Tarzan strašný

Edgar Rice Burroughs

Svazek 8.

Pithekanthropus.

Tiše jako stín kradla se půlnoční džunglí obrovitá šelma. Planoucí žlutozelené oči, vztyčený chvost, hlava skloněná k zemi a svaly napjaté k prasknutí – to vše svědčilo o tom, že je na lovu. Měsíc vrhal matné světlo na otevřené mýtiny, jimž se velká kočka vždy raději vyhnula. Ač její cesta vedla mezi spadanými větvemi a listím, nepůsobila sebemenší hluk.

Ten, kterého sledovala, nebyl tak obezřelý. Také on se pohyboval tiše, leč měsícem ozářená prostranství přecházel bez obav, zanechávaje za sebou zřetelné stopy. Na rozdíl od svého pronásledovatele kráčel po dvou a vzpřímeně. Kromě řídkého porostu hlavy neměl srst. Jeho paže byly urostlé a svalnaté. Ruce končily dlouhými prsty, z nichž palec téměř dosahoval délky ukazováčku.

Právě se znovu ocitl v záři měsíčních paprsků. Zastavil se a naslouchal se zvednutou hlavou. Rysy tváře měl souměrné a pravidelné. Jistě by zaujaly nejednu ženu. Byl to však skutečně muž? O tom bylo věru těžké rozhodnout, neboť zpod bederního pásu mu vzadu vyčnívalo cosi jako zvířecí oháňka.

V jedné ruce třímal mohutný kyj, druhou se lehce dotýkal krátkého nože, který mu visel u boku. Bederní rouška byla přepjata opaskem, třpytícím se zlatavým svitem. Na břiše jej zpevňovala masivní spona, zdobená ornamentem z drahých kamenů.

Numa, lev, byl oběti stále blíž. Zdálo se, že neznámý něco tuší, neboť se otočil, nastražil uši a upřel zrak k místu, odkud hrozilo nebezpečí. Nezrychlil pohyby, jen připravil nůž a pevněji stiskl obušek. Rozhlédl se kolem a pak, hnán čímsi silnějším než strach i opatrnost, vykročil planinou. Podél klikaté stezky rostly tu a tam listnaté stromy. Tudy se vydal, snaže se být co nejméně nápadný. A tehdy Numa vyrazil z úkrytu a se zdviženým ocasem se rozběhl za kořistí.

Dva měsíce – dlouhé a úmorné, plné hladu, žízně, strádání a hořkosti – uplynuly od chvíle, kdy Tarzan vyčetl z deníku německého kapitána, že jeho žena dosud žije. Z krátkého průzkumu, při němž mu ochotně pomohlo výzvědné oddělení britského expedičního sboru ve Východní Africe, vyšlo najevo, že se nepřátelé pokusili ukrýt lady Greystokovou kdesi ve vnitrozemí, a to z důvodů známých toliko samotnému vrchnímu velitelství. Byla odvezena oddílem domorodých příslušníků německé armády, vedeným poručíkem Obergatzem, kamsi za hranice Konga.

Hledaje její stopy, narazil Tarzan na jistou vesnici, kde se dověděl, že Jane před několika měsíci uprchla a spolu s ní zmizel i německý důstojník. Výpovědi náčelníka a ostatních vesničanů se však v mnohém rozcházely. Propátral celé okolí, ale kudy oba odešli, se mu zjistit nepodařilo.

Divoši se chovali podivně – zdálo se, že jde dokonce o kanibaly. Mnozí ještě nosili zbytky německých uniforem. Ačkoli se náčelník tvářil nevraživě, dovolil Tarzanovi, aby prohlédl každou chatrč. Nebylo to však nic platné – po Jane jako by se zem slehla.

Opustiv osadu, Tarzan zamířil na jihozápad. Po značných útrapách překonal pustinu bez vody, kde rostly jen zakrslé trnové keře, aby nakonec vstoupil do neznámých končin, opředených legendami okolních kmenů. Byly tu vysoké hory, zelené pláně, ale i neprostupné močály. Trvalo celé týdny, než objevil cestu, jak z nich vyváznout. Nebylo to snadné, neboť kraj byl plný jedovatých hadů a divokých šelem. A za noci nejednou zahlédl obrysy jakýchsi obrovitých tvorů, kteří se nepodobali žádnému zvířeti, s nímž se dosud setkal.

Když stanul konečně na pevné půdě, nechávaje za sebou zrádná bahniska, pochopil, proč zůstaly tyto končiny tak dlouho nedotčeny a nedostupny. Jako by se tu shromáždily snad všechny druhy ptactva a zvěře, které se na této planetě vyvinuly od samého úsvitu věků a které tu našly útočiště před člověkem. Vývoj se tu zřejmě zastavil ve chvíli, kdy opice pozbyla srsti a postavila se na zadní. Žil zde čemožlutý lev i šavlozubý tygr.

Dva měsíce již Tarzan bloudil touto podivuhodnou krajinou, leč po Jane nebylo nikde ani stopy. Cítil, že pokud jeho žena žije, musí být někde nablízku. Nechápal, jak se jí podařilo dostat přes bažiny, jen podvědomě tušil, že to dokázala a že ji nakonec nalezne.

Neměl představu, kde ji hledat, neboť divočina tu byla neobyčejně rozlehlá, a pak – v cestě stály vysoké hory, kde se to jen hemžilo divou zvěří. Často narazil na svého odvěkého nepřítele, Numu, který se vydal za stejnou kořistí. Nakonec se dostal do oblasti, kde byla hojnost zvěře, ptactva i ovoce, takže hlady nestrádal. Bylo mu divné, že ani v tak úrodných končinách dosud nenašel stopy po člověku. Snad to byla step a neproniknutelné mokřiny, co bránilo, aby se tu kdokoli usadil.

Po několika dnech objevil jakýsi horský průsmyk. Když jím prošel, ocitl se v krajině navlas podobné té, kterou opustil. Také zde byla bohatá loviště. Přímo u ústí kaňonu stal se jeho první kořistí jelen Bara.

Blížil se soumrak. Hlasy čtvernohých lovců stále sílily. Přehodil si jelena přes rameno a vydal se k nedaleké planině. Její protější strana byla porostlá lesem – a právě sem syn divočiny zamířil. V půli cesty objevil osamělý strom a rozhodl se na něm přenocovat. Vyhoupl se do větví a vyhledal nejpohodlnější místo. Když ukojil hlad, ukryl zbytek jelena vysoko v koruně. Pak slezl opět níž, aby se uložil ke spánku.

K uším mu doléhal řev lvů a vytí menších šelem. Podobné zvuky jej vždy spíše konejšily než děsily. Tentokrát jej však znepokojil podivný šelest – tak tichý, že by ho normální smrtelník sotva zachytil. Čísi kroky se blížily travnatým kobercem! Zbystřil pozornost. Nepočínal si jako člověk, ale jako šelma. Všechny smysly pracovaly naplno.

Přímo před sebou spatřil tvora, připomínajícího nahého bělocha. Co ale znamenala zvířecí oháňka, trčící zpod kožešiny, jež mu obepínala bedra? Těsně za ním se hnal Numa, lev. Tragédie se blížila ke svému konci.

Vše bylo dílem okamžiku. Tvor, podobný člověku, se ocitl ve smrtelném nebezpečí. Dravec byl již tak blízko, že Tarzan nemohl použít tradičního způsobu boje. Bez váhání skočil Numovi na hřbet, třímaje v pravici nůž po otci. Vzápětí několikrát zaťal ostrou čepel zvířeti do slabin. Také neznámý neváhal – jako tvor, znalý života v pralese, hbitě přiskočil se zdviženým kyjem na pomoc. Mocným úderem do hlavy srazil šelmu k zemi, zatímco Tarzan ji zasáhl dýkou přímo do srdce. Lev se naposledy vzepjal ve smrtelné křeči a poté skonal.

Tarzan se zvedl na nohy, nakročil na mrtvolu a vydal divoký skřek, jehož ozvěna se nesla široko daleko nekonečnou džunglí. Neznámý tvor se zachvěl hrůzou, avšak ledva Tarzan zasunul nůž do pochvy a otočil se k němu, viděl, že se ho netřeba bát.

Chvíli tak stáli proti sobě, prohlížejíce si jeden druhého, když vtom neznámý promluvil. Vydával jasné zvuky, připomínající jakýsi jazyk, leč Tarzan nerozuměl jedinému slovu. Pochopil, že před ním stojí rozumná bytost, jakkoli měla opičí ocas, ostré nehty a vyceněné zuby.

Náhle si tvor všiml, že Tarzanovi prýští z těla krev. Z bederní roušky vyňal malý váček a naznačil svému zachránci, aby ulehl na záda a nechal si ránu ošetřit. Poté místo otevřel a zasypal jakýmsi práškem. Bolest, kterou způsobilo zranění, nebyla ničím proti mukám, jaká Tarzan zažíval nyní. Ale syn divočiny byl tělesným útrapám zvyklý a snášel je bez hlesu. Po chvíli krvácení ustalo.

Na slova neznámého pokusil se Tarzan odpovědět v jazyce domorodých kmenů i v řeči opů, avšak jeho protějšek se tvářil stále nechápavě. Když zjistil, že domluva s bílým obrem není možná, přikročil podivný tvor až k němu, přiložil mu dlaň pravé ruky na srdce a levou učinil totéž u sebe. Byl to projev přátelství, který Tarzan bez váhání opětoval. Zdálo se, že neznámý je spokojen. Počal se rozhlížet kolem a větřit. Záhy ucítil pach jeleního masa, zavěšeného na nejvyšší větvi, a přejel si rukou břicho – pohyb, který nepotřeboval výkladu.

Pokynem ruky vyzval jej Tarzan k hostině. Neznámý se s mrštností opičky Manu vyhoupl do koruny, pomáhaje si ohonem. Jedl tiše, ukrajuje jednotlivá sousta loveckým nožem. I přes množství zvířecích znaků bylo v něm mnoho lidského. Snad byl příslušníkem nějakého zvláštního plemene, které si uchovalo rysy svých vzdálených předků. O civilizovaném světě zřejmě neměl nejmenší tušení. Jak ale vysvětlit bederní pás, zdobený drahokamy?

Když dojedl, otřel si host ústa i dlaně listem, podíval se Tarzanovi do očí a přívětivě se usmál. Poté znovu promluvil, jako by chtěl svému hostiteli poděkovat, aby vzápětí vyhledal ve větvích příhodné místo ke spánku.

Noc zvolna odkládala svůj černý závoj, když Tarzana probudily mohutné otřesy stromu, kde odpočíval. Otevřel oči a viděl, že jeho společník je rovněž vzhůru. Rozhlédl se, aby zjistil, co je vyrušilo. A již první pohled dolů jej naplnil úžasem. Pod stromem spatřil obrovského tvora, který se třel o kmen. Jak se vůbec mohl dostat nepozorován až sem?

Tarzan byl zmaten. Zpočátku se domníval, že jde o obřího slona, mnohem většího, než jakého kdy viděl, ale sotva se víc rozednilo, rozpoznal obrysy ještěra, jehož tělo bylo zbrázděno rohovitými výrůstky. Bylo slyšet praskot, jako by zvíře drtilo čísi kosti. Snad právě požíralo zdechlinu lva, kterého skolili předešlého dne.

S nebývalým zájmem hleděl Tarzan na příšeru. Vtom ucítil sotva znatelný dotek na rameni. Jeho druh mu chtěl něco naléhavého sdělit. Přiložil prst k ústům, dávaje tím najevo, že je třeba zůstat zticha, a pak naznačil, že nezbývá než místo opustit. Tarzan jej ochotně následoval. Pithekanthropus opatrně slezl ze stromu a zamířil přes planinu. Tarzan měl sto chutí si neznámé zvíře prohlédnout, ale nakonec usoudil, že bude lépe vyhnout se střetnutí s tvorem, o němž zhola nic nevěděl.

Když vycházející slunce rozehnalo svými paprsky poslední noční stíny, byli již oba poutníci v hlubokém lese. Tarzanův průvodce se pohyboval větvovím s jistotou, svědčící o tom, že je ve zdejších končinách doma. Pomáhal si přitom chvostem, zuby i dlouhými prsty. Tarzan si cestou uvědomil, že zranění, které mu přivodil Numa, již nejen nebolí, ale je zcela zahojeno. Prášek měl vpravdě zázračné účinky!

Urazili sotva dvě míle, a pojednou Tarzanův společník seskočil do hustého pažitu, kde se mezi stromy vinula bystřina a vytvářela malé jezírko. Tady uhasili žízeň a Tarzan byl potěšen, že voda je nejen křišťálově čistá, ale i dostatečně studená. Stékala sem patrně z hor. Odloživ bederní roušku a zbraně, vstoupil do potoka, aby po chvíli vyšel na břeh, osvěžen, leč hladov. Nadešel čas k snídani!

Když vystupoval z vody, všiml si, že si jej neznámý obdivně prohlíží. Náhle jej uchopil za rameno, a ukazuje na svou oháňku, cosi vzrušeně vykládal. Zřejmě pochopil, že právě tím se od svého druha liší. Potřásl hlavou, ale pak i on svlékl oděv a vkročil do tůně. Jakmile se smočil, usedl pod strom a vyzval Tarzana, aby učinil totéž. Poté otevřel vak, který měl celou dobu s sebou, a nabídl svému společníku sušené maso a ořechy s tenkou slupkou, které syn divočiny dosud neznal. Vida neznámého, jak drtí skořápku mezi zuby a vyjídá jádra, následoval Tarzan jeho příkladu. Ořechy byly syté a velmi dobré. Také maso, ač nesolené, snědl s velkou chutí.

Po jídle počal neznámý ukazovat na věci kolem sebe a neustále opakoval v rodné řeči jejich jména. Tarzan byl rád, že jej jeho společník zasvěcuje do svého jazyka. Jistě pro něho nebude nepřekonatelnou překážkou!

Byli tak zabráni do hovoru, že ani nepostřehli, že je shora pozorují čísi oči. A uvědomili si to teprve ve chvíli, kdy se na Tarzanova druha sneslo z výšky mohutné tělo.

Na život a na smrt.

Tarzan si povšiml, že vetřelec se v mnohém podobá člověku – jen tělo má zarostlé huňatou černou srstí. Ozbrojen byl stejným kyjem jako napadený. Syn divočiny byl okamžitě ve střehu, ale již nestačil zabránit, aby útočník nezasáhl jeho druha do hlavy. Než se odhodlal ke druhé, smrtící ráně, Tarzan po něm skočil.

Cítil, že má proti sobě tvora neobyčejné síly. Nepřítel jej jednou rukou objal a druhou pozvedl kyj. Ale jakkoli byl silný, byl Tarzan mocný neméně. Udeřil protivníka do brady, pak mu sevřel hrdlo a zkroutil ruku třímající sukovici. Povalil ho na zem a vší silou na něj nalehl. Útočníkovi vypadla zbraň z ruky. Vzápětí se oba objali kolem pasu. Největším nebezpečím byla nyní pro Tarzana útočníkova oháňka, chňapající mu po krku.

Řvouce a vrčíce, váleli se zápasníci porostem ve snaze jeden druhého zardousit. V jedné chvíli se Tarzan stačil porozhlédnout a zjistil, že se ocitli nedaleko tůně. Doufal, že právě v tom je jeho naděje, a snažil se dotlačit protivníka k vodě co nejblíže. Konečně byli až na samém okraji potoka. Tarzan věděl, že bude třeba dostat soka pod vodu tak, aby sám zůstal nad hladinou.

Náhle se za nimi objevil nezvaný divák – obrovský šavlozubý tygr, řvoucí a blýskající očima. Oba jej zahlédli téměř současně. Tarzanův soupeř okamžitě ustal v boji a počal různými posunky naznačovat, že je teď třeba spojit síly proti společnému nepříteli. Tarzan pochopil, pustil jej ze sevření a vyskočil na nohy, aby se postavil šelmě. Vytáhl lovecký tesák a čekal. Měl za to, že divoch se dá na útěk. Ten však byl odhodlán bojovat.

Obrovitá kočka se přitiskla břichem k zemi a zůstala ležet bez hnutí. Cenila přitom zuby a divoce máchala ocasem. Od kořisti ji dělilo několik stop.

Tarzan seznal, že někdejší sok se nyní stal spojencem. Společně postupovali šelmě vstříc. Konečně tygr zaútočil. Vyrazil přímo proti černému muži s ohonem. Ten okamžitě napřáhl palici, aby jej zasáhl. Tarzan se vrhl vpřed, pravou rukou objal dravce kolem krku a levou jej uchopil za přední tlapy. Oba dopadli na zem a několikrát se převalili. Zvíře řvalo, snažilo se vyprostit a zasáhnout protivníka svými ostrými tesáky, leč Tarzan nepovolil a jeho stisk byl čím dál silnější.

Byl to lítý boj, vedený jakoby bez rozmyslu. Opak byl však pravdou – Tarzan dokonale ovládal každý pohyb, využívaje dlouholetých zkušeností z pralesa. Jeho dlouhé štíhlé nohy uhýbaly před tygřími drápy i zuby s neobyčejnou lehkostí. Nakonec se vymrštil a zvedl šelmu, bijící kolem sebe, do výše. Jeho spolubojovník hbitě přiskočil a vrazil jí dýku do srdce. Tarzan ještě chvíli držel mohutné tělo, zmítané smrtelnou křečí, aby je vzápětí odhodil do porostu.

Oba stanuli nad mrtvolou bok po boku. Tarzan však zůstával ve střehu. Nevěděl, co jeho bývalý soupeř udělá. Divoch k němu přistoupil blíž, jednu ruku si přiložil na srdce a druhou se dotkl Tarzanova. Byl to týž projev přátelství, jakého se mu tu dostalo již jednou. Syn divočiny byl rád, že v tomto divokém a nebezpečném světě našel dalšího přítele.

Mezitím se bílý Pithekanthropus probral z mdlob. Seděl na zemi a pozorně sledoval, co se děje kolem. Sotva se zvedl, přistoupil k němu jeho zarostlý soukmenovec a cosi mu ve své řeči sděloval. Zdálo se, že si spolu rozumějí. Tarzan byl zvědav, co bude dál. Domorodci se dali do vzrušeného hovoru, tu a tam ukazujíce na svého zachránce. Poté, co si vyměnili přátelské gesto, jakým předtím počastovali Tarzana, vyšli bezocasému cizinci vstříc, mluvíce jeden přes druhého. Brzy zjistili, že se namáhají mamě, a snažili se alespoň posunky naznačit, aby je následoval.

Směrem, jímž se vydali, vedla stezka, kterou Tarzan v této krajině dosud nešel. Rozhodně se s ní musí důkladně seznámit! Možná že mu napoví, kudy za milovanou Jane!

Několik dní putovali po úpatí hor. Tarzan za noci nejednou zahlédl mohutnou siluetu. Byl to onen tajemný ještěr? Konečně dorazili k velké jeskyni, vryté do skaliska, pod níž vyvěral jeden z četných horských potoků, zavlažujících planinu a posléze se ztrácejících v močálech. Tady se oba místní obyvatelé utábořili, nepřestávajíce cizince učit své řeči. A Tarzan dělal nebývalé pokroky.

V jeskyni našli četné stopy po dalších lidem podobných bytostech. Pod jedním z převisů zůstaly zbytky ohniště. Strop byl začazen kouřem a stěny popsány neznámými znaky a kresbami ptáků, šelem a plazů. Tarzanovy společníky některé symboly zaujaly a brzy k nim počali vyrývat další. Tarzanova zvědavost rostla. Zdálo se, že nápisy na stěnách tvoří jakési seznamy těch, kteří tu kdy přebývali. A leccos z nich mohl vyčíst i o svých dvou průvodcích. Byly to bytosti s opičím chvostem, jedna z nich zarostlá od hlavy k patě – ale měly svůj jazyk a patrně i písmo!

Tarzan se jejich řeči učil velmi rychle a brzy si osvojil názvy téměř všech věcí kolem. Taden, opočlověk s bílou kůží, se stal jeho hlavním učitelem. Ale i tmavý a zarostlý Omat nevynechal jedinou příležitost, aby syna divočiny o něčem nepoučil. Výsledek se brzy dostavil – záhy se mohli všichni tři nerušeně dorozumívat. Tarzan vysvětlil svým druhům, proč do těchto končin zavítal. Ani jeden však nevěděl, jak mu pomoci. Ženu, jakou jim popsal, nikdy neviděli, ba dokonce ani samu lidskou bytost bez oháňky.

„Měsíc Ba již sedmkrát snědl sám sebe od té doby, kdy jsem odešel z Aluru,“ řekl Taden. „Za sedmkrát měsíc se mohlo stát mnoho, ale nevěřím, že by žena, o které mluvíš, dokázala sama přejít mokřiny. A i kdyby tomu tak bylo, neunikla by nebezpečí, které tu číhá na každém kroku. Ani naše ženy se do divočiny neodváží!“

„Alur, Město Světla,“ opakoval Tarzan, překládaje Tadenova slova do své mateřštiny. „Kde leží Alur?“ ptal se. „Žije tam i Omat?“

„Jen já tam žiji,“ odvětil bílý. „Wazdonové nestavějí města. Přebývají na stromech a v horách, že, černý muži?“ A obrátil se na svého srstí obrostlého společníka.

„Ano,“ souhlasil Omat. „My Wazdonové žijeme volně. Jen Hodonové se tísní ve městech. Nechtěl bych být bílým mužem!“

Tarzan se usmál. I tady tedy existuje dělení na černé a bílé! Hodonové a Wazdonové! Ač mezi nimi nebylo valného rozdílu, vědomě se odlišovali. Dokonce se zdálo, jako by se bílý cítil černému nadřazen!

„Kde je Alur?“ opakoval Tarzan svou otázku. „Chceš se tam vrátit?“ A pohlédl zkoumavě na Tadena.

„Leží za horami,“ pravil Taden. „Ale já se tam nevrátím. Alespoň dokud tam bude Kotan!“

„Kotan?“ nechápal Tarzan.

„Kotan je král,“ vysvětlil bílý. „Vládne této zemi. Byl jsem jedním z jeho bojovníků. Žil jsem v jeho paláci a potkal tam Olou, jeho dceru. Milovali jsme se jako hvězdy na nebi, ale Kotan s tím nesouhlasil. Poslal mě do boje s muži sousedního náčelníka, který odmítl platit poplatky. Myslel jsem si, že mě zabijí, neboť Dakat má mnoho skvělých válečníků. Ale nezabili mě. Vrátil jsem se jako vítěz i s poplatky a ještě jsem přivedl Dakata jako zajatce. Kotan viděl, že mě Oloa miluje ještě víc a je na mě hrdá, a začal mě tím hlouběji nenávidět.

