nevědouce o slídivých očích, které je

sledovaly, došli k večeru na místo, které se jim zdálo

příhodné k táboření. Chladný pramen zurčel z převislé

skály, která částečně tvořila jakousi malou ohradu. Na

Bradleyův rozkaz si každý hleděl svých povinností —

sbírali suché dřevo, roznítili oheň a připravovali večeři. A

přitom Bradyho pozornost upoutal šelest obrovských

křídel. Ohlédl se nahoru, domnívaje se, že uzří nějakého

ptakoještěra a již si chystal pušku k ráně. Brady byl udatný

muž. Sotvaže však obrátil hlavu vzhůru, zbledl a

zavrávoral.

»U čerta!« vzkřikl zděšeně. »Co to má býti?« Ostatní,

přivoláni jeho křikem přiběhli s puškami v ruce — když

uzřeli totéž co on, strnuli touže hrůzou. První z nich

promluvil opět Brady;

288

»Chraň nás sama matka Boží — to je nějaké zjevení!«

Bradley, který i v nejhroznějších chvílích dovedl

zachovati chladnou krev, cítil, jak mu běží mráz po zádech

— as ve výši sto stop nad nimi něco obrovského potácelo

se ve vzduchu a zíralo na ně obrovskýma, kulatýma očima.

Všichni zírali na podivného tvora, nemohouce se hnouti

z místa, dokud zjevení nezmizelo za vrcholky stromů v

nedalekém lese; žádný z nich si nevzpomenul; že má v ruce

nabitou pušku,

Když zjevení odletělo, dostavila se reakce. Tippet klesl

k zemi a zakrýval si rukama obličej. »Bože,« mumlal,

»odveď mne z této hrozné země.« Brady se vzpamatoval z

prvního leknutí a pustě klel. Svolával všecky svaté za

svědky, že se nelekl a že tvor, kterého právě viděli, byl

pouhý ptakoještěr, jakých již viděli na tucty. A obrátiv se

na Bradleye, tázal se jej, co si on o tom myslí.

Bradley zavrtěl hlavou. »Nevím sám, co bych měl o tom

říci,« řekl. »Vypadalo to jako obrovský člověk s křídly,

zahalený v poletující bílý rubáš. I jeho tvář podobala se

neobyčejně lidské tváři; co to však doopravdy bylo,

nemohu tušiti, poněvadž jsem dosud nikdy nic podobného

neviděl, ani o něčem podobném neslyšel. Jsem však

přesvědčen o tom, že to bylo něco hmotného — zcela jistě

to nebyl žádný duch; musíme si na podobné kromobyčejné

zjevy zvykati.«

Tippet se ohlédl. Jeho tvář byla dosud popelavě bledá.

»Viděl jsem ho. Hrome, zcela jistě jsem ho viděl. Byl to

letící mrtvý muž. Viděl jsem jeho oči. Ach, Bože! Přece

jsem je viděl!«

289

»Mně se také nezdálo, že by to bylo nějaké zvíře nebo

plaz,« řekl Sinclair. »Zjevení se dívalo právě na mne, takže

jsem mohl zříti jeho tvář tak jasně jako vidím vaši. Mělo

široké kulaté oči, které vypadaly jako oční důlky mrtvoly

— i tváře mělo propadlé — viděl jsem jeho žluté zuby,

prosvítající za sevřenými, tenkými rty — vypadalo to jako

nebožtík,« sdělil Sinclair svůj úsudek druhům.

»Ano!« vzkřikl James, který dosud nepromluvil od oné

chvíle, kdy zjevení se nad nimi objevilo. Dosud nebyl

mocen souvislé řeči a vyrážel ze sebe jen jednotlivá slova.

»Ano — mrtvý — nebožtík. To — něco znamená. Přišel —

si — pro — jednoho — z nás. Pro — jednoho — z nás.

Jeden — z nás zemře! Já zemru!« a hluboce vzdychl.

»Nechme toho a pojďme!« ukončil Bradley plané řeči.

»Dejme se raději do práce. Zbytečně mrháme čas.

Zbytečně mrháme čas.«

Velitelský tón jeho hlasu ostatní vzpamatoval a vrátil je

jejich povinnostem; každý pak si hleděl tiše své práce, ale

po zpěvu jako na dřívějších tábořištích nebylo ani památky.

Teprve když povečeřeli a každý vykouřil obvyklou malou

dávku tabáku, která na něj připadla, utišily se jejich nervy.

Bradymu prvnímu se vrátil zdravý humor a jal se

pobroukávati písničku. A brzy se přidali i ostatní, než přece

zpěv nezněl tak vesele jako jindy.

290

Mocný oheň, plápolající ven z kamene ohrady, chránil

je před masožravými šelmami; a přesto jeden z nich stále

stál na stráží, jsa hotov chrániti ostatní před nenadálým

útokem nějakého divokého netvora džungle. A venku, před

kamennou ohradou, rozžíhala se malá, žlutavá, pohybující

se světélka zřítelnic šelem — noční ticho džungle bylo

rušeno pustým řevem a chrapotem zvířecích lovců,

přivábených kouřem ohně a pachem lidí.

Než, na takové divadlo a podobné zvuky byli naši muži

zvyklí. Zpívali a hovořili tak nenuceně, jako by seděli

někde v Anglii za stolem ve svých domovech,

Sinclair stál na stráži. Ostatní naslouchali Bradyho

vypravování o čemsi z jeho života. Oheň vesele praskal.

Šelmy venku řvaly a chroptěly do temné noci. Zdálo se, že

vše opět se vrátilo do normálních kolejí. A vtom, jakoby

opět na všech pět sáhla Smrt, strnuli jako zkamenělé sochy.

Nad džunglí, kypící nočním životem, ozval se šelest

obrovských křídel a nad táborovým ohněm objevil se stín

podivného, obrovitého přízraku. Sinclair přiložil pušku k

líci a vystřelil. Přízrak se ve vzduchu zakymácel a zmizel v

temné noci. V následujících několika vteřinách muži u

ohně slyšeli šelest vzdalujících se křídel a pak bylo opět

ticho.

Bradley promluvil první. »Neměl jste stříleti, Sinclaire«

řekl; »nesmíme plýtvati střelivem.« Než tón jeho hlasu

nebyl káravý. Bylo pochopitelno, že výstřel byl pouhou

nervovou reakcí, která byla nevyhnutelná.

»Nemohl jsem se zdržeti, pane,« odvětil Sinclair. »Kdo

by nevystřelil za podobných okolností, musil by míti nervy

ze železa. Věříte, pane, na duchy?«

291

»Ne, odpověděl Bradley. »Duchové nemohou

existovati.«

»Sám tomu nerozumím,« řekl Brady. »Ale kdysi u

Brightonu byla nalezena mrtvola ženy — měla proříznuté

hrdlo…«

»Mlčte!« přerušil jej Bradley. »Můj dědeček žil v

Coppingtonu,« pravil Tippet. Nedaleko oné osady byl

starý, polozbořený zámek… a v noci bylo i na dálku viděti,

jak se v oknech rozžíhají modravá světélka…«

»Nechte planých řečí!« okřikl jej Bradley. »Jděte raději

spát.«

Oné noci spala naše družina velmi málo; teprve k ránu,

když je únava zmohla, si na chvíli zdřímli; okřídlený

přízrak, který je tak poděsil, se jim již nezjevil.

Příštího jitra dorazili k úpatí útesů, a ač po dva dny

kráčeli podél skalisek, přece se jim za tu dobu nepodařilo

nalézti jediné schůdné místo, kudy by se dalo vylézti na

vrchol. Rozmrzen, rozhodl se Bradley, že se vrátí do tvrze,

neboť čas, který s Bowenem Tylerem určili výpravě již

dávno minul. Skály směřovaly dále k severu. Bradley

usoudil, že půjde-li podle nich dále, musí as po dvou dnech

dalšího pochodu se ocitnouti severně od Dinosauří Tvrze, a

ježto nechtěl se vraceti nudnou cestou podél útesů zpět,

rozhodl se, že se pustí přímo na jih neznámou krajinou,

nalézající se mezi skalami a Tvrzí.

292

Oné noci — bylo to 9. září 1916 — utábořili se

nedaleko útesů u pramene chladné vody, kterých jest v

severní části ostrova hojnost. Po večeři hovořili jako

obvykle a kouřili. Tippet stál na stráži. Nebyli již tak

ohrožováni nočními šelmami a usoudili z toho, že čím dále

se v Caspaku postupuje k severu, tím více ubývá šelem —

ovšem na evropské poměry a zvyky stále jich bylo ještě

dosti. Také ptakoještěrů a plazů bylo zde mnohem méně

než na jihu.

Jako obvykle brzy ulehli kromě toho, jenž stál na stráži,

Usnuli brzy. Bradley, sotvaže zavřel oči, byl probuzen

úpěnlivým výkřikem a výstřelem — obojí zvuk přicházel

od místa, kde Tippet stál na stráži. Bradley chvatně k němu

běžel — přitom zaslechl nad sebou šumot obrovských

křídel, který je v minulých nocích tak poděsil. A do tmavé

noci mizel opět okřídlený přízrak mrtvolného, neznámého

návštěvníka.

Bradley mimoděk vytrhl z opasku pistol, než opět ji

zasunul.

»Jaký by to mělo účel?« zamumlal sám pro sebe.

»Nesmíme plýtvati střelivem.« A chvátal k Tippetovi, jenž

ležel na zemi. Přispěchali i James, Brady a Sinclair, každý

s puškou v ruce.

»Je snad mrtev, pane?« zašeptal James.

293

Bradley obrátil Tippeta tváří vzhůru a přiložil ucho k

jeho hrudi. »Pouze omdlel! Přineste vodu! Rychle!« Poté

uvolnil Tippetovu košili a když přinesli vodu, vchrstl mu ji

do tváře. Tippet ponenáhlu přišel k sobě a sedl si. Udiveně

si prohlížel své druhy; tvář jeho byla stále strnulá. Pak

vzhlédl k obloze a svěsiv hlavu, jal se vzlykati jako malé

děcko.

»Co se vám stalo, člověče?« tázal se Bradley. »Ustaňte

a neplačte jako nemluvně. Nesmíte plýtvati energií. Co se

přihodilo?«

»Co se přihodilo, pane!« vzlykal Tippet. »Oh, Bože! On

se vrátil. On se pro mne vrátil. Ano, přímo letěl na mne;

sápal se po mně bílýma rukama. Ach, Bože! Skoro mne

měl v drápech. Jsem již mrtev. Jsem na věky poznamenán.

Jsem ztracen.«

»Mluvíte nesmysly,« přerušil jej Bradley. »Prohlédl jste

si to dobře?«

Tippet vyprávěl, že si prohlédl přízrak až příliš dobře.

Netvor již po něm sahal, viděl mu do očí — přímo do

mrtvolných očí.

»Co si o tom vlastně myslíte?« tázal se jej Brady.

»Byla to smrt — přišla si pro mne,« vzlykl ponuře

Tippet.

A všichni byli zaraženi.

294

Příštího dne Tippet kráčel kupředu jako náměsíčný.

Promluvil jen tehdy, když se jej některý z druhů na něco

zeptal a to ještě musil svojí otázku dvakráte neb třikráte

opakovati. Tvrdil stále, že jest mrtev a že nepřijde-li si

přízrak pro něj ve dne, že již nebude s to prožíti ještě jednu

noc trapného očekávání, poněvadž ví, že jest nezvratně

ztracen. »Sám udělám všemu konec,« řekl a všichni věděli,

že Tippet se chce ještě před soumrakem zabíti.

Bradley se snažil mu rozmluviti jeho ponurou náladu,

než brzy uznal, že každé slovo jest marné; zbraně mu také

vzíti nemohl, poněvadž stále po cestě byli zvěří

ohrožováni.

A vůbec celá výprava měla velmi bídnou náladu. Již

nikdo nehleděl tak směle nebezpečí vstříc jako dříve.

Viselo nad nimi něco, co si nedovedli vysvětliti; zachvátil

je pověrečný strach, který byl živen bezduchou tvářností

Tippeta. Kromě toho postupovali kupředu hustým lesem, v

němž pro hustý podrost nemohli ujíti více než jednu míli za

hodinu. Stále museli dávati pozor, aby se včas vyhnuli

netvorným plazům, kteří je obtěžovali — jedině to je

udržovalo v naději, že ze zkušenosti věděli, že lesy v

Caspaku nemívají příliš velkou rozlohu.

295

Bradley kráčel vpředu a první narazil na groteskní

obludu titánských rozměrů. Uprostřed skupiny stromů,

které již počínaly řídnouti, spatřil Bradley netvora,

podobajícího se obrovskému draku, který požíral zdechlinu

mamuta. Obluda měřila od hlavy k patě plných čtyřicet

stop. Její tělo bylo pokryto deskami rohovité kůže, která

byla tak silná, že se podobala pancéřovým plátům. Zvíře

spatřilo Bradleye právě v témže okamžiku, kdy i on je

spatřil; okamžitě se postavilo na mohutné zadní nohy —

jeho hlava přitom čněla dobrých pětadvacet stop nad zemí.

Z jeskyňovité dutiny jeho tlamy ozval se příšerný sykot,

podobající se zvuku páry unikající z pojišťovacích

záklopek půl tuctu lokomotiv. A netvor se sápal na

Bradleye.

»Pozor, krýt se!« varoval Bradley své druhy. Všichni

slyšeli tuto výstrahu kromě Tippeta. Ten stál jako

náměsíčný; když Bradley viděl, jaké nebezpečí hrozí jeho

druhovi, zastavil se také a vystřelil na obludu. Kule vnikla

ještěru do těla právě v místě, kde nebyl chráněn rohovými

pláty — ozval se opět ostrý syčivý zvuk. Teprve nyní si

Tippet uvědomil, co se vlastně děje, zděšeně vzkřikl a

prchal. Bradley, vida, že Tippet již může sám se dostati do

bezpečí, prchal taktéž. Na pravé straně kmeny stromů stály

velmi hustě vedle sebe, zamířil proto tam, usuzuje, že ještěr

pro objem svého těla tam nepronikne. Plaz skutečně si jej

již nevšímal, za to však jeho pozornost byla vzbuzena

náhlým úprkem Tippeta; hnal se za Tippetem, lámal slabé

stromy, ničil křoví a vše, co bylo před ním jako malé

tornádo.

296

Bradley, když viděl, že ještěr útočí na Tippeta, pustil se

za ním. Bál se vystřeliti, aby snad nezasáhl svého druha a

tak se stalo, že doběhl k místu hrůzy právě v okamžiku,

kdy netvor se sápal na Tippeta, jehož osud byl již zpečetěn.

Ještěr uchopil Tippeta předními třídrápovými pazoury,

zvedl se opět na zadní nohy a podal si nebožáka do tlamy,

kde jeho kosti příšerně zapraskaly pod stiskem

smrtonosných trháků.

Bradley přiložil opět pušku k líci, chtěje vystřeliti, než

rozmyslel si to a zoufale potřásl hlavou. Tippet byl

nezvratně ztracen — nač tedy mrhati kuli, kterou Caspak

nemůže nahradit. Uvážil, že učiní lépe, prchne-li před

netvorem, než aby sám sebe vystavoval bezúčelnému

nebezpečí. Netvor si jej dosud nepovšimnul, proto couvl za

kmen obrovského stromu a zamířil tam, kam se domníval,

že uprchli ostatní. Když se domníval, že jest dostatečně

vzdálen od netvora, zastavil se a ohlédl. Jsa bezpečně skryt

za kmenem stromu, zřel obrovskou hlavu s ohavnými

trháky — mezi oběma čelistmi visely bezvládné nohy

mrtvoly. A vtom jakoby byl ještěr zasažen mocnou ranou

kladiva Smrti, zhroutil se k zemi. Jediná kule z Bradleyovy

pušky pronikla koží ještěra a zhubila Titána.

Několik minut poté shledal se Bradley s ostatními

druhy. Poté se všichni čtyři obezřele přiblížili ke zdechlině.

Byla to smutná, žalostná a namáhavá práce, když

vyprošťovali mrtvé tělo svého druha z ještěřích čelistí.

»To způsobil onen přízrak,« mumlal Brady. »On

Tippeta varoval, jistě to byl on!«

»Ten přízrak jej zabil a jistě zabije ještě i některého z

nás,« pravil James, chvěje se na celém těle.

297

»Byl-li to duch,« rozumoval Sinclair, »a mohl to býti

zcela dobře duch, mohl na sebe vzíti jakoukoliv podobu.

Jistě se vtělil do tohoto netvora a zabil ubohého Tippeta.

Kdyby ho byl pozřel lev nebo jiné zvíře, nebylo by to tak

divné. Dosud jsem tak ohavného netvora neviděl.«

»Kule z pušek nezabíjejí duchy,« řekl Bradley, »a proto

to nemohl býti duch a pak duchové vůbec neexistují. Již

vím, do jaké třídy tento netvor náleží. Podobný se nalézá v

newyorském přírodovědeckém museu. Pokud se pamatuji,

byla jeho kostra nalezena kdesi v Severní Americe v Hell

Creek. Žil na světě as před šesti miliony lety.«

»Hell Creek nalézá se v Montaně,« pravil Sinclair,

»kdysi jsem tam také byl. Myslíte však, že existují tvorové

šest milionů let staří?« Tón jeho řeči byl velmi skeptický.

»Ne, neexistují,« odvětil Bradley; »to však znamená jen,

že Caprona se během šesti milionů let nezměnila.«

Bradleyovo ujištění, že netvor nebyl nadpřirozeného

původu, zdvihlo pokleslou náladu jeho druhů; mezitím jiné

lesní šelmy pralesa, přivábeny pachem zdechliny, se

stahovaly k místu hrůzy a neštěstí.

Když vykopávali hrob pro nešťastného druha v pustém,

odlehlém místě, stále se musili brániti proti útokům divoké

zvěře. Poté postavili do hlavy hrobu hrubý pískovcový

kámen, na nějž Sinclair neumělými písmeny napsal:

Zde odpočívá John Tippet

Angličan.

Byl zabit tyranosaurem

10. září 1916.

298

R. I. P.

Natrhali také kytici pestrých květů a ozdobili jí smutný

hrob. Než opustili svého druha navždy, pomodlili se ještě

společně — Bradley předříkával nahlas.

Po tři následující dny postupovali přímo k jihu krajinou

porostlou mohutnými lesy prorvanými žírnými palouky, na

nichž se pásla stáda býložravců — jeleni, antilopy a malí

caspačtí koníci, které domorodci nazývali ecca, podobající

se našim hříbatům. I jiné druhy koní tam bylo viděti, žádný

však nepřesahoval výši osm pěstí. A stáda býložravců byla

pravidelně vyvražďována velkými i malými masožravými

šelmami, vlky, hyenami, pantery, lvy, tigry, medvědy a

ještěry všech velikostí a druhů.

Dvanáctého září slezla naše družina pískovcové skály,

které jí zahrazovaly další cestu k jihu; narazila tam na

kmen divochů, kteří obývali malé jeskyňky, vyhlodané

přirozeně i uměle v polozvětralých skalách. Oné noci

tábořili na skalní planině, která byla pouze spoře porostlá

ostnatým křovím — a byli opět navštíveni fantastickým

přízrakem, který je znovu poděsil.

James, stojící na stráží, zburcoval své druhy ze spánku

příšerným výkřikem. Výstřel a výkřik vzbudil Bradleye,

Sinclaira i Bradyho — zřeli, jak James tluče pažbou pušky

do okřídleného tvora, který poletoval kol něj as ve výši

hlavy. Bylo zřejmo, že přízrak chce unésti Jamesa; teprve

když viděl, že jeho druzi mu přicházejí na pomoc, pustil jej

z drápů, zamával křídly nahoru a dolu a odletěl.

299

Bradley vystřelil na mizejícího ohrožovatele jejich klidu

a bezpečnosti; zda trefil či ne, nebylo možno říci, přesto, že

po výstřelu přízrak vyrazil ze sebe ostrý syčivý zvuk, při

kterém jim mráz přebíhal po zádech.

Poté se obrátil k Jamesovi, jenž ležel obličejem k zemi a

třásl se na celém těle jako osika. V prvních okamžicích

nemohl ani promluviti. Když se vzpamatoval, líčil svým

druhům, jak přízrak tiše se snesl nad něj a uchopil jej pod

rameny svými pařátovitými prsty. James se bránil — při

rvačce puška sama spustila — pak se bránil pažbou —

ostatní viděli.

Od onoho okamžiku byl James zdrcen. Tvrdil zoufale,

že jeho osud jest zpečetěn, že přízrak jej poznamenal, že

jest již zasvěcen smrti — a nikdo živou mocí mu nemohl

tento nesmysl vymluviti. Tvrdil, že s Tippetem to zle

dopadlo a s ním, že nebude lépe. A tyto pošetilé řeči měly

též neblahý vliv na ostatní členy družiny. I Bradley byl

deprimován, ačkoliv kvůli ostatním nedal to na sobě znáti.

Příštího dne poté William James byl zabit krvelačným

tigrem — bylo to 13. září 1916. Tam na skalnaté pláni v

severním cípu krajiny Sto-luů v Zapomenuté Zemi

odpočívá v opuštěném hrobě, označeném hrubým

pískovcem.

A tři mlčenliví a zachmuření muži kráčeli dále k jihu.

Podle Bradleyova úsudku nalézali se as pětadvacet mil od

Dinosauří Tvrze; aby došli do tvrze ještě příštího dne, šli až

dlouho do noci.

300

Teprve když urazili dobrých patnáct mil, rozbili tábor;

nikdo onoho večera nezažertoval, ani nikdo nezazpíval.

Každý se v duchu modlil, aby šťastně přečkal tuto noc,

neboť příštího dne bude již konec útrap. Jejich nervy byly

napjaty v zoufalém očekávání, aby snad se opět neozval

šelest křídel přízraku — kdo nyní z nich přijde na řadu?

Jak bylo zvykem, střídali se v noci na stráží vždy po

dvou hodinách. Brady měl hlídku od osmi do deseti,

Sinclair od deseti do dvanácti, pak vzbudili Bradleye.

Brady měl opět přijíti na řadu od dvou do čtyř, kdy měli

vyraziti, protože již bylo dobře viděti na cestu,

Praskot větve probudil Bradyho; když otevřel oči, viděl,

že jest již bílý den a sotva dvacet stop před ním stál

obrovský lev. I Sinclair se probudil a oba s puškou v ruce

očekávali, co se bude díti. Oheň již dávno vyhasl a po

Bradleyovi nebylo ani stopy. Lev i lidé si zírali upřeně do

očí. Muži nechtěli vystřeliti, protože litovali zbytečně

promarněné kule a byli by neskonale lvu povděční, kdyby

byl šel svou cestou. Než lev nechtěl bez boje odejíti.

Náhle se jeho pružné tělo vymrštilo a v téže chvíli se

ozvaly dva výstřely. Poněvadž při skoku zdvihl hlavu,

neviděli mu na páteř, nezbývalo jim tedy nic jiného, než

aby mířili na přední tlapy. S příšerným řevem zhroutila se

mohutná šelma k zemi s oběma předními končetinami

přeraženými. Brady pak přistoupil k němu blíže a ranou do

hlavy jej dorazil, aby jeho pustý řev nepřivolal jeho samici.

301

Oba přátelé se na sebe tázavě podívali. »Kde jest

poručík Bradley?« tázal se Sinclair. Šli k ohni. Zbývalo

několik opálených dřev. Několik kroků opodál ležela

Bradleyova puška. Na zemi nebylo viděti stopy po boji.

Přešli tábořiště několikrát sem a tam, až posléze Brady

nalezl Bradleyovu čapku. Opětně se na sebe podívali a pak

rázem obrátili hlavy vzhůru a pátravě se rozhlíželi po

obloze. Poté Brady pečlivě prohlížel půdu kolem místa, na

němž ležela Bradleyova čapka. Půda byla písčitá a

Bradyho kročeje byly velmi jasně znáti; po Bradlejovi však

zde nebylo ani stopy a přesto jeho čapka se zde nalézala.

Bez snídaně, ustrašeni, s nervy zbičovanými strachem

vydali se na cestu posledního dne. Oba byli statní, zdatní a

udatní muži, než jeden i druhý již vytrpěli více než mohli

snésti a byli by raději zemřeli, než aby strávili další noc v

příšerné přírodě bez ochranné střechy. Hrůzně před nimi

vyvstávala tragedie ponurého Bradleyova konce — ačkoliv

nebyli svědky jeho hrůzného osudu, přesto si jej oba živě

dovedli představiti. Nemluvili o tom, co se stalo — ani

slůvkem se o tom nezmínili a každý se bál, aby se snad

ještě před večerem, než dorazí do Dinosauří Tvrze, nestal

obětí přízraku.

Hnali se kupředu bez oddychu, ruce, šaty i tváře měli

rozedrány od ostnatého křoví, jímž se prodírali. Opět a opět

padali k zemi; jeden pomáhal svědomitě druhému,

poněvadž si byli vědomi, že jen oběma společně se podaří

stihnouti Dinosauří Tvrz — jedinec byl v této divočině již

předem odsouzen k zániku.

302

Potkávali nesčíslné houfy šelem a ještěrů; než díky své

udatnosti a osobní štěstěně odrazili všechny útoky, zdolali

všechny nástrahy a poměrně velmi rychle postupovali

kupředu.

Brzy po poledni dostihli nejzazší cíp skalní planiny. Pod

nimi klesala srázná stráň as dvě stě stop vysoká do údolí.

Po levici zřeli, jak se v dáli leskne hladina obrovského

vnitrozemního jezera, které zaplňuje valnou většinu

rozlohy kráterovitého ostrova Caprony — blíže pak k nim

zvedal se spirálovitý válec kouře, valící se nad vrcholky

stromů.

Krajina jim připadala povědomou — oba ji okamžitě

poznali a řekli si, že v onom místě, odkud vychází kouř,

stála Dinosauří tvrz. Stojí tvrz dosud na svém místě, či

snad se valí kouř z ohořelých trámů budovy, kterou jejich

družina s takovou námahou vystavěla? Kdo jim mohl

zodpověditi tuto otázku?

Třicet minut, které se jim zdály býti hodinami, bylo

zapotřebí, aby slezli po neschůdné stezce dolů do údolí,

které přiléhalo na jižní straně ke skalním útesům. Čím blíže

přicházeli ke tvrzi, tím větší byly jejich úzkosti, že se

neshledají se svými druhy. Představovali si, že naleznou

budovy opuštěny, nebo malou družinu pobitou a obydlí v

troskách a popelu. Rozechvěni nedočkavostí a strachem

proběhli džunglí a posléze stanuli na palouku, odkud se

otevíral výhled na Dinosauří tvrz.

»Bože!« zvolal Sinclair. »Vše jest na svém místě!«

A klesl na kolena, vzlykaje.

303

Brady třásl se jako list, pokřižoval se a vzdával taktéž

dík Všemohoucímu, neboť před nimi stály neporušené

hradby Dinosauří tvrze a z ohrady vystupoval chuchvalec

kouře, označující komín kuchyně. Jejich druhové si tedy

připravovali večeři!

Hnali se přes palouk ke tvrzi, jakoby ani neměli v nohou

celodenní úmorný pochod neschůdnou pustinou. Když se

ocitli blíže, jali se hlasitě volati na své druhy — dostalo se

jim z nitra tvrze okamžitě odpovědi. Okamžik poté vyšli

jim vstříc tři muži — chvatné vyprávění dobrodružství

jedenácti hrůzyplných dní. Když se dověděli o smrti

Tippeta a Jamese a záhadném zmizení poručíka Bradleye,

rozhostil se po Dinosauří tvrzi pochmurný smutek.

Zbýval tedy nyní již jen Olson, irský inženýr, Whitely,

Brady a Sinclair. Olson vyprávěl Bradymu a Sinclairovi o

událostech, které se sběhly od 4. září, kdy opustili

Dinosauří tvrz. Vylíčil jim hanebný čin barona Friedricha

ze Schoenvorts a jeho mužstva, kteří zrádně porušili svoji

přísahu a ukradli U-33 a odjeli podzemním kanálem na

širou hladinu Pacifiku — kromě toho hanebně ostřelovali

tvrz.

304

Vyprávěl jim o záhadném zmizení Miss La Rue v noci

na 11. září a o odchodu Bowena Tylera, který se vydal se

svým airedalem Nobsem za ní. A tak z původní družiny,

pozůstávající z jedenácti Spojenců a devíti Němců —

úhrnná to posádka U-33, když opustila anglické vody —

zbývalo jen pět mužů. Benson, Tippet, James a jeden

Němec byli již mrtvi. Předpokládali, že Bradley, Tyler a

Miss La Rue podlehli již dozajista hrůzným nástrahám

caspacké divočiny. Osud Němců byl také nejistý, ačkoliv

mohli zcela dobře vyváznouti. Měli dosti času i možnosti,

aby opatřili svoji loď dostatečnými zásobami potravin i

pohonných látek — ložiska oleje, která byla objevena na

sever od tvrze, mohla jim zajistiti cestu až do některého z

německých přístavů.

Kapitola druhá.

Když Bradley 14. září stál v noci na stráži, radoval se

v duchu, že téměř již celá noc uplynula bez nehody a že

zítra pravděpodobně se všichni bezpečně vrátí do

Dinosauří tvrze. Jeho myšlenky byly zkaleny pouze tím, že

dva členové družiny sní již svůj věčný sen v pusté divočině

Caspaku.

Jeho mysl nebyla týrána předtuchami zla — Bradley byl

mužem, který vždy byl připraven čeliti jakémukoliv

nebezpečí a nikdy si nezoufal. A tak v jednu hodinu v noci

ze čtrnáctého na patnáctého září, když zaslechl nad sebou

šelest olbřímích křídel, nebyl ani překvapen, ani poděšen,

naopak připravil se na obranu.

305

Šelest přicházel z jihu a v tom již mezi stromy snášela

se k zemi mlžinatá postava přízraku, kroužící ve spirálách

stále blíže a blíže. Bradley byl statečný muž, přesto však

byl zaražen pohledem na příšerný, tápavý zjev, který se

nad ním potácel sem a tam, takže se jen stěží udržel, aby po

něm nevystřelil. Byl by dobře učinil, kdyby byl vystřelil,

jeho fanatické šetření municí se mu nevyplatilo — zatímco

jeho pozornost byla upoutána jedním přízrakem, snesl se

mezitím za ním k zemi druhý. Tiše svěsil křídla, aby

nešelestila a ocitl se za Bradleyem a uchopil jej pod

rameny — Bradley byl leknutím napolo omámen. Puška

mu vylétla z ruky; pařátovité prsty jej stiskly a zdvihly jej

se země. Přízrak se s ním vznesl tak rychle, že mu čapka

slétla s hlavy, stržena jsouc proudem vzduchu a mizel v

inkoustově černém prostoru. Bradley nemohl ani varovati

výkřikem své druhy.

Přízrak zamířil k východu; brzy je dohnal i druhý

přízrak, zakroužil kol nich a pak jim letěl v patách. Bradley

teprve nyní pochopil, jak strategicky si pár netvorů počínal

při jeho únosu a z toho pak usoudil, že se ocitl v drápech

bytostí, které jsou schopny logického uvažování a tedy jsou

příbuzní lidské rase.

Později usuzoval dále, že pravděpodobně velká křídla

jsou součástí nějakého složitého létacího mechanismu —

byl to zcela logický úsudek, poněvadž normální lidský

mozek nemohl přece předpokládati, že by lidské bytosti

měly přirozená křídla. Protože přízrak držel Bradleye před

sebou, nemohl si jeho křídla prohlédnouti, a na křídla jeho

druha, který letěl chvílemi i před nimi, také neviděl,

poněvadž byla tma.

306

Bradley myslil, že zaslechne rachot nějakého motoru,

neb jiného pohonného zařízení, než k jeho uším doléhal jen

stálý šelest pohybujících se křídel.

Ohlédnuv se dolů, zřel před sebou rozsáhlou hladinu

vnitrozemského jezera. Únosce zamířil nad vodu. A tu se

přihodilo něco, co potvrdilo Bradleyův úsudek, že se ocitl

v drápech lidských bytostí, které dovedly mechanicky

napodobiti ptačí křídla — únosce, který letěl s Bradleyem,

promluvil k svému druhu — Bradley porozuměl smyslu

několika slov, ježto se podobala řeči ostatních caspackých

kmenů, s kterými již přišel do styku. Z toho usoudil, že oba

letouni jsou lidé — a jsou-li to vskutku lidé, nemohou míti

přirozená křídla! Kdo kdy viděl člověka s křídly! Jejich

křídla musí míti mechanický pohon! Tak usuzoval Bradley.

Bradley zaslechl, jak jeden na druhého volal, že ulétli

již polovinu cesty, a že mu předá své břímě. Bradley byl v

duchu zvědav, jak letouni tuto výměnu provedou.

Uvědomoval si, že se nemohou k sobě příliš přiblížiti pro

velký rozměr svých křídel; než brzy již měla býti ukojena

jeho zvědavost.

Cítil, jak letoun se s ním zvedá výše — Bradley zahlédl

pod sebou jeho druha; hořejší bytost pak něco vzkřikla,

dolejší něco odpověděla — a již pevné objetí povolilo a

Bradley, sotva dechu popadaje, klesal prostorem dolů.

307

Onen okamžik, kdy padal, byl příšerný; pak jej něco,

vlastně něčí drápy zachytily zezadu, klesli společně ještě

asi sto stop a když se ocitli téměř nad hladinou, počali opět

stoupati vzhůru. Jako jestřáb po kuřeti, tak se hnal

obrovský letoun po Bradleyovi. A opět zajatce unášeli dále

a dále k východu, kde jej očekával osud, který ani ve snu

netušil.

Brzy poté, kdy si letouni Bradleye předali, zpozoroval

před sebou na obzoru mlžinaté obrysy ostrova a brzy

pochopil, že tam asi jest cíl jejich letu. A nemýlil se. Tři

čtvrti hodiny poté, co s Bradleyem vzlétli, stanuli na zemi v

nejpodivnějším městě, jaké kdy lidské oko spatřilo. Již

první rozhlédnutí kol sebe Bradleye nesmírně udivilo. Zřel

podivné kamenné a dřevěné stavby, chatrče uplácané z

bláta, příbytky všemožných rozmanitých tvarů, zde v

neladu na sobě a přes sebe nakupené, tam o samotě stojící,

povětšině však hustě stěsnané, prorvané úzkými, krátkými

uličkami. Hlavní vchod do každého příbytku vedl střechou.

Podobným otvorem byl Bradley uveden do jednoho

příbytku. Uvnitř byla tma a strop byl velmi nízko.

308

309

Sotvaže se ocitl uvnitř, byl hrubě strčen do kouta, kdež

zakopl o silnou rohož. Pak jej oba únosci opustili. Slyšel,

jak ještě chvíli potmě přecházejí sem a tam, a několikráte

ještě ve tmě zasvítily jejich obrovské zářící oči. Posléze vše

utichlo a bylo slyšeti jen pravidelné oddychování, z čehož

Bradley usoudil, že kdesi nedaleko oba letouni spí.

Bylo zřejmo, že rohož na zemi byla určena ke spaní a

hrubé vražení do kouta bylo něžnou pobídkou k odpočinku.

Bradley se ohledal a shledal, že má při sobě svoji pistol,

střelivo, sirky, láhev s vodou a břitvu, lehl si pohodlně na

rohož a brzy usnul, jsa si vědom, že jakýkoliv pokus o útěk

byl by předem marný, poněvadž potmě se v cizí osadě

nemohl vyznati.

Když se probudil, byl bílý den. Znovu a znovu si

protíral oči, aby sám sebe přesvědčil, že nesní, že bdí.

Proud světla linul se dovnitř otvorem ve stropu, který měřil

as třicet čtverečních stop a byl nepravidelnostranný —

jedna strana se zahýbala ven, druhá byla tvořena jiným,

sousedním obydlím, jiná tvořila stěnu osmistěnu, čtvrtá pak

byla tvořena serpentinou. Kromě toho propouštěla světlo

dvě veliká okna. Dvoje dveře pak spojovaly tuto místnost s

jinými. Stěny byly z části pokryty prkny a vyřezávanými

deskami, zbytek pak byl vyčalounován jemnou tkaninou.

Tu a tam bylo viděti kresby ještěrů, plazů i jiných zvířat.

Kromě toho byla místnost ozdobena sloupy stojícími kol

stěny, z nichž každý byl ukončen lebkou, jejíž temeno se

dotýkalo stropu — působilo to příšerným dojmem.

310

Než tomu všemu se Bradley tak nedivil, jako

kromobyčejným tělům bytostí, které jej zajaly a unesly. V

jednom cípu místnosti od stěny ke stěně byl zapuštěn trám

o průměru as dvou palců, sedm neb osm stop nad zemí —

kromě toho byl podepřen dvěma pilíři. Obě bytosti byly

pověšeny za kolena na trámu, hlavami visely dolů a těla

měly ovinuta svými obrovskými křídly — jako dva

obrovští netvorní netopýři.

Když se tak Bradley na ně díval, uvědomil si, že veškerá

jeho inteligence i zkušenost byly rázem jediným pohledem

postaveny na hlavu — křídla obou letounů neměla

mechanického ústrojí, nýbrž byla přirozeně přirostlá k

jejich lopatkám, právě tak jejich paže i nohy. Jinak se

velmi podobali lidem až na to, že výraz jejich tváří byl

poněkud groteskní.

Vtom se jeden z nich probudil, roztáhl křídla, rozepjal

ruce, které držel sepjaty na prsou, opřel se o podlahu a

stanul zpříma. Jeho zrak spočinul na Bradleyovi. Sevřel

rty, jimiž prosvitaly zažloutlé zuby a stáhl obličej v

posupnou grimasu. Jeho oči zíraly strnule, bezvýrazně; na

propadlých lících nebylo ani stopy barvy. Celým svým

zevnějškem vzbuzoval dojem nebožtíka, který právě vstává

z hrobu.

311

Podivná bytost byla as právě tak vysoká, jako dorostlý

muž, než zdála se býti mnohem vyšší, protože hroty křídel

ji přesahovaly holou hlavu as o jednu stopu. Nahé ruce

byly dlouhé a končily silnými dlaněmi a drápovitými prsty.

Bílá říza, v kterou byly zahaleny, byla vpředu rozdělena a

odhalovala kostnaté nohy. Bylo zřejmo, že letoun nosí

pouze jediné roucho, které bylo zhotoveno z velmi

jemného tkaniva. Od hlavy až k patě nebyl na nich ani vlas,

ani chlup — Bradley teprve nyní po bližší prohlídce

pochopil, proč jejich tváře jsou tak bezvýrazny, neměli

totiž ani řasy, ani obočí. Uši byly malé a přiléhaly těsně ke

kulaté lebce. Obličej byl protáhlý. Chodidla letouna byla

malá a jemně modelovaná, což ovšem vzhledem k

ostatnímu grotesknímu vzhledu vypadalo velmi směšně.

Poté letoun se přiblížil k Bradleyovi a řekl:

»Odkud?«

»Z Anglie,« odvětil Bradley právě tak úsečně.

»Kde je Anglie a co to je?« tázal se letoun dále.

»Jest to země, nalézající se velmi daleko odtud,«

odpověděl Bradley.

»Jsou vaší lidé cor-sva-jo, nebo cos-ata-lu?«

»Nerozumím vám,« řekl Bradley, »a nyní dovolte,

abych i já vám položil několik otázek. Kdo jste vy? V které

zemi jsem se ocitl? Proč jste mne sem unesli?«

Letoun se ušklíbl. »Jsme Wieroové. Naším otcem jest

Luata. Caspak náleží nám. Tato země patří také nám a

nazývá se Oo-oh. Přinesli jsme vás sem, aby si vás prohlédl

Ten, který mluví s Luatou a vyptal se vás na různé věci.

Zeptá se vás, odkud a proč jste sem přišli. Hlavně se vás

bude tázati, zda jste cos-ata-lu.«

312

»A nejsem-li cos… či jak to u čerta říkáte, co tedy?«

Wieroo svraštil obočí a kostnatou rukou výmluvně

ukázal na lidské lebky, zdobící hlavice sloupů. Ale chtěl

mne potěšiti a řekl: »Ale zdá se mi, že jste cos-ata-lu.«

»Mám hlad,« podotkl Bradley.

Wieroo vyvedl Bradleye dveřmi na střechu nižšího

obydlí — byla to tatáž, na níž v noci přistáli. Za denního

světla město Wierooů bylo ještě pozoruhodnější, než za

matné záře měsíční, ovšem kontury nebyly již tak

pohádkovité. Domy a domky všemožných tvarů a rozměrů

byly nakupeny na sebe, jako když děcko skládá kaménky

stavebnice. Uličky a průchody byly povětšině krátké a

slepé.

Nad každým domem byl štíhlý sloup a na něm lidská

lebka. Některé sloupy byly v rozích domů, jiné čněly ze

středu střechy — některé byly vysoké as jako člověk, jiné

pak až dvacet stop. Lebky byly pomalované bíle neb

modře, neb oběma barvami. Nejefektnější byly ty, které

byly pomalovány modře, zuby a oční důlky pak bíle.

A lebek bylo na tisíce a desettisíce. Vroubily čela domů,

visely na stěnách a nedaleko místa, kde Bradley stál, čněla

k nebesům vysoká, kulatá věž, vystavěná celá z lidských

lebek. A město Wierooů bylo rozlezlé široko daleko, kam

jen oko mohlo dohlédnouti.

Wieroové chodili po střechách nebo poletovali

vzduchem. Smutný šelest jejich křídel zněl velmi velebně.

Většina z nich byla oblečena v bílé řízy, jako moji únosci;

někteří z nich však měli rudé, modré neb žluté značky na

přední straně svých úborů.

313

Můj průvodce mi ukázal na dveře jednoho domu

nedaleko před námi. »Jděte tam a najezte se,« řekl, »a pak

přijďte zpět. Nemůžete odtud uniknout. Bude-li se vás

někdo ptát, řekněte, že patříte Fosh-bal-sojovi.« A ukázal

mi na žebřík, který vedl na protější střechu; sám pak se

vrátil do domu.

Bradley se rozhlížel kol sebe. Ne, nemohl uniknouti, to

bylo zcela jisté. Město bylo nekonečně dlouhé a za ním

byla buď pustá divočina zamořená šelmami, nebo širé

vnitrozemské jezero plné příšerných plazů a ještěrů.

Nebylo tedy divu, že jej Wieroo tak bezstarostně propustil

do města.

Pomalu sestoupil se žebříku dolů na ulici, která byla v

této chvíli zcela opuštěna; byla vydlážděna kulovitými

kameny; když si však dláždění prohlédl blíže, shledal s

hrůzou, že to nejsou kameny, nýbrž lidské lebky. »Město

Lidských Lebek«, zamumlal Bradley, »jistě zde sbírají

lebky již od časů Adama.«

A brzy poté vstoupil do domu, který mu Wieroo

označil.

Uvnitř se ocitl v rozlehlé místnosti, v níž mnoho

Wierooů sedělo před nádržemi, které se podobaly fontánám

v malých předměstských parcích. Na každé straně nádržky

bylo sedadlo.

Když Bradley vstoupil, někteří Wieroové jej

zpozorovali a ozval se mezi nimi šumot. Zda jej tím vítali,

či zda to mělo býti znamení nelibosti, Bradley nemohl

porozuměti. Vtom z temného výklenku místnosti se vyřítil

proti němu jeden Wieroo a zvolal: »Kdo jste? Co chcete?«

314

»Fosh-bal-soj mne sem poslal, abych se zde najedl,«

odvětil Bradley.

»Náležíte Fosh-bal-sojovi?« tázal se dále jeden z nich.

»Ano, aspoň on to tvrdí,« odpověděl Angličan.

»Jste cos-ata-lu?«

»Ať jsem co jsem, jen mi dejte jíst.«

Wieroo byl udiven. »Sedněte si zde, jaal-lu,« vybídl

Bradleye, který netušil, že byl právě nazván hyením

mužem, což značí v Caspaku nejhorší nadávku.

Wieroo jej usadil samotného u jedné z nádržek. Bradley

nevěda co má činiti, díval se na ostatní. Viděl, že v každé

nádrži jest dosti jídla, které Wieroové vydlabují dřevěnými

lopatičkami, po jedné straně zaostřenými. Wieroové se pro

pokrm nahýbali daleko nad nádrž a chvatně a hltavě

nabírali, takže dříve, než jej donesli k ústům, valná část jim

spadla zpět do společné nádrže — a stávalo se, že

chvatným pohybem trhli lopatičkou tak, že nedonesli k

ústům zhola nic. Bradley byl rád, že měl celou nádrž pro

sebe. A brzy jeden Wieroo naplnil Bradleyovu nádrž

pokrmem. Bradley byl rád, že neviděl dovnitř do nádrže, a

že nevěděl, z jakých součástí se pokrm skládá.

Když však vložil první sousto do úst, shledal, že pokrm

jest velmi chutný. Zdálo se, že pozůstává z masa, ovoce,

zeleniny, ryb a jiných součástí, celek pak tvořil velmi

chutnou sloučeninu.

315

Když dojedl, byla nádrž úplně prázdná. Zatím co

Bradley čekal, až se majetník nádrže vrátí, prohlížel si

pozorně nádrž, ze které jedl a podstavec, na kterém stála.

Podstavec byl z kamene, otřelého stálým používáním —

rohy byly ohlazeny dotykem nesčetných těl o ně se

opírajících Wierooů. Vůbec vše zde budilo dojem

úctyhodného stáří. Podstavce zčernalé, dřevěná sedadla

odřená a prožraná červotočem — podlaha ohlazená

dotykem milionů nahých, kostnatých rukou a prohloubená

mezi podstavci sedadel, které pak stály na vyvýšených

plochách kamene.