Můj otec, statečný Jadon, Lví Muž, je náčelníkem největší osady za Alurem. Kotan se ho bál urazit, a proto mě před ním vychvaloval. A přitom se usmíval. Ale pohyboval jen rty, a oči měl chladné. A to znamená faleš. Musel uznat mou statečnost a odměnit mě. A co pro mě mohlo být větší odměnou než Oloa, jeho dcera? Kotan chce dát svou dceru Bulotovi, synovi náčelníka Mosara. Mosarův děd byl králem, a on nyní touží po trůnu. A jaké odměny se mělo dostat Tadenovi? Měl se stát knězem. Kněží jsou vážené osoby, a dokonce i král a náčelníci se jim klaní. Ale nesmějí se ženit! Sama Oloa mi řekla, že její otec nařídil, abych se stal knězem, a vyslal za mnou doprovod, který mě měl k němu předvést. Kdybych odmítl, urazil bych tím bohy i chrám – a to se trestá smrtí. Nezbývá mi než se setkání s Kotanem vyhnout. Domluvili jsme se s Oloou, že uprchneme. Pod stromem u královského paláce jsem ji naposledy objal, přelezl zeď a prošel spícím městem. Stráže mě propustily, neboť znaly moje jméno. Od té doby se toulám sám, ale rád bych se vrátil tam, kde žije má nejdražší, a také navštívil rodnou vesnici a své rodiče.“

„Není to nebezpečné?“ ptal se Tarzan.

„Je,“ přitakal Taden. „Ale i tak půjdu!“

„Mohuli, půjdu s tebou,“ nabídl Tarzan. „Rád bych viděl Alur a zkusil pátrat po své ženě, i když není valná naděje, že ji tam najdu. A co ty, Omate? Půjdeš s námi?“

„Ano,“ odpověděl bez váhání černý. „Příbytky mého kmene leží ve skalách nad Alurem, a ačkoli mě náčelník Essat vyhnal, chtěl bych se vrátit. Žije tam žena, s níž bych se rád setkal. Ano, půjdu s vámi. Essat měl strach, že bych se mohl stát náčelníkem. A kdo ví – možná měl pravdu. A pak – Penetlí je mi nade vše!“

„Půjdeme tedy společně!“ řekl Tarzan.

„A budeme společně bojovat,“ dodal Taden. „Jako jeden muž!“ Vyňal nůž a zvedl jej nad hlavu.

„Jako jeden muž!“ opakoval Omat a učinil totéž.

„Jako jeden muž!“ zaznělo potřetí. „Na život a na smrt!“ A čepel Tarzanovy dýky bleskla vzduchem a zatřpytila se na slunci.

„Nuže, pojďme,“ vybídl své druhy Omat. „Můj nůž volá po Essatově krvi!“

Stezka, kudy se vydali, byla snad vhodná pro kamzíky, opice či ptáky, ale rozhodně ne pro lidské bytosti. Ale naši tři přátelé byli uvyklí podmínkám ještě mnohem horším. Putovali hustým lesem, plným spadaných větví, vznášeli se korunami stromů, přeskakovali bažiny po kluzkých kamenech a přelézali strmá skaliska. Věru drsná byla cesta, kterou zvolil Omat! Nyní vedla po ostrých srázech vysoko nad zemí a stěnách roklí, na jejichž dně se klikatila divoká řeka.

Když konečně stanuli na nevelké planině, Omat se otočil ke svým druhům.

„Dokázali jste to!“ radoval se. „Jste hodní Omata z kmene Wazdon!“

„Co tím míníš?“ ptal se Tarzan.

„Vzal jsem vás tudy proto,“ vysvětloval černý, „abych zjistil, zda máte dost odvahy jít se mnou. Je to místo, kam přicházejí Essatovi bojovníci vyzkoušet svou statečnost. Ač jsme se tu narodili, neznamená to, že Pastarulved, Otec hor, dopřeje každému, aby obstál. Jen málokomu se to podaří. Kosti ostatních leží na dně údolí.“

Taden se usmál. „Nechtěl bych tudy chodit často,“ přiznal.

„Ani já ne,“ potvrdil Omat. „Ale zkrátili jsme si cestu nejméně o jeden den. Tarzan už brzy uvidí údolí JadbenOtho! Pojďme!“

Vedl své přátele po svahu Pastarulvedu, až se před nimi otevřela nádherná krajina. Spatřili zelené údolí, vroubené sněhobílými útesy a poseté temně modrými jezery, spojenými stříbrnou stuhou dravé řeky. Uprostřed stálo město z mramorových kvádrů, vystavěné v nebývalém slohu. Všude plno budov, tyčících se o samotě i v různých seskupeních, zářivě bílé barvy a roztodivných tvarů. Skaliska za kotlinou byla protkána pásy svěží zeleně, které se postupně slévaly v jednolitý smaragdový proud.

„Údolí Velkého Boha!“ zašeptal Tarzan v řeči opolidí. „Jak je krásné!“

„Zde v Aluru žije Kotan, král Paluldonu,“ řekl Taden.

„A tam v těch jeskyních žijí Wazdonové,“ dodal Omat. „Neuznávají Kotana Jako vládce Země lidí.“

Taden pokrčil rameny.

„O to se my dva přít nebudeme!“ rozhodl. „Stačí, že tak činí Hodonové a Wazdonové odnepaměti. Ale něco ti povím. Hodonové spolu žijí v míru a mají jediného panovníka. V případě nebezpečí se spojí a jsou připraveni bránit Paluldon. Ale co Wazdonové? Mají spoustu králů, kteří bojují nejen proti Hodonům, ale i mezi sebou. Jdeli některý z jejich kmenů do boje, třeba proti nám, Hodonům, musí nechat doma mnoho bojovníků, aby chránili ženy a děti proti vlastním sousedům. Když budeme potřebovat kleštěnce do chrámů, muže na pole či sluhy, napadneme kteroukoli z jejich vesnic. A pro ně nebude úniku, neboť mají nepřátele všude kolem. A jakkoli jsou udatní, vždy podlehnou. Dokud budou Wazdonové takhle pošetilí, budou Hodonové vládnout a jejich panovník zůstane králem Paluldonu!“

„Snad máš pravdu,“ souhlasil Omat. „Naši sousedé jsou vskutku hloupí. Myslí si, že jen oni jsou nejsilnější a schopni vládnout. Neuznávají, že naši bojovníci jsou statečnější a naše ženy krásnější!“

Taden se dal do smíchu.

„Ostatní říkají totéž co ty!“ upozornil svého přítele. „Proto se nemůžete Hodonům nikdy postavit!“

„Pojďte už!“ okřikl je Tarzan. „To vše jsou jen plané řeči, a my bychom se hádat neměli! Chci poznat vaši zemi, ale ne za cenu toho, že se moji dva jediní přátelé znesváří! Což nemáte společného boha?“

„V tom je mezi námi rozdíl,“ upozornil Omat.

„Rozdíl!“ zvolal Taden. „Ale proč? Kdo by souhlasil s…“

„Zadržte!“ přikázal Tarzan. „Už ani slovo! Přestaňte se přít o takové maličkosti!“

„To je správné,“ pokývl hlavou Omat. „Chci jen říci, že jediný skutečný bůh má ocas!“

„To je rouhání!“ vykřikl Taden a sáhl po noži. „JadbenOtho nemá ocas!!!“

„Zadrž!“ vyzval jej Omat a pozvedl kyj.

Tarzan skočil mezi ně.

„Dost!!!“ uklidňoval je. „Zůstaňme přáteli, ať je náš bůh jakýkoli!“

„Máš pravdu, Bezocasý,“ svolil Taden. Pak se obrátil k Omatovi. „Zůstaňme přáteli a doufejme, že naši bohové se o sebe postarají sami.“

„Dobrá,“ připustil Omat. „Ale…“

„Žádné ale!“ napomenul jej Tarzan.

Černý pokrčil rameny a usmál se. Pak konečně začal o něčem jiném.

„Půjdeme do údolí?“ zeptal se. „Rokle je prázdná. Tam vlevo jsou jeskyně mého kmene. Chtěl bych vidět Penetlí a navštívit otce. Tarzan půjde do Aluru a bude pátrat po své družce. Musí se však mít na pozoru, aby nepadl do rukou knězi. Co uděláme?“

„Zůstaneme pohromadě, jak to jen půjde,“ navrhl Taden. „Ty, Omate, musíš vyhledat Penetlí v noci. Sami tři bychom Essatovy bojovníky nepřemohli.

Do mé vesnice můžeme kdykoli, neboť Jadonové vítají přátele náčelníkova syna jako své hosty. Hůře bude Tarzanovi v Aluru! Ale on má jistě dost odvahy, aby se vydal na cestu. Pojďte blíž! JadbenOtho má uši všude, a tohle nemusí slyšet!“ A pak počal Taden, Vysoký Strom, syn Jadona, Lvího Muže, vysvětlovat svůj plán.

V téže chvíli, stovky mil odtud, prodíral se trním vyprahlé stepi polonahý muž, opásán koží a ozbrojen po vzoru domorodců. Šel po čísi stopě, nedávaje ani na okamžik odpočinout svým bystrým očím a citlivým nozdrám…

Penetlí.

Na Paluldon padla tma. Bledý měsíc ozařoval matným svitem sněhobílé útesy. Korulja, Lví rokle, kde žil kmen téhož jména, tonula ve stínu. Z úžlabiny nedaleko samého vrcholu strže náhle vyšel zarostlý obr. Nejprve se objevila hlava s párem ostražitých očí, pak kosmatá ramena a nakonec celá postava. Byl to náčelník Essat. Rozhlédl se napravo i nalevo, jako by se chtěl přesvědčit, že jej nikdo neviděl. Ani na skalách, ani u jeskyní však nebylo živáčka.

Uklidněn spustil se po útesu. V měsíčním pološeru se zdálo, že se jeho postava pohybuje jakousi nadpřirozenou silou. Ve skutečnosti se však zachycoval nepatrných výstupků a prohlubní ve skalní stěně. Vydatnými pomocníky mu při tom byly dlouhé končetiny a opičí oháňka.

Vchodům do jeskyní se vyhýbal. Všechny sluje si byly velmi podobny. Za prvním otvorem, přecházejícím v malou předsíň, následoval další, který tvořil vlastní vchod do obydlí. Ve stěnách bylo několik otvorů, sloužících jako okna. Tudy dovnitř pronikalo světlo i vzduch. Z některých škvír stékaly po zvrásněném povrchu skaliska drobné praménky vody. Stropy se černaly od sazí.

U jednoho z otvorů se velký Pithekanthropus zastavil a naslouchal. A pak, tišeji než když měsíční paprsek líbá vodní hladinu, vklouzl dovnitř. V předsíni znovu zůstal stát, a teprve když zjistil, že je kolem klid, rozhrnul závěs a vešel do rozlehlé prostory. Z malého okna sem pronikalo slabé světlo. Příchozí se kradl dál, našlapuje zvolna na obnažená chodidla. Z ramene sňal mohutný kyj a sevřel jej v pěsti.

Z chodby vedly tři otvory do dalších příbytků. Před jedním z nich se Essat zarazil. Uprostřed místnosti na kamenném podstavci mihotal slabý plamének svíčky. V rohu stálo lůžko, pokryté kožešinami, a na něm seděla mladá Wazdonka. V jedné ruce držela kostěný hřeben, ve druhé krátký kartáč. Pečlivě si upravovala jemnou srst, připomínající tulení kožich. Vedle ní ležel kožený oděv a krunýř z tepaného zlata. Wazdonka měla dokonale rostlou postavu a svým způsobem byla velmi půvabná.

Essat jí byl unesen. Dech se mu zrychlil a oči rozzářily. Bez váhání vstoupil. Sotva jej Wazdonka zahlédla, vytřeštila zrak, bleskurychle sáhla po kožešině a přehodila ji přes sebe. Než si stačila nasadit krunýř, byl Essat u ní.

„Co chceš?“ vykřikla, byť tušila, proč přišel.

„Penetlí,“ oslovil ji nezvaný host, „tvůj náčelník si pro tebe přišel!“

„Proto jsi dnes odvedl otce a bratry, aby hlídali Korullul?“ tázala se. „Nikdy ti nebudu patřit! Odejdi z jeskyně mých předků!“

Essat se dal do smíchu. Byl to smích někoho, kdo zná svou moc – a nemá dobré úmysly.

„Odejdu, Penetlí,“ souhlasil, „ale ty půjdeš se mnou! Odvedu tě do jeskyně náčelníka Essata, kde budeš první mezi jeho družkami. Pojď!“

„Nikdy!!!“ zvolala Penetlí. „Nenávidím tě! Raději bych šla s Hodonem než s tebou, trýzniteli žen a zabíječi dětí!“

Náčelník se rozzuřil

„Půjdeš!!!“ zařval. „Já tě zkrotím! Zničím tě! Náčelník Essat si vždycky vezme, co chce, a kdo se mu opováží vzdorovat, toho rozdrtí jako kámen!“

Vzal ze stolu nádobu a mrštil jí o zem.

„Mohla jsi být první a nejváženější ze všech v jeskyni Essatových předků, ale nyní budeš poslední a nejponíženější. A až se tě nabažím, budeš patřit všem mužům! Tak se stane každé, která pohrdne láskou náčelníkovou!“

Chtěl se jí zmocnit, ale sotva napřáhl ruku, udeřila jej do hlavy krunýřem. Bez hlesu se svezl na podlahu. Sklonila se nad ním, připravena k dalšímu úderu, pokud by se probral. Pak mu strhla opasek s dýkou, naposledy jej přeměřila pohledem a vyšla z místnosti.

V chodbě u dveří ležela hromada jakýchsi kolíků. Sebrala jich několik a složila do balíčku. Vyhlédla ven, a když se ujistila, že ji nikdo nevidí, vystoupala k místu, kde byly do skály vryty tři řady malých, leč hlubokých otvorů. Přidržujíc se chodidly, vyňala kolíky a zasunula je do děr, jak nejvýše dosáhla. Vše opakovala ještě několikrát, až se jí podařilo vyšplhat po kolmé stěně nahoru. Na vrcholku skaliska objevila osamělý strom, jehož statné kořeny jí byly poslední oporou, než se vyhoupla na pevnou zem. Právě tudy prchali její soukmenovci, když byli napadeni nepřítelem.

Z osady vedly tři takové cesty a jejich vyzrazení se trestalo smrtí. To Penetlí dobře věděla. Ale věděla také, že ještě horší než smrt by bylo zůstat a padnout Essatovi do spárů.

Jakmile dosáhla vrcholu, rozběhla se tmou k průsmyku, protínajícímu hory asi míli za Koruljou. Byla to Rokle vod, Korullul, a právě sem poslal náčelník jejího otce a dva bratry, aby vyzvěděli, co se děje v sousedním kmeni. Naděje, že je nalezne, byla pramalá. Snad alespoň dorazí do Korulgryfu, kde by se mohla skrýt, pokud se jí podaří uniknout před ještěrem, který tu sídlí a po kterém dostalo údolí své jméno.

Zvolna se plížila Korullulem. Nevěděla kam jít. V husté tmě si připadala malá a bezbranná. Vtom zaslechla jakési podivné zvuky, vycházející shora. Vzápětí se ozval pronikavý řev gryfa, obávaného vládce zdejších končin. Penetlí se zachvěla. Okrajem průsmyku se k ní kdosi blížil. Zastavila se a nastražila uši. Možná je to otec, nebo některý z bratrů! Konečně uzřela dva zářivé žlutozelené body.

Byla statečná, ale tma jí naháněla strach. Tehdy se bála všeho. A pak – oné noci již zažila dost a nebylo divu, že počala ztrácet nervy.

Místo aby spatřila otce a bratry, hleděla do tváře smrti. Ano, měla odvahu, ale nebyla ze železa. S hlasitým výkřikem, jehož ozvěna se nesla roklinou, se otočila a prchala odtud. Za ní se řítil lev, blýskaje očima.

Byla ztracena. Zdálo se, že konec je neodvratný. Představa, že skončí v drápech šelmy, ji naplňovala děsem. Zbývala jediná možnost. Lev byl již téměř na dosah – ještě okamžik, a bude po všem. Penetlí náhle prudce uhnula a po několika skocích zmizela v hloubi rokliny. Překvapený lev dopadl na všechny čtyři těsně před okrajem propasti. Pohlédl dolů a zlostně zařval.

Omat vedl své přátele temnotou Korulji k jeskyním svého kmene. Konečně zastavili před statným stromem, který rostl nedaleko skaliska.

„Nejprve,“ zašeptal, „půjdu do jeskyně Penetlí. Pak navštívím příbuzné. Nebude to trvat dlouho. Počkejte tady – vrátím se brzy. A pak se vydáme k lidem Tadenovým!“

Vyhoupl se na útes. Vypadalo to, jako by na strmou stěnu usedla velká moucha. V šeru totiž nebylo vidět dřevěné kolíky. Omat stoupal obezřele – věděl, že u některých jeskyní bývá stráž. Protože však své soukmenovce dobře znal, očekával spíše, že v tuto hodinu budou spát. Dostal se až k příbytku své vyvolené, zatímco Tarzan s Tadenem jej bedlivě sledovali.

„Jak to dělá?“ ptal se Tarzan. „Nevidím žádné schody, a přesto leze rychle a jistě!“

Taden mu vysvětlil, že ve skále je zaražena spousta kolíků.

„I ty bys vylezl snadno,“ ujistil Tarzana, „i když nemáš oháňku, která nám pomáhá!“

Viděli, jak se Omat chystá vstoupit do jeskyně. V témže okamžiku se v jednom z nedalekých otvorů objevila čísi hlava. Dotyčný Omata zahlédl a hned se za ním pustil.

Tarzan i Taden přiskočili ke skalisku. Pithekanthropus vyrazil první a počal šplhat vzhůru. Tarzan spatřil kolíky, vyhoupl se na nejnižší z nich a napřáhl ruce po dalších. Jakkoli si počínal obratně, Taden byl rychlejší, vypomáhaje si svým dlouhým chvostem.

Bylo třeba si pospíšit, neboť Wazdon se k Omatovi nezadržitelně blížil. Náhle zahlédl Tadena. Vyrazil divoký skřek – a vzápětí zazněla z různých míst sborová odpověď. U vchodů do jeskyní se počali houfovat bojovníci. Ten, který poplach způsobil, zatím dospěl k otvoru, v němž zmizel Omat, a připravil se na boj s Tadenem. Uchopil sukovici a čekal. A mezitím kolem přibývalo jeho soukmenovců.

Tarzan, který byl již také nahoře, měl pocit, že tady pomůže snad jen zázrak. Neváhal, sňal z ramene provaz a mrštil jím po útočníkovi. Smyčka zachytila jeho kyj ve chvíli, kdy měl zasadit Tadenovi smrtící úder. Tarzan omotal lano Wazdonovi kolem krku, a zapřev se celým tělem, strhl jej do propasti. Wazdon vykřikl a řítil se střemhlav dolů. V posledním okamžiku Tarzan přitáhl provaz i s mrtvolou k sobě. Nechtěl přijít o tak účinnou zbraň.

Zarostlí bojovníci sledovali strhující výjev bez sebe hrůzou. Jeden z nich si přece jen dodal odvahy, zavolal na podivného cizince a počal se za ním drápat nahoru. Tarzan zvedl tělo mrtvého Wazdona nad hlavu a pak, vydav vítězný skřek opího samce, metl jím po svém pronásledovateli. Náraz byl tak prudký, že spolu s odvážlivcem srazil i několik kůlů, zapuštěných do skály. Sotva obě těla dopadla na zem, ozval se divoký pokřik.

„Jadgurudon! Jadgurudon!“ volali Wazdonové, aby vzápětí přidali bojovné.. „Zabijte ho! Zabijte ho!“

Tarzan stanul po boku Tadenovi.

„Jadgurudon!“ opakoval Pithekanthropus s úsměvem ve tváři. „Strašný muž! Strašný Tarzan! Možná tě zabijí, ale nikdy na tebe nezapomenou!“

„Nezabijí!“ ujistil svého druha bílý obr. „Co to znamená?“ podivil se náhle, neboť u vchodu spatřil dvě postavy v bojovém objetí. Jednou byl Omat, druhou jakýsi Wazdon. Zápasili tiše, jen tu a tam některý z nich zavyl bolestí. Tarzan, veden instinktem pomoci bližnímu, přiskočil k zápolící dvojici, leč Omat jej zadržel.

„Zpátky!“ vzkřikl. „To je můj boj!“

Tarzan beze slova poodstoupil.

„To je gundbar,“ vysvětloval Taden. „Boj o náčelnictví. Ten druhý je Essat, náčelník. Když jej Omat zabije, bude náčelníkem on!“

Syn divočiny se usmál. Takový byl zákon džungle, zákon veleopů a jejich následníků! Vtom jej zaujala postava jednoho z Essatových bojovníků na samém okraji převisu. Chystal se proti ní vyrazit, ale Taden mu vstoupil do cesty a pak se otočil k neznámému.

„Stůj!“ zavelel. „To je gundbar!“

Chlapík pochopil a zopakoval Tadenova slova ostatním.

„A kdo jste vy?“ ptal se Tarzana a jeho souseda.

„Omatovi přátelé,“ odpověděl Taden.

„Dobrá, přijdeme později,“ uzavřel zarostlý Wazdon a odporoučel se.

Bitka na úzké římse pokračovala. Tarzan i Taden měli co dělat, aby zápasníkům vždy zavčasu uhnuli. Ti do sebe bili rukama, nohama i oháňkami. Essat nebyl ozbrojen – o to se postarala již Penetlí. Omat měl nůž, ale nepoužil jej. Bylo by to proti místním zvyklostem – boj o náčelnictví musí být veden beze zbraně!

Tu a tam se soupeři od sebe odtrhli, aby vzápětí po sobě skočili s ještě větší silou. Essat se pokoušel Omata dotlačit na kraj útesu. Tarzan napětím tajil dech. Protivníci se chvíli převalovali sem a tam, až se nakonec stalo to, čemu nebylo vyhnutí – oba přepadli do rokle.