Posléze Bradley, vida, že si ho nikdo nevšímá, vstal a

šel ke dveřím. Sotvaže ušel as polovinu vzdálenosti, slyšel,

jak někdo ho volá: »Vraťte se, jaal-lu!« skuhral jeden z

Wierooů. Bradley této výzvě vyhověl. Když se blížil k

mluvčímu, který stál za širokým, plochým podstavcem

nedaleko výklenku, zřel na zemi předmět, který jej

nesmírně udivil — ovšem udivil jej, protože to bylo právě

v Caspaku — byl to malý kousek papíru.

A na tomto útržku byly úhledným rukopisem napsány

podivné hieroglyfy. Tedy Wieroové nejen, že se dovedli

dorozumívati členěnou řečí, znali i písmo a byli zběhlí ve

tkaní látek a výrobě papíru. Bylo by možno, aby tito

groteskní tvorové representovali nejvyšší stupeň lidského

vývoje v Caspaku?

316

Bradley během svého pobytu v Caspaku znal základy

zdejšího vývoje, vedoucí postupným uvědomováním od

opic k lidem bez řeči a dále k příslušníkům kmene kyjů a

sekyr a slyšel také o Kro-luech a Galuech, kteří prý jsou

dokonalejšími představiteli caspacké rasy — nyní pak sám

přišel do styku s bytostmi, které byly obeznámeny s

používáním předmětů, které znamenají civilizaci.

Zatím co takto Bradley uvažoval, Wieroo mu podával

kostěné pero, zasazené do dřevěného držátka a posunkem

jej vybízel, aby se podepsal. Bylo skutečně velmi obtížno

vyčísti z bezvýrazné tváře Wierooa, co si asi při tom myslí;

Bradley však vytušil z pohrdavého pohledu, co as chce říci.

»Ovšem, vím, že vy, nízký tvore, nedovedete psáti,

udělejte zde aspoň svojí značku.«

Bradley chopil se pera a jasnými, úhlednými písmeny se

podepsal: »John Bradley, Anglie.«

Wieroo, který mu podal pero, chopil se papíru a nemohl

zakrýti svůj svrchovaný údiv a překvapení. Nedůvěřivě si

prohlížel písmo. Samozřejmě, že mu nerozuměl, usuzoval

však z neznámých tahů, že cizinec dovede písmem

vyjádřiti svoji řeč.«

»Přijdete sem opět, až Lua skryje za velkou horou svojí

tvář,« řekl Wieroo, »ovšem nevyžádá-li si vás Ten, který

mluví s Luatou — pak ovšem byste již nikdy nepotřeboval

jídla.«

»Mám tedy pěkné vyhlídky do budoucna,« mručel si

Bradley sám pro sebe a opustil místnost.

317

Před budovou zřel několik Wierooů, kteří předtím s ním

uvnitř jedli. Okamžitě se shrnuli kolem něj, tázali se jej na

všechno možné, ohmatávali jeho šaty, pás s náboji a pistol.

Jejich chování vůči němu se nyní úplně změnilo, z čehož

Bradley usoudil, že jídelna jest u Wierooů dle odvěkých

zákonů posvátným místem, kdež nikdo nesmí nikomu

ubližovati. Nyní byli hrubí a drzí, mávajíce křídly

poletovali divoce kol něj a nechtěli jej pustiti na žebřík, po

kterém se chtěl vrátiti do domu Fosh-bal-soje. Ovšem

Bradley si nedal tyto hrubosti dlouho líbiti. Bral se rychle

kupředu a když jej jeden příliš drzý letoun uchopil za rámě

a tahal zpět, vrhl se na něj a mocnou ranou jej srazil k

zemi.

Mezi Wierooy nastal obrovský ruch. Bylo slyšeti hlasitý

křik a šumot rozvíraných a zavíraných křídel. Desítky

pařátovitých rukou se sápaly po cizinci. Bradley se statečně

oháněl. Neodvážil se použíti pistole, obávaje se, že kdyby

poznali její účinnost, sesypali by se na něj a množstvím by

jej zdolali a uzmuli mu zbraň, která byla jeho jedinou

záchranou a možností útěku, v niž nepřestal doufati.

Několik ran, které rozdal nejbližším, přesvědčilo

Bradleye, že Wieroové jsou zbabělci; neměli také zbraní.

Když srazil as dva neb tři k zemi, ostatní jej obklopili v

kruhu, ovšem v úctyhodné vzdálenosti a pustě mu lajíce,

hrozili mu pěstmi. Ti, kteří leželi na zemi, nesnažili se

vstáti, nýbrž žalostně sténali a naříkali.

318

Bradley opět zamířil k žebříku a tentokráte se mu již

nikdo nestavěl na odpor; sotvaže však vystoupil as na

pátou příčku, uchopil jej jeden Wieroo za nohu a snažil se

jej stáhnouti dolu. Bradley se ohlédl a uváživ okamžitě

situaci, zachytil se pevně rukama a vší silou druhou volnou

nohou kopl útočníka do tváře. Letoun příšerně zařval a

uchopiv se oběma rukama za tvář, spadl se žebříku na zem.

Mezitím Bradley již chvatně vystoupil po žebříku nahoru

na střechu. Šumot křídel jej uvědomil, že Wieroové jej

pronásledují.

Od žebříku k Fosh-bal-sojovu příbytku bylo pouze

několik kroků a Bradley málem již by byl stihl bez úhony

svůj cíl; když vtom se otevřely dveře a na prahu se objevil

sám Fosh-bal-soj. Pronásledující Wieroové žádali

okamžitě, aby jaal-lu, který s nimi tak hrubě zacházel, byl

přísně potrestán. Fosh-bal-soj vyslechl jejich žaloby a pak

prudce uchopil Bradleye v týle a surově s ním mrštil

otevřenými dveřmi na podlahu místnosti.

Útok byl tak náhlý a síla Wierooa tak překvapující, že

Angličan zapomněl v prvé chvíli úplně na obranu. Když se

sebral se země, dveře byly zavřeny, a Fosh-bal-soj stál nad

ním; tvář jeho byla znetvořena grimasou zlosti a nenávisti.

»Hyeno! Hade! Ještěre!« syčel. »Vy se opovažujete

vztáhnouti své nízké, hnusné ruce na vznešené Wierooy —

na posvátné vyvolence Laty!«

Bradley byl také pobouřen a tak, ač jeho hlas byl klidný

a rty jeho vroubil strojený úsměv, jeho studené, šedé oči

prozrazovaly, že mu v nitru každá žilka vře,

319

»Za to, co jste se mnou nyní provedl,« řekl, »vás nyní

zabiji…« a ještě dříve, než mu vyšlo poslední slovo z úst,

vrhl se Fosh-bal-sojovi na prsa. Druhý Wieroo, který dosud

spal, když Bradley ráno opouštěl obydlí, byl právě venku a

tak uvnitř byli jen oba protivníci. Fosh-bal-soj nebyl

zbabělý, jako ostatní jeho soukmenovci; než snad mu

nezbývalo nic jiného, leč se zoufale brániti, protože dříve

ještě, než mohl vkřiknouti, zasazoval mu Bradley příšerné

rány do obličeje a do srdeční krajiny.

Fosh-bal-soj nedal se jen tak lehce ubíti. Sápal se

kostnatými pařáty po Bradleyovi, snaže se jej uchopiti za

krk; přitom se pokud mohl chránil křídly a nastavoval je

jako štít. Posléze se mu podařilo zavěsiti se Angličanovi na

hrdlo a oba klesli k zemi — Bradley byl vespod.

Fosh-bal-soj měl sílu, které se zdvojnásobila tím, že

zápolil o svůj život. Bradley viděl, že se boj obrací v jeho

neprospěch. Docházel mu dech a proto sáhl po pistoli.

Stěží se mu podařilo vytáhnouti bambitku z pouzdra — i v

této chvílí, kdy mu hrozila smrt, vzpomněl si, že nesmí

zbytečně plýtvati střelivem — uchopil proto pevně pistol

za hlaveň a rukojetí udeřil Fosh-bal-soje mezi oči.

Pařátovité prsty pustily svoji kořist a letoun klesl bezvládně

k zemi vedle Bradleye.

Bradley hluboce nabral dechu, vstal a přiložil ucho k

hrudi Wierooa, jenž ležel bez hnutí, se schlíplými křídly,

oči obráceny v sloup — byl mrtev. Bradley si v téže chvíli

uvědomil, že se všech stran jest obklopen nebezpečím. Jak

asi z této pasti unikne?

320

Nejprve musil nějak ukrýti mrtvolu a pak se musil

pokusiti o útěk. Otevřel druhé dveře a shledal, že vedou do

jiné místnosti, která bezpochyby sloužila za zásobárnu.

Byla tam štůčka tkaniny — oné, z níž Wieroové hotovili

svoje řízy, několik bíle a modře hieroglyfy pomalovaných

truhel. V jednom rohu byla hromada lidských lebek,

sahající téměř až do stropu a v druhém byla kupa uschlých

křídel. Půdorys místnosti byl nepravidelný; do prostoru ven

ústilo jediné okno, kromě toho jiné dveře byly proraženy v

protější stěně — ve stropě nebyl otvor.

Bradley protáhl rychle mrtvolu Wierooa dovnitř a zavřel

dveře; poté se rozhlížel, kam by nejvhodněji ukryl mrtvolu.

Jedna z truhel byla dosti veliká, aby se do ní mrtvola vešla

— ovšem bylo nutno ohnouti kolena. Bradley se hotovil

odklopiti víko, které se skládalo ze dvou dílů, z nichž

každý byl připojen po jedné straně truhly, uprostřed pak

byly spojeny velmi jemně zpracovaným kováním. Sotvaže

odklopil víko, zvolal Bradley překvapen: »U čerta!« a

sehnul se, by si mohl blíže pohlédnouti obsah truhly —

byla zpola naplněna zlatými náramky, řetízky a

náhrdelníky.

V truhle nebylo dosti místa pro mrtvolu a proto Bradley

se ohlížel po jiné vhodné skrýši, která by zakryla jeho

zločin. Mezi truhlami a stěnou bylo dosti místa, vtěsnal

tam proto nebožtíka a nakupil na něj rozložené bílé řízy.

Jak ale nyní za jasného, bílého dne nepozorován uprchne?

321

Rozhodnut uprchnouti za každou cenu popošel ke

dveřím a pootevřel je. As ve vzdálenosti dvou stop čněla

do výše zeď jiného domu. Bradley otevřel dveře více a

rozhlédl se na obě strany. Po levé straně nebylo viděti ani

živé duše, po pravici pak asi ve vzdáleností dvaceti stop

uzavírala mu další výhled jiná budova. Bradley vyklouzl ze

dveří a brzy nalezl úzkou uličku mezi oběma staveními po

pravici. Sotvaže se ocitl uprostřed uličky, spatřil u

protějšího konce Wieroo — štěstí, že byl tváří odvrácen

jinam.

Po Bradleyově levici nalézal se malý výklenek mezi

stěnami dvou domů, do nějž se ukryl. Vedle výklenku

nalézaly se dveře pomalované sytě žlutou barvou; dveře

byly sroubeny jako jiné dveře ostatních příbytků Wierooů,

totiž z malých proužků dřeva o délce as dvaceti centimetrů,

skládaných as po způsobu našich parket. Jednotlivé

proužky byly pomalovány různými barvami; bylo zřejmo,

že prkénka jsou připevněna na masivním podkladě. Čela

dveří byla zhotovena z kulatého trámu o průměru as šesti

centimetrů, z nichž jedno bylo opatřeno výstupky, které se

pohybovaly v čepech. Excentrická deska, připevněná na

vnitřní straně dveří, zapadala jedním koncem do dveřního

rámu a nahrazovala tak zámek a zabezpečovala dům proti

vetřelcům.

Bradley, přitisknut ke stěně výklenku, slyšel, jak křídla

Wierooa šustí o stěny domů. Žluté dveře vedle výklenku

znamenaly jedinou možnost útěku — Bradley proto dlouho

nerozvažoval, co as za dveřmi může býti a otevřel je

prudce a překročiv práh, ocitl se v malé místností.

322

Sotvaže vkročil, zaslechl výkřik překvapení — obrátiv

oči směrem, odkud se ozval výkřik, zřel před sebou dívku

ztepilé postavy a udivených očí, stojící u protější stěny a

zírající nedůvěřivě na něj. Jediným pohledem se

přesvědčil, že se během svého pobytu v Caspaku dosud s

tak dokonale vyvinutou dívkou nesetkal — ani v

nejmenším se nepodobala nízkým samicím domorodých

kmenů.

Z levého ramene splývala jí na pravé stehno jemná

kůže, dosahující téměř až ke kolenům; kol boků měla

obepjatý volný pás; ruce i nohy měla ozdobeny zlatými

náramky, podobnými oněm, které spatřil v bílomodře

pomalované truhle. Zlatá síťka s trojúhelníkovitým zlatým

diadémem spínala její těžké vrkoče. Její pleť byla bledá

jako pleť lidí, kteří zřídka kdy vycházejí z domu na čerstvý

vzduch. Tělo zpola zahalené jemnou jelení koží

prozrazovalo mladistvou grácii a ztepilost — tvář měla tak

sličnou, že by jí záviděla leckterá kráska.

Právě tak jako dívka byla překvapena, byl udiven i

Bradley, že se shledal s tak nádhernou bytostí uprostřed

hnusných obyvatel Města Lidských Lebek. Chvíli oba na

sebe zaraženě zírali; první promluvil Bradley, snaže se

hovořiti caspacky pokud dovedl.

»Kdo jste?« ptal se. »A odkud přicházíte? Přece nejste

Wieroo.«

323

»Ne,« odvětilo děvče. »Nejsem Wieroo.« A vyslovujíc

toto jméno zachvěla se. »Jsem Galu; ale kdo jste vy? Vím

zcela jistě, že nejste Galu, poněvadž máte jiný oděv —

jinak však se podobáte Galuům. Jistě nejste z tohoto

příšerného města — jsem zde již deset měsíců a během této

doby nepřišel sem žádný Galu a vůbec jsou zde v zemi Oo-

oh zajaty jen ženy. Vy jste zde také zajat?«

Bradley jí stručně vylíčil, co se s ním stalo, ačkoliv

pochyboval, že všemu porozuměla. Od ní vyrozuměl, že

jest zajata, proč však, to se nedozvěděl. Když tak spolu

rozmlouvali, rozlétly se náhle žluté dveře a v nich se

objevil Wieroo v bílé říze se žlutými pásy.

Sotvaže spatřil Bradleye, rozzuřil se. »Odkud přišel

tento ještěr?« tázal se dívky. »Jak dlouho jest zde s vámi?«

»Přišel týmiž dveřmi právě před vámi,« odpověděl

Bradley místo děvčete.

Wierooovi se zřejmě ulevilo. »Tedy zemřete jen vy!«

zvolal a vrátiv se ke dveřím, hlasitě vzkřikl.

Bradley pohlédl tázavě na děvče. »Mám jej zabíti?« a

vytahoval z pouzdra pistol. »Mám — nechci vás přivésti do

nebezpečí…«

Wieroo se opět obrátil dovnitř. »Hade!« zařval. »Vy se

odvažujete ohrožovati život posvátného vyvolence Luaty!«

»Nezabíjejte jej,« zvolala dívka, »nebo pak by vám již

nezbývala naděje na záchranu. Protože jste zde dosud živ,

usuzuji z toho, že vás vůbec nechtějí zabíti a proto je

zbytečně nedrážděte; dotkl-li byste se tohoto Wierooa,

houpala by se vaše lebka na nejvyšším kůlu země Oo-oh.«

»A co bude s vámi?« tázal se Bradley.

324

»Můj osud jest již zpečetěn,« odvětila dívka, »jsem cos-

ata-lo.«

Cos-ata-lo! Cos-ata-lu! Co znamenají as tato slova, tak

často opakovaná obyvateli země Oo-oh? Bradley již věděl,

že lu a lo znamená žena a muž; ata znamenalo pak život,

vejce, mládě, plodnost; cos bylo v caspačtině výrazem pro

zápor; souhrn těchto slov byl však pro Evropana

nesrozumitelným.

»Myslíte snad, že vás zabijí?« ptal se Bradley.

»Přála bych si jen, by mne usmrtili,« odvětilo děvče.

»Můj osud jest horší než sama smrt — až nadejde nový

měsíc, započne můj krutý osud.«

»Ubohá ještěrko!« zaskuhral Wieroo. »Stanete se

nejposvátnější ze všech samic. Ten, Který Mluví za Luatu,

si vás vyvolil pro sebe. Ještě dnes půjdete do jeho templu,

kdež vám budou sděleny posvátné rozkazy.«

Děvče se zachvělo a pohlédnouc smutně na Bradleye,

zalkalo: »Ach, kdybych mohla ještě jedenkráte spatřiti

svoji zemi!«

Bradley přistoupil k dívce dříve, než tomu Wieroo mohl

zabrániti a šeptem se jí tázal, zda by nebylo možno nějak

uniknouti. Ona zavrtěla hlavou. »I kdyby se nám podařilo

uprchnouti z města, víte přece, že mezi ostrovem Oo-oh a

pobřežím země Galuů jest rozlehlé jezero.«

»A co je v nejbližším okolí města?« tázal se dále

Bradley.

325

»Vím to pouze z doslechu — z řeči Wierooů jsem

vyrozuměla, že město je obklopeno nádhernou krajinou, v

níž jest velmi málo divokých zvířat — lidé zde vůbec

nejsou, žijí zde pouze Wieroové ve třech městech, z nichž

toto jest největší. Ostatní města jsou na nejvzdálenějším

konci ostrova, který měří tři dni pochodu na délku a den

pochodu na šířku.

Bradley věděl jak z vlastní zkušenosti, tak i z řeči

domorodců, že den pochodu značí v Caspaku nejvýše deset

mil — to proto, že není zde cest a jest nutno se prodírati

panenskou divočinou zamořenou šelmami a ještěry.

Rozhovor Bradleye s dívkou byl přerušen příchodem

Wierooů, kteří vlétli dovnitř otvorem ve střeše, jsouce

přivoláni poplašným voláním žlutého letouna.

»Tento jaal-lu,« křičel, »mně vyhrožoval. Vezměte mu

jeho sekyru, aby s ní nemohl nikomu ublížiti a ukryjte ji do

té doby, dokud Ten, Který Mluví za Luatu, neporučí, co se

s ní má státi. Fosh-bal-soj objevil první tohoto podivného

ještěra v zemi Band-luů a sledoval jej k počátku. Ten,

Který Mluví za Luatu, poslal Fosh-bal-soje pro něj. Zde

jest. Snad pochází z jiného světa a zná tajemství cos-ata-

lu.«

Wieroové se statečně hrnuli k Bradleyovi, chystajíce se

mu odníti jeho »sekyru« — jejich vůdce jim tak totiž

označil Bradleyovu pistol — první však dostal do brady tak

silnou ránu, že se skácel na ostatní; bylo zřejmo, že

útočníci se chystají co nejdříve opustiti bojiště.

326

Než Bradley zapomněl na otvor ve střeše. Když dva

Wieroové se váleli v krvi na zemi a žalostně naříkali,

objevila se v otvoru posila, kterou Bradley okamžitě

neviděl; ačkoliv děvče jej varovalo zoufalým výkřikem,

bylo již pozdě, neb silný Wieroo vlétl přímo Bradleyovi na

šíj a strhl jej k zemi. A v mžiku jich měl na sobě as tucet;

vyrvali mu pistol z opasku a drželi jej na zemi.

Wieroo v žlutě pomalované říze poručil pak, aby

přinesli provazy, kterými byl Bradley pevně spoután.

»Odneste jej na Modré Prostranství Sedmi Lebek,«

poroučel žlutý náčelník »a jeden z vás nechť se odebéře k

Tomu, Který Mluví za Luatu a vylíčí mu vše, co se stalo.

Podřízení letouni zdvihli ruce dlaní ven, jako na

pozdrav. Jeden se chopil Bradleye a vynesl jej žlutými

dveřmi na vyvýšené prostranství před obydlím. Pak

rozepjal křídla a zamávav jimi, dal se v let s těžkým

břemenem ve svých spárech.

Bradley mohl si alespoň prohlédnouti cizí město z ptačí

perspektivy. Nebylo sice tak velké, jak si je v duchu

představoval, přesto však mělo rozlohu as tří čtverečních

mil. Domy byly na sebe nakupeny v nejnemožnějších

skupinách, místy i do výše jednoho sta stop. Uličky i ulice

byly krátké a křivé — mnohé domy byly nastaveny tak

přes sebe, že prostor mezi nejspodnějšími byl téměř v

úplné tmě.

327

Barva střídala barvu, sloh staveb byl bizarní. Střechy

mnoha domů byly vystavěny v podobě nálevky — každá

měla uprostřed kulatý otvor, jakoby byla určena k

zachycování a k svádění dešťové vody. Jak Bradley mohl

pozorovati, Wieroové používali povětšině těchto otvorů ke

vstupu do svých příbytků, takže dveře byly zhola zbytečné,

Všecky domy byly ozdobeny sloupy, na nichž byly

připevněny myriády lebek; nejpozoruhodnějšími stavbami

byly ve městě dvě budovy: vysoká kulatá věž z lebek,

kterou Bradley spatřil již zrána a pak obrovská budova,

položená téměř ve středu města.

Když přiletěli blíže, Bradley viděl, že to byla mohutná

stavba, čnící do výše jednoho sta stop — stála uprostřed

rozlehlého prostranství, jež v civilizovaném světě by bylo

možno nazvati náměstím. Přesto však jednotlivé části

budovy byly nastavěny na sebe a přes sebe a bez ladu a

skladu. Střecha budovy byla také nálevkovitého tvaru a

podobala se obrovskému převrácenému klobouku čínského

kuli.

Wieroo s Bradleyem přeletěl velkou budovu a as o pět

set yardů dále snesl se na střechu čtyřhranné modré stavby,

ozdobené sedmi kůly, ozdobenými každý po lebce. »To

tedy asi jest Modrý Palác Sedmi Lebek,« řekl si v duchu

Bradley.

328

Nad otvorem ve střeše byl poklop, který Wieroo

odklopil. Poté přivázal kol Bradleyových kotníků silný

provaz a spustil jej po provaze do otvoru dolů. Bradley si

uvědomoval, že klesá do tmavé prohlubně a tetelil se

hrůzou. Cítil jak provaz se mu zařezává do kotníků, krev se

mu hrnula do hlavy, poněvadž byl spouštěn hlavou dolů.

Wieroo povoloval provaz tak dlouho, dokud Bradley

nenarazil hlavou o zem, pak povolil houžev úplně. Tělo

nebohého Angličana dopadlo k zemi. Pak Bradley slyšel,

jak poklop ve střeše byl opět zasunut na své místo.

Kapitola třetí.

Bradley ležel napolo v bezvědomí, tak jak dopadl, po

chvíli se namáhavě převrátil do pohodlnější posice. V

prvních okamžicích nerozeznával kolem sebe zhola nic,

teprve později, když si jeho oči zvykly na tmu, porozhlédl

se po svém vězení.

Ocitl se v místnosti bez oken, do níž nevedl také žádný

jiný otvor kromě onoho ve střeše, jímž byl spuštěn. V

jednom koutě místnosti rozeznal v šeru hromádku masa a

kostí, podobající se mrtvole.

Sotvaže se vzpamatoval, prohlédl si svá pouta. Bradley

měl silné svaly a byl přesvědčen o tom, že dříve či později

povolí a proto usilovně jimi cloumal. As po pětiminutové

námaze cítil, že pouta kol zápěstí již se trhají — nemohl

však dále, byl příliš vyčerpán.

329

Když tak nehybně ležel, prohlížel si své ponuré okolí —

v jednom okamžiku se mu zdálo, že mrtvola v koutě se

pohnula. A od oné chvíle nespustil onen kout s očí. Snad

jeho zmučené nervy příliš bičovaly jeho fantasii.

Uvědomoval si, že jeho obrazotvornost jest ovlivněna jeho

zoufale bídným postavením. Zavřel na chvíli oči, chtěje,

aby dopřál svalům a nervům odpočinku, když opět

prohlédl, byl si jist, že se nemýlil. Hmota v koutě se

pohnula. Ležela nyní v jiné poloze — a byla o něco blíže k

němu.

Bradley zuřivě lomcoval svými pouty, stále napjatě

pozoruje hýbající se mrtvolu. Ano, hmota se zdvihala a

lezla k němu. Klesala a opět se zvedala — příšerná,

bezhlavá, hrozivá hmota. Ticho zvyšovalo hrůzu

okamžiku,

Bradley byl statečný muž; měl ocelové nervy; než

myšlenka, že jest vydán na milost a nemilost hrůznému

netvoru, že se nemůže brániti, jej přiváděla v zoufalství.

Kdyby byl stál na volném prostranství a mohl se brániti

třebas i jen holými pěstěmi proti stu nepřátel, byl by

vzdoroval smrti s úsměvem na rtech. Ani nyní nebál se

smrti, chvěl se však hrůzou před nebezpečím, jehož dosah

nemohl tušiti.

Beztvará hmota plazila se stále blíže. Bradley ležel bez

pohnutí a napjatě naslouchal. Vtom se mu zdálo, že

zaslechl šelest dechu. Ne, nemohl se mýliti — ozvalo se i

hluboké zamručení. Bradley cítil, jak mu vlasy vstávají

hrůzou na hlavě.

330

Zápolil zoufale se svými pouty. Tvor v koutě se

napřímil a Bradley by byl přísahal, že viděl, jak z šerých

cárů, jimiž byla hmota obalena, na něj zírá živé oko.

Hmota chvíli opět setrvala bez hnutí — jen šelest dechu

bylo slyšeti a pak se ozval šílený smích.

Bradleyovi vyvstával na čele smrtelný pot. Viděl, jak

cáry vstávají — a pak vše padlo na zem a před ním stál

nahý člověk, vlastně kostnatá, vyhublá karikatura muže, jež

se chvíli kymácela a pak i sama se zhroutila k zemi — a

ponurou kobkou zněl příšerný smích.

Nahý muž plazil se po zemi k Bradleyovi. »Jíst! Jíst!«

skučel. »Tudy vede cesta ven! Tudy vede cesta ven!«

A svalil se na Bradleyovu hruď. »Jíst!« skuhral a sápal

se kostnatými prsty i zuby na Angličanův chřtán.

»Jíst! Tudy vede cesta ven!« Bradley cítil zuby

kostlivce na svém ohryzku. Obrátil se a naháče se sebe na

chvíli setřásl; než ten se nedal odbýti a znovu se po něm

sápal — ovšem jeho námaha byla marná, jeho dásně

neměly dosti síly, aby mohly prohryznouti zdravé maso.

Bradley cítil, jak po něm hlodá jako příšerná obrovská

krysa.

Kostlivcovi ruce objaly Bradleyovo hrdlo a zuby snažily

se zahryznouti do hrudi. Šílenec chtěl jísti cokoliv, byť to i

bylo živé. »Jíst! Jíst! Tudy vede cesta ven!« Bradley se

domníval, že z těchto dvou výrazů zešílí.

331

Posléze se po zoufalém úsilí podařilo Bradleyovi servati

s rukou pouta, a vrhnuv se na kostlivce, mrštil jím do

protějšího rohu kobky. A poté jako zuřivý pes lomcoval

pouty, která spínala jeho kotníky, zatímco šílenec uboze

skučel. Po několika minutách Bradley se mohl postaviti a

volně vlásti všemi údy — cítil se svoboden přesto, že byl

zajatcem Modrého Prostranství Sedmi Lebek.

Opřev se zády o stěnu kobky — byl námahou zemdlen

— pozoroval Bradley kostlivce na zemi. Viděl, jak se

naháč sbírá se země a pokleká na kolena — jeho oči

pátraly po cizinci — když jej našly, prosvítající rty

mumlaly: »Jíst! Jíst! Tudy vede cesta ven!« Žalostný tón

hlasu kostlivce dojmul Angličanovo srdce. Uvědomoval si,

že nebohý tvor není Wieroo, nýbrž že kdysi byl asi právě

takovým člověkem jako on sám. A snad za nějaký čas i jej

samota a hlad tak zřídí.

Kromě toho svítala mu naděje ze slov nešťastníka:

»Tudy vede cesta ven!« Vedla cesta skutečně tudy ven. Co

o tom mohl ten ubožák vědět?

»Kdo jste a jak dlouho jste zde?« otázal se Bradley

nešťastníka.

Kostlivec chvíli neodpovídal a pak jen namáhavě

vyjekl: »Jíst! Jíst!«

»Vstaňte!« velel ostře Bradley. Naháč si jakž takž sedl,

opíraje se přitom rukama o zem. Zdálo se, že se snaží

koncentrovati všechny své schopnosti na tento okamžik.

Bradley opakoval úsečně svoji otázku.

332

»Jsem An-Tak, Galu,« odvětil nebožák. »Jen sám Luata

ví, jak dlouho jsem zde, snad deset měsíců, snad třikráte

deset měsíců… Když mne sem zavlekli byl jsem mlád a

silen. A nyní jsem stár a sláb. Jsem cos-ata-lu a proto mne

dosud nezabili. Řeknu-li jim tajemství, jak je možno se

státi cos-ata-lu, pustí mne odtud ven; ale jak mohu jim říci

to, co ví snad jen sám Luata?«

»Co to znamená cos-ata-lu?« tázal se Bradley.

»Jíst! Jíst! Tudy vede cesta ven,« skučel Galu. Bradley

se rozkročil, uchopil kostlivce za ramena a zatřásl jím.

»Řekněte mi, co to jest cos-ata-lu?«

»Jíst!« kňučel An-tak.

Bradley se zamyslil. Wierové mu neodebrali jeho

zásobní tornu. Kromě nože, břitvy a různých řemínků měl

v ní ještě kus sušeného masa. Uřízl kus a dal jej šílenému

Galu. An-Tak vytrhl z ruky podávané mu sousto a zuřivě je

zhltl.

»Co to jest cos-ata-lu?« ptal se znovu Bradley.

An-tak snažil se vysvětliti onen pojem, jak nejlépe

dovedl. Jeho řeč byla přerývaná přestávkami, v nichž Galu

sbíral svoji porušenou paměť a žadonil o jídlo a brebentil

svoji povídačku, že »tudy vede cesta ven;« posléze však

dík Bradleyově trpělivosti a jídlu se podařilo z něj vynutiti

jakés takés vylíčení vývojových zákonů Caspaku.

333

Teprve nyní pochopil, proč dosud neviděl u caspackých

kmenů ani nemluvňat ani dětí; pochopil, proč severnější

kmeny byly vyvinutější než jižní; pochopil, proč u každého

kmene se vyskytovali jedinci méně i více dokonalí, kteří se

podobali již příslušníkům kmene vyššího; pochopil, proč se

ženy každého rána ponořovaly as na hodinu do vlahých

močálů, nedaleko nichž vždy se nalézaly osady kmenů; i to

pochopil, proč tyto močály byly chráněny před útoky

masožravých šelem a ještěrů.

Dozvěděl se, že všichni, kteří nebyli cos-ata-lu, byli cor-

sva-jo, což značilo, že přišli z počátku. Vejce z něhož se

vše vyvíjelo, bylo s miliony ostatních uloženo ve vlahých

močálech. A s vlahým proudem byly unášeny tisíce vajec,

vyvinujících se v pulce — plynuly pomalu do

vnitrozemského jezera. Některé vejce se proměnilo v pulce

již v močálu, jiná v hlubokých proudech, zbytek pak až v

jezeře. Z pulců se vytvořily ryby nebo plazi — An-Tak to

určitě nevěděl — tyto pluly pak dále k jihu do krajiny

džunglí, kdež ryby se přerodily na obojživelníky. Někteří

jedinci zůstali rybami, jiní zakrněli jako plazi, jiní podlehly

ostrým zubům svých druhů.

Z několika málo se zrodily opice, které byly

považovány za počátek vlastního caspackého života. Vejce

tvořilo stále dokonalejší a dokonalejší jedince, právě tak

jako z žabího vejce se vyvine nejprve pulec s žábrami a

teprve později žába s plícemi. Bradley si uvědomoval, že

podobný vývoj je zcela možný.

334

Z opice zrodil a vyvinul se nejnižší člověk — Ahm — a

pak to šlo po stupních výše, Bo-lu, Sto-lu, Band-lu, Kro-lu

a posléze Galu. A v krajích všech těchto kmenů byly ve

vlahých močálech uloženy miliony zárodčích vajec, v

nichž klíčil mnohotvarý život celého Caspaku; vývojový

postup jest v Caspaku mnohem složitější než kdekoliv

jinde, ježto nepozůstává z pouhého vývoje jedince, nýbrž

spojuje v sobě celkový vývoj tříd i druhů. Jednotlivé vejce

prožije všechny fáze vývoje, které člověk prožil v

nepomyslitelně dlouhém období věků.

Konečný stav — onen, kterého Galuové již téměř

dosáhli a kterého se všichni snaží dosáhnouti jest — cos-

ata-lo, což značí člověka, jenž nepochází z původního,

primitivního vejce, nýbrž jedince zrozeného z lůna živého

tvora. Někteří Galuové dávají život jak cos-ata-lu, tak i

cos-ata-lo; Wieroové přivádějí na svět jen cos-ata-lu, čili

jinak řečeno, Wieroové se rodí jen mužské potomstvo a

proto loupí ženy Galuů a mučí Galui, kteří jsou sami cos-

ata-lu, aby je naučili znáti tajemství, které by je pak učinilo

pány celého Caspaku.

335

Wieroové nepocházejí z počátku, všichni jsou zrozeni z

Wierooů — otců a žen Galuů — matek, které jsou samy

cos-ata-lo. A žen cos-ata-lo, vzhledem k obtížné vývojové

proceduře jest velmi málo. Sedm generací téhož předka

musí prodělati vývoj z počátku, než se narodí jedno dítko

cos-ata-lu; uvážíme-li příšerná nebezpečí, která obklopují

zárodek od oné doby, kdy se vydá na bludnou pouť z

vlahého močálu do širého jezera, jehož vody se hemží

žravými živočichy, aby se proměnilo v pozemské zvíře,

bojující o svůj život v krvelačné hrůze caspacké džungle a

pralesa, skutečně se musíme diviti, že galuská žena mohla

spatřiti světlo světa jako nemluvně.

Sedm pokolení jest zapotřebí, aby sedmý Galu mohl

dokonati sedmero nebezpečím zamořený vývojový okruh.

Bradley měl v první chvíli složitého problému

caspackého vývoje plnou hlavu; teprve později, když vše

dokonale rozvážil, chápal onen postup vývoje.

An-Tak domluvil; hlas jeho pomalu slábl více a více až

posléze úplně zanikl. A poté opět vedl svou: »Jíst! Jíst!

Tudy vede cesta ven!« Bradley mu podal opět kus

sušeného masa, a trpělivě čekal až je Galu pozřel,

tentokráte již pomaleji.

»Co chcete říci tím když tvrdíte, že »tudy vede cesta

ven?« tázal se Bradley,

»Ten, který zemřel právě brzy po tom, když mne sem

vsadili,« odvětil An-Tak, »tvrdil, že vede cesta odtud ven,

že ji nalezl, ale že jest příliš sláb, než aby jí mohl použíti.

Když umíral, snažil se mi ji popsati. Ach, Luato, kdyby byl

žil o okamžik déle!«

»Oni vám sem nedávají jíst?« tázal se Bradley.

336

»Ne, pouze jedenkráte denně mně sem dávají vodu — to

je vše.«

»Jak zde tedy žijete?«

»Jím ještěrky a krysy,« odvětil An-Tak.

»Ještěrky nejsou tak zlé; ale krysy mají odpornou chuť.

Ale musím jísti já je, aby ony nesnědly mne — a přece jest

lepší něco než nic; ale v poslední době sem málokterá

zabloudí a ještěrku již jsem dávno neměl. Ale musím jísti,«

mumlal horečně. »Budu jísti, až vy usnete, přece nebudete

stále vzhůru.« A opět se příšerně, sípavě zasmál. »Až

usnete, An-Tak vás sní.«

Bylo to hrozné. Bradley se otřásl. Oba dva dlouho seděli

tiše. Angličan tušil proč An-Tak tak tiše sedí — čekal až

jeho oběť usne, že se na ni vrhne. Hrůzné ticho bylo

přerušováno monotónním zurčením vody. Bradley napjatě

poslouchal. Zdálo se mu, že monotónní šelest vody se

ozývá kdesi pod podlahou.

»Co je to za zvuk?« tázal se. »Zní to jako zurčení vody,

tekoucí úzkým kanálem.«

»To je řeka,« odvětil An-Tak. »Proč ale nechcete spát?

Protéká přímo pod Modrým Prostranstvím Sedmi Lebek

nedaleko chrámu. Až zemřeme, odříznou nám lebky a naše

těla vrhnou do řeky. U ústí řeky číhá již mnoho ještěrů na

naše těla. Wieroové vrhají do řeky také mrtvoly svých

druhů, odřezávají jim pouze lebky a křídla. Ale spěme

raději.«

»Přicházejí ještěři řekou až do města?«

»Ne, voda řeky jest příliš studená; ještěři nikdy neopustí

vlahou vodu velkého jezera,« odvětil An-Tak,

»Pokusme se tedy nalézti cestu odtud,« navrhl Bradley.

337

An-Tak zavrtěl záporně hlavou. »Pátral jsem po ní celé

tyto dlouhé měsíce,« řekl. »A nezdařilo-li se mně ji nalézti,

jak vy byste mohl míti úspěch?«

Bradley na tato pochybovačná slova neodpověděl, dal se

však do podrobné prohlídky stěn, stropu i podlahy kobky,

oklepávaje klouby prstů každý čtverečný palec. Ve výši as

šesti stop nad podlahou objevil do zdi zapuštěný trám na

jakých Wieroové spávali. Sdělil svůj objev An-Takovi, ten

však tvrdil, že během doby, co on jest uvězněn, zde žádný

Wieroo nebyl. Bradley znovu a znovu proklepával zdi, jak

vysoko jen mohl dosáhnouti. Posléze se vyhoupl na trám,

aby aspoň po jedné straně kobky mohl zevrubně

prohlédnouti strop. Uprostřed boční stěny nedaleko stropu

místo as tři čtvrti čtvereční stopy vydávalo při oklepání

nápadně dutý zvuk. Při bedlivějším ohmatání tohoto místa

nalezl Bradley malý kulatý otvor zvící as ukazováčku.

Když do otvoru vsunul prst, shledal, že stěnu tvoří deska as

tři centimetry silná, za ní pak již byl volný prostor. Bradley

se snažil vyvrátiti desku prstem ven a dík mocnému náporu

se mu to zdařilo — deska vylétla tak prudce, že jej téměř

srazila k zemi. Deska byla připevněna ke stěně závěsy;

když se vyklopila, narazila svým druhým koncem na trám a

tvořila tak malou plošinu rovnoběžnou s podlahou.

338

Za otvorem zela tma. Bradley se nachýlil dovnitř a

hmatal rukou tak daleko, jak dosáhl, než nenahmátl prostě

nic. Poté vyhledal Bradley v příručním vaku sirky —

zbývalo mu jich ještě několik. Když rozškrtl zápalku, An-

Tak zděšeně vzkřikl. Bradley si posvítil do otvoru a v

matném plápolu zřel vršek žebříku, vedoucího kamsi do

černé propasti dolů. Kam až asi propast sahala, nedovedl

Bradley odhadnouti; rozhodl se však okamžitě, že se o tom

přesvědčí.

»Vy jste nalezl cestu ven! Vy jste nalezl cestu ven!«

křičel An-Tak. »Ach, Luata! A já jsem příliš sláb než

abych mohl jíti s vámi odtud. Vezměte mne sebou!

Vezměte mne sebou!«

»Nekřičte!« napomenul jej Bradley. »Přivoláte svým

řevem Wierooy, za chvíli je budeme míti na krku a

nevyvázne z nás ani jeden. Buďte tiše, půjdu napřed.

Naleznu cestu, vrátím se pak pro vás a pomohu vám,

slíbíte-li mi, že se nepokusíte o to, byste mne snědl.«

»Ano, slibuji vám to,« zvolal An-Tak. »Ach, Luato!

Odpusťte, jsem ztýrán hladem, samotou, hrůzou, ohavnými

ještěrkami, krysami a nekonečným čekáním na smrt.«

»Dobře,« odtušil Bradley stručně. »Jste skutečně k

politování. Buďte zde však zticha.«

A protáhnuv se otvorem, nahmatal nohou vrchní příčku

žebříku, zaklopil za sebou desku a vydal se na cestu do

neznámé tmy.

339

Čím sestupoval níže, tím zřetelněji slyšel šumot vody.

Vzduch byl chladný. Bradley nemohl kol sebe nic

rozeznati, cítil pouze hmatem ohlazené a věkem ohlodané

dřevo žebříku a jeho příček. Kladl nohy na jednotlivé

příčky velmi opatrně, aby se snad rázem nezřítil do černé

hlubiny propasti.

Ježto sestupoval velmi pomalu, připadal mu žebřík

nekonečným a propast bezednou. Když konečně sestoupil

až na dno, usoudil, že nemohl sestoupiti hlouběji než

padesát stop. Žebřík spočíval na malé plošině, která byla

vydlážděna lidskými lebkami. Bradley se podivoval, kde

asi nabrali tolik lebek, než uvědomil si, že Caspak již

existuje snad v nynějším stadiu mnohem déle než ostatní,

všeobecně známý svět. A sbírali-li a schráněli-li Wierové

lebky svých nepřátel i lebky svých mrtvých druhů po

miliony let, mohli z nich zcela dobře vystavěti celé město.

Bradley kráčel po úzké plošině kupředu, hmataje

opatrně po stěně, až narazil na bočnou zeď, která se klenula

nad vodou. Zastaviv se a ohledav celou zeď, dotkl se vodní

hladiny. Jaký prostor byl mezi zdí a mezi hladinou a jak

byl proud hluboký, nemohl nijak odhadnouti. Aby se

přesvědčil, musil vlézti do vody. Chvíli váhal, rozvažuje

zda má či nemá. Za sebou měl naději na příšerný osud An-

Takův; před sebou měl možnost téměř bezbolestné smrti

utopením. Drže svoji příruční torbu jednou rukou nad

hlavou, pomalu nořil nohu do vody. Cítil, jak chladný

proud mu omývá kotníky — poté zašeptav modlitbu,

vstoupil do vody.

340

Bradley si spokojeně oddychl, když shledal, že voda mu

sahá jen po pás; pod nohami měl pevnou půdu. Opatrně

postupoval po proudu kupředu — proud nebyl tak silný,

jak se dle zurkotu vody domníval.

Prošel pod klenutím, drže se stále boční zdi, která se

často v obloucích zahýbala. Když ušel několik yardů

nahmatal cosi slizkého, zachyceného u zdi. Nemohl

uhádnouti, co to as bylo; a v tom nedaleko něj něco shůry

spadlo do vody.

Kráčel pomalu kupředu, procházeje pod mnoha

klenutími — všude kolkolem tma. Vyplašení obyvatelé

podzemního proudu seskakovali před ním se zdí do vody a

zděšeně prchali. Každou chvíli na něco ohavného hmátl a

ani jediný okamžik si nebyl jist, aby jej nějaké příšerné

zvíře nenapadlo. Připevnil si torbu na šíj, aby se

nenamočila a v levé ruce třímal nůž.

Jednotvárnost bludné cesty byla stupňována tím, že od

onoho okamžiku, kdy sestoupil se žebříku do vody, počítal

každý svůj krok. Slíbil An-Takovi, že se pro něj vrátí,

bude-li to jen trochu možné a věděl, že by jinak nemohl

určiti místo na plošině, kde se nalézá žebřík.

Ušel dvěstěšedesát kroků — když v tom na něj něco ze

zadu narazilo. Mžikem se otočil a připravoval se k obraně

nožem, vztáhnuv ruku do předu, aby odstrčil předmět,

který do něj právě vrazil. Ohmatal jej a dle slizkosti si s

hrůzou uvědomil, že ohmatává tvář mrtvoly plující na

hladině proudu. Pustě zaklel a odstrčil nebožtíka

doprostřed proudu, aby rychleji plynul vstříc nedočkavým

jícnům hladových ještěrů.

341

Po čtyřstémtřináctém kroku narazil opět na jinou

mrtvolu — kolik jich proplulo kol něj, aniž na něj narazilo,

nevěděl; zdálo se mu, že jest obklopen se všech stran

mrtvolami, jichž tváře se na něj příšerně šklebily, poulíce

na něj své vyhaslé oči, jakoby se horšily na vetřelce, který

se odvážil vniknouti do posvátných vod řeky mrtvých.

Ačkoliv postupoval kupředu velmi pomalu, snažil se

dělati poměrně stejné kroky; ačkoliv uplynula již drahná

doba, ušel sotva čtyři sta yardů. Neproniknutelná tma

ustávala a při následující zátočině mohl již matně rozeznati

své nejbližší okolí. Nad ním byl klenutý strop a po obou

stranách zdi prorývané otvory, zakryté dřevěnými dveřmi.

Právě nad ním ve stropě nalézal se kulatý černý otvor zvící

as třiceti palců. Zíral vzhůru a právě v onom okamžiku

zřítila se otvorem nahá mrtvola — klesla pod hladinu a

opět se vynořila. Ač bylo šero, Bradley rozeznal, že to jest

mrtvola Wierooa, jemuž byla uříznuta křídla a hlava. A

brzy poté plynulo kolem jiné bezhlavé tělo — An-Tak tedy

nelhal. Bradley se jen divil, že první mrtvola, na kterou v

podzemním kanále narazil, nebyla takto zohavena.