Tarzan vykřikl lítostí – měl Omata rád. Pak, následován Tadenem, pohlédl dolů. Čekal, ze na dně strže spatří dvě nehybná těla, leč ke své radosti uviděl něco jiného – oba soupeři se zachytili na stěně! Držíce se opor ve skalisku, snažili se jeden druhého srazit do hlubiny pod sebou. Omat, mladší a pohyblivější, byl nyní ve výhodě. Essat se už jen bránil. Zjevně mu ubývalo sil. Nebyl již náčelníkem Korulji, nýbrž obyčejným Wazdonem, bojujícím o holý život. Snažil se dostat výš, aby se zachránil. Vtom zahlédl Omatův nůž.

Tarzan si toho povšiml a bylo mu jasné, co Essat zamýšlí. Právě v okamžiku, kdy se mu podařilo dýky zmocnit, spustil se bílý obr k oběma zápasníkům. Essat se rozpřáhl k smrtící ráně, ale než ji stačil zasadit, Tarzan mu nůž vyrazil z ruky. Hned nato Omat sokem trhl takovou silou, že Essat ztratil rovnováhu a řítil se jako meteor vstříc smrti.

Tarzan jad guru.

Zatímco Tarzan a Omat šplhali zpět do jeskyně za svým přítelem, dopadly paprsky slunce, vycházejícího zpoza kopců na východní straně, na tvář muže, který spal v pusté stepi. Probuzen, vydal se znovu po nejasných a rychle mizejících stopách.

V Korulje zavládlo na okamžik hrobové ticho. Bojovníci shlíželi na dno propasti, kde ležel mrtvý náčelník. Omat stanul na kraji převisu a ujal se slova.

„Jsem Omat!“ zvolal. „Kdo se odváží říci, že nejsem gundem?“

Čekal, zda někdo přijme jeho výzvu. Mnozí se tvářili výhružně, leč oponovat se neodvážil nikdo.

„Omat je tedy náčelníkem!“ rozhodl vítěz souboje. „A teď mi řekněte, kde je Penetlí, její otec a bratři!“

Promluvil starý bojovník

„Penetlí by měla být ve své jeskyni. Kdo by to mohl vědět lépe než ty sám?! Její otec a bratři byli vysláni, aby hlídali Korullul. Ale to nás neznepokojuje. Je tu něco jiného. Může být Omat náčelníkem Korulji, když stojí po boku Hodona a hrozného cizince, který nemá oháňku? Vydej neznámého svým bojovníkům, aby ho zabili, jak je zvykem! Teprve pak budeš naším gundem!“

Tarzan i Taden mlčeli. Čekali, jak Omat rozhodne. Taden věděl, že starý bojovník má pravdu – Wazdonové nikdy nebrali cizince do zajetí, ani je nepřijímali jako hosty.

Omat zavrtěl hlavou. „Vše se mění. Ani staré hory Paluldonu nevypadají dvakrát stejně. Jednou na ně svítí slunce, jindy tonou v mracích. Jednou je zkrápí déšť, podruhé nad nimi zuří bouře. I my se od narození do smrti stále měníme. Takový je zákon Jadbenův. Také já, Omat, váš gund, přináším změnu. Tito cizinci, stateční mužové, jsou našimi přáteli. Nebudou zabiti!“

Mezi válečníky nastal šum. Dívali se jeden na druhého, jako by čekali, kdo se vzepře první.

„Přestaňte!“ vyzval je nový gund. „Jsem váš náčelníka mé slovo je pro vás zákonem. Nestal jsem se jím vaší zásluhou. Mnozí z vás Essatovi pomáhali mě odtud vyhnat, jiní nečinně přihlíželi. Nejsem nikomu ničím zavázán. Jen tihle dva, které chcete zabít, stáli při mně. Já jsem náčelník – a jestli o tom někdo pochybuje, ať se ozve!“

Tarzan byl spokojen. Tak se chová správný muž! Vážil si Omatovy odvahy a věděl, že nemluví naplano. Jistě by za svá slova neváhal položit život!

Nakonec nabyla téhož mínění i většina bojovníků.

„Budu vám dobrým náčelníkem,“ přislíbil Omat, vida, že nikdo neprotestuje. „Vaše ženy a dcery, které žily za vlády Essata ve strachu, budou v bezpečí. Vraťte se na pole a za lovem! Já se vydám za Penetlí. Pokud tu nebudu, zastoupí mě Abon. Poslouchejte ho! JadbenOtho ať řídí jeho kroky!“

Pak se otočil ke svým dvěma druhům. „A vy, moji přátelé, buďte zde jako doma. Jeskyně mých předků je i vaší jeskyní. Dělejte, co vám libo!“

„Já,“ odpověděl Tarzan, „půjdu s Omatem hledat Penetlí.“

„Já také,“ přisvědčil Taden.

Omat se usmál.

„Dobrá,“ řekl. „A až ji najdeme, oplatím zase já službu Tarzanovi a Tadenovi. Kde začneme hledat?“

Rozhlédl se po svých soukmenovcích.

„Kdo ví, kde by mohla být?“

Nikdo nevěděl víc, než že večer odešla do jeskyně.

„Ukaž mi, kde spí,“ požádal Omata Tarzan. „Dej mi do ruky něco, co jí patří – a já ti pomohu.“

Vtom se objevili dva mladí bojovníci – Insad a Odan. Druhý promluvil..

„Náčelníku Korulji, chceme hledat Penetlí s tebou!“

Byl to neklamný projev uznání Omatova náčelnictví, který vzápětí u ostatních prolomil hráz mlčení. Bojovníci se pustili do debaty a po chvíli odtud dokonce zazněly ženské hlasy. Najednou chtěli jít všichni!

„Insad a Odan půjdou s námi,“ souhlasil Omat. „Víc vás nepotřebujeme.“

Pak se obrátil k bílému muži. „Tarzane,“ vyzval jej, „následuj mě. Ukáži ti komnatu Penetlí, ač nevím, proč ji chceš vidět.“

Vešli do jeskyně a Omat zavedl Tarzana do místnosti, kde Essat předešlé noci přepadl jeho vyvolenou.

„Vše tady patří Penetlí,“ řekl Omat. „Jen kyj, ležící na zemi, je náčelníkův.“

Tarzan prošel místností, nepřestávaje větřit.

„Pojďme,“ pravil konečně a zamířil ke vchodu. Prohledal předsíň a pečlivě prohlédl i kolíky, které byly na dosah. Počínal si tak, jak jej kdysi naučila Kala, jeho nevlastní matka. Omat však počal ztrácet trpělivost.

„Musíme hledat Penetlí!“ připomněl.

„A kde?“ zarazil ho Tarzan.

Omat se poškrábal v zátylku. „Kde?“ opakoval. „Třeba v celém Paluldonu!“

„To nebude snadné,“ poznamenal syn divočiny. „Odešla tudy,“ dodal a zamířil ke kůlům, vedoucím k vrcholu skaliska. Po nich se vydal za stopou. V místě, kde dívka odbočila, se zastavil.

„Pokračovala tímto směrem,“ upozornil Omata. „Ale chybějí tu kolíky!“

„Jak víš, kudy odešla?“ nechápal Omat. „Ať tak či onak, půjdeme dál! Insade,“ oslovil mladého, „přines nějaké kolíky!“

Insad beze slova uposlechl a za okamžik byl zpátky. Tarzan mu jeden kolík vrátil.

„Tyhle postačí,“ řekl.

Omat se usmál. „Jsi skvělý,“ pochválil Tarzana, „ale něco ti přece jen chybí!“ A s neskrývanou pýchou se zahleděl na svou dlouhou oháňku.

„Vím, že nejsem dokonalý,“ přiznal Tarzan, taktéž s úsměvem. „Bude lépe, když půjdeš první. Budu mít sám se sebou dost starostí.“

„Dobrá,“ souhlasil Omat. „Taden, Insad a já půjdeme napřed, pak půjdeš ty a nakonec Odan. Sesbírá kolíky, aby se jich nezmocnili naši nepřátelé.“

„Což si nemohou přinést vlastní?“ nechápal Tarzan.

„Mohou, ale to by je zdrželo,“ vysvětlil zarostlý. „Všechny otvory nejsou stejně hluboké – v některých se kolíky neudrží. A kdo nezná ty správné, zřítí se dolů.“

Na vrcholku skaliska Tarzan znovu zachytil stopu. Byla dostatečně silná. Náhle stanul a otočil se na Omata.

„Běžela tudy a pronásledoval ji lev,“ oznámil.

„Ty umíš číst v trávě?“ divil se Odan, sotva dorazil blíž.

Tarzan přikývl. „Myslím, že ji nedostihl,“ dodal. „To brzy zjistíme. Ne, nedostal ji. Podívejte!“ A ukázal prstem před sebe. Pohlédli tím směrem a zjistili, že v houští se cosi pohybuje.

„Co je to?“ ptal se Omat. „To je ona!“

„Ne,“ pravil Tarzan. „Je to lev, který ji chtěl ulovit.“

„Ty ho vidíš?“ žasl Taden.

„Nevidím, ale cítím,“ vysvětlil syn divočiny.

Hleděli na něho nechápavě, ale brzy poznali, že se nemýlil. Houští se zavlnilo a na stezce se objevila obrovská šelma. Bylo to nádherné zvíře s hustou hřívou a srstí, podobnou kožichu leoparda. Chvíli příchozí pozorovalo a vzápětí zaútočilo. Tarzanovi společníci se chopili kyjů, připraveni k obraně.

Tarzan tasil lovecký nůž a vyřítil se šelmě vstříc. Ta však znenadání uhnula a vrhla se na Omata, který jí zasadil ránu palicí. Lev se brzy vzpamatoval a počal bít obrovitými tlapami kolem sebe. Mocným úderem vyrazil Omatovi kyj z ruky. Ten vylétl, a zasáhnuv Tadena, srazil jej k zemi. V téže chvíli skočil Tarzan šelmě na hřbet. Zuby se zaryly do šíje, ruce sevřely hrdlo a nohy obepjaly mohutný trup.

Ostatní stáli na místě, nemohouce ani vydechnout vzrušením. Viděli, jak lev sebou prudce zmítá, aby se zbavil nenadálého břemene. A pak zahlédli lesknoucí se čepel Tarzanovy dýky, jak bezpočtukrát vniká šelmě do slabin. Lev řval vztekem i bolestí, házel sebou, ale vše nadarmo. Naposledy se vzepjal a pak klesl mrtev do porostu.

Přihlížející užasli. Jakkoli byli silní a odvážní, byl tajemný cizinec ještě silnější!

„A vy jste chtěli, abych ho zabil!“ vyčinil Omat oběma mladíkům po svém boku.

„JadbenOtho tě odmění za to, žes tak neučinil,“ řekl Insad.

Lev tu ležel bez hnutí. Tarzan vstal a oklepal se. Odan k němu přiskočil, levou ruku si položil na srdce a pravou se dotkl hrudi vítěze.

„Strašný Tarzane,“ oslovil jej, „prokaž mi největší čest a dovol mi stát se tvým přítelem!“

„Je mi ctí být přítelem přátel Omatových,“ odvětil Tarzan.

„Myslíš, že ji zabil?“ ptal se Omat.

„Ne, příteli,“ uklidnil ho Tarzan. „Lev nás napadl proto, že měl hlad!“

„Zdá se, že lvy dobře znáš,“ podivil se Insad.

„Kdybych měl bratra, neznal bych ho lépe,“ potvrdil Tarzan.

„Kde tedy může být?“ nechápal Omat.

„Nezbývá než jít dál po její stopě,“ rozhodl syn divočiny a vedl své druhy úžlabinou k okraji skaliska, které spadalo do údolí Korullul. Tady se zastavil, prohledal okolí a pak ukázal do strže. Omat se podíval do propasti, kde se mezi útesy klikatila divoká řeka, zkřivil tvář bolestí a zavřel oči.

„Ty myslíš, že skočila dolů?“ zašeptal.

„Aby unikla lvu,“ přikývl Tarzan. „Podívej! Tady na kraji srázu jsou otisky jeho tlap.“

„Je ještě naděje?“ naléhal Omat.

Vtom jej Tarzan přerušil. „K zemi!“ vzkřikl. „Z údolí přichází mnoho mužů!“

Přitiskl se k pažitu. Ostatní bleskurychle následovali jeho příkladu. Po chvíli se ozval dupot a křik, který stále sílil.

„To je válečný pokřik Korullulů,“ vysvětlil Omat. „Někoho pronásledují. Brzy tu budou. Dáli JadbenOtho, snad si nás nevšimnou. Mají velkou přesilu!“

„Je jich mnoho,“ pravil Tarzan. „Jen nevíme, kdo je pronásledovaný a kdo pronásledovatel. Ale pronásledovatelů je víc, jinak by ti vpředu tak rychle neběželi.“

„Už jsou tady,“ upozornil Taden.

„To je Anun, otec Penetlí, a jeho dva synové!“ poznal uprchlíky Odan. „Když si nepospíšíme, neuvidí nás!“ Otočil se na Omata, jako by čekal, jak rozhodne.

„Pojďme!“ vyzval Omat své druhy. Vyskočil ze země a rozběhl se za prchajícími soukmenovci.

„Jsme přátelé!“ zvolal, sotva jej Anun a jeho synové zahlédli.

„Adenen jo,“ přidali se Odan a Insad.

Uprchlíci se zastavili, aby přivítali nenadálou posilu.

„Korullulů je mnoho!“ křičel Anun. „Budeme bojovat, ale nejdřív musíme varovat ostatní.“

„Ano,“ potvrdil Omat. „Musíme varovat náš kmen!“

„Essat je mrtev,“ dodal Insad.

„A kdo je náčelníkem?“ ptal se jeden z Anunových synů.

„Omat,“ zněla odpověď.

„To je dobře,“ řekl Anun. „Penetlí věděla, že se vrátíš, abys Essata zabil.“

Pronásledovatelé byli již na dohled.

„Zaútočíme!“ navrhl Tarzan. „Dosud pronásledovali jen tři, a až nás uvidí osm, budou si myslet, že je nás ještě víc. A zatím nejrychlejší z vás může přivést posily.“

„Dobře,“ souhlasil Omat. „Idane, ty jsi nejrychlejší. Běž a vyřiď našim, že bojujeme s Korulluly. Ať Abon pošle alespoň sto mužů!“

Idan vyrazil jako šíp k útesům Korulji, zatímco Tarzan a Omatova družina se připravili k boji, vydávajíce halasný pokřik. Velitelé Korullulů dali pokyn zastavit, neboť čekali na zbytek svého vojska. A v té chvíli je Omat a jeho věrní napadli. Překvapeni, dali se dřívější stíhatelé na překotný ústup.

Křoviska tu byla tak vysoká, že se útočníci vzájemně neviděli. A tak se stalo, že Tarzan byl náhle daleko vpředu. Bojovníci z Korullulu ustoupili do nejhustšího porostu, kde se počali znovu houfovat, chystajíce na své nepřátele past. Past, do které padl právě Tarzan. Korullulové dokonale znali zdejší krajinu a používali způsobů boje, o nichž syn divočiny neměl nejmenší tušení.

Náhle se před ním zjevil osamělý černý válečník, třímající v rukou kyj a dýku. Tarzan mu vyšel vstříc a v tom okamžiku vyrazil z okolních křovin celý zástup jeho soukmenovců.

Příliš pozdě uvědomil si Tarzan jadguru svůj omyl! Hlavou mu bleskla vzpomínka na tu, která bude marně čekat na vysvobození a nikdy se nedoví, jak zahynul. Zmocnila se jej zlost a nenávist vůči těmto tvorům, kteří mu zkřížili cestu za milovanou Jane. S divokým pokřikem se vrhl na nejbližšího protivníka, vytrhl mu kyj z ruky jako dítěti hračku a skolil jej úderem, po němž bojovník zůstal ležet bez známky života. Pak zaútočil na ostatní, a rozháněje se zbraní zabitého Wazdona, bušil nelítostně kolem sebe. Záhy se ocitl uprostřed hloučku divochů, z nichž jeden jej zezadu udeřil kyjem do hlavy.

Tarzan zavrávoral a svezl se k zemi. Několik Korullulů zůstalo u něho, zatímco další se rozběhli na pomoc svým soukmenovcům, kteří bojovali s Omatem a jeho přáteli. Těm nezbylo než ustoupit. Marné bylo Omatovo volání.. „Strašný Tarzane! Strašný Tarzane!“

„Opravdový jadguru,“ opakoval jeden z Korullulů, zdvíhaje se ze země, kam jej srazila Tarzanova pěst.

„Tarzan jadguru. Je ještě strašnější než strašný!“

V Kor ul gryfu.

Zatímco Tarzan ležel bezmocný uprostřed nepřátel, zastavil se mnoho mil odtud, kdesi na svazích hor lemujících Paluldon, mladý muž, aby si odpočinul. Měl na sobě toliko bederní roušku a u boku tři pásy s náboji. Na rameni mu visela puška, za pasem dýka a přes záda toulec se šípy a luk. Měl za sebou dlouhou cestu divočinou, kde musel čelit divokým šelmám i lidem. Za to, že je stále ještě naživu, vděčil luku, šípům a ostrému noži. Pušku dosud nepoužil. Nechtěl snad plýtvat střelivem? Pro koho schovával náboje? Odpověď znal jen on sám…

Když se Penetlí vrhla do strže, věděla, že její život skončí na některém z útesů. Ale taková smrt jí připadala milosrdnější než umírání v drápech divoké šelmy.

Osud však rozhodl jinak. Dopadla v místě, kde řeka na dně rokliny přecházela v klidnou tůň, aby jen o pár stop dále pokračovala ve své pouti mezi mohutnými balvany. Mladá Wazdonka na okamžik zmizela, pod ledovou hladinou, aby se vzápětí vynořila. Rychle doplavala na protější stranu a vydrápala se na skalisko.

Počalo svítat, a to jí připomnělo, že by měla vyhledat úkryt. Věděla, že je v zemi svých nepřátel. Zvedla se, a prodírajíc se porostem, vyrazila na cestu. Bujná vegetace byla jí dokonalou ochranou před zraky kohokoli, kdo by tudy procházel. Podél stezky hledala něco k snědku a místo, kde by si mohla odpočinout. Všude byla hojnost ovoce a štavnatých stvolů, které odřezávala dýkou starého Essata.

Kdyby tak věděla, že je mrtev! Kolika mučivých myšlenek by byla ušetřena! Měla však za to, že náčelník dosud žije, a proto se na návrat bála byť jen pomyslet. Věděla, že zpátky do Korulji nemůže. Alespoň dotud, než Essata přejde hněv. Později snad. Až se vrátí otec a bratři. Ale teď – teď rozhodně ne!

Nemohla však zůstat ani zde, v sousedství nepřátelských Korullulů. Než se setmí, musí najít bezpečné útočiště! Usedla na kmen vyvráceného stromu a uvažovala, co dál. Vtom ji vyrušily čísi hlasy. Ty zvuky dobře znala! Byl to válečný ryk Korullulů! Blížil se čím dál víc.

Štěrbinou v hustém porostu zahlédla tři postavy, pádící stezkou, a za nimi hordu pronásledovatelů, vydávajících pronikavé skřeky. Bylo jich nepočítaně. Naštěstí proběhli kolem bez povšimnutí.

Uprchlíkům se podařilo dosíci okraje údolí. Snad se tam ukryjí v některé z úžlabin! Pozorně se za nimi dívala. Je to možné?! Ó, JadbenOtho! Kdyby to tak věděla o něco dříve! Když ji míjeli, mohla se k nim přidat! Vždyť to byl její otec a oba bratři!

Se zatajeným dechem a srdcem bušícím jako o překot sledovala šílenou štvanici. Dosáhnou vrcholu? Nedostihnou je Korullulové? Šplhali dobře, ale bože, tak pomalu! Jednomu z nich se smekla noha a zavrávoral. Korullulové již byli v těsné blízkosti. Z jejich středu náhle vylétl kyj, namířený na opozdilce. Bůh byl jejímu bratru milostiv, neboť zbraň minula cíl.

Ruce sepjaty na prsou, přihlížela Penetlí závodu o život. Konečně se první z uprchlíků zachytil vrcholku skaliska. Vzápětí za ním se nahoru vyhoupli i zbylí dva a společně pak zmizeli pronásledovatelům z dohledu. Jen hurónský řev Korullulů prozrazoval, že honba pokračuje.

Věděla, že musí dál. Každou chvíli se tu mohli objevit lovci! Za sebou měla Essata a před sebou údolí Korulgryf, obývané obrovitými ještěry, kteří naháněli všem obyvatelům Paluldonu hrůzu. Dole leželo území Hodonů, kde by ji čekalo otroctví nebo smrt. A všude kolem se potulovaly dravé šelmy!

Chvíli přemýšlela, a pak zamířila k horskému hřebenu, který ji dělil od království ještěrů. Věděla, že sebelítější zvíře nedokáže být tak kruté jako člověk. Proto zvolila konec ve spárech gryfa, a ne v lidských rukou.

Opatrným krokem došla k úpatí strmých útesů na okraji údolí. K polednímu objevila schůdnou cestu. Když překročila hřeben, naskytl se jí pohled na Korulgryf, místo, jehož se každý tolik obával. Rostla tu bohatá vegetace a vysoké stromy, jejichž košaté koruny sahaly až ke stěnám rokle. Všude kolem panovalo zlověstné ticho.

Penetlí zkoumala zrakem sráz pod sebou. Viděla jeskyně, zbytky kamenných schodišť a sloupy, které tu vytesali někdejší obyvatelé. Slýchávala o nich v dětství, stejně jako o tajemných gryfech, kteří sem přišli přes mokřiny a hory. Někteří domorodci před nimi uprchli, jiní jim padli za oběť, takže jejich skalní příbytky zůstaly prázdné. Tenkrát byl JadbenOtho ještě dítětem.

Penetlí se zachvěla. Ale naštěstí byla kolem spousta slují, kde se mohla před gryfy ukrýt. Vyhledala místo, kde kamenné výstupky sahaly až ke dnu. Snad to byla cesta, kterou postavil zdejší národ v době, kdy nebylo třeba chránit svá sídla před cizími útoky.

Počala sestupovat k nejbližší jeskyni. Podobala se těm, jaké obýval její kmen. Podlaha však byla zanesena zbytky ptačího trusu a opuštěných hnízd. Zkusila tedy jinou, ale i tady našla stejný nepořádek. Hledat dál nemělo smyslu. Tohle obydlí se zdálo alespoň dostatečně prostorné.