Čím dále kráčel, tím bylo světleji. Mrtvol kol něj bylo

mnohem méně, než se zprvu domníval. Když urazil pět set

yardů — šest set kroků, došel na kraj kanálu, zřel nad

sebou slunce a oblohu; proud byl vrouben travnatými

břehy.

Jedna z mrtvol, které plynuly kol něj, měla kol

bezhlavého trupu dosud ovinutou bělostnou, krví

potřísněnou řízu.

342

Bradley stanul na okraji kanálu a rozhlížel se ven.

Nedaleko ústí kanálu stála mohutná budova uprostřed

širokého, travinami a stromy porostlého pozemku. Proud

opět stékal do klenutého koryta pod základní zeď budovy.

Podle nálevkovité střechy a nátěru živých barev

jednotlivých částí budovy, poznal Bradley, že má před

sebou templ, kol nějž byl odnášen na Modré Prostranství

Sedmi Lebek.

Mnoho Wierooů vcházelo do templu a mnoho jich též

vycházelo. Jiní se ubírali pěšky přes travnatou půdu,

nadlehčujíce se svými rozložitými křídly, takže se sotva

dotýkali země.

Kdyby byl opustil ochrannou skrýš kanálu, byl by byl

okamžitě zpozorován a zajat; kudy jinudy by mohl

vyváznouti, Bradley nemohl tušiti — napadlo jej, že by

mohl projíti kanálem na druhou stranu města a tam se

pokusiti o útěk; než po zralé úvaze usoudil, že kanál může

býti dlouhý několik mil a mohl v něm únavou a

vyčerpáním zahynouti — musil si nalézti jinou cestu. Snad

až nastane noc, podaří se mu proplížiti pozemkem kolem

templu a pak dále podél proudu za město. Jak tak stál a

čekal, až se setmí, promrzávaly mu v chladné vodě nohy a

jímala jej křeč. Uvědomil si, že musí si vymysliti jiný plán.

343

Uvažoval o tom, že by mohl pod vodou plavati až k

templu — než musil počítati s tím, že některý Wieroo by

jej mohl shůry spatřiti. A v tom na něj opět něco ze zadu

narazilo. Otočiv se, shledal, že to byla — jak ostatně tušil

— bezhlavá a bezkřídlá mrtvola Wierooa. Již jí chtěl s

odporem odstrčiti, když v tom bílá říza, do níž byl nebožtík

dosud zavinut, mu vnukla spásný nápad. Strhl řízu s

mrtvoly a odstrčil tělo dále do proudu, aby mohlo volně

plouti. Pak se sám pečlivě zavinul do bílé řízy; zkrvácenou

část, která zakrývala pahýl šíje, omotal kol vlastní hlavy.

Příruční vak sbalil, jak nejtěsněji dovedl a vsunul jej pod

vlastní kabátec. Pak se položil na znak na vodu a nechal se

nésti proudem.

Jemným tkanivem řízy mohl dosti zřetelně rozeznávati

objemnější předměty. Viděl, jak jeden Wieroo letí zcela

těsně nad ním; viděl, jak travnaté břehy kol něj pomalu

ubíhají zpět; na pravém břehu zaslechl podezřelý šelest a

trnul hrůzou, že jeho lest byla prohlédnuta, než nedal na

sobě nic znáti; brzy poté — ač jemu to připadalo věčností

— zmizelo denní světlo nad ním — věděl, že se ocitl pod

klenbou chrámu.

Rychle se postavil na nohy a strhl se sebe zkrvácený

rubáš. Na obou stranách tyčily se do výše hladké stěny a

před ním se vodní proud zatáčel v ostrém úhlu a mizel.

Bradley opatrně kráčel kupředu a prohlížel si okolí za

zátočinou. Po levici byla nízká plošina, čnící as stopu nad

hladinu; neváhal a vyšplhal se na ni, neboť byl promočen,

promrzlý a vyčerpán.

344

Když tak ležel na lebkami dlážděné plošině, zřel v

klenbě nad proudem ponurý kulatý otvor — zdálo se mu,

že každým okamžikem jím sletí do vody mrtvola některého

Wierooa. O několik stop dále hladká boční zeď byla

přerušena uzavřenými dveřmi. Uvažoval, co as se může

nalézati za těmito dveřmi a hlavou se mu honily divoké

plány o útěku — v tom se dveře otevřely a objevil se v nich

Wieroo v bílé říze a vystoupil na plošinu. Nesl dřevěnou

nádobu, v níž byly nějaké odpadky. V první chvíli si

Bradleye nevšiml. Angličan se uchýlil do nejodlehlejšího

kouta plošiny. Wieroo popošel až k vodě a vysypal obsah

nádoby do proudu. Kdyby se byl obrátil, bylo jisto, že

Bradleye spatří. Bradley ani téměř nedýchal.

Wieroo chvíli se díval na hladinu a pak se obrátil —

spatřil Bradleye. Tázavě se blížil k Angličanovi. Bradley se

nehýbal, jakoby byl z kamene. Wieroo se zastavil. Bylo

jisto, že co nejdříve uhodne, koho má před sebou.

A v tom Bradley se vymrštil jako kočka a mocnou ranou

do brady srazil Wierooa k zemi, Wieroo klesl bez hlesu a

Bradley jej zcela mechanicky, téměř podvědomě vhodil do

vody. Pak se obrátil ke dveřím a nahlédl do prostory, která

se nalézala za nimi. Byla to rozlehlá místnost, spoře

osvětlená; kol dokola stěn byly narovnané dřevěné kádě.

Když Bradley vstoupil, nebylo uvnitř viděti žádného

Wierooa. V protější stěně byly dveře, vedoucí do další

místnosti; když přicházel k nim, nahlédl do některých kádí

a shledal, že jsou naplněny sušeným ovocem, plodinami a

rybami. Vzpomněl si na ubohého An-Taka, jenž dosud

trpěl v kobce Sedmi Lebek a nacpal si zásob do kapes a do

torby, co se mu jen vešlo.

345

Až nastane noc, vrátí se a přivede s sebou An-Taka;

mezitím chtěl prozkoumati nejbližší okolí, doufaje, že

nalezne nějakou přístupnější cestu z města.

Další dveře vedly do chodby, do níž ústily dveře

mnohých sklepů templu. O několik yardů dále od skladiště

potravin narazil na žebřík spojující chodbu otvorem ve

stropu s hořejším patrem. Bradley se u žebříku zastavil,

rozvažuje zda má pátrati dále, či zda má se vrátiti k řece;

zvědavost zvítězila. Jaká as tajemství jsou skryta v

místnostech nahoře? Ačkoliv mu chladný rozum radil, aby

se zbytečně nevydával v nebezpečí, přece statečně stoupal

po žebříku vzhůru.

Prostor, kterým žebřík stoupal vzhůru, se měnil podle

jednotlivých stavebních slohů Wierooů, hned byl kulatý

neb oválový, hned čtyřhranný neb mnohostěnný, jindy

konečně téměř úplně beztvarý a nepravidelný. Místnosti

některých pater byly opatřeny dveřmi — všechny byly

uzamčeny až na jedny as ve výši padesáti stop nad

hladinou kanálu. Ty ústily do rozlehlé, kruhovité místnosti,

jejíž stěny i podlaha byly pokryty kožemi divokých zvířat.

To však tak Bradleye nezajímalo jako obyvatelé této

místnosti: — Wieroo a děvče lidské podoby. Děvče stálo

opřeno zády o sloup, který podpíral ve středu místnosti

strop — o dutý sloup o průměru as čtyřiceti palců, opatřený

otvorem téměř třicetipalcovým. Tvář dívky byla od

Bradleye odvrácena, neboť se dívala na Wierooa, který se

k ní blížil.

346

Bradley zcela zřetelně slyšel jak Wieroo ji přemlouvá,

aby s ním odešla do jiného města Wierooů. »Pojďte se

mnou,« pravil, »a zachráníte se; zůstanete-li zde, zmocní se

vás Ten Kdo Mluví za Luatu; až se váš osud naplní, vaše

lebka zpráchniví na nejvyšším kůlu a vaše tělo bude kořistí

ještěrů v ústí Řeky Smrti. I když porodíte dítě ženského

pohlaví, váš osud bude stejně neblahý. Prchnete-li se

mnou, budete míti klidný život, dosti jídla a nikdo vám

neublíží.«

347

348

Když domluvil, stál zcela těsně u dívky. Ta namístě

odpovědi jej přivítala mocnou ranou do obličeje. »Dokud

mne nezavraždíte,« volala statečně, »budu se až do

posledního dechu proti vám všem brániti.«

Z Wieroova hrdla ozval se chrčivý sykot, který Bradley

již tak často slyšel — byl to pravděpodobně výraz zlosti i

lítosti — a pak se vrhl na dívku hrozivě se tváře a snažil se

ji vahou svého těla sraziti k zemi.

Bradley již se chtěl na její obranu vrhnouti vpřed, když

v tom se v protější místnosti otevřely dveře, jimiž vstoupil

statný Wieroo, oděný v rudou řízu. Sotvaže spatřil oba

zápasící na zemi, zlostně vzkřikl; Wieroo, který napadl

děvče, chvatně vstal a pohlédl na příchozího.

»Slyšel jsem vše,« zvolal onen rudě oděný, »a kdyby to

slyšel také Ten, Který Mluví za Luatu…« a odmlčev se

učinil výmluvný posunek prstem přes hrdlo.

»To nikdy neuslyší,« odvětil první Wieroo a zamávav

křídly vrhl se na rudě oděného. Rudý vydržel první nápor a

okamžitě vytáhl ze záhybu své řízy zakřivený dlouhý nůž,

zamával taktéž křídly a jal se sám útočiti. Obě příšery se

snažily jedna nad druhou nabýti vrchu. Bílý, jsa bezbranný,

chtěl uchopiti rudého za zápěstí ruky, v níž třímal nůž a za

krk, rudý pak hledal nejvhodnější místo, kam by zasadil

smrtící ránu. Rázem se rozehnal, však rána minula cíl,

sklouzl a klesl do dřepu. Bílý byl okamžitě na něm, tloukli

se kostrami křídel, škubali se pěstmi, kousali se do tváří a

kopali kostnatýma nohama.

349

V té chvíli děvče přešlo do druhého kouta místnosti, aby

se uhnulo zápasícím — přitom ji Bradley viděl dobře do

tváře a okamžitě poznal, že jest to tatáž dívka z místnosti

za žlutými dveřmi. Neodvážil se vmísiti se do boje dříve,

dokud jeden Wieroo neubije svého protivníka — kdyby se

byl nyní objevil na bojišti, jistě by se na něj byli vrhli oba a

bylo by po něm veta, ježto se zakřiveným nožem rudého

Wierooa nebyly žádné žerty. Bílý nabýval vrchu.

Vyplazený jazyk a vypoulené oči rudého prozrazovaly, že

jeho poslední hodinka udeřila; brzy poté skutečně rudý

klesl bez ducha k zemi a zakřivený nůž mu vypadl z

mrtvých prstů. Vítěz mu svíral ještě chvíli chroptící hrdlo,

pak vstal, vleka za sebou mrtvolu protivníka k střednímu

sloupu. Tam zvedl tělo do výše a vsunul je do otvoru —

Bradley viděl, jak tělo v otvoru bleskurychle zmizelo — a

okamžitě pochopil účel kulatých otvorů v klenbě

podzemního kanálu.

Když odklidil mrtvolu, Wieroo se ohlížel po děvčeti,

Chvíli na ni upřeně zíral. »Viděla jste vše, co se zde stalo,

kdyby se to dozvěděl Ten, Který Mluví za Luatu, dal by mi

za živa uříznouti křídla, hlavu by mi dal napíchnouti na

nejvyšší kůl a mé tělo by bylo vrženo do Řeky Smrti,

protože takový osud nemine ani nejvyšší, zabijí-li

ruděoděného. Vy jste viděla vše, a proto musíte zemříti!«

Domluviv zaskučel a vrhl se na děvče.

350

Bradley nemohl čekati déle. Rozehnal se na Wierooa.

který již se sápal na děvče. V chvatu se shýbl a zvedl se

země zakřivený nůž. Wieroo byl k němu právě obrácen

zády a proto jej mohl zcela dobře uchopiti za týl, Wieroo se

bránil křídly — mocným úderem srazil Bradleye k zemi,

sám však byl stržen s sebou. Bradley ležel opřen o levý

loket, pravou ruku měl volnou — když se k němu Wieroo

přiblížil, rozmáchnul se nožem tak divoce, že letounu úplně

odřízl jedinou ranou hlavu od trupu. Bezhlavé tělo dopadlo

bezvládně na Angličana.

Poté Bradley vstal a pohlédl na děvče.

»Luato!« zvolala. »Jak jste se sem dostal?«

Bradley pokrčil rameny. »Jsem prostě zde — nyní se

však jedná o to, abychom se dostali odtud.«

Dívka zavrtěla záporně hlavou. »To se nám nezdaří,«

řekla smutně.

»To jsem si také myslil, když mne vrhli do kobky na

Modrém Prostranství Sedmi Lebek,« odvětil Bradley. »A

hle, zde jsem!«

Pak se obrátil k mrtvole Wierooa, zdvihl jí a nacpav ji

do otvoru ve sloupu, vrhl ji do Řeky Smrti. Pak zvedl ještě

krvácející hlavu a vrhl jí za trupem dolů.

»Nemračte se tak,« hovořil s lebkou, když ji nesl ke

sloupu, »zasmějte se trochu!«

»Ale jak se může smáti?« tázala se dívka poloudiveně,

poloustrašeně. »Vždyť jest mrtev.«

»Nevadí,« odvětil Bradley.

351

Děvče poté zamířilo ke dveřím. »Pojďme!« řekl

Angličan. »Musíme se dostati odtud. Neznáte-li snad odtud

lepší cestu než podzemním kanálem, musíme prchnouti

vodou.«

Děvče mu dosud zíralo tázavě do očí. »Ale jak se mohl

smáti, když byl mrtev?«

Bradley se dal do hlasitého smíchu. »Vždy se říkává, že

Angličané ze všech tvorů na světě mají nejméně vyvinutý

smysl pro humor,« řekl, »nyní však jsem se setkal s někým,

kdo neví vůbec, co to humor je. Ovšem vy mi z polovice

nerozumíte; netrapte se však proto; neublížím vám,

naopak, bude-li to možné, vyvedu vás odtud.«

Ačkoliv mu úplně nerozuměla, přece jeho usměvavý

výraz tváře ji upokojil. »Nebojím se vás již,« řekla,

»ačkoliv hovoříte slovy mé vlastní řeči, přece vás nechápu.

Ale jak odtud prchneme — to nevím!«

»Já jsem prchl z kobky na Modrém Prostranství Sedmi

Lebek, prchnu tedy i odtud. Pojďme!« A obrátil se k

žebříku, po kterém vystoupil prve nahoru. »Nesmíme

plýtvati drahým časem.«

Děvče šlo poslušně za ním; u dveří však oba se zarazili,

neboť zaslechli, že někdo právě stoupá vzhůru. Bradley

opatrně nahlédl do otvoru a kvapně couvl.

»As půl tuctu jich jde nahoru; snad ale nepůjdou právě

touto místností.«

»Naopak,« řekla dívka. »Oni tudy musí projíti,

poněvadž jdou k Tomu, Který Mluví za Luatu. Můžeme se

ale skrýti ve vedlejší místnosti — jsou tam hromady koží,

pod které můžeme vlézti. V oné místnosti se nezastaví,

protože jest modrá.«

352

»A proč to?« tázal se Bradley.

»Bojí se modré barvy,« odvětilo děvče. »V každé

místnosti, ve které byla spáchána vražda, najdete modré

znamení — znamení vraždy. Když jest některá místnost

celá modrá, vyhýbají se jí. Tato místnost jest dosti modrá;

ale povětšině vraždí ve vedlejší místnosti, která jest již celá

modrá.«

»Ale viděl jsem modrou barvu na všech domech,« řekl

Bradley.

»Ano,« dosvědčovala dívka, »v každém domě se

vyskytuje nějaká modrá místnost a když pak jsou všechny

místnosti v domě modré, jest dům pak modrý jako Modré

Prostranství Sedmi Lebek. A takových jest zde mnoho.«

»A co znamenají modře pomalované lebky?« tázal se

Bradley. »Náležejí snad vrahům?«

»Ano, některé z nich jsou lebky vrahů; ony s malými

skvrnami jsou lebky známých vrahů. Vůbec všichni

Wieroové jsou vrahy. Když spáchají určitý počet vražd,

aniž je někdo při tom dopadne, vyznají své hrůzné činy

Tomu, Který Mluví za Luatu a jsou pak povýšeni; nosí

poté řízy ozdobené barevným písmem — tuším nejprve

žlutým, Když jejich říza jest plna žlutých pásů, zamění ji za

bílou řízu s rudým pásem; a když získají celou rudou řízu,

mají právo nositi dlouhý zakřivený nůž, jaký právě držíte v

ruce; dalším stupněm jest bílá říza s modrým pásem a

konečně celá modrá říza. Ale Wierooa úplně modře

oděného jsem dosud neviděla.«

353

Zatímco takto tiše hovořili, přešli do vedlejší místnosti,

která byla úplně modrá; usedli tam zády ke stěně a zakryli

se haldami koží. Po chvíli slyšeli, jak do místnosti vcházejí

Wieroové — hovořili mezi sebou, jinak by je byli

neslyšeli. Ve středu místnosti se zastavili právě v

okamžiku, kdy se dveře v protější stěně místnosti otevřely

a vešlo dovnitř ještě as půl tuctu jiných Wierooů.

Bradley nic neviděl, ale vše vytušil ze šramotu a

šustivých pozdravů; nastalé ticho nedovedl si však nijak

vysvětliti — netušil totiž, že z haldy koží, za nimiž ležel,

čouhá jeho těžká, vojenská bota, a že na ni zírá as osmnáct

rudých a rudomodrých Wierooů. Ani neslyšel, jak se k

němu pokradmu plížili.

Uvědomil si toto vše teprve tehdy, když byl prudce

uchopen za nohu a násilně vytažen ven ze svého úkrytu.

Zřel před sebou as tucet zakřivených nožů. Byli by jej

okamžitě zavraždili, kdyby byl nevystoupil jeden z nich,

oděný rudou řízou, jenž velel ostatním, by jej odvedli k

Tomu, Který Mluví za Luatu, jenž si s ním chce pohovořiti.

Když Bradleye odváděli, měl dosti času, aby se ohlédl

zpět na svůj úkryt — jeho společnice byla dosud bezpečně

ukryta, tedy jí nevyslídili. Tušil, že sama se zachrání

podzemním kanálem a litoval, že ji nemůže provázeti. Byl

odevzdán svému osudu — nemohl doufati v záchranu.

Dokonce, když jej vytahovali ze skrýše, upustil zakřivený

nůž, který odebral zabitému Wieroovi. A tak, resignovaně

se nechal vésti točitými chodbami a místnostmi do středu

chrámu.

354

Kapitola čtvrtá.

Čím dále šli, tím barbarštější a nákladnější byly ozdoby

po stěnách. Ponejvíce byly porůznu rozvěšeny tigří a

leopardí kůže a na konsolách byly upevněny jejich lebky.

Některé lebky byly ozdobeny drahocennými kovy,

drahokamy a gesnami. Kože byly pokryty zlatými

ornamenty, podobajícími se oněm, které mělo děvče ve

vlasech a které spatřil v truhlách, uložených ve Fosh-bal-

sojově zásobárně. Bradley usoudil, že tyto ozdoby byly

pravděpodobně uloupeny neb nakradeny, protože

Wieroové vůbec nenosili sami ozdob.

Když se přibližovali ke středu chrámu, Wierooů na

chodbách i místnostech všude přibývalo. Mnozí byli

oblečeni v rudé řízy, mnozí byli ozdobeni modrými pruhy

— pravá peleš vrahů.

Posléze stanuli v místnosti, kdež mnoho Wierooů se

sběhlo kol Bradleye a jeho průvodčích a prohlíželi si jej

zvědavě. Jeden z těch, kteří jej zajmuli, řekl jednomu

Wieroovi, který právě stál u dveří:

»Řekněte Tomu Který Mluví za Luatu, že jsme nemohli

nalézti Fosh-bal-soje, ale že na zpáteční cestě jsme nalezli

ve skrýši za kožemi tohoto tvora. Jest to tentýž, kterého

Fosh-bal-soj přinesl ze země Sto-luů minulé noci.

Pravděpodobně Ten Který Mluví za Luatu, s ním bude

chtíti mluviti.«

355

Wieroo, pověřený rozkazem, odložil přede dveřmi svůj

zakřivený nůž a zmizel uvnitř. Jeho místo přede dveřmi

zaujal okamžitě někdo jiný. Bradley si všiml, že

podobných stráží bylo v okolí přinejmenším as dvacet.

Když se prvý strážce po chvíli vrátil, naznačil, že družina,

která jala Bradleye, může vstoupiti.

Wieroové odložili nejprve na zem své nože a pak jich

pět s Bradleyem překročilo posvátný práh. Ocitli se v

nepravidelnostěné místnosti, v níž na vyvýšeném trůně

seděl modřeoděný Wieroo.

Tvář Wierooa, sedícího na trůně, byla křídově bílá, jeho

mrtvolné oči byly bezvýrazné a úzké, tenké rty,

polozakrývající žluté zuby, byly sevřeny v posupnou

grimasu. S každé strany trůnu ležel obrovský zakřivený

meč. Byl mnohem těžší a větší, než křivé nože, které

obvykle nosili Wieroové. Wieroo si se zbraněmi stále

pohrával.

Stěny i podlaha místnosti byly zakryty kožemi a

tkaninami. Téměř všechny ozdoby byly modré.

Na rozepjatých kožích bylo připevněno mnoho párů

křídel Wierooů, vyztužených do podoby štítů. Strop byl

popsán nesrozumitelnými hieroglyfickými klikyháky. Kol

trůnu a na sloupech kol stěn byly vyloženy lebky.

Když se Wieroové blížili k svému vládci na trůně,

schýlili se hluboce k zemi a zdvihli křídla nad hlavy.

»Ó vy, Který Mluvíte za Luatu!« zvolal jeden z družiny.

»Přivádíme vám podivného tvora, kterého se Fosh-bal-soj

na váš příkaz zmocnil.«

356

Tedy Wieroo na trůně byl onen vyvolený, který jediný

byl oprávněn mluviti za božstvo! Arcivrah byl v Caspaku

zástupcem Boha! Jeho modrá říza prozrazovala jeho

převahu nade všemi ostatními. Dlouho mlčky zíral na

Bradleye. Pak se jal jej vyptávati: odkud přichází, jak se

jmenuje a jak vypadá jeho země.

»Jste cos-ata-lu?« tázal se Wieroo na trůně.