Pomocí nože se pokusila očistit podlahu. Přitom tu a tam vyhlédla do údolí, kde žily bájné příšery. Netušila, že ji zpovzdálí sledují dvě uhrančivé, planoucí oči, zatímco rudý jazyk přejíždí masité pysky. Zpola lidský mozek osnoval ďábelský plán…

Podobně jako v Korulje, i tudy protékaly četné potoky, svedené sem kdysi z hor. Žízně se tedy bát nemusela. S jídlem to však bude horší! Sehnat něco k snědku znamenalo opustit jeskyni a vydat se do kotliny, kde byl dostatek ovoce, drobných živočichů a čerstvých vajec. Takto zásobena, vydržela by zde jistě dosti dlouho. Cítila se nyní bezpečněji, neboť její útočiště bylo dostatečně vysoko a chránilo ji před dravou zvěří i domorodci, kteří se těmto končinám okázale vyhýbali.

Rozhodla se, že si nový domov prohlédne. Slunce, stojící na jižní straně rokle, ozařovalo vnitřek první místnosti, která se nijak nelišila od všech, které dosud viděla. Stěny byly bohatě zdobeny rytinami postav a zvířat. O tom, že tu kdysi žily podobné bytosti, nebylo pochyb. Odkud by se jinak vzala prošlapaná podlaha a otisky rukou na zdech? Snad proto se Penetlí ve sluji cítila dobře.

Bylo tu poměrně čisto, i když spousta prachu. U vchodu našla výklenek, kam se kdysi ukládalo dřevo na zátop, avšak nyní byl prázdný. Naštěstí bylo kolem několik suchých větví. Rozdělala tedy oheň, a poté co zapálila jednu haluz, která jí posloužila jako louč, vydala se do přilehlých místností. Nic nového nenašla – jen prach a pár otlučených kamenných nádob. Sháněla něco pod hlavu na noc, ale někdejší obyvatelé vše odnesli s sebou. V údolí bylo listí a trávy dost, leč Penetlí neměla odvahu se pro ně vydat. Nepotřebovala pohodlí – k takové výpravě by ji donutil snad jen hlad.

Když se stíny počaly prodlužovat a nastal soumrak, uchystala se ke spánku. Lůžko nebylo zvlášť pohodlné, ale i za ně byla vděčná. Cítila se velmi unavena. Dvě noci nezamhouřila oka a tolik toho prožila! Usnula hned.

Zatímco spala, na oblohu se vyhoupl měsíc a svými paprsky postříbřil skaliska i vrcholky stromů na dně rokliny. V dáli zařval lev, přerývaje hrobové ticho. A pak se odkudsi od úpatí útesů ozval další zvuk. Postupně sílil, opětován z hloubi údolí. Přímo pod jeskyní, kde spala Penetlí, seskočil kdosi do trávy mezi stíny.

Neznámý tvor, váže každý krok, se blížil k útesu. Pohyboval se jako přízrak ze zlého snu – pomalu a opatrně. Mohlo to být zvíře, ale i lidská bytost. Tvor dorazil ke skalní stěně a počal zvolna vystupovat vzhůru, podoben velkému pavouku. Mířil ke sluji, kde našla Penetlí dočasný úkryt. Vtom z údolí zazněl temný zvuk a vzápětí táž odpověď.

Tarzan otevřel oči. Prvním, co si uvědomil, byla bolest hlavy. Před ním tančily jakési groteskní stíny. Konečně zjistil, že je v jeskyni. Kolem sedělo několik Wazdonů a živě diskutovalo. Na kameni stál kahanec a jeho mihotavé světlo šplhalo po stěnách.

„Přinesli jsme ho živého,“ řekl jeden z válečníků, „neboť takového Hodona jsme ještě neviděli. Nemá oháňku. Asi se bez ní už narodil, protože nikde není znát, že by mu ji někdo odřízl. Ani prsty na rukou a nohou nemá jako ti, co žijí v Paluldonu. Je silnější než několik mužů dohromady a nebojácný jako lev. Prohlédni si ho, než ho zabijeme!“ A obrátil se na náčelníka.

Vůdce kmene vstal a přistoupil k zajatci, který zavřel oči a předstíral mdloby. Cítil, jak se ho dotýkají čísi zarostlé tlapy, aby jej vzápětí nešetrně otočily na bok. Gund si vězně prohlížel od hlavy k patě, neskrývaje údiv.

„S takovými prsty a bez ocasu nemůže šplhat,“ usoudil.

„Ne,“ přitakal jeden z bojovníků. „Spadl by.“

„Dosud nikdy jsem se s ničím podobným nesetkal,“ přiznal náčelník. „Není to ani Wazdon, ani Hodon. Rád bych věděl, odkud přišel a jak se jmenuje.“

„Koruljové na něho volali Tarzan jadguru. Snad je to jeho jméno. Máme ho zabít?“ pravil jiný válečník, konče obvyklou otázkou.

„Ne,“ odmítl náčelník. „Počkáme, až se probere, a vyslechneme ho. Zůstaň tady, Intane, a hlídej. Jakmile se probudí a bude moci promluvit, zavolej mě!“

Otočil se a zamířil ke vchodu, doprovázen ostatními – jen Intan zůstal. Když procházeli kolem zajatce, z útržku hovoru vyplynulo, že zahnali jeho přátele na útěk. Jen rychlé nohy Idanovy je zachránily před smrtí!

Tarzan otevřel jedno oko a kradmo zašilhal po svém strážci. Bojovník seděl u vchodu do sluje a vyhlížel ven. Syn divočiny vyzkoušel pouta na zápěstích. Nebyla příliš pevná! A pak – ruce měl svázány vpředu, a nikoli za zády. Wazdonové měli se zajatci věru málo zkušeností!

Opatrně zvedl ruce, aby si provazy prohlédl. Usmál se a počal pouta uvolňovat zuby, nespouštěje Intana z očí. Poslední uzel povolil a Tarzan byl opět volný. Náhle se Intan otočil. Viděl, že vězeň leží jinak než předtím a ruce má zkříženy před obličejem. Přistoupil blíž a sklonil se nad nehybným tělem. V té chvíli proti němu vylétly dvě střelhbité paže. Jedna jej uchopila za ruku, druhá pod krkem.

Intana útok natolik překvapil, že nevydal hlásku. Tarzan jím prudce smýkl, takže protivník ztratil rovnováhu a upadl. Vzápětí mu bílý obr klečel na prsou. Intan se snažil vymanit, sápaje se po noži, avšak Tarzan byl rychlejší. Wazdon tedy použil oháňky a pokusil se jí soupeře uškrtit. Ten mu ji ale jediným máchnutím uťal.

Wazdonův odpor slábl. Před očima se mu tmělo. Tušil, že se blíží konec – a nemýlil se. Tarzan se zvedl a nakročil na mrtvolu. Jak rád by teď oznámil své vítězství hlasem opího samce! Ale neučinil tak.

Ke svému překvapení zjistil, že mu Wazdonové ponechali provaz i toulec se šípy. Podivní tvorové! Nevěděl, že mají hrůzu ze zbraní svých nepřátel, neboť věří, že duch zabitého je bude hledat, aby se pomstil. Přistoupil ke vchodu a vyhlédl ven. Byla již noc. Z okolních jeskyní bylo slyšet hlasy a cítit vůni jídla. Podíval se dolů a seznal, že dno strže je odtud necelých třicet stop. Již se chystal na cestu, když tu jej cosi napadlo a na tváři mu pohrál úsměv. Vzpomněl si, že Wazdonové mu dali jméno jadguru – strašný. A také na to, jak kdysi bojoval s černochy.

Vrátil se do jeskyně a mrtvému Intanovi odřízl hlavu, aby ji vzápětí shodil do propasti. Pak stejně rychle jako tiše sestoupil na dno rokle. Kdyby jej Korullulové viděli, jistě by se velmi divili, že něco podobného dokáže i bez oháňky.

Dole sebral Intanovu hlavu, a nesa ji za vlasy, zmizel mezi stíny. Hrozné? Ale což lze soudit šelmu lidskými měřítky? Lva je možné ochočit – a přece zůstane lvem. Tarzan by byl ve fraku jistě vyhlížel důstojně, nicméně zůstal by Tarmangani, kterému pod bílou náprsenkou bije nezkrotné srdce syna divočiny.

Jeho počínání nebylo samoúčelné. Věděl, že Korullulů se zmocní strach – strach, který mu nejednou dopomohl k vítězství. A nad hordou divochů nelze zvítězit jinak než nelítostným bojem!

Stočil své kroky k útesu, aby vyhledal cestu do osady Koruljů, druhů Ornátových. Nakonec dorazil k místu, kde se řeka, protékající údolím, přimykala ke skaliskům. Nezbylo než přeplavat na druhý břeh. Sotva vystoupil z vody, zachytil známý pach. Patřil Penetlí, která tudy nedávno prošla. Syn divočiny šmahem změnil plán. Penetlí žije! Chtěl ji svému příteli najít. Stezka vedla do pralesa a míjela skálu, po níž Wazdonka vystoupala.

Tady Tarzan zanechal Intanovu hlavu, přivázav ji k větvi. Cestou by mu jen překážela! Jako opice šplhal vzhůru, sleduje stopu Penetlí. O Korulgryfu nevěděl. V noci sice zahlédl jakési obrovské siluety, připomínající pravěké ještěry, o nichž vyprávěli Omat s Tadenem, ale nijak o nich nepřemýšlel. Vždyť i tak číhá v pralese dost nebezpečí! Smrt jej pronásledovala na každém kroku a boj o život byl pro něho stejně samozřejmým jako pro městského člověka přeplněná ulice. Žil jako leopard či veleop – byl šelmou, poslušnou zákonů džungle. Proto jej nic nevyvedlo z míry a nočním pralesem kráčel stejně klidně jako hospodář do chléva.

Stopa Penetlí končila na hřebeni útesu. Patrně tedy nešla dál, nýbrž se spustila kamsi do hlubiny! Po chvíli našel výstupky, kterých použila. Lehl si na břicho a pohlédl dolů.

Náhle jej upoutal podivný tvor, stoupající po stupních vzhůru. Zpočátku vypadal jako velká opice, ale čím více se blížil, tím méně to bylo pravděpodobné. Vylezl k jedné z jeskyní, rozhlédl se a zmizel v jejích útrobách.

Tarzan se zvedl a pokračoval po dívčině stopě. Sestupoval po kamenném schodišti, míjeje jednu jeskyni za druhou. Vtom se údolím rozlehl zděšený výkřik.

Tor o don.

Penetlí tvrdě spala, vyčerpána a pronásledována divokými sny. Zdálo se jí, že leží pod stromem v údolí Korulgryf a že se k ní kdosi blíží. Chtěla vykřiknout, ale nemohla. Otevřela oči. Byla přesvědčena, že to vše byl pouhý sen, který se záhy rozplyne – leč nebylo tomu tak! V příšeří příbytku spatřila mohutnou postavu a ucítila dotek zarostlých prstů. JadbenOtho! Nebyl to sen!

Vykřikla hrůzou a snažila se netvora odstrčit. Ten zavrčel a uchopil mladou Wazdonku za vlasy. Pak se vztyčil a vlekl svou oběť z jeskyně nad údolí, tonoucí v záři měsíčních paprsků.

Pojednou Penetlí zahlédla ještě jednu postavu, kterou pokládala za Hodona. Také únosce neznámého zpozoroval a zařval, nepouštěje kořist z rukou. Přikrčil se, jako by očekával, že bude napaden, a počal vydávat pronikavé skřeky, jejichž ozvěna se nesla roklinou, přehlušujíc hlasy šelem. Neznámý zaujal bojový postoj a zavrčel. Ne, to nebyl Hodon! Jakkoli se Hodonů bála, tenhle tvor v ní vyvolal strach ještě větší – vždyť vrčel jako lev!

Penetlí cítila, že je konec. Ti dva o ni svedou boj, ale ať zvítězí kdokoli, je tak či onak ztracena. Snad jen útěkem do Korulgryfu by se mohla zachránit! V tvoru, který ji unášel, poznala Tor o dona, ale druhý jí byl zcela neznámý. Neměl oháňku! A také jeho ruce a nohy byly jiné, než jaké znala u svých soukmenovců. Plížil se zvolna k Tor o donovi, svíraje v pěsti dýku. Vtom promluvil a Penetlí užasla.

„Nechá tě na pokoji,“ řekl neznámý, „protože bude muset bojovat. Uteč a schovej se v jeskyni. I když prohraji, budeš mít dost času k úniku. A když ne, vrátím se pro tebe. Jsem Omatův přítel, a tedy i tvůj.“

Ta slova zbavila Penetlí strachu. Jen tomu nerozuměla. Jak to, že ji neznámý zná? Odkud ví, jak se sem dostala? Musel tu být, než přišla! Byla zmatena.

„Kdo jsi?“ tázala se. „A odkud přicházíš?“

„Jsem Tarzan,“ zněla odpověď. „A přicházím od Omata, náčelníka Korulji.“

Omat, náčelník Korulji? Co to znamená? Chtěla se neznámého zeptat, ale ten se již přiblížil k Tor o donovi. Vetřelec pustil Penetlí a zaútočil. Protivníci se vzájemně uchopili, sápajíce se jeden druhému po hrdle. Penetlí zůstala nablízku. K neznámému tvoru cítila náklonnost i důvěru. V uších jí dosud zněla jeho slova.. „Jsem Omatův přítel, a tedy i tvůj.“ Sama tasila nůž, aby svému ochránci pomohla. Znala totiž Tor o donovu sílu!

Netvor chytil Tarzana oháňkou za nohu a strhl jej k zemi. Ten byl ovšem natolik hbitý, že se mu podařilo dostat protivníka pod sebe. Tor o don se snažil Tarzana zaškrtit, avšak syn divočiny jej uchopil oběma rukama a pevně sevřel. Upustil přitom nůž, který dopadl pár kroků od nich.

Penetlí obíhala kolem zápasníků s napřaženou dýkou, snažíc se najít příhodný okamžik k tomu, aby Tor o dona zasáhla. Soupeři ale velmi rychle měnili místa, a tak hrozilo nebezpečí, že chybí.

Tarzan cítil, jak se mu protivníkova oháňka vine kolem krku. Snažil se hlavu vtáhnout co nejvíce mezi ramena, aby stisk zmírnil. Zdálo se však, že bitka záhy skončí vítězstvím útočníka, silného jako gorila Bolgani. Obě těla sebou divoce zmítala. Tarzan se snažil dostat svého soka k okraji převisu. Tor o donův chvost mu svíral hrdlo a syn divočiny se počal dusit. Naštěstí se mu podařilo dosáhnout na nůž. Z posledních sil zaryl jeho ostří několikrát do chlupatého trupu. V té chvíli byli těsně nad okrajem propasti.

Bylo Tarzanovým štěstím, že jej Penetlí neposlechla a nevzdálila se! Kdyby byla odešla, neměl mu nyní kdo pomoci. Když si uvědomila, že jejímu zachránci hrozí pád do hlubiny, přiskočila a zachytila jej za nohu právě v okamžiku, kdy se oba zápasníci převalovali přes úzkou římsu. Tor o donovy svaly, zmítané smrtelnou křečí, náhle ochably a sevření povolilo. Tělo se zachvělo a vzápětí se zřítilo do strže.

Penetlí vytáhla svého ochránce zpět na ochoz. Přemýšlela, zda je mrtev, či pouze ztratil vědomí. Když konečně přišel k sobě, rozhlédl se. Kde je nepřítel? Číhá tu někde? Viděl však jen vyděšenou Penetlí.

„Ty žiješ?!“ zvolala.

„Ano,“ zašeptal Tarzan. „Kde je ten zarostlý?“

Penetlí ukázala do rokle.

„Tam,“ řekla. „Je mrtev.“

„Díky Bohu,“ ulevil si Tarzan. „Nejsi raněna?“

„Přišel jsi v pravý čas,“ odpověděla vděčně. „Kdo jsi? Jak jsi věděl, že jsem tady? Co víš o Omatovi? Odkud jsi přišel? Proč jsi mluvil o Omatovi jako o náčelníkovi?“

„Zadrž,“ usmál se Tarzan. „Jedno po druhém! Jste všechny stejné! Velké opice, anglické dámy, i vy v Paluldonu! Měj strpení a všechno ti povím. Vyšli jsme z Korulji čtyři, abychom tě hledali. Cestou nás napadli Korullulové a oddělili mě od ostatních. Byl jsem zajat, ale podařilo se mi uprchnout. Nalezl jsem tvoji stopu, vydal se po ní a ona mě dovedla na vrchol útesu. Stalo se to ve chvíli, kdy se objevil zarostlý. Chtěl jsem vědět, co má v úmyslu. Pak jsem tě slyšel vykřiknout – a zbytek znáš.“

„Říkal jsi, že Omat je náčelníkem Korulji,“ upozornila Penetlí. „Ale tím je Essat!“

„Essat nežije,“ vysvětlil Tarzan. „Omat ho zabil a je nyní gundem. Vrátil se, aby tě vyhledal. Našel Essata ve tvé jeskyni a v souboji jej přemohl.“

„Ano,“ vzpomněla si Penetlí. „Essat vnikl do mé jeskyně. Omráčila jsem ho a utekla.“

„Pak tě pronásledoval lev,“ pokračoval Tarzan. „A tys skočila do rokle. Jen nevím, jak jsi mohla zůstat naživu!“

„Jak víš, že jsem před lvem skočila do propasti? A jak to, že nevíš, že mě zachránila voda v tůni?“

„Snad bych přišel i na to, ale objevili se Korullulové a svedli mě ze stopy. Jak říkáte tomu, s kterým jsem bojoval?“

„Tor o don,“ odvětila Penetlí. „Dosud jsem viděla jen jednoho. Je to bytost s chytrostí člověka a krutostí šelmy. Jen velký bojovník ho dokáže přemoci holýma rukama!“ A pohlédla na Tarzana s neskrývaným obdivem.

„A teď,“ rozhodl bílý obr, „se musíš vyspat! Zítra se vrátíme do Korulji k Omtovi. Myslím, že sis poslední dny příliš neodpočinula!“

Uklidněna pocitem bezpečí, usnula Penetlí hlubokým spánkem. Tarzan klímal u vchodu do jeskyně.

Když se probudili, stálo již slunce vysoko na obloze. Jeho paprsky hřály i urostlého mladého muže, který se mnoho mil odtud trmácel bažinami, hledaje cestu Paluldonem. Tu se brodil po pás v bahně, tu bojoval s šelmami. Jako bájný Herkules postupoval vpřed. Uprostřed mokřiny náhle narazil na šedavé jezero. Mladíkovo osmahlé tělo bylo pokryto nánosem hlíny, stejně jako nepostradatelná ručnice, která dávno pozbyla lesku. Konečné se umyje a osvěží!

Na kraji jezera se na okamžik zastavil. Pak se rozhlédl a skočil do vody. Plaval dlouhými pravidelnými tempy. Byl téměř uprostřed, když vtom se zpod hladiny vynořil obrovitý ještěr a s rozevřenou tlamou a hlasitým sykotem zamířil přímo k němu.

Tarzan vstal, vypjal hruď a zhluboka se nadechl. Pohlédl do údolí. Byl to Korulgryf. Všude rostly vysoké stromy s hustými korunami. Nepřipadal mu ani hrozivý, ani ponurý. Byla to džungle, jeho milovaná džungle! Vpravo se rozbíhaly pláně JadbenOtha s klikatými říčkami a azurovými jezírky, v dáli svítily příbytky Hodonů a za nimi Alur, Město Světla.

Tarzan zůstal na okamžik stát, okouzlen úchvatnou podívanou. Teprve svíravý pocit v žaludku jej vyrušil a syn divočiny si uvědomil, že drahnou dobu nejedl. Tam dole byla opravdu džungle! A kde jinde by nalezl takovou hojnost potravy? Usmál se a počal sestupovat útesem. Číhalo na jeho úpatí nějaké nebezpečí? Nepochybně ano. Ale kdo jiný je znal lépe? V každém pralese jdou život a smrt ruku v ruce. A Tarzan dosud nepotkal nikoho, s kým by nedokázal změřit síly. Ale zároveň se ještě nikdy nestřetl s gryfem. Předešlé noci slyšel jakési zvuky a chtěl se na ně vyptat Penetlí, leč běh událostí svedl jeho pozornost jinam.

Konečně dosáhl dna strže a zamířil do džungle. Tu a tam se zastavil, naslouchal a větřil. Kráčel hlouběji do lesa, vystříhaje se sebemenšího hluku. Luk a šípy měl v pohotovosti. Od kaňonu vanul svěží ranní větřík, nesoucí s sebou nejrůznější vůně. Mnohé důvěrně znal, jiné pro něho byly tajemstvím. I ta, kterou zachytil v Paluldonu již několikrát.

Náhle ucítil pronikavý pach Bary, jelena. Kdyby žaludek dokázal mluvit, jistě by vykřikl radostí! Tolik miloval jelení maso!

Rychle, leč obezřele postupoval vpřed. Kořist nebyla daleko. Vyhoupl se do větví. Jelení pach se mu mísil s výpary neznámého zvířete, které v noci několikrát zahlédl mezi stíny. Brzy byl Bara na dosah. Pil z jezírka uprostřed mýtiny, sevřené ze všech stran džunglí. Od nejbližšího stromu jej dělila úctyhodná vzdálenost, a tak musel Tarzan spoléhat na své střelecké umění. Napjal tětivu a přiložil šíp. Ozval se svist, Bara se vzepjal a klesl k zemi.

Tarzan seskočil ze stromu a rozběhl se za úlovkem. Sotva si jej chtěl přehodit přes rameno, ozval se za ním hromový řev. Ohlédl se a spatřil zvíře, o kterém sní každý přírodovědec – obrovitého ještěra, mířícího přímo k němu.

Když se Penetlí probudila, rozhlédla se, pátrajíc očima po Tarzanovi. Byl pryč. Vyskočila na nohy a podívala se do údolí. Napadlo ji, že se vydal za potravou. Dostala o něj strach. Vždyť je v Paluldonu cizincem a netuší, jakým nástrahám je tu vystaven!

Proč na něho nezavolala? Každý jiný smrtelník by to byl udělal, ale Penetlí věděla, že gryfové mají dokonalý sluch a okamžitě jdou po hlase. Svým voláním by mohla ohrozit dobrodincův život! Jakkoli se bála, sestoupila na dno propasti a zamířila do džungle, aby Tarzana varovala. Byl to odvážný počinek – vždyť dokázala překonat hrůzu z gryfa, který se mohl kdykoli odkudkoli vynořit!

V civilizované společnosti bývají mnozí muži odměňováni za mnohem menší hrdinství! Penetlí, pocházející z rodu vyhlášených lovců, usoudila, že Tarzan vyrazil proti větru, a tak hledala jeho stopu právě tímto směrem. Nalézt ji nebylo těžké, neboť byla dosud čerstvá.

Postupovala rychle, takže zanedlouho dospěla k místu, kde Tarzan vylezl na strom. Nebylo to pro ni ničím novým – vždyť i její soukmenovci byli v korunách jako doma! Jak ale stopu sledovat dál? Doufala, že její zachránce nezměnil směr, a tak učinila totéž. Srdce jí divoce bušilo a oči těkaly z místa na místo. Jakmile se ocitla na kraji palouku, spatřila Tarzana, skloněného nad úlovkem, a zároveň zaslechla ohlušující řev. Polekala se, ale zůstala. Přiskočila k nejbližšímu stromu, vyšvihla se do větví a pohlédla dolů.

Ledva Tarzan uviděl ještěra, bylo mu jasné, že pustit se s ním do boje nemá smyslu – síla tohoto zvířete byla nad jeho možnosti. Měl zlost, neboť se obával o chutnou kořist. Nezbývalo než dát se na ústup – okamžitě a co nejrychleji. Tarzan se chopil jelena a vyrazil vpřed. Po pár skocích byl u stromu. Věděl, že se musí dostat co nejvýše, neboť jinak by jej ještěr mohl stáhnout dolů. A postavíli se příšera na zadní, nemusí být ani na samém vrcholku v bezpečí!

Jakkoli byl gryf rychlý, Tarzanovi nestačil. Ve větvích si pronásledovaný počínal s obratností opičky Manu. Než ještěr doběhl ke kmeni, byl již Tarzan vysoko v koruně. Ohlédl se a vtom spatřil přímo pod sebou Penetlí, schoulenou do klubíčka a třesoucí se po celém těle.

„Jak ses sem dostala?“ nechápal.

Vše mu vypověděla.

„Tys mě přišla varovat?“ neskrýval údiv. „To od tebe bylo velmi statečné a obětavé. To zvíře se blížilo po větru, a přesto jsem ho neobjevil včas. Nerozumím tomu!“

„Na tom není nic divného,“ vysvětlovala Penetlí. „Je to jedna ze zvláštností gryfů. Dokáží se pohybovat tak tiše, že je nikdo neslyší.“

„Ale měl jsem ho ucítit!“ namítl Tarzan.

„Ucítit?“ divila se Penetlí.

„Ano,“ potvrdil Tarzan. „Proč myslíš, že jsem tak rychle vystopoval jelena? Cítil jsem asi i gryfa, ale to byl ještě příliš daleko.“

Zmlkl a pohlédl na zvířecího obra pod sebou.

„Už to mám!“ zvolal náhle.

„Ale co?“ ptala se Penetlí.

„Možná, že to zvíře vůbec žádný pach nevydává,“ usoudil Tarzan. „Cítil jsem spíš výpary jiných tvorů, kteří zůstávají déle na jednom místě.“

Zamyslel se a pokračoval..

„Slyšela jsi někdy o třírohém ještěru? To, co jmenujete gryfem, je vlastně třírohý ještěr, který před statisíci lety vyhynul. Viděl jsem jeho kostru v jednom muzeu. Měl jsem dojem, že si to vše vědci vymysleli, ale teď vidím, že jsem se mýlil. Tahle příšera se od té v muzeu liší jen nepatrně. A ač jinde dávno nežije, našel jsem ji v Paluldonu!“

„Třírohý ještěr v muzeu… Nevím, o čem to mluvíš!“ rozpačitě prohlásila Penetlí.

Tarzan se usmál. Ulomil kus suché haluze a hodil ho po ještěrovi. Ten se vztyčil a pronikavě zařval. Musel být vysoký nejméně dvacet stop! Měl modrošedé tělo, žlutou hlavu a břicho a výrazné tmavé kruhy kolem očí. Hřbet vystupoval ve tři řady výčnělků se žlutočervenými pruhy. Tlapy nekončily kopyty, nýbrž drápy. Hlavu pak zdobily tři ostré rohy. Jakkoli byl na zvíře hrůzný pohled, nemohl se Tarzan ubránit obdivu k jeho velikosti a síle. Jen samotným ocasem by dokázalo přemoci slona! Vpadlá očka mžikala vzhůru a z tlamy svítily dvě řady ostrých zubů.

„Býložravec?“ uvažoval Tarzan nahlas. „Tvoji předkové snad, ale ty jistě ne!“

Pak se obrátil k Penetlí.

„Pojďte!“ vyzval ji. „V jeskyni se posilníme a pak se vydáme za Omatem do Korulji.“

Penetlí zavrtěla hlavou. „Jít?“ nevěřila. „Odtud se nikdy nedostaneme!“ „Proč ne?“ ptal se Tarzan.

Místo odpovědi ukázala na gryfa.

„Neboj se,“ uklidňoval ji Tarzan. „Neumí šplhat. K útesu se dostaneme po větvích a v jeskyni budeme dřív, než cokoli zjistí!“

„Ty neznáš gryfa,“ nesouhlasila Penetlí. „Ať se hneme kamkoli, půjde za námi a bude hlídat pod každým stromem, z kterého bychom chtěli slézt! Nikdy se nás nevzdá!“

„Můžeme zůstat na stromě, budeli třeba,“ odpověděl Tarzan. „Jednou přece musí odejít.“

Penetlí znovu zavrtěla hlavou. „Nikdy neodejde,“ řekla. „A pak – jsou tu ještě Tor o donové. Přijdou a sežerou nás, a zbytky hodí gryfovi. Přátelí se a dělí o kořist.“

„Možná máš pravdu,“ připustil syn divočiny, „ale nechce se mi čekat, až si někdo umane a hodí mě tomu netvoru do chřtánu. Musíme se o něco pokusit!“ A při těch slovech přeskočil na sousední strom.

Penetlí učinila totéž. Třírožec se okamžitě vydal za nimi. A když dorazili na kraj pralesa, sotva padesát yardů od útesu, stál již pod stromem a čekal. Tarzan pohlédl dolů a bezradně se prohrábl kšticí.

V pasti.

Tarzan usilovně přemýšlel, jak se dostat z nezáviděníhodné situace, v níž se ocitli. Po chvíli oslovil svou společnici. „Dokážeš překonat rokli po stromech?“ ptal se.

„Sama?“ odpověděla otázkou.

„Ne,“ ujistil ji.

„Půjdu, kam mě povedeš,“ svolila.

„Tam a zpět?“

„Ano!“

„Tedy pojď a dělej co já!“ A zamířil zpátečním směrem. Rychle, jako opice, přeskakoval z větve na větev, míhaje se listovím. Nebylo věru snadné jej sledovat! Záměrně volil husté křoviny a spadané stromy. Pronásledovatele se však nezbavili. Než dorazili na druhý konec údolí, byl gryf znovu na dohled.

„A teď zpátky!“ zvolal Tarzan a v té chvíli se oba vydali opačným směrem. Výsledek byl týž. Ne, ještě horší! K prvnímu gryfovi se cestou přidal druhý a čekali nyní na kořist společně!

Přímo nad uprchlíky se tyčil spásný útes. Nebyl daleko, a přece je od něho dělila celá věčnost! Pod stromem leželo tělo mrtvého Tor o dona. Jeden z ještěrů se k němu sklonil a očichal je, aniž se ho dotkl. Tarzan si pozůstatky svého včerejšího soupeře prohlédl již ráno. Bylo to cosi mezi opicí a člověkem, snad předchůdce Wazdonů i Hodonů.

Pozoruje dění pod sebou, přemítal, jak odtud. Vtom zaslechl podivný pokřik, vycházející odkudsi z rokliny.

„Hýýýóóó!“ volal hlas, nabývaje násile. Gryfové zvedli hlavy a otočili je směrem, odkud volání zaznívalo. Jeden z nich zařval a vzápětí se ze strže ozvala táž odpověď. Vše se ještě několikrát opakovalo.

Tarzan vrhl po Penetlí tázavý pohled.

„Co je to?“

„Nevím,“ přiznala. „Snad nějaký pták či zvíře.“

„Podívej!“ upozornil ji náhle Tarzan. „To je ono!“

„Tor o don!“ vyjekla Penetlí, sinalá ve tváři.

Bytost kráčela vzpřímeně volným krokem, třímaje v ruce kyj. Zamířila rovnou ke gryfům. Ti počali ustupovat, jako by se příchozího báli! Tarzan s napětím očekával, co se bude dít. Tor o don došel až k jednomu z třírožců. Zvíře sklonilo hlavu a zavrčelo. A tehdy Tor o don vyskočil a udeřil je vší silou palicí přes hlavu. Ještěr, který mohl jediným šlápnutím odvážlivce rozdupat, zůstal pokorně stát!

„Hýýýóóó!“ vykřikl znovu neohrožený krotitel. Obluda se jako na povel sehnula a Tor o don jí po ocase vylezl na hřbet. Pobídl ještěra kyjem a ten se dal do běhu.

Tarzan byl jako u vytržení. Na útěk zcela zapomněl. Právě byl svědkem toho, jak předchůdce člověka zkrotil nestvůru z šera dávných věků! Gryf náhle potřásl hlavou, zastavil se a zařval. Pak zvedl pohled do koruny nejbližšího stromu. Zvíře upozornilo svého pána, že kdosi je nablízku!

Znovu pobídnut, došel gryf až pod strom, kde z něho jeho jezdec seskočil. Divoce vrčel a bil se do prsou. Tarzan se vztyčil, přiložil šíp k luku a napjal tětivu. Tor o don jej uviděl a pokusil se vylézt za ním, leč v téže chvíli šíp zasvištěl vzduchem a zasáhl útočníka přímo do srdce. Ten zavrávoral a padl mrtev k zemi.

„Tarzan jadguru,“ zašeptala Penetlí, netušíc, že stejné přízvisko mu dali již její soukmenovci.

Tarzan se k ní otočil. „Penetlí,“ oslovil ji. „Ty proklaté potvory nás tu mohou držet donekonečna. Nevěřím, že bychom jim uprchli společně, ale mám plán. Ty zůstaneš tady a skryješ se v koruně. Já se vydám roklí zpět a upoutám jejich pozornost. Určitě se za mnou vydají. A ty zatím doběhneš k útesu. Počkáš na mě v jeskyni – ale ne déle než do rána. Pokud se nevrátím do východu slunce, půjdeš do Korulji sama. Tady je maso.“ A podal mladé Wazdonce notný kus jelení kýty.

„Nemohu tě nechat samotného,“ pravila Penetlí. „Moji lidé neopouštějí přítele v nouzi. Omat by mi to nikdy neodpustil.“

„Řekni Omatovi, že jsem o tom rozhodl já,“ navrhl Tarzan.

„Rozhodl?“ opakovala.

„Ano,“ potvrdil. „Sbohem, Penetlí. Spěchej k Omatovi! Budeš náčelníkovi jdobrou družkou!“

„Na shledanou, Tarzane jadguru!“ volala za ním. „Je štěstím Penetlí a Omata, že mají takového přítele!“

Tarzan vykřikl a vyrazil vpřed. Gryfové, přilákáni jeho hlasem, se vydali za ním. Plán se zdařil a syn divočiny vedl ještěry stále hlouběji do džungle. Doufal, ze se mu přece jen podaří uprchnout. V duchu však cítil obavu o Penetlí. Překoná všechny nástrahy, které na ni čekají cestou? Byli tu lvi,Tor o doni, i nepřátelští Korullulové!

Obdivoval její statečnost a utěšoval se tím, že jako většina primitivních lidí má i ona větší schopnost přežít.

Probíhaje roklí, pokusil se několikrát gryfy oklamat, ale marně. Sotva změnil směr, učinila obě zvířata totéž. Doufal, že objeví strom, jehož větve se dotýkají skaliska. Ale ať se obracel kamkoli, byli mu pronásledovatelé stále v patách. Konečně začal chápat, proč je Korulgryf opředen tolika hrůzostrašnými legendami!

Blížila se noc a nic se nezměnilo. S rostoucí tmou však Tarzan nabýval stále větší naděje. Jako všechny šelmy cítil se i on za noci lépe. Tak jako nevidomí dokáží číst pomocí prstů, dokázal Tarzan listovat v knize džungle svými neomylnými smysly. Jeho nynější situace ale nebyla snadná – vždyť o gryfech vlastně nic nevěděl! Přemýšlel, zda tito tvorové vůbec spí či cítí únavu. Krátce před rozbřeskem usoudil, že bude lépe si odpočinout, a vyhledav pohodlné místo ve větvích, tvrdě usnul.

Slunce již kroužilo vysoko po obloze, když se probudil, svěží a pln nových sil. Pokusil se nepozorovaně proklouznout hustým listovím, ale sotva se pohnul, ozval se zpod stromu hromový řev. Rozzloben, utrhl Tarzan z nejbližší větve jakýsi plod a mrštil jím po gryfovi. Zasáhl zvíře přímo mezi oči. Čekal, že se ještěr rozlítí, ale ten si počínal zcela opačně – sklonil hlavu a polekaně uskočil. V tu chvíli si Tarzan vzpomněl na podobnou situaci z předešlého dne, kdy Tor o don udeřil jedno ze zvířat kyjem přes hlavu a zcela je zkrotil. Hlavou mu bleskl nápad, jak se zachránit.

Obyvatelé džungle obvykle nehazardují – tak jako tak jsou denně vystaveni bezpočtu nebezpečí. Civilizovaní lidé, ušetřeni podobných starostí, hledají rozptýlení v kartách, ruletě či hře v kostky. Neohrožují tím víc než vlastní jmění. Tarzan se rozhodl hrát o život a proti síle svých protivníků použít chytrosti a vynalézavosti.

Nejprve našel silnou haluz a vyhladil ji tak, že vznikla jakási hůl, kterou na konci seřízl do špice. Jakmile byl hotov, přejel ji zálibně pohledem a pak se obrátil ke svým pronásledovatelům.

„Hýýýóóó!“ zvolal. Jako na povel zvedla obě zvířata hlavy a jedno z nich pronikavé zařvalo.

„Hýýýóóó!“ opakoval Tarzan a hodil mezi ještěry zbytek jelena. Gryfové se na kořist okamžitě vrhli. Když se nasytili, pohlédli vzhůru a viděli, že neznámý tvor k nim slézá ze stromu. Ledva se dali do pohybu, vyrazil Tarzan z hrdla znovu pokřik Tor o donů. Zkrotnou oba útočníci, nebo se rozzuří? Na tom nyní závisel jeho život…

Penetlí slyšela, jak se gryfové vzdalují. Když si byla jista, že je mimo nebezpečí, svezla se z větví a jako štvaná laň se rozběhla k útesu. Cestou minula mrtvého Tor o dona. Vyšplhala do jeskyně, rozdělala oheň a opekla jelení kýtu. Když se posilnila, napila se z pramene, který tudy stékal.

Čekala celý den. Z údolí k ní doléhal řev gryfů, pronásledujících toho, který tak podivným způsobem vstoupil do jejího života. Cítila k němu bezmeznou oddanost -jako každý, kdo jej kdy poznal. Poutal k sobě zvířata i lidi, slabé stejně jako silné a odvážné. Jen lháři a zbabělci se mu vyhýbali. Penetlí v něm viděla hrdinu. A pak – byl to přítel Omatův! To stačilo, aby pro něho obětovala život. Prostě a bez váhání. Věrnost primitivů nezná falše.

Vyčkávala tedy trpělivě den a noc, doufajíc, že se její osvoboditel vrátí a vezme ji s sebou k Omatovi. Věděla, že dva zmohou víc než jeden – leč Tarzan nepřicházel. A tak se následujícího rána vydala do Korulji sama. Tušila, co vše jí cestou hrozí, ale kráčela nebezpečí vstříc s klidem a odhodláním. Nepřemýšlela o tom. Šetřila síly i nervy. Snila, jak sedí na prahu Omatova příbytku a naslouchá vzdálenému řevu šelem či rozčesává svůj hedvábný kožich za svitu měsíce. Avšak do Korulji nedošla ani téhož, ba ani příštího dne. A nebylo to vinou dravé zvěře nebo místních nepřátel…

Bez nesnází se dostala až na kraj Korullulu. Sestoupila do rokle, ale nikde ani stopy po živé bytosti. Počala věřit, že dosáhne svého cíle a setká se s milovaným Omatem, kterého tak dlouho neviděla. Přesto zůstávala opatrná, vedena odvěkým pudem sebezáchovy.

A tak dorazila na stezku, vedoucí do údolí JadbenOtho. Vtom vyšli z houštiny po zuby ozbrojení hodonští válečníci. Rozběhla se ke křovinám, leč Hodoni byli příliš blízko. Obklíčili ji ze všech stran. Tasila nůž a z krotké laně se rázem změnila v divokou tygřici. Nechtěli ji zabít, jen polapit. Nejeden z Hodonů pocítil ostří její dýky, než se ostatním podařilo ji přemoci. Škrábala a kousala, a tak nezbylo než ji svázat a ucpat jí ústa roubíkem.

Odmítala jít. Popadli ji tedy za vlasy a vlekli porostem. Konečně pochopila, že bude rozumnější se podvolit, a dál kráčela již sama.

Nedaleko Korullulu se střetli s další skupinou, která vedla zajaté Wazdony. Byl to oddíl, vypravený do strží za otroky. To Penetlí dobře znala. I když její kmen byl silný a sám cizím útokům odolal, měla známé i příbuzné, kteří byli zavlečeni do otroctví. Někteří uprchli – a to v ní posilovalo naději.

Obě jednotky se spojily a pokračovaly společně do údolí. Z rozmluvy bojovníků Penetlí vyrozuměla, že ji vedou do Aluru, Města Světla. A zatím Omat, náčelník Koruljů, tesknil ve své jeskyni nad ztrátou přítele a té, již miloval…

A lur.

Obrovský ještěr se blížil. A tehdy mladý muž, plovoucí v jezeře obklopeném močály Paluldonu, nabyl dojmu, že jeho osud je zpečetěn. Což mohl bojovat proti takovému monstru pouhým nožem? Kdyby byl napaden na souši, použil by pušky. Poprvé za celou tu dobu, po kterou putoval džunglí a stál nejednou smrti tváří v tvář! Jako by vzácné střelivo cenil výš než vlastní život!

I když naděje na záchranu byla pramalá, neměl v úmyslu se vzdát. Tasil dýku a čekal. Příšera nebyla podobna žádnému ze zvířat, jaká dosud viděl. Snad nejblíže měla k velkému krokodýlu. Jakmile byla na dosah, muž věděl, že je třeba jednat – neprodleně a rychle. Ponořil se pod mohutné tělo a vší silou zabodl tesák do měkkého břicha. Poté zabral několika mocnými tempy, a udržuje se pod hladinou, honem se vzdaloval do bezpečí. Když se vynořil, viděl, jak sebou ještěr zmítá v krutých bolestech. Zdálo se, že umírá.

Muž doplaval na druhý konec jezera a znovu stanul na kraji blat. Dobré dvě hodiny trvala cesta bahnem a mokřinou. Konečně vystoupil na pevnou půdu a vyčerpán klesl do pažitu. Po krátkém odpočinku se zvedl a zamířil k bystřině, stékající sem z hor. Tady se vykoupal a smyl špínu ze zbraní i oděvu. Suchou trávou vycídil pušku a nechal ji vyschnout.

Bylo pozdě odpoledne, když byl s prací hotov. Spokojen vydal se znovu po stopě, kterou ztratil kdesi v bažinách. Nalezne ji ještě? Nepodaříli se mu to, bylo vše nadarmo. A tak počal neúnavně pátrat kolem, pouštěje se do míst, jakými by normální smrtelník prošel bez povšimnutí.

Tarzan se přibližoval ke gryfovi, snaže se napodobit co nejvěrněji počínání Tor o donovo. Zvíře stálo nehnutě a pozorovalo vpadlými očky podivného příchozího. Tarzan došel až k němu, vykřikl a udeřil ještěra holí. Ten se ohnal, leč nedosáhl. Bílý obr jej obešel a vylezl mu po ocase na hřbet. Sotva usedl, pobídl gryfa haluzí a otočil ho směrem k údolí. Vzpomněl si, jak kdysi jezdíval pralesem na slonu Tantorovi. Gryfovy poslušnosti bude třeba využít!

Usoudil, že Penetlí jeho pomoci již nepotřebuje. Doufal, že je v bezpečí. Nic nebránilo vydat se do Aluru, města na úpatí hory Pastarulved. Věděl, že pokud jeho žena žije, nemůže být jinde než mezi bílými Hodony, neboť černí Wazdonové nikdy žádné zajatce neměli. A je snad pohodlnější způsob, jak se do Aluru dostat, než na hřbetě obrovitého ještěra, kterého se obyvatelé Paluldonu tolik bojí?

Z Korulgryfu sem stékala bystřina, která se spolu s ostatními potoky záhy slila v řeku, vinoucí se údolím Paluldonu k jezeru, na jehož břehu stálo město Alur. Podél řeky směřovala dobře vyšlapaná stezka. Tudy vedl Tarzan svého gryfa. V dáli se bělaly špice městských věží. Krajina, kudy projížděli, hýřila tisícerými barvami tropické vegetace. Po obou stranách cesty rostla vysoká tráva, přecházející místy v hustý les. Gryfovi se občas dál nechtělo, ale syn divočiny jej vždy znovu přiměl k poslušnosti.

Pozdě odpoledne dorazili k soutoku dvou řek, z nichž jedna přitékala z Korulji. A tady Tarzan spatřil na protějším břehu skupinu Hodonů. Sotva uviděli třírožce s neznámým bílým tvorem na hřbetě, dali se na útěk do blízkého lesa. Byli mezi nimi i Wazdonové, které zajali při přepadení jedné ze skalních osad. Jakmile gryf zaslechl hlasy, přidal do kroku, maje v úmyslu uprchlíky pronásledovat, leč Tarzan mu haluzí pádně domluvil.

Slunce se zvolna sklánělo k vrcholkům hor na západě, když se Tarzan počal obávat o zdar svého plánu dojet do Aluru na gryfovi, neboť zvíře bylo čím dál bujnější. Snad mělo hlad. Syn divočiny neměl ani zdání, jak Tor o donové zacházejí s gryfy v noci. Nakonec se rozhodl ještěra opustit a ráno jej znovu vyhledat. Co se však stane, až mu sleze ze hřbetu? Promění se gryf ve zběsilého lovce, nebo nadále vydrží krotký? Nebylo by lépe setrvat mu na zádech? Leč stmívalo se a na otálení nebylo času. Tarzan nevěděl, jak gryfa zastavit – až dosud jej hnal stále vpřed. Zkoušel to holí, a teprve když zvíře zasáhl mezi oči, zůstalo stát.