Bradley přisvědčil a vysvětloval, že i všichni žijící

tvorové v jeho zemi jsou cos-ata-lu.

»Můžete mně říci ono tajemství?« tázal se vládce dále.

Bradley chvíli váhal, aby nabyl času a pak opět

přisvědčil.

»Řekněte mi je tedy!« poroučel Wieroo, nachyluje se

zároveň kupředu, aby lépe slyšel a dávaje vůbec najevo

nelíčený zájem.

Bradley zašeptal:

»Ono tajemství sdělím pouze vašim uším; nechci je

prozraditi ostatním. A vám je sdělím pouze pod

podmínkou, že mne a děvče z místnosti u žlutých dveří

nedaleko příbytku Fosh-bal-soje dopravíte zpět do její

země.«

Wieroo na trůně zlostně povstal, třímaje nad hlavou

zakřivený meč.

»Kdo jste vlastně, že se odvažujete klásti Tomu, Který

Mluví za Luatu, podmínky?« zasyčel. »Řekněte mi

okamžitě ono tajemství, nebo zemřete!«

»A zemru-li, zhyne se mnou i mé tajemství,« podotknul

klidně Bradley. »Již nikdy se vám nenaskytne příležitost,

abyste se mohl zeptati na ně člověka z naší země.«

357

Aby získal času, chtěl odstraniti ostatní Wierooi z

místnosti, aby pak snáze mohl pomýšleti na svoji záchranu.

Vladař Wierooů se obrátil k onomu, který velel družině,

která přivedla Bradleye:

»Má onen tvor u sebe zbraně?« tázal se.

»Ne.«

»Tedy jděte, ale nařiďte stráži, aby dlela nedaleko,«

velel vůdce Wierooů.

Wieroové pozdravili a brzy zmizeli za dveřmi. Ten,

Který Mluví za Luatu, uchopil nervosně do pravice meč.

Bylo zřejmo, že se stále bojí, aby jej někdo nezavraždil.

Nasvědčovala tomu skutečnost, že nepřipustil k sobě

nikoho se zbraní, sám však stále byl ozbrojen dvěma

ostrými, zakřivenými meči.

Bradley usilovně přemýšlel, jak by měl obrátiti situaci

ve svůj prospěch. Prohlížel si od hlavy k patě svého

podivného soupeře; rozhlížel se i po stěnách, jakoby v

mrtvých lebkách a kožích hledal inspiraci.

Wieroo byl rozzuřen.

»Rychle!« zvolal vzrušeně. »Zjevte mi ono tajemství.«

»Propustíte mne a dívku na svobodu?« stál Bradley na

svém prvotním požadavku.

358

Wieroo chvíli váhal a poté zachroptěl: »Ano.« V téže

chvíli zřel Bradley, jak dvě kůže na zadní stěně místnosti

se rozhrnuly a mezi nimi objevila se lidská tvář. Ačkoliv

Angličan byl svrchovaně překvapen, přece nedal ani

hnutím brv najevo své překvapení. Lidská tvář byla tvář

dívky, která byla pod kožemi s ním ukryta ve vedlejší

místnosti. A za tváří vsunula se do místností ladně

modelovaná ruka, ozbrojená zakřiveným, krví potřísněným

nožem — byl to tentýž nůž, který Bradley před chvílí pustil

z ruky.

»Poslyšte tedy,« řekl Bradley šeptem Wieroovi. »Nuže,

zvíte tajemství cos-ata-lu, ale nesmí je zaslechnouti nikdo

jiný. Nachylte se blíže ke mně — zašeptám vám je do

ucha.«

A vystoupil na vyvýšený trůn. Wieroo připravil svůj

meč k ráně, aby se mohl brániti při nejmenším projevu

zrady. Bradley přiblížil svůj obličej těsně k hnusné tváří

Wierooa. Jsa nachýlen, dosáhl pravící na rukojeť meče,

který ležel po levici Toho, Který Mluví za Luatu.

»Tedy toto jest tajemství života a smrti,« zašeptal a v

téže chvíli uchopil levicí Wierooa za pravé zápěstí a

pravicí příšernou ranou mu zasekl meč do týla; vše se

sběhlo tak rychle, že Wieroo nemohl ani vzkřiknouti na

poplach. Poté Bradley pustil mrtvolu z rukou a zmizel za

kožemi, u nichž se objevilo děvče.

Děvče zíralo udiveně na Bradleye a uchopilo jej

vzrušeně za ruku.

359

»Co jste to učinil?« zvolala. »Ten, Který Mluví za

Luatu, bude pomstěn Luatou. Nyní musíte doopravdy

zemříti. Nemůžete nikam uniknouti, poněvadž ruka

Luatova vás zastihne i v naší krajině,«

»Plané řeči!« zvolal Bradley, »A co kdybyste vy jej byla

zabila?«

»I já bych musila zemřít.«

Bradley zavrtěl záporně hlavou. »Nikdo z nás obou

nezemře,« řekl, »aspoň ne rukou Boha. Ovšem,

neprchneme-li odtud, přijdeme o život. Znáte cestu zpět do

oné místnosti, kde jsem vás prve nalezl?«

»Ano, znám,« odvětilo děvče. »Ovšem nevím, podaří-li

se nám projíti zpět, aniž bychom byli zpozorováni. Já jsem

snadno prošla, poněvadž Wieroové vědí, že jsem zde v

templu; vy však nemůžete jen tak hladce projíti.«

Bradleyova vynalézavost byla nyní v úzkých. Nevěděl,

jak nyní z pasti ven. Rozpačitě se rozhlížel kol sebe.

Nalézali se právě v malé místnosti, která sloužila za

skladiště starého tkaniva, koží a provazů. Uprostřed

místnosti byl dutý sloup s otvorem, Bradley znal jeho účel,

Wieroové jím vrhali své oběti do Řeky Smrti. Podlaha i

sloup otvoru byly potřísněny čímsi zahnědlým — Bradley

okamžitě poznal, že to jest zaschlá krev.

Pravděpodobně sloužila místnost také za popraviště,

360

Bradley pohlédl otvorem dolů do hlubiny — zíral do

černé tmy, věděl však, že otvor zcela jistě ústí do řeky. A v

téže chvíli pojal smělý plán. Vytáhl z koutu místnosti

klubka provazů a chvatně svazoval jednotlivé kusy k sobě.

Děvče mu statečně pomáhalo. Za chvíli měl tři provazy as

sedmdesát pět stop dlouhé. Spojil je k sobě a beze slova

připevňoval jeden konec dívce kol pasu.

»Nebojte se,« pravil posléze, když jí vedl k otvoru u

kůlu. »Spustím vás otvorem dolů do řeky a pak sestoupím

sám za vámi. Až se ocitnete na dně, trhněte dvakráte

provazem. Kdyby vám snad dole hrozilo nenadálé

nebezpečí a chtěla jste, bych vás vytáhl opět nahoru,

trhněte pouze jednou. Nebojte se — nezbývá nám nic

jiného.

»Nebojím se,« odvětila statečná dívka a sama se

vsoukala do otvoru, přidržujíc se okraje rukama,

očekávajíc, až Bradley ji spustí.

Angličan ji spouštěl tak rychle, pokud jen to bezpečnost

dovolovala. Když rozvinul téměř polovici provazu,

zaslechl, jak z místnosti, kterou právě opustil, k němu

doléhá znatelná směsice hlasů. Wieroové objevili vraždu

svého Boha. Za několik okamžiků započne horečné pátrání

po vrahovi.

361

Bože! Což se děvče nikdy nedostane na dno řeky?

Posléze v okamžiku, kdy zaslechl, jak slídiči vcházejí do

místnosti, zakymácel se provaz dvakráte na znamení, že

dívka bezpečně dostihla dna. Bradley chvatně upevnil

zbylý konec provazu kol kůlu, vsunul se do otvoru a

střelhbitě se soukal dolů. Za okamžik poté stál už po pás

hluboko ve vodě vedle děvčete. Ona bezděky jej uchopila

pevně za ruku. Při tomto dotyku zachvělo se mu srdce

podivným pocitem. Poté Bradley s ní sňal provaz, který ji

obepínal boky a vysadil ji na malou platformu, ležící podél

podzemní řeky,

»Jak se dostaneme odtud?« tázala se dívka.

»Vodou,« odvětil Bradley; »dříve však musím se vrátiti

do kobky na Modrém Prostranství Sedmi Lebek a musím

odtamtud vysvoboditi ubožáka, který tam byl zavřen přede

mnou. Sečkám až do noci, poněvadž jinak bych nemohl

projíti volnou částí řeky.«

»Existuje ještě jiné cesta,« řeklo děvče. »Sice jsem jí

nikdy neviděla, slyšela jsem však o ní hovořiti — jest to

chodba, ležící podél řeky z jednoho konce města na druhý.

Také v zahradě nevystupuje na povrch, nýbrž vede

spodem. Kdybychom nalezli vchod do této chodby, mohli

bychom odtud okamžitě odejíti. Nejsme zde také bezpeční,

poněvadž Wieroové budou po nás pátrati i v podzemním

chrámu.«

»Nuže, podíváme se po oné chodbě,« řekl Bradley. A

obrátil se ke dveřím, které ústily na malou plošinu vedle

říčky.

362

Chodbu nalezli velmi snadno, poněvadž vedla

rovnoběžně podél řeky a byla oddělena pouze jedinou zdí.

Procházeli pod městem a pod zahradami, stále potmě.

Když se dostali na místo, kde počínalo za zahradou opět

ústí kanálu, Bradley počal počítati kroky; ačkoli tápali

neznámou chodbou, přece jim cesta uběhla rychleji, než

kdyby byli šli vodou.

Když se Bradley domníval, že se as octli na témže

místě, kde sestoupil z kobky po žebříku do kanálu dolů,

pátral po dveřích, vedoucích z chodby k vodě — a

skutečně je nalezl; vlezl do vody a hmatal na protějším

břehu po malé plošině a spodní příčce žebříku.

Nalezl obé as o deset yardů dále; dívka na něj čekala na

protější straně.

Za chvíli vystoupil po žebříku nahoru k příkopu. Tam se

na okamžik zastavil a naslouchal, zda snad některý Wieroo

není uvnitř a nehledá jej; z ponurého vnitřku však nic se

neozývalo.

Poté odklopil poklop a nahlédl dovnitř. V matném

zásvitu světla, pronikajícího zvenčí, rozeznal v koutě

hromádku cárů; ovšem nebyl si jist, zda skutečně pod nimi

leží onen ubožák. Bylo podivno, že na Bradleyův pozdrav

vůbec neodpověděl.

Angličan seskočil dolů a přiblížil se k hromádce cárů.

Ano, pod hadry nebožák usnul. Bradley jím zatřepal, než

ani nyní nedostalo se mu odpovědi. Po zevrubné prohlídce

poznal, že An-Tak jest mrtev. Velká krysa vyběhla z cárů a

zmizela kdesi v koutě.

»Ubohý člověk!« vzdychl Bradley.

363

A již chtěl se vyhoupnouti na trám a opustiti navždy

kobku na Modrém Prostranství Sedmi Lebek. Než v tom se

zarazil a řekl: »Nechť se ti bídáci domnívají, že jsem

uprchl.«

A vzal mrtvolu do náručí a vyšplhal se s ní na trám

nahoru. Byl to kus perné práce; pak se protáhl otvorem a

sestoupil po žebříku, Když se ocitl na plošině, spustil

mrtvolu do vody a postrčil ji do proudu. »S Bohem,

chlapče!« zašeptal, jsa dojat osudem nebohého An-Taka.

Několik okamžiků poté stál opět po boku děvčete a ruku

v ruce spolu kráčeli temnou chodbou proti proudu Řeky

Smrti na druhý konec města. Vyprávěla Bradleyovi, že

Wieroové přicházejí do těchto podzemních chodeb pouze

velmi zřídka, protože vzduch podzemní jest pro ně příliš

chladný; ovšem náhodou sem přece některý z nich mohl

zajíti, a poněvadž vidí ve tmě právě tak jako na světle,

musili se před nimi míti na pozoru.

»Kdyby se k nám přiblížili zcela těsně,« řekla, »viděli

bychom, jak jim oči potmě svítí — planou jako doutnající

dřevo.«

Bradley viděl, že děvče se Wierooů příšerně bojí. I on se

štítil ohyzdných letounů; ona však se jich bála, protože

mezi nimi téměř celý rok žila a kromě toho pravděpodobně

o nich celý život slyšela.

»Proč se jich tak bojíte?« tázal se. »Zdá se mi, že se jich

nebojíte jen proto, že by vám mohli ublížiti…«

Děvče se všemožně snažilo Bradleyovi vysvětliti svůj

strach; vyrozuměl z toho, že považovala Wierooy za

nadpřirozené bytosti.

364

»Mezi mými soukmenovci se vypráví, že kdysi byli

Wieroové právě tací jako my, kromě toho, že měli křídla.

Žili v osadách země Galuů a přesto, že s námi často

bojovali, nebylo mezi oběma kmeny nenávisti. Za oněch

dnů obě ony rasy pošly z počátku a soupeřily mezi sebou,

která z obou jest dokonaleji vyvinutá. Wieroové zplodili

první své potomky cos-ata-lu; však pouze mužského rodu,

dosud žádný Wieroo nezplodil děcko ženského pohlaví. A

ponenáhlu počali se Wieroové duševně vyvíjeti, jejich

duševní obzor se rozšiřoval, tok jejich myšlenek plynul

jako řeky, stále stejně. A tento svůj stav nazvali tas-ad, což

značí, že konají vše správně.

A brzy Galuové a nižší kmeny Caspaku počaly

Wierooye nenáviděti a báli se jich. Wieoroové chtěli

zavésti všude své způsoby, chtěli, aby všichni konali vše

tas-ad. Byli výbojní, protože jich bylo mnoho; rozmnožili

se nepředvídaně přes to, že zabíjejí svá vlastní mláďata,

která neměla dostatečně vyvinutá křídla…

312

Ovšem to, co vám vyprávím, se událo během dlouhých

věků. Posléze křídla Wierooů byla tak vyvinuta, že mohli

dobře létati. Pro svoji výbojnost byli nenáviděni od všech

ostatních obyvatel Caspaku — nikomu se nezamlouval

jejich tas-ad — a proto, aby nebyli od přesily vyvražděni,

odletěli na tento ostrov. Stali se tak krvelačnými, že

pozbyli srdce a neznají nyní, co to jest láska; jsou krutí

vůči sobě navzájem, takže jeden druhému nedůvěřuje.

365

Vyvražďovali se mezi sebou tak dlouho, až posléze

povstal mezi nimi jeden velmi mocný, jenž sám stanovil

nový tas-ad. Shromáždil kolem sebe několik

nejkrvelačnějších Wierooů, ti si stanovili nové zákony

života a odebrali všem ostatním Wierooům zbraně.

Jejich nynější tas-ad jest skutečně velmi dokonalý.

Dovedou mnohé podivuhodné věci, které my nedovedeme.

Mají skvělé nápady a myšlenky, jistě sní o své budoucí

velikosti, ale jejich činy jsou ovlivňovány starým,

dávnověkým zvykem — snad proto jsou stále tak

nešťastni.«

Kráčeli stále dále kupředu tmavou chodbou podél

podzemní řeky. Ušli již hodný kus cesty, když vtom

zaslechli, jak v dálce před nimi šumí vodopád — hluk vody

rostl, čím blíže přicházeli — posléze vrostl tak, že neslyšeli

téměř vlastního slova. Náhle chodba končila slepou zdí; na

pravé straně chodby ve výklenku stál žebřík vedoucí kamsi

vzhůru a po levici byly dveře. Bradley otevřel nejprve

dveře — a dostal notnou sprchu. Malá stříška nad dveřmi

byla vetchá a voda stříkala se všech stran. Tento zjev byl

vysvětlitelný jedinou možností: voda klesala do hlubiny

mocným vodopádem — končila-li i chodba, měli

přeříznutou cestu, poněvadž se nemohli odvážiti po

neznámých skaliskách vodopádu dolů.

366

Nezbývalo, než použíti žebříku. Bradley stoupal vzhůru

první, děvče za ním. Žebřík vedl vzhůru jakýmsi komínem,

podobným onomu v templu. Bradley hmatal po stěnách,

zda snad není někde otvor; teprve ve výši as padesáti stop

přišli na zející otvor. Společně se svojí družkou zíral do

nízké místnosti, v níž se nalézalo několik žen kmene Galu,

kol nichž se batolilo několik malých, nedospělých

Wierooů.

Bradley cítil, jak tělo děvčete se k němu těsně přimklo a

zachvělo; bezděčně ovinul svou paži kol ní, jakoby jí chtěl

chrániti před jakýmsi neviditelným nebezpečím.

»Ubohé ženy,« zašeptala. »Jak jest jejich osud hrozný

— jsou zde uvězněny hluboko pod městem se svými

hnusnými dětmi, které nenávidí právě tak, jako jejich otce.

Wieroové skrývají své děti, dokud nedorostou, aby je

vlastní soukmenovci nepovraždili. Sklepy jejich domů jsou

plny žen kmene Galu.«

Když vystoupili ještě několik stop výše, přišli na otvor

vedoucí do místnosti, v níž v dřevěných nádobách byly

uloženy zásoby potravin. Oknem, jež bylo proraženo v

jedné zdi, viděli, že jsou právě v úrovni nějaké střechy.

Právě se stmívalo a dle Bradleyova návrhu se rozhodli, že

se tam skryjí, dokud nenastane úplná tma a pak vylezou na

střechu a rozhlédnou se po okolí.

367

Brzy poté, když se v místnosti usadili, zaslechli, jak

někdo stoupá po schodech vzhůru. Doufali, že mine jejich

skrýš a půjde výše, než byli zklamáni. Dveře se otevřely a

skulinami v dřevěných nádobách, za nimiž se skryli, viděli,

jak do místnosti vstoupil Wieroo, oděný v žlutě

pruhovanou řízu. Oba jej rázem poznali. Děvče stisklo

vzrušeně Bradleyovi ruku. Byl to tentýž Wieroo, v jehož

domě Bradley poprvé spatřil děvče, které nyní bylo s ním.

Wieroo přinesl s sebou dřevěnou díž, do níž nabral

potravu z několika nádob v místnosti. Pak odešel. Bradley

viděl polootevřenými dveřmi, že sestupuje dolů. Děvče

vysvětlilo Bradleyovi, že nesl ženám a dětem v podzemí

potravu.

»Jsme právě pod domem se žlutými dveřmi,« řekla.

»Jsme velmi vzdáleni od kraje města; tak vzdáleni, že

nemůžeme doufati, že se nám náš útěk zdaří.«

»Dle mého názoru jest toto místo v celé zemi Oo-oh to

nejpříhodnější, které jsem si jen mohl přáti. Musíme se

vrátiti do domu se žlutými dveřmi, abych si opět mohl vzíti

svoji pistol.«

»Ano, jest tam jistě dosud,« odvětilo děvče. »Viděla

jsem, že byla uložena do truhly, do které Wieroo ukládá

všechny věci, které odejme svým zajatcům.«

»To je výborné!« zvolal Bradley. »Pojďme tedy rychle.

Oba opustili zásobárnu a vystoupivše po žebříku o několik

stop výše, brzy narazili na dveře, kterými vstoupili do

prázdné místnosti — byla to táž místnost, v které se

Bradley poprvé setkal se svojí nynější družkou. Pistol byla

za několik okamžiků nalezena.

368

Když vstoupili do úzké uličky, do níž ústily žluté dveře,

byla venku již úplná tma. O několik kroků dále u vchodu

do protějšího příbytku nalezli mrtvolu Fosh-bal-soje, která

tam dosud ležela. Z dálky, směrem od templu, bylo slyšeti

šelestění křídel mnoha Wierooů, zmateně sem a tam

pobíhajících a poletujících.

»Jistě se již dozvěděli, že Ten, Který Mluví za Luatu,

byl zavražděn,« zašeptalo děvče. »Za chvíli se rozeběhnou

na všechny strany a budou po nás pátrati.«

»A myslíte, že nás skutečně naleznou?«

»Jsem si tím právě tak jista, jako tím, že Lua za dne nám

dává světlo,« odvětila; »až nás dopadnou, roztrhají nás na

kousky, neboť jen Wieroové smějí vražditi, jen oni smějí

prováděti tas-ad.«

»Ale vás přece nezabijí,« řekl Bradley. »Vy jste přece

nezabila jejich vladaře.«

»Nebudou činiti rozdílu a dopadnou-li nás, zabijí nás

oba.«

»Nesmějí nás tedy dopadnouti pohromadě,« řekl

Bradley rozhodně. »Zůstanete zde — aspoň vám nebude

hůře než tehdy, kdy jsem se s vámi setkal — já pak půjdu a

než se mi dostanou na kůži, ještě hezkou řádku jich

odpravím. S Bohem. Jste velmi milé děvče. Byl bych vám

velmi rád pomohl.«

»Ne!« zvolala vzrušeně. »Neopouštějte mne. Raději

bych okamžitě zemřela. Stále a stále jsem doufala, že se

nějakým způsobem dostanu zpět do své země. Chtěla jsem

se vrátiti k An-Takovi, jemuž musí býti beze mne smutno.

Neopouštějte mne, musila bych si zoufati.«

369

»An-Tak!« opakoval Bradley jméno, které vyslovila.

»Vy jste milovala muže, který se jmenoval An-Tak?«

»Ano,« odvětila dívka. »An-Tak byl právě na lovu,

když mne Wieroo unesl. Jak mu asi bylo beze mne smutno!

On také byl cos-ata-lu, byl o jedenáct měsíců starší než

já… byli jsem stále spolu.«

Bradley mlčel. Tedy ona milovala An-Taka. Nedovedl

býti tak necitelným, aby jí řekl, za jak trudných okolností

An-Tak zemřel.

U dveří Fosh-bal-sojovy zásobárny se zastavili a

naslouchali. Ježto se zevnitř nic neozývalo, otevřel Bradley

dveře dokořán. Když vstoupili, ocitli se v úplné tmě; když

si však po chvíli jejich oči zvykly, mohly rozeznávati

předměty kolem sebe.

Angličan brzy nalezl to, proč vlastně sem přišel: dvě

řízy, dva páry křídel a kotouč silného provazu. Pomocí

provazu připevnil jeden pár křídel dívce na lopatky. Pak ji

oblékl do řízy tak, aby jí nebylo viděti do obličeje.

Děvče se zprvu velmi divilo, brzy však pochopila

Bradleyův smělý plán a na jeho pokyn připevnila mu druhý

pár křídel a oblékla jej do řízy. Když stanuli na střeše

domu, nebyli k rozeznání od pravých Wierooů. Bradley byl

ozbrojen svojí pistolí a zakřiveným mečem vladaře

Wierooů, děvče pak třímalo v ruce malý nůž, který náležel

ruděoděnému Wieroovi.