Nedaleko odtud rostlo několik košatých stromů, kam by se mohl na noc uchýlit, obával se však, že jakmile se vyhoupne do větví, gryf z něho přestane mít strach a vše bude jako dřív. A tak když zvíře stanulo, sklouzl na zem, udeřil je holí do boku a zvolna odcházel. Ještěr zařval a pak, nevěnuje svému jezdci více pozornost, sešel k řece, aby se napil.

Nabyv dojmu, že nebude pronásledován, sňal Tarzan z ramene luk, z toulce vytáhl šíp a vydal se za potravou. Vánek, nesoucí se od řeky, mu prozradil, že kořist není daleko. O chvíli později měl již o jídlo postaráno, neboť skolil antilopu. Odřízl porci a vyskočil na strom, aby pojedl. Pak si přehodil zbývající část úlovku přes plece a vydal se k místu, kde zanechal gryfa.

Zvíře se vracelo od řeky. Tarzan je zahlédl a zavolal na ně hlasem Tor o dona. Gryf vzápětí odpověděl stejným způsobem. Tarzan volání zopakoval a ještěr zamířil přímo k němu. Když se přiblížil na několik kroků, hodil mu Tarzan zbytek antilopy. Ta vzápětí zmizela v jeho bezedných útrobách.

„Pokud budu chtít, aby přišel na zavolání,“ uvažoval Tarzan, „musím ho pořádně nakrmit!“

Ukládaje se ke spánku, nemohl se zbavit pochybností, zda se mu jeho plán zdaří. Když se ráno probudil, osvěžil se v řece a posnídal. Pak zavolal na gryfa. Ačkoli čekal dlouho a výkřik několikrát opakoval, zvíře se již neobjevilo. Zdálo se, že je večer viděl naposledy.

Pohlédl do údolí, kde leželo město Alur, opakuje si v duchu vše, co se naučil v řeči Hodonů. A pak, syt a svěží, vyrazil podél břehu řeky.

Cesta byla klidná a příjemná. Miloval tuto krajinu, miloval její divokou krásu. Vtom se od svých přátel z džungle lišil. Opy zajímali ponejvíce brouci a ponravy a šelmy věnovaly pozornost toliko vyhlédnuté kořisti.

Čím těsněji se blížil k městu, tím víc byl Tarzan uchvácen jeho stavbami z křídového kamene. Vzpomněl si na Tadenovo vyprávění o tom, jak Hodonové hloubí své příbytky do bělostných skal, upravují je do nejrozmanitějších podob a zdobí bezpočtem teras a obrub. Z bílého kamene byly i chodníky a dláždění.

Ač bylo město plné, procházel jím Tarzan nepovšimnut. Vtom narazil na malé děcko, které si hrálo před vchodem do jedné z budov.

„Nemá ocas! Nemá ocas!“ zvolalo a hodilo po vetřelci kamenem. Ten podivný Hodon asi přišel o oháňku někde v boji! Tarzan pokračoval dál, jako by se nic nestalo. Na rohu ulice mu však vstoupil do cesty hodonský bojovník. Tvářil se překvapeně a podezíravě.

Tarzan promluvil první. „Přicházím z cizí země,“ řekl, „abych si pohovořil s vaším králem.“

„Do Aluru nikdy nepřicházejí cizinci!“ odpověděl Hodon, chopiv se nože. „Jen nepřátelé a otroci.“

„Nejsem ani otrok, ani nepřítel,“ vysvětlil Tarzan. „Posílá mě JadbenOtho. Podívej!“ A nastavil ruce, aby domorodec viděl, že se těm jeho nepodobají. Pak se otočil a ukázal, že nemá oháňku. Vzpomněl si na spor mezi Tadenem a Ornátem, v němž Wazdon tvrdil, že bůh má dlouhý chvost, zatímco Hodon by se bil za to, že je bezocasý.

Bojovník neskrýval překvapení.

„Ano, nejsi ani Hodon, ani Wazdon,“ souhlasil. „A je pravda, že JadbenOtho nemá oháňku. Pojď se mnou, zavedu tě ke králi Kotanovi, neboť obyčejný bojovník nemůže v té věci rozhodnout.“

Nespouštěje ruku z jílce své dýky, vedl Hodon Tarzana městem. Bylo neobyčejně rozlehlé. Na mnoha místech oddělovala jednotlivé budovy široká prostranství, jinde stavby přiléhaly těsně jedna k druhé. Řada z nich byla obehnána zdmi úctyhodné výšky. Cestou potkávali ženy, děti, starce i válečníky. Všichni si cizince zvědavě prohlíželi, ale nikdo se ničeho neodvážil – vždyť neznámý byl veden přímo do králova paláce!

Konečně došli k výstavné budově, sousedící z jedné strany s blankytným jezerem. Byla vtesána do skaliska a chráněna zdí, mnohem vyšší, než jaké kdy Tarzan viděl. Průvodce jej zavedl k bráně, kde stálo na stráži několik mužů. Sotva spatřili pozoruhodnou dvojici, zastoupili vchod. Hodon s nimi promluvil a poté zamířil do dvora. Tady museli oba návštěvníci počkat, až bude král zpraven o jejich příchodu.

Po chvíli se jeden z bojovníků vrátil, následován několika svými druhy. O podivného cizince byl zjevný zájem. Konečně předstoupil velitel stráže.

„Kdo jsi?“ ptal se Tarzana. „A proč přicházíš?“

„Jsem přítel,“ odpověděl Tarzan. „Přicházím z kraje Jadbenova, abych navštívil Kotana, krále Paluldonu.“

Jeho slova zapůsobila. Bojovníci si mezi sebou počali cosi šeptat.

„Jak ses sem dostal?“ pokračoval mluvčí. „Co chceš Kotanovi?“

Tarzan se vztyčil.

„Dost!“ zvolal. „Což se musí posel Jadbenův nechat vyslýchat jako nějaký Wazdon? Ihned mě uveďte ke králi, nebo vás stihne boží trest!“

Protože nevěděl, co si může dovolit, zmlkl a čekal na odpověď. Překvapený Hodon zbledl a učinil přátelské gesto. Tarzan poodstoupil o krok zpět.

„Zadrž!“ vyzval velitele stráží. „Kdo jsi, že ses opovážil vztáhnout ruku na posla Jadbenova? Jen sám Kotan je hoden takové pocty! Ustup! Čekal jsem příliš dlouho! A teď již dost řečí! Takhle vítají Hodonové syna mého otce?!“

Zprvu měl Tarzan v úmyslu sehrát samotného JadbenOtha, ale nebyl si jist, jak se v takové roli chovat. Pak jej napadlo, že jako syn Velkého Boha bude požívat stejné úcty a ještě větší volnosti.

Účinek jeho slov byl okamžitý. Hodonové ustoupili a jejich předák se roztřásl strachy. Sotva se probral z úleku, jeho omluvy nebraly konce.

„Smiluj se, DorulOtho,“ prosil, „nad nebohým Daklotem! Následuj mě a já ti ukáži, kde tě očekává Kotan, sklánějící se před tvou velikostí. Ustupte!“ zavelel strážcům, odháněje je do všech stran, aby uvolnili cestu.

„Pojď!“ pokynul mu Tarzan. „Veď mě a ostatní ať jdou za tebou!“

Vyděšený Daklot okamžitě uposlechl, a tak Tarzan z rodu Opů kráčel za čestného doprovodu do paláce Kotana, vládce Paluldonu.

Krvavé oltáře.

Procházeje vstupní branou, Tarzan si všiml, že palác je uvnitř skutečně nádherný. Jeho masivní stěny byly vyzdobeny ornamenty, obrazy ptáků, zvířat a dokonce i lidem podobných bytostí. Všude bylo plno kamenných nádob a kožešin. Velitel stráže se svou suitou vedl hosta několika místnostmi a chodbami a posléze po širokém schodišti na arkádu, odkud byl výhled na jezero. Na konci terasy stanuli před vchodem do dalšího sálu. Byla to rozlehlá místnost, vyplněná jakousi pyramidou, která dosahovala až ke stropní kopuli. Na každém stupni stálo několik hodonských válečníků. Na samém vrcholu pak seděl na kamenném trůnu muž, ověšený zlatými ozdobami, zářícími ve světle odpoledního slunce.

„Kotane,“ oslovil jej Daklot. „Kotane a bojovníci Paluldonu! JadbenOtho nám prokázal milost, neboť k nám seslal svého syna.“ A ustoupiv stranou, ukázal na Tarzana.

Kotan povstal a ostatní natáhli krky, aby příchozího lépe viděli. Tvářili se pochybovačně, leč zdrželi se jakýchkoli nesouhlasných projevů. Chvíli hleděli na Tarzana a pak zvedli zraky ke svému vládci, čekajíce, co učiní. Ani Kotan nemohl potlačit rozpaky.

Tarzan stál vzpřímeně s rukama zkříženýma na prsou a majestátním výrazem ve tváři. Napětí sílilo. Daklot se třásl, těkaje očima sem a tam. Sálem vládlo hrobové ticho.

Konečně promluvil sám Kotan.

„Kdo říká, že je to DorulOtho?“ zahřměl výhružně.

„On to říká,“ odpověděl vyplašený Daklot.

„A proto je to pravda?“ pokračoval král. Daklot pohlédl na Tarzana, jako by v něm hledal oporu. Jeho strach jej neopouštěl.

„Kotane!“ oslovil znovu panovníka. „Přesvědč se sám, jeli to skutečně Jadbenův syn! Pohleď na jeho postavu, ruce a nohy! Což se neliší od našich? A pak – stejně jako jeho otec – nemá oháňku!“

Zdálo se, že Kotan si toho povšiml již dříve, leč nepřikládal tomu nijakou důležitost. Náhle z davu vystoupil mladý válečník. Prohlédnuv si Tarzana od hlavy k patě, poklekl před krále.

„Kotane!“ zvolal. „Daklot má pravdu! Viděl jsem DorulOtha večer, když jsme se vraceli z Korullulu se zajatci. Byl na druhém břehu řeky a jel na gryfovi! Uprchli jsme do lesa, ale dívali jsme se mezi stromy. Kdo jiný než syn Jadbenův by dokázal tak snadno gryfa zkrotit?“

Mladíkova řeč utvrdila většinu bojovníků v tom, že před nimi skutečně stojí syn boží. Dali se na ústup, takže záhy zůstali na schodišti jen Kotan s Tarzanem. Král, na kterého zapůsobil strach poddaných víc než vlastní úsudek, poněkud změnil tón.

„Jsili opravdu DorulOtho,“ obrátil se k Tarzanovi, „pochopíš naše pochyby, neboť velký Jadben nám o tvém příchodu nedal žádné znamení. A pak-jak se přesvědčíme, že má syna? Pokud jím jsi, celý Paluldon se bude z tvé návštěvy radovat, neli, za tvou opovážlivost tě stihne nemilosrdný trest. To pravím já, Kotan, král Paluldonu!“

„Tvá slova jsou hodná panovníka,“ prohlásil Tarzan. „Krále, který ctí boha svého lidu. Je správné, že chceš vědět, jsemli opravdu DorulOtho, dříve než mi prokážeš pocty, které mi náležejí. Jadben mě vyslal, abych zjistil, zda jsi Paluldonským dobrým vládcem. Můj první dojem mi říká, že JadbenOtho učinil dobře, když vložil královského ducha do syna tvé matky!“

Tarzanova slova na přítomné zapůsobila – konečně se dověděli, jak se rodí panovníci! Jadben o nich rozhoduje, když jsou ještě nemluvňaty! To je úžasné! Hotový zázrak! A tahle záhadná bytost o tom všem ví! Jistě o podobných věcech se svým otcem denně hovoří. Bylli někdo z Paluldonských dosud bezvěrcem, nyní uvěřil. Což nevidí na vlastní oči Jadbenova syna?

„Je správné,“ pokračoval Tarzan, „že máš v úmyslu se přesvědčit, zda jsem či nejsem podvodník. Sestup ke mně, abys viděl, že nevypadám jako jiní. A pak – nesluší se, abys stál výše než syn tvého boha!“

V trůnním sále zavládlo vzrušení. Bojovníci uvolnili Kotanovi cestu a král počal důstojným krokem sestupovat po schodišti, vyhlazeném chodidly poddaných. Konečně stanul tváří v tvář Tarzanovi.

„Nyní,“ pravil Tarzan, „již nemůžeš pochybovat, že jsem jiný než vy. Tví knězi ti řekli, že velký JadbenOtho nemá oháňku. A bez oháňky je i každý, kdo z něho vzchází. Ale již dosti zkoušek! Znáš moc Jadbenovu! Víš, že dokáže seslat z nebe smrt a poručit dešti! Víš, jak nechává růst trávu, stromy i květiny a zrát lesní plody! Dává a bere život, neboť vládne všemu a všem. Jak by mohl strpět, aby se nějaký podvodník vydával za jeho syna? Tak jako by potrestal mě, může potrestat i každého, kdo o mých slovech pochybuje!“

Tarzanova výpověď zněla přesvědčivě. Nezbylo než uvěřit. Kotan byl nyní hrdý, že rozmlouvá se synem božím, zároveň však nevěděl, jak jej uspokojit. Byl pro něho tvorem z masa a kostí, stejně jako ďábel či démon. Proto věřil, že ho potěší tím, čím sebe sama – dobrou krmí a lahodným nápojem. Právě takovým, jaký Hodonky připravovaly z obilí a ovocných šťáv. Z vlastní zkušenosti věděl, že již jeho několik doušků dokáže člověka učinit veselým a bezstarostným, jakkoli se to příštího dne zdá nepochopitelné. Ale bůh jistě bolestmi hlavy netrpí!

Za vlády paluldonských králů nebylo dosud nikomu jinému než panovníkovi dovoleno vystoupit až na vrchol kamenné pyramidy. Jakou větší poctu mohl tedy Kotan synu božímu prokázat, než jej přizvat k sobě? Ten ho však zadržel pokynem ruky.

„Nikdo nemůže sedět na témže trůně jako bůh,“ řekl a sám usedl na Kotanovo místo. Král užasl. Měl zlost, ale bál se ji dát najevo, aby nerozhněval nejvyššího z bohů.

„Bůh však může poctít svého věrného služebníka tím, že mu dovolí zaujmout místo po jeho boku. Pojď, Kotane! Prokáži ti tuto poctu jménem Jadbenovým!“ pokračoval Tarzan. Chtěl nejen zvýšit královu úctu vůči své osobě, ale zároveň k němu zachovat přátelský vztah. A jak bylo možno vyčíst z tváří přítomných, počínal si správně.

Pokynul dvořanům, aby pokračovali v rokování.

Mezi bojovníky byl jeden, který stál na stupni přímo pod trůnem. Bylo to místo vyhrazené náčelníkům kmenů, jež tvořily Kotanovu říši. Tarzana upoutal mohutnou postavou a zarostlou tváří. Právě skládal králi slib vě rnosti. Když Kotan vyslovil jeho jméno, syn divočiny zpozorněl. Jadon! Otec Tadenův! Známost s ním by se v budoucnu mohla hodit! Zatím ovšem musela zůstat utajena a zachováno zdání božského původu.

Jakmile bylo slyšení u konce, pozval Kotan syna Jadbenova k prohlídce chrámu, kde se odehrávaly obřady na počest Velkého Boha. A tak Tarzan, doprovázen samotným panovníkem a jeho dvořany, kráčel světlými chodbami k posvátnému místu.

Chrám přiléhal k paláci a také se mu podobal. Tvořilo jej několik svatyní, o jejichž významu neměl Tarzan tušení. Největší z nich měla dva oltáře a byla nasměrována od východu k západu. Západní oltář končil nádrží s vodou, východní tvořil samostatný celek. Oba byly potřísněny rudohnědými skvrnami. Tarzan je nepotřeboval dlouho zkoumat – bylo jasné, že je to zaschlá lidská krev.

Za chrámovým nádvořím byl labyrint ponurých štol a sálů, zabíhajících hluboko do skály.

Kotan vyslal jednoho svého muže, aby podal zprávu o návštěvě syna Jadbenova. Zanedlouho poté již byli Tarzan a král uvítáni zástupem kněží, jejichž tváře byly skryty pod různými škraboškami, většinou zvířecími. Jen velekněz masku neměl. Byl to stařec s přivřenýma zlýma očima a úzkými rty.

Na první pohled bylo Tarzanovi jasné, že právě on bude působit největší obtíže. Cítil, že velekněz mu není nikterak nakloněn. A zejména na tomto muži, který se těšil v Paluldonu velké vážnosti, bude záležet, zda Hodoni i nadále uvěří v Tarzanovo božství!

Ať už měl Ludon, nejvyšší kněz Paluldonu, o pravosti syna božího jakékoli pochyby, nedal je na sobě znát. Na rozdíl od Kotana mlčel – jako každý, kdo má strach z toho, co nezná. Leč Tarzan věděl, že ho velekněz pokládá za podvodníka.

U vchodu do chrámu se bezocasého hosta ujal a ukázal mu velký sál, kam Paluldonští přinášeli své obětiny. Byla tu spousta věcí – od sušeného ovoce až po nádherné nádoby z tepaného zlata. Také v dalších místnostech bylo nahromaděno bohatství, z něhož přecházel zrak.

Chrámem bloudili černí zajatci, zavlečení sem z wazdonských osad. Když míjel jednu z temných chodeb, spatřil Tarzan velké množství poddaných, krčících se za mříží na kamenné podlaze. Jejich pohledy prozrazovaly strach a beznaději.

„Kdo jsou ti ubožáci?“ zeptal se Tarzan Ludona. Byla to první otázka, kterou mu položil od chvíle, kdy vstoupili do svatyně. Vzápětí však svého činu litoval, neboť Ludon od toho okamžiku přestal skrývat své podezření.

„Kdo by to měl vědět lépe než syn Jadbenův?“ opáčil, provrtávaje syna divočiny zkoumavým zrakem.

„Odpovědět Dorulbenovi na otázku otázkou je trestuhodné!“ upozornil svého průvodce Tarzan.

Velekněz zesinal. „Jsou to oběti, jejichž krev zkropí oltář, než se slunce na sklonku dne vrátí ke svému otci.“

„A kdo ti řekl,“ zarazil jej Tarzan, „že je JadbenOtho rád, když na jeho oltářích umírají lidé? Co když se mu to nelíbí?“

„Pak umírají nadarmo,“ přiznal velekněz.

Kotan a jeho válečníci, knězi i otroci naslouchali jejich rozhovoru s údivem.

„Propusť je!“ přikázal Tarzan, ukazuje na nešťastníky. „Jménem Jadbenovým nařizuji, že se tak více nesmí dít!“

Zapovězená zahrada.

Ludon zrudl. „To je rouhačství!“ zvolal. „Již odnepaměti obětují knězi lidské životy Velkému Bohu! A Velký Bůh dosud nikdy nedal najevo, že není spokojen!“

„Zadrž!“ přerušil jej Tarzan. „Je to vina kněží, kteří nerozumějí božímu poselství. Vaši válečníci umírají pod kyji Wazdonů a lovci v drápech lvů a leopardů. Nemine den, aby nezemřel alespoň jeden Hodon! A jeho smrt vyváží všechny další oběti na oltáři! Takový důkaz ti nestačí? Jsi pošetilý kněz!“

Ludon mlčel. V jeho nitru bojoval strach, že má před sebou skutečně syna božího, s podezřením, že to je pouhý podvodník.

Strach byl však nakonec silnější. „Syn Jadbenův promluvil,“ řekl, obraceje se na jednoho ze svých kněží. „Vytáhněte mříže a odveďte zajatce, odkud přišli!“

Služebníci uposlechli. Zachránění nebožáci obklopili Tarzana a zahrnuli jej slovy díků. Kotan a velekněz tu stáli jako přimrazení. Starodávný obřad byl porušen!

„Co máme učinit,“ tázal se velekněz, „abychom zachovali přízeň Velkého Boha?“

„Chceteli jej uspokojit,“ odpověděl Tarzan, „sneste na oltář vše, co bude užitečné obyvatelům města. JadbenOtho darům požehná a vy je rozdělíte těm, kteří je nejvíce potřebují! Jistě máte takových věcí dostatek – viděl jsem to na vlastní oči! Můžete přinášet i jiné obětiny a získat tak náklonnost Jadbenovu!“

A Tarzan se otočil, maje v úmyslu opustit chrám. Vedle vchodu si povšiml honosné stavby, vytesané do skály a stojící stranou od ostatních. Její okna i dveře byly protkány hustým mřížovím.

„K čemu slouží tento dům?“ ptal se Ludona. „Kdo je tam vězněn?“

„Nikdo tam není,“ bránil se velekněz. „Je prázdný. Naposledy byl obýván před mnoha lety!“

Zůstal stát a čekal, až se Tarzan a jeho doprovod vzdálí. Syn divočiny měl na jazyku další otázku, ale zatím se jí zdržel, neboť nechtěl upozornit na Ludonovu nedůvěru vůči své osobě. Jistě bude ještě příležitost se zeptat! A pak – možná, že Kotan bude sdílnější než nejvyšší kněz a prozradí, zda v Aluru není žena téhož rodu jako bílý obr!

Při večeři, kterou v Kotanově paláci podávali černí otroci, si Tarzan povšiml, že jeden z obsluhujících jej neustále kradmo sleduje. V jedné chvíli cosi pošeptal svému druhu, pokyvuje hlavou směrem ke stolu. Tarzan se nedokázal upamatovat, kde onoho Wazdona viděl. Ale třeba je sluha jen zvědavý! A s touto myšlenkou mu rázem přestal věnovat pozornost.

Sotva Kotan zjistil, že host nejeví o bohatou tabuli a nápoj valného zájmu, dostal zlost. Zatímco pro syna divočiny byla hostina toliko nudnou povinností, Hodoni se jí oddávali naplno. Zvuky, které okolo zaznívaly, připomněly Tarzanovi jeho někdejší návštěvu vyhlášeného vepřína vévody z Westminsteru ve Woodhousu nedaleko Chesteru.

Jeden po druhém padali hodovníci pod stůl, zmoženi pitím. Posléze jedinými, kdo o sobě věděli, byli černí sluhové a jejich bílý host. Tarzan se zvedl a obrátil se k vytáhlému chlapíkovi, který stál za ním.

„Chci spát,“ oznámil. „Ukaž mi můj pokoj!“

Ve chvíli, kdy vycházeli z jídelny, naklonil se onen zvídavý otrok ke svému sousedovi a opět mu cosi šeptem sděloval. Ten vrhl polekaný pohled za odcházejícím Tarzanem.

„Jestli mluvíš pravdu, budeme svobodní, neli, pak nám buď JadbenOtho milostiv,“ řekl.

„Nemýlím se!“ ujišťoval jej druhý. „Vím to! Oznámit to však můžeme jen Ludonovi. On jediný nevěří, že ten muž je DorulOtho, a on jediný ho nenávidí!“

„Ty ho znáš?“ ptal se opatrnější soused.

„Sloužil jsem v chrámu,“ vysvětlil jeho přítel.

„Jdi tedy a řekni veleknězi, co víš. A nezapomeň mu připomenout, ať nám zajistí svobodu!“

A tak černý Wazdon zamířil k chrámu, kde požádal o slyšení u nejvyššího kněze. Ač byla již pokročilá hodina, dostalo se mu svolení. Ludon jej pozorně vyslechl a slíbil, že pokud mluvil pravdu, bude volný on i jeho druh.

A zatímco otrok mluvil s veleknězem, překročil jistý mladý muž hřeben pohoří Pastarulved a počal sestupovat do údolí Paluldon. Měsíční paprsky se odrážely od lesklé hlavně jeho pušky a nábojnic, uložených v pásu přes hruď a kolem pasu…

Sluha dovedl Tarzana do komnaty s výhledem na jezero. Lůžko, které tu syn divočiny našel, se podobalo těm, jaká viděl v příbytcích Wazdonů – kamenný výstupek, pokrytý kůžemi. Ulehl, trápen myšlenkou, že dosud nedostal odpověď na otázku, která jej zajímala ze všeho nejvíce.

Časně ráno vstal a bloumal palácem. Nikde nepotkal nikoho jiného než otroky. Uprostřed královské zahrady se náhle ocitl před jakousi stavbou, obehnanou vysokou zdí. Neměla ani okna, ani dveře, a dokonce snad ani střechu. V jednom místě přesahovaly přes zeď větve vysokého stromu.

Protože jiné cesty dovnitř nebylo, sňal Tarzan lano a přehodil je přes větev. Pak s hbitostí opice vyšplhal nahoru. Spatřil nádherný sad se stromy, keři a květinami. Spustil se dolů, rozhodnut záhadné místo prozkoumat. Jeho zvědavost ještě vzrostla, sotva zjistil, že je liduprázdné. Možná že právě tady je ukryta osoba, po níž marně pátrá!

Zahradou protékalo několik potůčků, které ústily do malebných jezírek, obklopených rozkvetlými keři, umně vysázenými dovednou rukou zahradnického mistra. Uchvácen procházel Tarzan tajuplným parkem. Minul lesík a stanul na palouku, kde ke svému překvapení uviděl mladou Hodonku. Stála uprostřed pažitu, tiskla k hrudi jakési ptáče a hladila je po hlavě. Jistě tu patřila k největším kráskám! U nohou jí seděla wazdonská otrokyně, otočená v té chvíli k Tarzanovi zády.

Zjistiv, že si jej obě ženy dosud nevšimly, měl se nezvaný host k odchodu, když vtom se Hodonka ohlédla a zpozorovala jej. Byla překvapena, avšak nikoli vyděšena. V hlase měla nečekaný klid.

„Kdo jsi,“ zeptala se, „že přicházíš do Zapovězené zahrady?“

V té chvíli se zvedla otrokyně.

„Tarzan jadguru!!!“ zvolala s údivem i úlevou.

„Ty ho znáš?“ divila se Hodonka. Tarzan využil okamžiku, kdy se otočila, a přiložil prst k ústům, naznačuje otrokyni, aby ho neprozradila. Byla to Penetlí! Zaskočena jeho počínáním, zůstala chvíli zticha, hledajíc vhodná slova.

„Myslela jsem…“ zašeptala. „Ale ne, spletla jsem se. Zdálo se mi, že je to někdo, koho jsem viděla v Korulgryfu.“

Hodonka přeměřila oba nedůvěřivým pohledem.

„Tys mi neodpověděl,“ upozornila příchozího. „Kdo jsi?“

„Což jsi neslyšela, kdo včera navštívil krále?“ pronesl Tarzan tajemně.

„Jsi snad DorulOtho?“ vykřikla Hodonka.

„Ano,“ potvrdil Tarzan. „A kdo jsi ty?“

„Jsem Oloa, dcera krále Kotana,“ představila se.

Oloa, kvůli které dal Taden přednost vyhnanství před kněžským rouchem! Tarzan přistoupil k princezně blíž.

„Dcero Kotanova,“ řekl. „JadbenOtho je ti nakloněn a bdí nad tím, koho miluješ!“

„Nerozumím ti,“ nechápala princezna. Líce jí hořely vzrušením. „Hostem otcovým je Bulot. Nevím, že by mu hrozilo nějaké nebezpečí. Jsem mu zaslíbena.“

„Ale nemiluješ ho,“ namítl Tarzan.

Dívka sklopila hlavu. „Rozhněvala jsem Velkého Boha?“

„Ne,“ ujistil ji Tarzan. „Řekl jsem ti, že Jadben ti dopřává přízně, a proto chrání Tadena!“

„JadbenOtho je vševědoucí,“ zašeptala Oloa, „a obdařil touto schopností i svého syna!“

„Ne,“ popřel syn divočiny. „Vím jen to, co můj otec chce, abych věděl.“

„Řekni mi,“ žádala princezna, „zda se setkám s Tadenem. Syn Jadbenův jistě dokáže číst budoucnost!“

Tarzan byl rád, že se nepodřekl. „Nedokáži předvídat budoucnost,“ pravil. „Vím jen to, co mi řekne Jadben. Ale myslím, že se nemusíš bát, zůstanešli Tadenovi a jeho přátelům věrna!“

„Tys ho viděl?“ naléhala Oloa. „Pověz mi, kde je!“

„Ano,“ uklidnil ji Tarzan. „Viděl jsem ho. Byl s Omatem, gundem Korulji.“

„Jako vězeň Wazdonů?“ nerozuměla princezna.

„Ne, jako vzácný host!“ odvětil Tarzan. Pak pohlédl k nebi a zatvářil se soustředěně.. „Počkej! JadbenOtho se mnou hovoří!“

Dívky poklekly a zakryly si tváře dlaněmi.

„Vstaň,“ vyzval po chvíli princeznu Tarzan, bera ji za rameno. „Jadben promluvil! Řekl mi, že tato služebná je z kmene Korulja, kde je nyní Taden, a že má být zasnoubena s náčelníkem Omatem. Jmenuje se Penetlí.“

Oloa se podívala na svou otrokyni. Ta přikývla.

„Je to tak!“ zašeptala.

Oloa znovu padla na kolena a sklonila hlavu Tarzanovi k nohám. „Velká je milost Jadbenova, kterou prokázal své ubohé služebnici!“ zvolala. „Vyřiď mu mé díky za vše, co pro mě učinil!“

„Mého otce by potěšilo, kdyby se Penetlí směla vrátit ke svému kmeni,“ pokračoval Tarzan.

„Což Jadbenovi záleží na takových, jako je ona?“ divila se princezna.

„Je jen jeden bůh,“ opáčil syn divočiny. „Tentýž pro Hodony i Wazdony, ptáky, zvířata i rostliny! Poslušná otrokyně je v jeho očích víc než neposlušná dcera panovníkova!“

Oloa nechápala. Kněží jejího kmene ji učili čemusi jinému! Ano, je jen jeden bůh – bůh Hodonů, kterému jsou ostatní povinni sloužit! Což je před jeho tváří tímtéž co otrokyně? Její hrdost i víra byly otřeseny. Mohla však pochybovat, když na vlastní oči viděla, jak DorulOtho rozmlouvá s Velkým Bohem, který na něho shlížel z nebes?

„Vůle Jadbenova bude splněna,“ prohlásila nakonec, „pokud to bude v mých silách. Bylo by však lépe, kdybys přání svého otce vyjevil přímo králi!“

„Ať tedy zatím zůstane s tebou!“ rozhodl Tarzan. „A dbej, aby se jí nic nestalo!“

Oloa pohlédla na Penetlí. „Přivedli ji včera,“ povzdechla, „a dosud žádná se mi tak nelíbila. Nerada se s ní budu loučit.“

„Jsou i jiné,“ poznamenal Tarzan.

„Ano,“ souhlasila princezna, „ale jen jedna Penetlí.“

„Je ve městě hodně otroků?“ stočil bílý obr hovor jinam.

„Je,“ přiznala Oloa.

„A je mezi nimi hodně cizinců?“ pokračoval Tarzan.

Oloa potřásla hlavou. „Pouze ti z druhé strany údolí JadbenOtho. A to nejsou cizinci.“

„Jsem tedy první cizinec, který vstoupil do Aluru?“ vyptával se dále domnělý potomek Jadbenův.

„Snad,“ připustila princezna. „Ale jako syn boží bys to měl vědět lépe než já!“

„Už jsem ti říkal,“ upozornil ji, „že jediný Jadben je vševědoucí.“

„Když chce, abys to věděl, proč ti to neřekl?“ namítla Oloa.

Tarzan se usmál. Oloa s ním bojuje jeho vlastními zbraněmi! Přesto doufal, že se dozví víc.

„Opravdu tu nebyl nikdo cizí?“ naléhal.

„Nemohu ti říci, co nevím,“ odpověděla princezna. „V paláci se o lecčem mluví – ale jak mám vědět, co je pravda, a co ne?“

„Takže se o něčem takovém mluvilo?“ nedal se odbýt Tarzan.

„Cosi se doneslo do Zapovězené zahrady,“ připustila Oloa.

„A týkalo se to ženy cizího rodu!“ doplnil Tarzan.

Oloa chvíli přemýšlela. „Ne. Nemohu o tom hovořit. Otec by se na mě rozhněval.“

„Jménem Jadbenovým, mluv!“ rozkázal syn divočiny. „Jménem Jadbenovým, v jehož rukou leží osud Tadenův!“

Oloa zbledla. „Slitování!“ zaprosila. „Kvůli Tadenovi řeknu vše, co vím!“

„Co řekneš?!“ ozvalo se náhle z křoviska za nimi.

Otočili se a spatřili Kotana. Výraz jeho tváře nevěstil nic dobrého, ale sotva uviděl Tarzana, dostal strach.

„DorulOtho!“ vykřikl překvapeně. „Nevěděl jsem, že jsi to ty!“ Potřásl hlavou a pak dodal.. „Jsou místa, kam není dovoleno vstoupit nikomu!!! A takovým je Zapovězená zahrada!“

V jeho slovech byla výtka i omluva vlastního počínání.

„Pojď, Dorulbene,“ vyzval Tarzana. „Nevím, co ti tohle pošetilé dítě napovídalo, ale chcešli něco vědět, Kotan ti to řekne sám.“ Pak se otočil k princezně. „Vrať se do svých komnat!“ poručil.

Princezna beze slova zamířila k paláci, doprovázena černou služebnou.

„My půjdeme jinou cestou,“ rozhodl král a odváděl Tarzana opačným směrem. Záhy dorazili k jakési jeskyni, vešli dovnitř a po kamenných schodech sestoupili k úzké štole, končící dveřmi, jež byly střeženy dvěma bojovníky. Za nimi chodba pokračovala opět na denní světlo, do parku mezi obytným křídlem paláce a chrámem.

Nevelký sál v hlavní budově, kam posléze Kotan hosta zavedl, byl plný dvořanů, kteří čekali na svého panovníka. Jakmile král a Tarzan vstoupili, vytvořili poddaní špalír a vzdávali jim poctu. U zadních dveří, skryt hradbou bojovníků, stál velekněz Ludon. Tarzan jej zahlédl jen letmo, ale i tak si stačil povšimnout zarputilého výrazu v jeho tváři.

Vtom do místnosti vstoupil kněz v masce. Zastavil se, rozhlédl a pak zamířil rovnou ke svému představenému. Chvíli spolu šeptem hovořili. Pak se ozval Ludonův hlas..

„Vrať se k princezně,“ nařizoval. „A postarej se, aby mi přivedli do chrámu její otrokyni!“

Kněz ve škrabošce se odporoučel a po chvíli opustil komnatu i Ludon, spěchaje ke svatyni. Netrvalo dlouho, a před králem stanul veleknězův posel.

„Nejvyšší z kněží žádá vladaře, aby přišel do chrámu,“ oznamoval. „A přeje si, aby byl sám!“

Kotan souhlasně přikývl. Vůli nejvyššího duchovního hodnostáře se musel podvolit i sám panovník!

„Vrátím se brzy, Dorulbene,“ ujistil Tarzana. „Moji sluhové zatím vyhoví všem tvým přáním!“

Rozsudek smrti.

Trvalo téměř hodinu, než se král vrátil. Tarzan mezitím v místnosti osaměl, a tak si prohlížel vládcovu komnatu, které paluldonští umělci dodali náležitě okázalého vzhledu. Vápenec ze zdejších skal tu byl vytvarován do masivních váz a nádob s bohatou výzdobou z tepaného zlata. Elegantní linie a způsob zpracování svědčil o nebývalém smyslu jejich tvůrců pro krásu. Syn divočiny byl unesen. Všechny ty skvosty mu připadaly ještě dokonalejší než díla mistrů starého kontinentu.

Zatímco se kochal nádherou, jež ho obklopovala, vešel do sálu Kotan. Tarzan se otočil, vyrušen šelestem závěsu, a již první pohled do tváře panovníkovy prozrazoval, že něco není v pořádku. Král byl bledý, ruce se mu třásly a v očích měl hrůzu.

„Stalo se něco, Kotane?“ zeptal se Tarzan. Král jen cosi nesrozumitelného zamumlal. Závěs za ním se rozhrnul a do místnosti vtrhlo několik válečníků v plné zbroji. Kotan se rozhlédl, pak obrátil zrak k nebi a zvolal..

„JadbenOtho je mi svědkem, že tak nečiním z vlastní vůle!“

Nastalo ticho, které přerušil velitel vojáků.

„Chopte se ho!“ vyzval bojovníky, ukazuje na Tarzana. „Ludon tvrdí, že je to podvodník!“

Pokusit se o odpor nemělo smyslu. Tarzan věděl, že již tak dost riskoval, a navíc mu Oloa potvrdila jeho domněnku, že Hodonové kdesi ukrývají milovanou Jane.

„Zadržte!“ vykřikl a vztáhl ruku proti ozbrojencům.

„Ludon tvrdí, že má důkaz o tom, že nejsi synem Jadbenovým,“ vysvětloval Kotan. „Žádá, aby ses v trůnním sále obhájil před svými žalobci. Jsili tím, za koho se vydáváš, nemusíš se bát jeho požadavku vyhovět. A pak – jsem povinen podrobit se vůli velekněze!“

Tarzan cítil, že Kotan není s nejvyšším knězem zcela zajedno.

„Nepřipusť, aby na mě tví lidé sáhli!“ varoval panovníka. „Jinak je Jadben usmrtí, ledva zjistí, co mají v úmyslu!“

Ta slova zapůsobila. Válečníci v prvních řadách zůstali bezradně stát.

Tarzan se usmál. „Nebojte se,“ řekl. „Půjdu s vámi dobrovolně a předstoupím před toho, kdo mě obviňuje.“

Všichni zamířili do trůnního sálu. Tady však čekala další nesnáz. Kotan odmítl dovolit, aby velekněz, jenž se mezitím dostavil, zaujal místo na vrcholu pyramidy. Jadon, chtěje zachránit situaci, navrhl, aby na trůn usedli všichni tři společně. To se panovníkovi také nelíbilo.

„Kdo je mým žalobcem?“ přerušil Tarzan spor. „A kdo mým soudcem?“

„Tvým žalobcem je Ludon,“ odvětil Kotan. „A je i tvým soudcem!“

„Mám být souzen tím, kdo mě obviňuje?“ ptal se Tarzan. „Pak je slyšení zbytečné a Ludon mě může odsoudit, kdy se mu zlíbí!“

Mluvil klidně a hleděl na velekněze zpříma, což jen umocňovalo potměšilcovu zlost a nenávist. Zdálo se, že ani vladaři, ani jeho bojovníkům se Ludonovo počínání příliš nezamlouvá.

„V trůnním sále rozhoduje pouze Kotan!“ řekl Jadon. „Ať tedy vyslechne Ludonovu žalobu a vynese konečný rozsudek!“

Král nebyl nijak nadšen tím, že má soudit někoho, kdo je možná synem Jadbenovým. Snažil se proto nevděčné role zprostit.

„Je to věcí víry,“ usoudil. „A v takovém případě přísluší rozhodnutí nejvyššímu z knězi!“

„Pak ať se soud koná v chrámu!“ navrhl jeden z náčelníků, podávaje Kotanovi pomocnou ruku.

Tato myšlenka se veleknězi velice zalíbila. Jen ho mrzelo, že na ni nepřišel.

„To je pravda,“ potvrdil. „Tento cizinec znesvětil chrám. Bude tedy souzen právě tam! Odveďte ho!“

„Syn Jadbenův nebude odveden nikam!“ zarazil jej Tarzan. „To spíše tělo Ludonovo bude vyneseno z chrámu boha, kterého urazil! Dobře zvaž, Ludone, co učiníš!“

Jeho slova však zůstala bez odezvy. Ludon nejevil sebemenší náznak shovívavosti či strachu. „Ten člověk ví o víře víc než ostatní,“ uvažoval Tarzan. „A ví tedy i to, že klame stejně jako já!“

Žárlivý velekněz byl rozhodnut vyřknout nejpřísnější ortel. Tarzan pokrčil rameny a počal sestupovat z pyramidy.

„DorulOthovi je lhostejno, budeli souzen zde, či v chrámu,“ prohlásil. „Boží hněv může zasáhnout panovníkův palác stejně jako svatyni!“

Král i jeho muži, spokojeni s průběhem událostí, se vydali do chrámu. Tarzanův klid v nich posílil víru, že je nevinen. Ludon zavedl celou společnost na největší z chrámových nádvoří. Zaujal místo za oltářem a pokynul Kotanovi, aby usedl po jeho levici. Tarzana pak vykázal na pravou stranu, měře jej nelítostným pohledem.

Náhle syn divočiny zahlédl v nádrži u oltáře plovoucí novorozeně.

„Co to má znamenat?!“ vykřikl, obraceje se k veleknězi.

„Ty nevíš?“ opáčil velekněz a ušklíbl se. „To jen svědčí o tvém podvodu. Syn boží by měl vědět, že každý den, když zapadající slunce zlatí svými paprsky olář, je Jadbenovi obětován dospělý, aby jej jeho krev posílila. A ráno je obětováno dítě, jehož duše ho bude provázet na pouti oblohou. I nejmenší Hodoni znají tento obyčej, zatímco ten, kdo se vydává za syna Velkého Boha, o něm neví nic! Pokud ani tento důkaz nestačí, je tu další. Předstup, Wazdone!“ A ukázal na svalnatého otroka, který stál spolu s ostatními služebníky u chrámových dveří nedaleko oltáře.

Černý předstoupil, neskrývaje strach.

„Řekni, co víš!“ vyzval jej velekněz, míře prstem k Tarzanovi.

„Už jsem ho viděl,“ začal vypovídat Wazdon. „Jsem z kmene Korullulů. Jednoho dne jsme se střetli s několika bojovníky Koruljů na svazích, oddělujících od sebe naše osady. Mezi nepřáteli byl i tento podivný tvor, kterému říkali Tarzan jadguru. Byl opravdu strašný, neboť teprve dvacet mužů jej přemohlo. Nebojoval však jako bůh. Stačila rána do hlavy a ztratil vědomí jako každý normální smrtelník. Odnesli jsme ho do vesnice jako zajatce, ale uprchl. Jednomu z nás uřízl hlavu a přivázal ji k větvi nad roklí.“

„Slovo otroka proti slovu syna božího?!“ zvolal Jadon, který si zřejmě Tarzana oblíbil.

„To je jen první krok na cestě k pravdě!“ přerušil jej Ludon. „Svědectví královy dcery snad bude mít větší váhu! A pak – otec syna, který se odmítl stát knězem, by neměl mít právo jejímu hlasu vůbec naslouchat!“

Jadon sáhl po noži, ale jeho sousedé ho zadrželi.

„Jsi v chrámu Jadbenově!“ napomenuli jej. Jadon tedy přijal urážku, leč neodpustil si proklát kněze nenávistným pohledem.

Nyní se k Ludonovi obrátil sám panovník. „Co o tom všem ví moje dcera?“ nechápal. „Přece nechceš, aby svědčila?“

„Ne,“ potvrdil velekněz. „Nechci, aby svědčila ona, ale někdo, kdo ji zastoupí!“

Pak pokynul jednomu z knězi. „Přiveď princezninu otrokyni!“ nařídil.

Maska přikývla a kněz se vzdálil, aby se vzápětí vrátil s Penetlí, která se mu ze všech sil snažila vytrhnout.

„Princezna Oloa byla v Zapovězené zahradě s touto otrokyni,“ vysvětloval, „když vtom se objevil tento tvor, který o sobě tvrdí, že je synem božím. Otrokyně ho zahlédla a vykřikla jeho jméno – Tarzan jadguru. Je to stejné jméno, jaké mu přiřkl otrok z Korullulu! Tato Wazdonka je z kmene Koruljů. Cizí tvor se s nimi přátelí. Princezna doznala, že zde přítomná otrokyně, jménem Penetlí, jí vyprávěla o tom, jak ji neznámý zachránil před Tor o donem. Pak je pronásledovali dva gryfové a on je odlákal, aby mohla uprchnout. Zajali ji v Korullulu, když se vracela ke svému kmeni.“

„Není snad jasné, že tento tvor se za syna božího jen vydává?“ zahřměl Ludon. „Řekl ti, že je synem božím?“ udeřil na Penetlí. „Odpověz, otrokyně!!!“

„Ne,“ přiznala, třesouc se strachy. Přitom vrhla na Tarzana prosebný pohled. Ten se jen usmíval, aby jí dodal odvahy.