A obezřele kráčeli po střechách směrem k severnímu

cípu města. Wieroové létali nad nimi a mnohokráte přešli

kol některých zcela těsně. Kol templu hemžilo se jich

nejvíce; dokonce bylo odtamtud slyšeti ostré výkřiky.

370

»Vrahové jsou shromáždění,« šeptalo děvče. »Jistě

jednají o tom, kdo z nich se stane jazykem Luaty. Získáme

tím alespoň čas. Domnívají se, že nemůžeme uprchnouti z

města a vůbec z ostrova a proto nás nepronásledují — a

mají pravdu.«

Bradley potřásl hlavou. »Nezoufám nikdy. Existuje-li

odtud nějaká cesta, nalezneme ji.«

»Ne, není odtud východiska,« odvětilo děvče.

Bradley na tato slova neodpověděl. A šli tiše až na okraj

města, kde končila poslední střecha. Děvče stisklo

Bradleyovi vzrušeně ruku — a od té chvíle jejich ruce

zůstaly spojeny.

Na okraji střech se zastavili a rozhlíželi se. Kdyby je byl

někdo při sestupu spatřil, okamžitě by se bylo prozradilo,

že nejsou skuteční Wieroové. Bradley si v oné chvíli přál,

aby jejich křídla byla připevněna ne chabými provazy,

nýbrž silnými svaly. Vysoko nad nimi letěl Wieroo — jiní

dva stáli u dveří svého příbytku ve vzdálenosti sotva

několika yardů. Bradley připevnil provaz, který nesl s

sebou, ke kůlu, jenž čněl nad střechou, na níž stáli a spustil

druhý konec dolů. A poté čekali.

Teprve as po hodině byl v okolí vzduch zcela čistý.

»Kupředu!« zašeptal Bradley. Děvče se statečně chopilo

provazu a přehoupnuvši se přes okraj střechy, šplhalo dolů.

Několik okamžiků poté sjel dolů i Bradley,

371

Přešli malou mýtinu a vstoupili do lesa. Šli celou noc,

sledujíce řeku proti proudu. Když se rozednívalo, utábořili

se v houštině nedaleko řeky. Po celou tu dobu nezaslechli

řev divoké šelmy — zvířata, která potkávali, nebyla

divoká, naopak zděšeně před nimi prchala. Když Bradley

jevil nad tím svůj nelíčený obdiv, dívka mu tento zvláštní

zjev vysvětlila.

»Když Wieroové měli dostatečně vyvinutá křídla, na

nichž mohli létati, nalezli si tento ostrov, na němž dosud

nebylo živých tvorů, kromě několika malých ještěrů.

Protože potřebovali pro sebe potravu, přinesli si sem

zvířata, jichž masem se živili. A stává se ještě nyní, že si

sem přinášejí jednotlivá zvířata, aby doplnili své zásoby.«

Prvního dne zůstali skryti v houštině a živili se

zásobami, které Bradley přinesl s sebou z chrámové

zásobárny. Příští noci vydali se na další cestu proti proudu

řeky a šli opět až do úsvitu. Dorazili k nízkým pahorkům,

kdež se řeka prodírala úzkým korytem — vlastně nebyla to

již řeka, byl to jen úzký potůček se sříbrojasnou vodou, v

níž se hemžila hejna velkých ryb, podobajících se tvarem

našim pstruhům. Poněvadž nechtěli opustiti vodní koryto,

šli podél vody stále vzhůru až k místu, kde se potůček

roztékal v úzké praménky, pronikající lesním mechem.

Stanuli u pramene říčky. Uprostřed malé skalní kotliny

vyvěrala voda ze země a tvořila jasně průzračné jezírko,

zastíněné po jedné straně stromovím a vroubené malou

mýtinou se strany druhé,

372

Dorazili na místo, kdež se mohli dlouho a bezpečně

skrývati před slídivými zraky Wierooů. I v případě útoku

mohli se zde zcela dobře brániti, poněvadž husté stromoví

lesa je chránilo jak před útokem se shora, tak i tvořilo

neproniknutelnou ochrannou zeď.

Po tři dny zůstali na témže místě, nesnažíce se seznámiti

se se svým novým okolím. Čtvrtého dne se Bradley

rozhodl, že vyleze na útesy nad jezírkem a podívá se, co

leží za nimi. Chtěl, aby jeho společnice zůstala v úkrytu;

než ta si nedala říci, tvrdíc, že chce s ním sdíleti jeho osud,

byť byl jakýkoliv; nezbylo mu tedy, než jí vyhověti. Útesy

byly obrostlé lesem; když ušli nevelký kus cesty k severu,

les ustal, a zřeli před sebou rozlehlou hladinu

vnitrozemního jezera a v dálce se tratící obrysy břehu.

Břeh byl vzdálen as dvě stě yardů od úpatí vrcholků, na

nichž stály a nikde na pobřeží, široko daleko, kam až

dohlédli, nebylo stromů, ani křoví, ani jiný úkryt.

Kromě jiných plánů měl Bradley v úmyslů sestrojiti

krytý vor, na němž by se přepravili na druhý břeh; než vor

by musil stavěti přímo na vodě — pro přílišnou váhu by

byl nemohl jej vléci z lesa až k pobřeží.

»Kdyby tak ten les rostl přímo na břehu,« povzdychl si.

»Co se však dá dělat! Vyvázli jsme z drápů jisté smrti.

Máme co jísti, pijeme čistou vodu a máme i sebe. Co

jiného měli bychom též na protějším břehu?« řekla

Bradleyova družka.

»Ale domníval jsem se, že se chcete vrátiti do své

země!« zvolal Bradley.

Dívka sklopila oči k zemi a řekla. »Ano, chci, ale jsem

zde nyní šťastna. Tam bych tak šťastna nebyla.«

373

Bradley se zamyslil. »Máme co jísti, pijeme čistou vodu

a máme i sebe!« opakoval si v duchu. Poté se obrátil,

zahleděl se na svoji společnici a zdálo se mu, že ji teprve

poprvé doopravdy vidí. Okolnosti, které je spojily,

nebezpečí, která prožili, příšerné okolí a hrozící smrt

učinily z ní pouhého kamaráda v dobrodružství; byla

vytrvalá, věrná, vše snesla, všemu odolala, na nic nereptala

a snad proto se Bradley choval k ní jako k muži sobě

rovnému. Než byl v tom přece určitý rozdíl — vzpomněl si

na podivné zachvění, které mu projelo srdcem v okamžiku,

kdy děvče mu stisklo ruku — vzpomněl si také na lítost,

která mu zalila srdce, když mu jeho společnice doznala, že

měla ráda An-Taka.

Přiblížil se k ní. Cítil jak jej schvacuje touha uchopiti a

sevříti ji v náručí — než v tom si vzpomněl na starý dům,

skrytý v zeleni stromů a na hrdého, starého muže, který byl

jeho otcem — a Bradley pokrčil rameny a odvrátil se od ní.

Vrátili se opět do svého úkrytu. A míjely dny Bradley si

zhotovil oštěp, luk, šípy; lovil, aby měli co jísti, zrobil si z

kostí primitivní udice a chytal ryby; jeho družka sbírala

lesní plody, vařila maso i ryby, které ulovil. Z měkkých

travin nastlala pohodlná lůžka. Sušila a vydělávala kůže

zvířat, která ulovil. Zhotovila též z kůže sandály pro sebe i

pro Bradleye a ježto jeho oděv byl rozedrán, upravila pro

něj kůže po způsobu galuských bojovníků.

Vždy byla roztomilá, něžná a laskavá — často však

bývala smutná a když Bradley neviděl, dívala se na něj,

vraštila brvy a lámala si svoji malou hlavičku, snažíc se mu

porozuměti.

374

V polozvětralé skále útesů vydlabal Bradley jeskyňku,

aby se měli kam ukrýti před dešti. Oheň rozdělávali pouze

jednou denně v poledne — z opatrnosti, poněvadž právě v

poledne bylo velmi málo pravděpodobno, že by snad jejich

skrýši mohl přeletěti některý Wieroo. Bradley se naučil

udržovati oheň bez kouře pod udusanou zemí po způsobu

milířů, že polena byla žhoucí vždy až do příštího jitra.

A stále jen přemýšlel o tom, jak by se dostal z ostrova

Oo-oh na protější břeh. Každého dne vystoupil nahoru na

útesy a toužebně zíral k matnému obrysu protějšího břehu,

který pro něj znamenal svobodu a pravděpodobné setkání s

druhy. Děvče vždy šlo s ním, stálo mu po boku a smutně

pozorovalo jeho zachmuřenou tvář.

»Nejste šťasten,« řekla jedenkráte.

»Rád bych se dostal na druhý břeh ke svým druhům,«

odvětil Bradley. »Ani nevím, co se s nimi stalo.«

»Chtěla bych, abyste byl šťasten,« řekla, »ale byla bych

velmi smutná, kdybyste odešel a mne zde zanechal…«

Bradley ji něžně položil ruku na rameno. »To bych

nikdy neučinil, moje milá malá přítelkyně. Kdybyste

nemohla jíti se mnou, nemohl bych také jíti. Půjde-li někdo

z nás obou sám, budete to jen vy.«

Tvář děvčete se rozjasnila. »Tedy již nikdy nebudeme

od sebe odloučeni, poněvadž dokud budu živa, vás

neopustím.«

Bradley se na ni chvíli upřeně zadíval a pak se otázal:

»Kdo byl An-tak?«

»Byl to můj bratr,« odvětila. »A proč se ptáte?«

375

Nedovedl jí odpověděti — a stalo se, co neučinil nikdy

předtím: objal ji a políbil na čelo. »Dokud se neshledáte s

An-Takem, budu já vaším bratrem.«

Děvče sklopilo zraky cudně k zemi.

Kapitola pátá.

Ze dnů se staly týdny a z týdnů měsíce. Dny byly vlhké

a právě i takové noci. Za dne nespatřili naši uprchlíci ani

jediného Wierooa, za noci však často slýchávali

melancholický šelest jejich obrovských křídel.

Dny ubíhaly stejně jednotvárně. Bradley se každého

rána koupával v chladné vodě jezírka — jeho družka si

také zvykla na tyto ranní koupele. Uprostřed bylo jezírko

dosti hluboké a tak naučil Bradley svoji družku plovati —

byla pravděpodobně prvou bytostí v celém Caspaku, která

uměla plovati. Zatímco pak ona připravovala snídani,

Bradley se holil, na což nikdy nezapomínal. Děvče se tomu

zprvu velmi podivovalo, poněvadž Galuové vousů nemají.

Lovil a zlepšoval příbytek ve skále, zhotovil si nové

zbraně a zdokonaloval své znalosti caspackých nářečí —

navzájem pak učil svoji družku anglicky hovořiti i psáti.

A stále přitom přemýšlel o tom, jak by se dostal z ostrova,

než každému plánu stavěly se na odpor nepřekročitelné

překážky.

376

A tu jednoho dne, jako blesk na jasné obloze, přerušila

neočekávaná událost klid jejich skalní svatyně. Bradley

právě vylézal ráno z jezírka, když zaslechl nad hlavou

šelest obrovských křídel. Ohlédnuv se vzhůru, zřel nad

sebou statného Wierooa, oděného v bílou řízu. Bylo

zřejmo, že jej Wieroo poznal, poněvadž se snesl níže, aby

si jej blíže prohlédl. Pak se náhle vznesl a kvapně odletěl

směrem k městu.

Po dva následující dny žil Bradley se svojí družkou v

neustálém vzrušení, očekávajíce, že slídiči za nimi přijdou;

teprve třetího dne šelest křídel jim oznámil, že Wieroové

jsou na blízku. Bradley se postavil se svojí družkou na

okraj lesa. Pět rudooděných Wierooů se snášelo v úzkých

spirálách do skalní kotliny. Přicházeli přímo proti nim,

jsouce si jisti svojí převahou.

Bradley dle předem promyšleného plánu ustupoval s

děvčetem do lesa. Wieroové šli za nimi, vyzývajíce je, aby

se vzdali. Bradley neodpovídal, naopak stále zaváděl své

pronásledovatele dále a dále do lesa; pak se obloukem

vracel ke kotlině k nemalé radosti Wierooů, kteří se těšili,

že až se octnou z lesa venku, budou moci použíti svých

křídel. Wieroové se rozestavili do půlkruhu, chtějíce

oběma uprchlíkům odříznouti možnost návratu do lesa.

Každý z nich třímal v ruce zakřivený nůž.

377

Bradley vytrhl z opasku pistoli a třemi dobře mířenými

ranami skolil k zemi tři Wierooi; zbylí dva snažili se

uprchnouti zoufale naříkajíce a kvílíce. Ovšem nemohli

příliš rychle prchati, poněvadž v lese mezi hustými stromy

nemohli použít k nadlehčování svých křídel, naopak všude

za ně uvázli — a tak Bradley je lehce dostihl a vyzval je,

aby se okamžitě vzdali a byli poslušni jeho rozkazů, jinak,

že životem nevyváznou.

»Jak jste viděli,« volal na ně, »mohu vás zabíti i na

velkou vzdálenost. Nemůžete mi uniknouti. Můžete se však

zachrániti, učiníte-li to, co vám poručím. Vzdejte se

okamžitě, nebo vás zabiji.«

Wieroové se zastavili. »Co od nás chcete?« tázal se

jeden z nich.

»Odložte okamžitě své zbraně,« velel Bradley.

Wieroové ještě chvíli váhali, posléze však uposlechli.

»A nyní přistupte blíže!«

Bradley v oné chvíli pojal smělý plán.

Wieroové popošli blíže a zastavili se na jeho pokyn.

Bradley se obrátil ke své družce. »V jeskyni máme kotouč

provazu,« řekl. »Jděte a přineste jej.«

Když dívka přinesla as padesát stop dlouhý provaz,

nařídil jí, aby oba jeho konce připevnila ke kotníkům obou

Wierooů. Bylo zjevno, že Wieroové se chvějí strachem,

neodvážili se však odporovati.

»Vyjděte nyní z lesa na volné prostranství,« velel

Bradley, »a pamatujte si, že jdu za vámi a že mohu při

nejmenším podezření pokusu o útěk kteréhokoliv z vás

zastřeliti.«

378

Na mýtince před lesem je opět zastavil. »Moje družka si

vleze na bedra toho z vás, který poletí napřed. Já

vystoupím na bedra druhého. Ona má ostrý nůž a já tuto

zbraň, která dovede zabíti i na dálku. Zprotivíte-li se našim

rozkazům, oba zemřete. My se smrti nebojíme. Vyhovíte-li

nám však, slibuji vám, že vás bez úhony pustíme na

svobodu.

»Poletíte s námi přímo k západu a snesete se s námi na

protějším břehu. Pak budete svobodni. Souhlasíte?«

Wieroové smutně přikývli na znamení souhlasu.

Bradley ještě jedenkráte prohlédl uzly na provazech, jimiž

oba letouni byli k sobě připojeni a pak vysadil svoji družku

na jednoho Wierooa, sám pak se vyhoupl na druhého.

Poté velel oběma, aby vzlétli. Letouni zamávali křídly,

zakroužili nad kotlinou a zamířili přímo na západ.

Bradley byl rád, že se na vzdušné pouti nesetkali s

jinými Wierooi neb s nebezpečnými okřídlenými

ptakoještěry, kteří z jižního Caspaku učinili pravé peklo.

Blížili se k protějšímu břehu — rozprostírala se před

nimi nádherná parkovitá krajina, sahající až k nízké skalní

plošině, která se rýsovala na obzoru. Hnědé skvrny, které

viděli již z dáli, se proměnily v pasoucí se stáda jelenů a

antilop; zde šinul se kupředu obrovský rhinoceros, tam

mocný mamut škubal haluze útlého stromu. Řvaní a

chroptění obrovských masožravých šelem doléhalo k jejích

uším. Ano, Caspak je vítal svojí řečí. Ačkoliv se Bradley

vracel do pusté divočiny, v níž příšerné nebezpečí číhalo za

každým kmenem, přece mu srdce zabušilo radostí, jako

člověku, jenž po dlouhých letech se vrací do svého

domova.

379

Když Wieroové stanuli v lučině, nedaleko břehu jezera,

naši uprchlíci sestoupili z jejich beder a Bradley oznámil

oběma rudooděným letounům, že jsou svobodní.

Když přeřízl houžve, které spojovaly jejich kotníky,

zamávali zlobně křídly a odletěli směrem k příšerné zemi

Oo-oh.

Když netvorové zmizeli, děvče se obrátilo k Bradleyovi.

»Proč jste jim poručil, aby nás zanesli sem?« tázala se.

»Jsme příliš vzdáleni od země mého kmene. Nedojdeme

tam živí, poněvadž jsme zde obklopeni nepřáteli, z jejichž

rukou nám kyne právě tak jistá smrt, jako z rukou Wierooů.

Máme před sebou mnoho dní pochodu krajinou zamořenou

divokými zvířaty.«

»Měl jsem k tomu dvojí důvod,« odvětil Bradley.

»Vyprávěla jste mi přece, že na západním konci ostrova se

nalézají dvě města Wierooů. Kdybychom byli letěli nad

nimi, neb jen nedaleko nich, jistě by nás bylo obklopilo

několik set křídlatých netvorů, jimž bychom byli neunikli.

A pak moji druhové musí býti někde zde nedaleko —

nanejvýše dva dny pochodu odtud nalézá se pevnost, o níž

jsem vám vyprávěl. Musím se k nim vrátiti. A žijí-li oni,

buďte ubezpečena, že se vrátíte k svému kmeni.«

»A vy?« tázalo se děvče.

»Vyvázl jsem z Oo-oh,« odvětil Bradley, »podařilo se

mi to, co jsem pokládal za zhola nemožné, podaří se mi

tedy i uniknouti z Caspaku.«

Při těchto slovech nedíval se své družce do tváře a tak

se stalo, že neviděl smutek, který se jí zračil v očích. Když

zdvihl hlavu, aby na ni pohlédl, již se opět smála.

»Vaše přání jest i mým přáním,« řekla prostě a oddaně.

380

A vydali se na cestu směrem k jihu, podél pobřeží,

sledujíce tok bystřiny, kdež se poměrně nejpohodlněji šlo

— ovšem snažili se stále býti pokud možná nejblíže u

stromů, aby v jejich korunách mohli nalézti útočiště před

dravou zvěří a ještěry. Bylo již pozdě odpoledne, když

děvče náhle se dotklo Bradleyova ramene a ukázalo přímo

na hladinu proudu. »Co to jest?« zašeptala. »To je podivný

ještěr!«

Bradley se ohlédl naznačeným směrem. Protřel si oči a

znovu nedůvěřivě se díval, pak uchopil svoji družku za

ruku a chvatně se s ní skryl v blízkém houští.

»Co to jest!« tázala se znovu,

»To je nejpříšernější ještěr světa,« odvětil Bradley. »Jest

to německá ponorka!«

Děvče rázem porozumělo. »Tedy to jest ona věc, o které

jste mně vyprávěl,« zvolala, »ona věc, která pluje pod

vodou a ve svém nitru ukrývá muže!«

»Ano,« odvětil Bradley.

»Proč se však před ní skrýváte?« tázalo se děvče dále.

»Přece jste tvrdil, že náleží vašim přátelům.«

381

382

»Od oné doby uběhlo již mnoho měsíců a nevím, co se

mezi tím dělo s mými přáteli,« odpověděl Bradley.

»Nechápu, proč jest ponorka dosud zde. Musím dříve

vypátrati, kdo jest na palubě. Když jsem odešel, bylo v

pevnosti více Němců než našich, a Průšákům není nikdy co

věřit…«

Prodírali se kupředu hustým křovím, které rostlo na

pobřeží a doplazili se, aniž by byli zpozorováni, zcela

blízko k ponorce. U-člun byl zakotven nedaleko olejové

tůně, která se nalézala severně od Dinosauří Tvrze. Bradley

se domníval, že zblízka někoho spatří na palubě, než

poklopy byly utěsněny a nikde nebylo viděti ani živé duše.

Bradley vyčkal ještě as pět minut a pak se rozhodl, že se

odváží až na palubu a prohlédne si nitro člunu. Již již chtěl

provésti svůj úmysl, když v tom náhle dolehl k jeho sluchu

déšť německých nadávek a pustého klení. Slova

»Englische Schweinhunde« se několikráte opakovala. Hlas

nepřicházel z paluby, nýbrž z vnitrozemí. Když Bradley se

doplazil blíže, spatřil mezi stromy četu mužů, kráčejících

po břehu k ponorce.

Spatřil barona Friedricha ze Schoenvorts a šest Němců,

všichni byli ozbrojeni — mezi nimi ve skupině kráčeli

Olson, Brady, Sinclair, Wilson a Whiteby.

Bradley nevěděl nic o zmizení Bowena Tylera a Miss

La Rue, ani o zradě Němců, kteří ostřelovali tvrz a pokusili

se o útěk s U-33; než divadlo, které před sebou spatřil, jej

nijak valně nepřekvapilo.

383

Četa postupovala pomalu kupředu — Angličané klesali

téměř k zemi pod těžkými konvemi rafinované nafty, a

Schwartz, jeden z Němců, je tloukl pružnou holí. Von

Schoenvorts kráčel poslední a povzbuzoval Schwartze k

dalším surovostem, Dietz, Heinz a Klatz se pustě smáli;

dva z Němců však — Plesser a Hindle, kráčeli zachmuřeni.

Bradley cítil jak mu vře krev při pohledu na nelidské

zacházení s jeho druhy. V několika okamžicích vymyslil si

smělý plán. Pak zašeptal děvčeti:

»Zůstaňte zde. Půjdu se bíti s těmi zvířaty; snad budu

zabit. Nedejte se však od nich zajmout! Jsou krutější a

zbabělejší a zvířečtější než Wieroové.«

Děvče se k němu přimklo a zbledlo. »Jděte, jste-li v

právu,« pravila tiše; zemřete-li však, zemru také, poněvadž

nemohu bez vás žíti.«

Bradley jí pohlédl ostře do očí. »Ach!« zvolal vzrušeně.

»Jaký jsem to byl hlupák! Ani já bych bez vás žíti nemohl,

moje milé, malé děvče!« A sevřel ji do náručí a políbil na

rty. »S Bohem.«

Vyprostil se z jejího objetí a zmizel tiše a chvatně v

džungli.

Baron ze Schoenvorts ucítil náhle na svém týle něčí

pádnou pravici a v téže chvíli mu někdo vytrhl pistoli z

opasku. Zděšeně vzkřikl, chtěje varovati své muže — tito

zřeli, jak jakýsi polonahý běloch pevně drží jejich velitele a

míří na něj pistolí.

»Odložte pušky!« ozvalo se se rtů polonahého bělocha.

»Neodložíte-li je, střelím vašemu veliteli kulku do hlavy.«

Němci chvíli váhali, zírajíce rozpačitě na barona a na

Schwartze, který byl podvelitelem.

384

»To je to anglické zvíře, ten Bradley,« vzkřikl

Schwartz, »je sám, vrhněte se na něj!«

»Jděte si sám,« zamručel Plesser. Hindle popošel k

Plesserovi a něco mu zašeptal. Plesser přikývl. Vtom se

baron prudce otočil a uchopil Bradleye za ruku, v které

třímal pistoli. »Pojďte a chopte se ho!« volal na své lidi.

Schwartz a tři ostatní se hnali na Bradleye; Plesser a

Hindle se však nehnuli s místa. Plesser vyzval anglické

zajatce: »Nyní přišla řada na vás — chopte se nás a

vezměte nám pušky, nebudeme se brániti!«

Olson a Brady se nedali dvakráte pobízeti, Vytrhli

oběma Průšákům pušky z rukou a spěchali Bradleyovi na

pomoc; než zdálo se, že přijdou již pozdě.

Baron zápolil s Bradleyem, Bradley byl k

Schoenvortsovi a ostatním útočícím Němcům obrácen zády

— nadešel kritický okamžik: Schwartz již se chystal

roztříštiti kolbou pušky Angličanovu lebku. Brady a Olson

se statečně bili, Wilson, Whiteby a Sinclair jim statečně

pomáhali holými pěstmi. Zdálo se, že Bradleyův osud jest

zpečetěn, když vtom znenadání zafičel z džungle šíp a

zabodl se Schwartzovi do boku — Prušák zasténal a klesl k

zemi. Olson i Brady se udiveně ohlédli a zřeli, jak na okraji

džungle stojí krásná, štíhlá dívka a znovu napíná tětivu

luku.

385

Bradleyovi se mezitím podařilo vyprostiti svoji ruku z

baronova sevření a srazil jej k zemi ranou rukojeti své

bambitky. Zbývající Němci a Angličani se zuřivě rvali,

Plesser a Hindle vyzývali své druhy, aby se vzdali a

pomohli Angličanům potrestati Schoenwortsovo tyranství.

Heintz a Klatz se vlivem těchto slov bránili skutečně velmi

chabě; za to však Dietz, statný rudovousý Prušák, řval jako

šílenec, že chce všechny Englische Schweinhunde

probodnouti svým bajonetem — stříleti se bál, aby snad

náhodou nezasáhl některého ze svých druhů. Olson se s

ním utkal. Zápolili oba skutečně mistrovsky — Němec

zuřivě jako divoký kanec. Angličan chladně jako stroj.

Dietz se divoce rozehnal po Olsonově krku. Olson nastavil

svůj bajonet, ostří pruského bodáku se svezlo stranou,

Němec se zapotácel a v téže chvíli anglická ocel projela

pod Dietzovou bradou téměř až do mozku. A to se událo v

několika okamžicích. Dietzova mrtvola nedopadla dosud k

zemi a Olson se již ohlížel po dalším protivníku.

Než nebylo již proti komu bojovati. Heintz a Klatz

odhodili své pušky, zdvihli ruce nad hlavu a zoufale volali:

»Kamerad! Kamerad!« Baron dosud ležel na zemi. Plesser

a Hindle vykládali Bradleyovi, že jsou rádi, že bitva tak

šťastně dopadla, poněvadž míra tyranství byla již dovršena.

Ti, kdo zůstali na bojišti živí, zírali na dívku, která

opatrně s napjatým lukem se k nim blížila.

Bradley jí popošel v ústrety a zvolal:

»Co-Tan, odložte svůj luk — toto jsou moji i vaši

přátelé.« A obrátiv se k Angličanům, řekl: »To je Co-Tan.

Viděli jste, jak mne před chvíli zachránila před útokem

Schwartze, víte tedy také, jak jsem jí zavázán.«

386

Těžkými dobrodružstvími zhrublí muži se seskupili

kolem útlé dívčiny a když na ně promluvila svojí lámanou

angličtinou, s neodolatelným caspackým přízvukem, jejich

radost neznala mezí. Všichni se do ní zamilovali; stali se

jejími strážci a otroky.

Chvílí poté byla pozornost všech upoutána neobvyklým

výjevem. Plesser se rozehnal na Schoenvortse, jenž se

právě s námahou sbíral se země. Třímal v ruce pušku s

nasazeným bajonetem, kterou vyrval mrtvému Dietzovi.

Tvář barona byla zsinalá strachem, pohyboval ústy, jakoby

chtěl volati o pomoc, než nebyl schopen dostati z hrdla ani

jediné slůvko.

»Bil jste mne,« řval Plesser na svého velitele, »a ne

jednou, ale dvakrát a třikrát, vy zvíře. Zabil jste

Schwerkeho — přivedl jste ho do takového zoufalství, že

sám sebe připravil o život. A tací, jako vy, jsou všichni,

Kaiserem počínaje a posledním důstojníkem konče. Přál

bych si, byste v tomto okamžiku byl Kaiserem! Věřte, že

bych ani vteřinu neváhal učiniti to, co nyní učiním!«

A vrazil svůj bajonet do Schoenvortsovi hrudi. Puška

mu vypadla z ruky na mrtvolu. Poté odkvapil k Bradleyovi.

»Zde stojím před vámi. Učiňte se mnou, jak vám libo,

Po celý svůj život byl jsem odkopáván a týrán takovými

zvířaty a vždy, kdykoliv řekli, šel jsem se s písní na rtech

bíti za jejich slávu a moc, dávaje všanc svůj život. Teprve

později jsem poznal, že jednám pošetile. Nyní však jsem se

rozhodl, jsem pomstěn a i Schwerkova smrt je pomstěna —

chcete-li, můžete mne za trest zabíti. Zde jsou má prsa!«

387

»Kdybych byl králem,« řekl Olson, »připnul bych vám

na prsa vyznamenání — protože ale jsem prostým Irem, se

švédským jménem k tomu, což mi Bůh jistě promine,

nemohu učiniti nic jiného, leč vám srdečně potřásti rukou.«

»Nebudete potrestán za svůj čin,« pravil Bradley.

»Zůstali jste na živu čtyři — chcete-li jíti s námi a

pracovati, můžete; ovšem budete našimi zajatci.«

»Podrobíme se vám,« řekl Plesser. »Nyní, když náš

velitel jest mrtev, nemusíte se nás báti. Po celý svůj život

neznali jsme nic jiného, než poslouchati jeho a jemu rovné.

Snad kdybych jej nebyl zabil, snad bych byl tak pošetilým,

že bych jej byl opět poslouchal. Ale jest mrtev. Nyní

budeme poslouchati vás — jest to již v naší povaze, že

musíme někoho poslouchati.«

I ostatní Němci slíbili Bradleyovi svoji poslušnost.

Obě mrtvoly Němců byly pohřbeny ve společném hrobě

a pak všichni vstoupili na palubu ponorky.

Bradley vyprávěl svým druhům dobrodružství, která

zažil od osudné noci 14. září, kdy byl záhadně unesen ze

skalní planiny. Teprve nyní se dozvěděl, že Bowen Tyler

mladší a Miss La Rue zmizeli dříve než on, a že nebyla

nalezena po nich ani nejmenší stopa.

388

Olson vyprávěl Bradleyovi, jak Němci se vrátili a číhali

v záloze před tvrzí na ně, zajali je a donutili, aby jim

pomáhali čistiti olej a doplnili ztenčenou posádku U-33.

Plesser pak stručně vypověděl ostatním příběhy, které

zakusila německá posádka pod velením barona, když před

několika měsíci prchli poprvé z Caspaku — marně se

namáhali navázati styk s nějakou lodí, jichž potkali hojnost

— posléze jim došly zásoby potravin i oleje — náhoda jim

přála, že opět našli podzemní kanál do Caspaku a tak se

stalo, že se opět vrátili do nitra tajemného ostrova, který

před nedávném radostně opouštěli,

»Nyní,« oznámil Bradley ostatním, »si musíme

vypracovati plán pro budoucnost. Máme paliva, zásob i

vody přinejmenším na měsíc; jest nás deset. Máme však

také ještě jednu smutnou povinnost — musíme pátrati po

Miss La Rue a po Bowenu Tylerovi. Nazývám tuto

povinnost smutnou povinností, poněvadž jsem přesvědčen

o tom, že je nenalezneme; než mám za to, že učiníme

nejlépe, poplujeme-li pomalu podél břehu a v periodických

intervalech vypálíme vždy ránu z děla — více nemůžeme

učiniti.«

Všichni s tímto návrhem souhlasili.

A tak vydali se na cestu podél pobřeží a vždy čas od

času vystřelili. Často zastavili a pozorně prohlíželi pobřeží,

zda snad někdo na jejich signály neodpoví. Jednoho dne,

když se již chýlilo k večeru, spatřili na břehu zástup

bojovníků kmene Band-lu; když však se ponorka přiblížila

k pobřeží a domorodci viděli, že na hřbetě podivné vodní

obludy jsou lidé, zděšeně prchli dříve, než Bradley připlul

tak blízko, aby na ně mohl zavolati.

389

Oné noci zakotvila ponorka u ústí bahnitého proudu, v

jehož vlahých vodách vířily tisíce a miliony drobounkých

zárodčích organismů — lidské símě, počínající svoji

obtížnou cestu »k počátku«, cestu, jejíž cíl dojde z milionů

jediné. Tisíce žravých tlam ryb a ještěrů polykalo tyto

zárodky, jiné, větší opět polykaly tyto a od jiných opět

samy byly polykány. Kolo capronského života se točilo

stále a neúprosně kupředu.

Den se podobal dni jako vejce vejci. Postupovali

kupředu velmi zvolna, často se zastavovali. Jednoho dne v

území Kro-luů vystoupili na břeh a lovili. Byli napadeni

domorodci, kteří se nechtěli za žádnou cenu dáti přemluviti

k přátelskému dorozumění. Kro-luové byli tak bojechtiví,

že do nich musili vypáliti několik kulí, aby unikli jejich

přílišné pozornosti.

»Štěstí, že máme dokonalé zbraně,« poznamenal

Bradley, když se vraceli s úlovkem na palubu člunu, »co by

si byl počal as Tyler a Miss La Rue, kdyby se byli ocitli

mezi podobnými divochy.«

Pokračovali dále v marném pátrání; třetího dne, když

pluli kolem pobřeží velkého protáhlého ostrova, projeli kol

jižního jeho cípu, který vybíhal do moře ostrým výběžkem

právě as v poledne. Bradley a Co-Tan byli právě sami na

palubě. Když se na obzoru objevila linie nového břehu,

děvče radostně vzkřiklo a uchopilo Bradleye za ruce.

»Ach! Podívejte se!« zvolala. »Země Galuů! Země

Galuů! Země, o níž jsem se domnívala, že ji již nikdy

nespatřím.«

»Jste ráda, že se k ní vracíte, Co-Tan?« tázal se Bradley.

390

»Ach, ano, jsem ráda!« zvolala. »A vy půjdete se mnou

k mému kmeni. Budeme žíti v naší zemi, vy se stanete

slavným bojovníkem — a až Jor zemře, stanete se

náčelníkem, poněvadž nebude statnějšího bojovníka nad

vás. Půjdete se mnou, viďte?«

Bradley potřásl záporně hlavou. »Nemohu, moje milá,

malá Co-tan,« odvětil. »Moje vlast mne potřebuje a musím

se vrátiti. Snad jedenkráte se vrátím. Vy na mne snad

nezapomenete, Co-Tan?«

Děvče se na něj udiveně podívalo. Úžas jí rozšířil

zornice. »Vy ode mne chcete odejíti? Vy chcete odejíti od

Co-Tan?«

Bradley pohlédl na její něžnou, malou hlavu, která byla

smutně schýlena. Cítil, jak její hebké tváře se tisknou k

jeho ruce; a cítil také, jak jemná vláha jejích slz mu stéká

po ruce na palubu.

Pozdvihl jí jemně hlavu a řekl:

»Ne, Co-Tan, neodejdu od vás — poněvadž vy odejdete

se mnou. Půjdete se mnou do mé vlasti a stanete se mojí

ženou. Řekněte, že svolujete, Co-Tan.« A políbil ji na rty.

Světlý záblesk v jejích očích mu prozradil, že by s ním šla

třebas i na konec světa, jen kdyby jí vzal s sebou.

Lodní posádka vtom vystoupila na palubu, aby vypálila

v obvyklém intervalu ránu z děla a oba šťastní milenci

klesli opět z ráje snů na prostou, větry ošlehanou palubu U-

33.

391

Hodinu poté člun plul blízko podél břehu vroubeného

nádhernými, žírnými lučinami; louky se táhly as míli do

vnitrozemí, kdež byly vystřídány skalnatou planinou.

Whitely upozornil ostatní na četu lidí, kteří právě

sestupovali z planiny na pobřeží. Okamžitě byly motory

zastaveny a všichni se vyhrnuli na palubu a zírali na

domorodce.

»To jsou Galuové,« zvolala Co-Tan, »to jsou naši lidé.

Musím k nim promluviti, aby se nedomnívali, že chceme s

nimi bojovati. Vysaďte mne na břeh a já jim půjdu v

ústrety.«

Příď U-člunu byla právě těsně u břehu a Co-Tan chtěla

běžeti napřed sama, než Bradley ji uchopil za ruku a

zadržel. »Půjdu s vámi, Co-Tan,« řekl.

As dvacet bojovníků postupovalo proti nim v úzce

seřazeném šiku. Bradley si povšiml této důmyslné válečné

formace, která se zjevně lišila od neuspořádaných houfců,

v jakých nastupovali k boji nižší kmeny. Upozornil na to

Co-Tan.

»Naši bojovníci vždy nastupují takto do boje,« řekla.

»Nižší bojovníci útočí v neuspořádaném chomáči a pak

nemohou ani použíti svých zbraní — nehledě ani k tomu,

že skýtají našim oštěpům a šípům dobrý cíl, vrhnou-li však

sami své oštěpy na naše bojovníky, nezasáhnou-li hned

prvního v řadě, nemohou ani zasáhnouti ostatní.«

»Zůstaňte státi,« napomenula Co-Tan Bradleye, »a

rozpažte ruce, aby věděli, že přicházíme s přátelskými

úmysly.«

Když bojovnicí došli až do vzdálenosti padesáti yardů,

zastavili se a jeden z nich promluvil:

392

»Kdo jste a odkud přicházíte?«

Co-Tan radostně vzkřikla a běžela vpřed, mávajíc

vzrušeně pažemi,

»Och! Tane!« zvolala. »Což již neznáte svoji malou Co-

Tan?«

Bojovník v čele šiku se chvíli nedůvěřivě na děvče

díval, poté však se k ní rozběhl a sevřel ji v objetí. A v

témže okamžiku zakusil Bradley osten pocitu, který dosud

nepoznal: ačkoliv neznámého bojovníka neznal, příšerně

jej nenáviděl a kdyby jej byl mohl zabíti, jistě by jej byl

zabil, aniž by věděl, proč. Chvatně popošel ke Co-Tan a

uchopil ji za ruku.

»Kdo jest tento muž?« otázal se stroze.

Co-Tan se udiveně ohlédla na Angličana a pak se dala

do upřímného smíchu.

»To je můj otec, můj milý Brad-lee!« zvolala radostně.

»A kdo je Brad-lee?« tázal se bojovník.

»To je můj muž,« odvětila prostě Co-Tan.

»A jakým právem se stal tvým mužem?« tázal se Tan.

Co-Tan poté otci stručně vylíčila své osudy, jak ji

Wieroové unesli a jak ji Bradley zachránil z jejich zajetí a

jak se také pokusil o záchranu jejího bratra An-Taka.

»Jste s ním tedy spokojena?« tázal se Tan dále.

»Ano!« odvětila hrdě Co-Tan.

393

V téže chvíli byla Bradleyova pozornost upoutána k

skalní plošině v pozadí: dvě osoby koňmo sjížděly na

lučinu k pobřeží dolů. Jakmile kůň se ocitl na rovině, blížil

se rychlým cvalem. Bylo to skvělé zvíře. Nádherný hřebec

s bílou skvrnou na čele a bílými nohami až ke kolenům.

Když stanul zcela blízko nich, Bradley viděl, že nese na

hřbetě statného muže a krásné domorodé děvče.

Když neznámá spatřila Co-Tan, svezla se chvatně se

hřbetu hřebce a radostně volajíc, rozběhla se k ní.

I muž sestoupil s koně a stanul vedle Tana. Byl oblečen

v úbor z koží divokých zvířat, právě tak jako Bradley a

ostatní bojovníci; než přece se poněkud od nich lišil; všiml

si, že i Bradley se od ostatních liší a okamžitě se jej tázal:

»Odkud sem přicházíte?«

Ač mluvil nářečím Galuů, přece bylo znáti lehký cizí

přízvuk.

»Z Anglie,« odvětil Bradley.

Tvář příchozího se rozjasnila a radostně podával

Bradleyovi pravici,

»Jsem Tom Billings ze Santa Monica v Kalifornii,«

řekl. »Vím, jak jste se sem dostal a jsem velmi potěšen, že

jsem vás nalezl živého.«

»Jak jste se sem však dostal vy?« tázal se Bradley.

»Domníval jsem se, že my jsme byli jedinými příslušníky

našeho světa, kteří kdy stanuli na půdě Caprony!«

»Přišli jsme sem se záchrannou výpravou pro Bowena

Tylera mladšího,« odvětil Billings. »Šťastně jsme jej

nalezli a poslali domů i s jeho nevěstou; já však jsem zde

zajatcem.«

394

Bradleyova tvář se zachmuřila. Tedy přece jen se

neocitli mezi přáteli. »Jest nás zde deset na ponorce, máme

dosti střeliva i pušek a kromě toho dělo,« řekl chvatně

anglicky. »Mohl byste se odtud snadno dostati do bezpečí.«

»Neznáte mého žalářníka,« řekl Billings, »jinak byste

takto nemluvil. Okamžitě vám jej představím.« A obrátil se

k dívce, která jej provázela a zavolal ji.

»Ajor, dovolte, abych vám představil poručíka

Bradleye; poručíku Bradley, představuji vám paní

Billingsovou — svého žalářníka!«

Angličan potřásl Ajor pravicí a dal se do srdečného

smíchu. »Nejste příliš statečným vojínem,« řekl žertovně

Billingsovi. »Já jsem nebyl zajat, nýbrž sám jsem zajal —

vidíte, zde jest moje družka — paní Bradleyová,

představuji vám jí, pane Billingsi.«

Ajor okamžitě pochopila situaci a obrátila se ke Co-Tan.

»Vy s ním odcházíte do jeho vlasti?«

Co-Tan přikývla,

»A vy se toho odvažujete?« tázala se Ajor. »Váš otec to

však nedovolí — Jor, můj otec, náčelník Galuů, mi také

nedovolí, abych se svým mužem odešla, poněvadž jsem

cos-ata-lo. Ach, Co-Tan, kdybychom mohli uprchnouti!

Jak ráda bych spatřila ony podivné, zázračné věci, o nichž

mi můj Tom vypráví.«

Bradley jí tiše řekl. »Budete-li chtíti, odplujete oba s

námi.«

Billings zaslechl jeho slova a tázal se anglicky Ajor, zda

s jeho návrhem souhlasí.

395

»Ano, chcete-li vy, půjdu s vámi; pamatujte však, milý

Tome, že podaří-li se Jorovi nás znovu zajmouti, zaplatíte

tento odvážný pokus jak vy, tak i muž Co-Tan, životem —

ani otcova láska ke mně, ani jeho obdiv k vám vás nemůže

zachrániti.«

Bradley si všiml, že Ajor mluvila lámanou angličtinou

— právě tak jako Co-Tan. »Můžeme vás snadno převésti

na palubu pod záminkou, že vám ukážeme vnitřek lodi a

pak znenadání odplujeme. Oni na nás pod vodu nemohou a

dostaneme se odtud se zdravou kůží bez jediné rány.

A tak také učinili. Bradley a Co-Tan vzali s sebou Ajor

a Billingse na palubu. Ponorka pak zdvihla kotvu a pomalu

odplula na volnou hladinu.

»Mrzí mne, že musíme odtud prchnouti bez rozloučení.

Jor i Tan byli vůči mně laskaví a nazvou mne

nevděčníkem; než nemohu zde promarniti svůj život, vždyť

na mne v našem světě čeká ještě tolik úkolů.«

Když pluli kolem příšerného ostrova Oo-oh, Bradley

líčil svá dobrodružství a Billings opět jemu vyprávěl, že

Bowen Tyler opustil se svojí nevěstou Capronu teprve před

dvěma týdny, takže jest zcela dobře možno, že Toreador

dosud kotví na hladině Pacifiku nedaleko ústí podzemního

kanálu.

396

Příštího dne k večeru, když si proklestili cestu vodami

zamořenými příšernými plazy a ještěry, ponořili se pod

hladinu, propluli šťastně křivolakým kanálem a brzy poté

vypluli na sluncem ozářenou hladinu nezměrného Pacifiku.

Na obzoru však nebylo po nějakém plavidle ani památky.

Pluli proto podél pobřeží až k místu, kde Billings vstoupil

do hydroplánu. A vtom k večeru hlídka na palubě hlásila

před přídí v dálce světla.

Byla to světla na palubě Toreadoru. A půl hodiny poté

na palubě jachty nastalo dojemné shledání všech —

shledání, o němž nikdo z účastníků ani nesnil. Želeli jen

smrti Tipeta a Jamesa, nikdo si však ani nevzpomněl na

surové Němce a proradného Bensona, jehož trapná historie

byla vylíčena v prvním díle Bowenova rukopisu.

Tyler a záchranná výprava dostihli palubu jachty teprve

téhož dne odpoledne. Slyšeli sice ozvěnu výstřelů, které

ponorka vypalovala ze svého děla, nemohli však ani

přibližně určiti směr a domnívali se, že jsou to rány z děl

Toreadora.

Všichni dokonale šťastni pluli k slunné jižní Kalifornii.

U-33 sledovala těsně Toreadora. Na obou palubách

třepotaly se hrdě americké vlajky. U-33 vracela se do rodné

loděnice v Santa Monica. Tři páry novomanželů, jejichž

svazky byly slavnostně potvrzeny kapitánem lodi, slavily

na stříbřité hladině jižního Pacifiku klidně a šťastně své

líbánky.

397

A tak jednoho dne U-33 spustila své kotvy v loděnici v

Santa Monica, jejíž správu přebral nyní Bowen Tyler

mladší, kdež také dosud odpočívá, kdežto ti, kdož v jejím

nitru zažili tolik neuvěřitelných dobrodružství, rozešli se za

svými osudy.

398

Document Outline

Kapitola první.

Kapitola druhá.

Kapitola třetí.

Kapitola čtvrtá.

Kapitola pátá.

Kapitola šestá.

Kapitola sedmá.

Kapitola osmá.

Kapitola devátá.

Kapitola desátá.

Kapitola první.

Kapitola druhá.

Kapitola třetí.

Kapitola čtvrtá.

Kapitola pátá.

Kapitola šestá.

Kapitola sedmá.

Kapitola první.

Kapitola druhá.

Kapitola třetí.

Kapitola čtvrtá.

Kapitola pátá.