„To nedokazuje, že synem božím není!“ namítl Jadon. „Slyšel jsi někdy, že by JadbenOtho vykřikoval ,Já jsem bůh!? Proč by syn dělal to, co nedělá otec?“

„Dost!“ přerušil jej Ludon. „Důkaz je jasný. Je to podvodník, a já, nejvyšší kněz Jadbenův ve městě Aluru, jej odsuzuji k smrti! Pokud se mýlím, nechť mě bůh na místě zahubí!“

Nastalo ticho, přerývané jen šumem jezera, omývajícího vnější hradby chrámu. Ludon stál s tváří obrácenou k nebi a rukama sepjatýma, jako by čekal, jak bůh rozhodne. Kněží i služebnictvo se krčili v rohu nádvoří, očekávajíce boží pomstu.

Vtom promluvil Tarzan.

„Tvůj bůh tě nebere vážně, Ludone!“ řekl klidným tónem, který velekněze ještě více rozlítil. „A já to dokáži!“

Shromážděním proběhla vlna oživení.

„Jak to chceš dokázat, bezbožníku?“ zeptal se Ludon výsměšně.

„Nazval jsi mě bezbožníkem,“ pokračoval Tarzan, „a zatím jsi podal důkaz jen sám sobě, že jsem pouhý smrtelník, který se za syna božího toliko vydává! Požádej tedy Jadbena, aby na mě seslal oheň!“

Všichni znovu umlkli, očekávajíce, zda Ludon přiměje boha, aby provinilce potrestal.

„Neodvážíš se toho,“ ujistil velekněze Tarzan, „neboť víš, že bych nebyl mrtev o nic dříve než ty sám!“

„Lžeš!!!“ vykřikl Ludon. „Udělal bych to rád, kdyby mi Jadben nenařídil změnit tvůj osud!“

Kněží, Kotan i bojovníci byli zmateni. Mnozí Ludona nenáviděli, ale zároveň se ho báli. Nikdo nenašel odvahu zvednout proti němu hlas. Nikdo? Byl tu přece Jadon, neohrožený Lví Muž ze severu!

„Ano!“ zvolal. „Přivolej od Jadbena na tohoto cizince smrt, chcešli dokázat, že je vinen!“

„Mlč!“ okřikl jej Ludon. „Jsi snad knězem?“ A poté se obrátil k ostatním. „Chopte se vězně!“ zavelel. „Zítra zemře! Taková je Jadbenova vůle!“

Zatímco bojovníci váhali, kněží se rozhodli uposlechnout. Hra byla u konce. Tarzan to věděl. Chytrost a vyjednávání mu nepomohou! Nezbývalo než bojovat. A tak sotva se první útočník v masce ocitl na dosah, neměl již proti sobě syna božího, nýbrž lítou šelmu!

Oltář se nalézal nedaleko stěny. Mezi ním a hradbou byl nevelký prostor, odkud velekněz promlouval ke svým služebníkům. Za Tarzanem stál nyní právě jen on, zatímco vpředu se tísnil zástup jeho podřízených.

Jakýsi odvážlivec, toužící po poctě polapit nehodného cizince jako první, roztáhl ruce a zaútočil. Ocelové paže bílého obra jej sevřely jako otep slámy a vyzdvihly vysoko nad oltář. V tom okamžiku vyrazilo několik dalších kněží a za obětištěm tasil Ludon dýku k smrtící ráně.

Tarzan nemohl ztrácet čas. Dříve než jeho protivníci vytušili, co zamýšlí, mrštil zmítajícím se nebožákem přímo proti veleknězi, aby vzápětí vyskočil na oltář a odtud na zeď. Ledva stanul nahoře, shlédl na své pronásledovatele a zvolal.. „Ještě se někdo domnívá, že Jadben nechá svého syna zemřít?“

A při těch slovech zmizel za hradbou chrámu.

Dva z přihlížejících v té chvíli pocítili úlevu. Byli to Jadon a Penetlí. Nešťastný kněz, jímž Tarzan metl po Ludonovi, narazil v pádu na zeď a klesl k zemi mrtev. Velekněz vyvázl jen s několika šrámy. V momentě byl na nohou a rozhlížel se kolem, hledaje uprchlíka.

„Chyťte rouhače!“ křičel, zalykaje se zuřivostí.

Kněží pobíhali sem a tam a vyzývali bojovníky, aby se za Tarzanem pustili. Ti však stáli na místě – rozkazy jim směl udílet toliko král či samotný nejvyšší kněz.

Kotan vyčkával. Teprve když jeden z očitých svědků vylíčil Ludonovi, jak vlastně cizinec uprchl, uvolil se vydat pokyn k jeho stíhání. Válečníci vyběhli z chrámu. Jakkoli vůči uprchlíkovi ničeho necítili, přece v duchu obdivovali odvahu, s jakou se postavil všemocnému veleknězi.

Obešli svaté místo, leč bezvýsledně. Po Tarzanovi nebylo nikde ani stopy. Počali tedy prohledávat královský palác, zatímco kněží sestoupili do tajných podzemních štol. Městem se rozběhli rychlonozí poslové, aby vyzvali obyvatele k pomoci při pátrání po zmizelém zajatci. Alurem se nesla zvěst o nevšední síle bílého obra. To wazdonští otroci líčili, čeho byli svědky, i co se kde doslechli.

Město se záhy téměř vylidnilo. Jen strážci procházeli ulicemi, doufajíce, že nenarazí na démona, který krotí gryfy a jejich soukmenovce trhá na kusy.

Neznámý obr.

Zatímco kněží a vojsko pátrali po zmizelém Tarzanovi v chrámu i paláci, sestupoval po svazích Korulji neznámý polonahý obr s puškou na rameni. Volným krokem mířil do rokle, nepřestávaje sledovat okolí, nehrozíli nějaké nebezpečí. Od hor se nesl slabý vánek, takže mohl spoléhat jen na oči a uši. Stezka vedla podél bystřiny a tam, kde se říčka prodírala skalisky, uhýbala stranou. A právě v jednom takovém místě se střetl s domorodcem, který stoupal strží vzhůru.

Oba se zastavili téměř současně. Cizinec před sebou spatřil bílého válečníka, oděného do bederní roušky, stažené opaskem. Ozbrojen byl těžkým kyjem a krátkým nožem, zasazeným v pochvě. Přes rameno měl přehozenou brašnu. Byl to Taden, lovící o samotě v údolí na území svého přítele Omata.

Setkání s cizím mužem Hodona překvapilo, leč zůstal klidný – v neznámém totiž poznal příslušníka téhož rodu, k jakému patřil Tarzan jadguru. A protože k Tarzanovi cítil náklonnost, choval se stejným způsobem i k příchozímu. Ten k němu vztáhl ruce, dávaje najevo, že nemá zlé úmysly.

Taden, který byl přesvědčen, že obr je soukmenovcem Tarzanovým, byl jeho přátelským počínáním potěšen. Vyšel mu tedy ochotně vstříc.

„Kdo jsi?“ zeptal se. Neznámý jen potřásl hlavou, dávaje najevo, že nerozumí. Posunky se snažil Hodonovi vysvětlit, že již několik dní putuje horami. Bylo zřejmé, že jej velmi zaujaly domorodcovy mohutné prsty, velké zuby a oháňka. A navíc ho těšilo, jak vlídně je podivným Pithekanthropem přijat.

Taden, jenž se vydal na lov drobné zvěře, kterou Hodoni tolik milují, zcela zapomněl na svůj původní úmysl. Cizinec byl nanejvýš zajímavý! Chtěl jej zavést k Omatovi a zjistit, proč vlastně přišel. Vybídl proto neznámého, aby ho následoval. Společně pak zamířili ke skaliskům, kde žil kmen náčelníka Omata.

Procházeje údolím, míjeli ženy a děti, které tu spolu se starci sbíraly ovoce a byliny. Mnohé pracovaly na polích, jež nahradila někdejší les, když domorodci vykáceli stromy a křoviska. Za pracovní náčiní měly kovové hole s ostrými hroty, které se podobaly více oštěpům než motykám.

Při pohledu na ony zvláštní zemědělce sáhl cizinec bezděky po zbrani – ti tvorové byli černí a zarostlí po celém těle! Leč bílý průvodce se jen usmál a naznačil, že se není čeho obávat.

Wazdonové zahrnuli příchozí přívalem otázek v řeči, které bílý zřejmě dobře rozuměl. Zakrátko se ocitli pod jeskyní. Taden vedl hosta k žebříku. Předpokládal, že cizinec po něm vyšplhá stejně hbitě jako Tarzan – a nemýlil se! Po chvíli již oba stáli před vchodem do náčelníkova příbytku.

Omat nebyl doma a vrátil se až pozdě odpoledne. Mezitím za neznámým přicházeli zvědaví domorodci. Znovu se mohl přesvědčit, že jsou to tvorové klidní a mírumilovní. Netušil, že je hostem kmene, který před příchodem Tarzanovým nestrpěl ve svém středu jediného cizince!

Konečně dorazil Omat a mladý muž pochopil, že jde o náčelníka. Poznal to nejen z jeho chování, ale i zevnějšku. Taden mu právě vysvětloval, jak se s polonahým obrem setkal.

„Myslím, Omate,“ uzavřel své vyprávění, „že hledá Tarzana.“

Sotva cizinec zaslechl toto slovo – první, kterému rozuměl – rozjasnil tvář.

„Tarzan!“ zvolal. „Tarzan z rodu Opů!“ A posunky se snažil vysvětlit, co tohle přízvisko znamená. Porozuměli. Ano, neznámý skutečně hledá jejich přítele!

Omat chtěl mít jistotu. Ukázal na cizincův nůž a několikrát vyslovil Tarzanovo jméno. Pak uchopil Tadena a naznačil, že má v úmyslu jej bodnout. Nespouštěl přitom neznámého z očí. Ten však jen zavrtěl hlavou a vzápětí učinil gesto na znamení míru.

„Je to přítel Tarzana jadguru!“ usoudil Taden.

„Přítel, nebo velký lhář,“ doplnil Omat.

„Vy znáte Tarzana?“ zeptal se cizinec, zapomínaje, že mu jeho hostitelé nerozumějí. „Žije? Bože, kdybych tak uměl vaši řeč!“

A pak se pomocí rukou snažil naznačit, že by se rád dověděl, kde se syn divočiny nachází. Opakoval jeho jméno a ukazoval všemi směry, leč nadarmo. Omat vždy jen pohodil hlavou. Zdálo se, že o Tarzanovi neví.

Hosta pojmenoval Jardon, což v řeči Paluldonu znamená cizinec. Ukázal na slunce a řekl „as“. Toto slovo několikrát zopakoval, poté zdvihl ruku a počal sčítat prsty. Nakonec pravil „adenen“, tedy pět. Znovu vztáhl ruku ke slunci a opsal vzduchem oblouk, pronášeje obě předchozí slova. Chtěl tím vyjádřit, že slunce již pětkrát vystoupilo na oblohu. Pak ukázal na podlahu jeskyně, vyslovil Tarzanovo jméno a prsty napodobil člověka při chůzi.

Vysvětloval tak cizinci, že Tarzan odešel před pěti dny. Neznámý souhlasně přikývl a naznačil, že má v úmyslu jít ho hledat.

„Pojďte s ním,“ navrhl Omat. „Dosud jsme Korulluly nepotrestali za to, že zabili našeho přítele a spojence.“

„Nějak mu sděl, ať vyčká do rána,“ doporučil Taden, „abys mohl s sebou vzít bojovníky a zaútočit. Korulluly nezabíjejte, jen je zajměte. Musíme se dovědět, co se stalo s Tarzanem!“

„Hodonové jsou moudří,“ pochválil svého přítele Omat. „Uděláme, jak říkáš. Zajmeme Korulluly a dostaneme z nich vše, co vědí. A pak je zavedeme ke Korulgryfu a naházíme dolů!“

Taden se usmál. Všechny bojovníky Korullulu se jim zajmout nepodaří, a možná budou sami poraženi! Ať tak či onak, hlavně že Omat nebude s útokem váhat. Na to své sousedy příliš nenávidí!

Objasnit cizinci Omatův plán, stejně jako získat jeho souhlas, tentokrát nebylo nic těžkého. Té noci spal v jedné z náčelníkových komnat na kamenném loži, pokrytém houněmi.

Brzy ráno se pod jeskyní shromáždil zástup válečníků. Dva z nich byli vysláni napřed jako hlídka. Ostatní pak přešli horský hřeben, a sotva dorazili do údolí, padl jim do rukou první zajatec. Byl to osamocený a neozbrojený Wazdon, který se právě ubíral k osadě svého kmene. Jakmile byl zadržen, dostal strach, neboť tušil neodvratnou smrt.

„Odveď ho do Korulji,“ poručil Omat jednomu ze svých mužů, „a dohlédni, aby se mu nic nestalo, než se vrátím!“

A zatímco byl užaslý Wazdon odváděn do zajetí, postupovali útočníci k nepřátelské osadě. Štěstí Omatovi přálo – ještě než dospěli k jeskyním Korullulu, spatřili skupinu válečníků, kráčejících soutěskou na jakousi výpravu. Koruljové se tiše jako stíny rozestavili v houštinách, lemujících stezku.

Nepřátelé, ničeho netušíce, vešli mezi křoviska. Vtom zazněl válečný pokřik a objevily se zdvižené ruce s napřaženými kyji. Vzápětí následoval ohlušující řev, ozývající se z obou stran. Vzduchem se míhaly obušky a blýskaly čepele nožů. Černá těla Wazdonů rudla krví.

Uprostřed vřavy míhalo se mezi bojovníky bronzově opálené tělo cizincovo. Jen díky ostřížímu zraku dařilo se neznámému rozlišovat mezi přáteli a nepřáteli – jeho spojenci byli oděni do leopardích kůží.

Omat skolil prvního protivníka a vzápětí spočinul pohledem na polonahém obru, neskrývaje obdiv. „Bije se jako lev,“ řekl si. „Kmen, z něhož pochází Tarzan, musí být mocný!“

Bojovníci se uchýlili k lesu. Ti, kteří přežili, padali vysílením. Jen cizinec jako by neznal únavu. Rval se bez ustání, a ledva přemohl svého soka, spěchal na pomoc ostatním. Přes rameno měl stále cosi podivného. Omat tušil, že jde o zbraň, ale nevěděl, jak se používá. Jardon ji nikdy neodložil, ač luk i toulec se šípy dávno odhodil stranou.

Koruljové, povzbuzeni cizincovým příkladem, znovu zaútočili. Jejich nepřátele neznámý démon natolik vyděsil, že se dali na útěk. Omat vyzval své soukmenovce, aby jich několik zajali.

Vyčerpaní a zchvácení vraceli se vítězové do svých domovů. Raněné a mrtvé nesli s sebou. I přes nemalé oběti dosáhli dosud nejslavnějšího vítězství nad nenáviděnými Korulluly. Omat, stejně jako cizinec, bojující po jeho boku, byli oslavováni jako hrdinové. Všichni hovořili s uznáním o kmeni, k němuž neznámý patřil, zatímco Korullulem se nesly zvěsti o strašném bílém démonu, který se spojil s nepřítelem.

Po návratu do své jeskyně nechal Omat předvést zajatce a snažil se vyzvědět něco o Tarzanově osudu. Všichni do jednoho vyprávěli tutéž historku – před pár dny padl Tarzan do zajetí, zabil hlídku a uprchl. Co se s ním dělo pak, nevěděli.

Vyslýchán byl i válečník, kterého polapili jako prvního. Ten brzy poznal, že jeho výpověď má pro vítěze velký význam, a proto se rozhodl využít situace ve prospěch svých druhů.

„Mohu říci mnoho o onom strašném tvoru, na kterého se ptáš,“ svěřil se Omatovi. „Viděl jsem ho včera a vím, kde je. Když mi slíbíš, že se já i moji druzi budeme moci vrátit domů, nic nezamlčím.“

„Řekneš nám to tak jako tak,“ pohrozil Omat, „nebo tě zabiji!“

„Když mě zabiješ,“ upozornil zajatec, „vezmu své tajemství s sebou.“

„Má pravdu, Omate,“ vmísil se do hovoru Taden. „Slib mu svobodu pro všechny!“

„Dobrá,“ svolil Omat. „Mluv, Korullule! Povíšli nám všechno, můžeš se ty i tvoji přátelé vrátit domů!“

„To bylo tak,“ začal vězeň. „Před třemi dny jsem byl s několika muži na lovu nedaleko místa, kde jste mě zajali. Přepadli nás Hodonové a odvedli do Aluru. Tady jsme měli být obětováni Jadbenovi. Zdálo se, že štěstí nás nadobro opustilo. Ti, kdo byli vybráni za otroky, byli na tom lépe, neboť jim zbyla alespoň naděje na útěk. A pak se to stalo. Do chrámu přivedli cizince. Byli s ním kněží, bojovníci, i sám král. Zjistil jsem, že to není nikdo jiný než onen strašný tvor, který byl vězněn v Korullulu a kterého nazýváte Tarzan jadguru. Tam jej ale oslovovali DorulOtho. Ptal se na nás velekněze, a když se dověděl, proč jsme vězněni, rozzlobil se a křičel, že bůh si nepřeje lidské oběti. Nejvyššímu z kněží nařídil, aby nás propustil – což také ihned udělali. Hodonským zajatcům bylo dovoleno vrátit se domů, nás vyvedli za město na cestu, směřující do Korullulu. Byli jsme tři. Jít těmito končinami je velmi nebezpečné – a my jsme nebyli ozbrojeni. Nakonec jsem zůstal sám. To je vše.“

„To je vše, co víš o Tarzanovi?“ nevěřil Omat.

„Víc nevím,“ potvrdil zajatec. „Jen že velekněz se velmi hněval a jeden z kněží tvrdil, že neznámý není tím, za koho se vydává. Velekněz sliboval, že to dokáže a bezbožníka potrestá. A nyní dovol, náčelníku, abychom směli odejít.“

„Jste volní,“ pravil Omat. „A ty, Abone,“ vyzval jednoho ze svých mužů, „vyšli s nimi naše bojovníky, ať je doprovodí k rokli.“

Pak se otočil k cizinci.

„Pojď se mnou, Jardone,“ vybídl jej, míře k vrcholu útesu. Tady se zastavil a ukázal do údolí na město Alur, ozářené paprsky zapadajícího slunce.

„Tam je Tarzan jadguru,“ řekl. A Jardon porozuměl.

V přestrojení.

Když Tarzan seskočil z chrámové zdi, neměl v úmyslu opustit Alur dříve, dokud se nepřesvědčí, že tu jeho žena není v zajetí. Jak si ale počínat mezi tolika nepřáteli? Kde pátrat? To byly otázky, na které neznal odpověď. Existovalo jediné místo, kde mohl najít dočasné útočiště – princeznina Zapovězená zahrada. Byla tu spousta křovin, kde se dalo ukrýt, i dostatek ovoce a vody. Tvor z džungle, zvyklý starat se sám o sebe, tu mohl přežít delší dobu. Jak se tam však dostat nepozorován?

„V pralese je Tarzan mocný,“ uvažoval nahlas, „ale tady je téměř bezbranný.“

Nakonec jej napadlo, že by do paláce mohl vniknout podzemními chodbami a místnostmi, které si zběžně prohlédl předešlého dne. Bude to jistě bezpečnější než cesta městem, kde jej mohl kdykoli kdokoli objevit!

A tak zakrátko zmizel v jednom z jeskynních vchodů, vedoucích do chrámu. Procházel labyrintem štol a místností. Přestože měl jen přibližnou představu o směru, kterým se musí vydat, kráčel klidně a bez obav. Věřil, že všichni kněží zůstali nahoře na nádvoří, aby svým souhlasem stvrdili jeho odsouzení na smrt.

Vtom za nejbližším ohybem narazil na jednoho z nich. Muž měl tvář zakrytu maskou, a právě pohled na ni vnukl Tarzanovi myšlenku. Ještě než si modloslužebník stačil uvědomit, co se děje, klesl k zemi s dýkou v srdci.

Tarzan mu sňal z tváře škrabošku a odsekl chvost. Tělo pak odtáhl do přilehlé komnaty. Z bederní roušky mrtvého odřízl tenký pruh kůže a přivázal jím k sobě oháňku. Nasadil si masku a vyšel z místnosti, jsa v té chvíli od svých nepřátel téměř k nerozeznání. Všiml si, že domorodci nosí ohon v ruce. To se mu hodilo, neboť kdyby se s ním vláčel po zemi, mohl by budit nežádoucí pozornost.

Propletl se chodbami a sály, až se konečně vynořil v parku mezi palácem a chrámem. Sem kněží dosud nedorazili, byť nemohli být daleko. Nyní již cestu znal. Na své pouti se střetl s několika otroky, ale ti si jej sotva všimli – kněz nebyl v těchto místech nikým neobvyklým. Minul stráže a vstoupil do Zapovězené zahrady. Hned zkraje se zastavil a rozhlédl. Zdálo se, že je prázdná.

Vydechl úlevou a vydal se na její druhý konec. Tady objevil houšť rozkvetlých keřů, skýtajících bezpečný úkryt. Strhl z hlavy nepohodlnou přítěž, usedl a přemýšlel, co počít. Během noci a jitra, které strávil v paláci, zjistil, že jakkoli všude chodí mnoho lidí, dokáže se mezi nimi ztratit. A pak – kněží byli nejvyšší kastou a mohli se pohybovat po celém městě dle libosti. Doufal, že v noci bude moci pátrat po Jane a ve dne odpočívat v zahradě.

Za zdí bylo slyšet hlasy. Patří snad jeho pronásledovatelům? Několikrát zkusil nasadit a sejmout škrabošku. Byla umně vyřezána z jediného kusu dřeva a vytvarována do podoby obličeje. Sahala až k ramenům a po obvodu byla zakončena chomáči pravých vlasů. Patřily patrně neštastníkům, obětovaným Velkému Bohu. Po vzoru gryfů byla doplněna třemi rohy. Líce byly žluté, kolem očí zvýrazněné modrými kruhy, a pod bradou volně splývaly rudé třásně.

Náhle si uvědomil, že není v zahradě sám. Ucítil čísi pach a vzápětí uslyšel kročeje bosých nohou v porostu. Zprvu se domníval, že je to některý z jeho pronásledovatelů, ale pak spatřil štíhlou postavu princezny Oloy. Byla sama a kráčela se skloněnou hlavou, jako by o něčem usilovně přemýšlela. Ve tváři měla stopy slzí.

Po chvíli vstoupil do zahrady ještě někdo – byli to muži a jejich krok nebyl ani klidný, ani rozvážný. Zamířili přímo k princezně a Tarzan v nich poznal kněze.

„Oloo, princezno Paluldonu,“ oslovil ji první z nich, „cizinec, který o sobě tvrdil, že je synem Jadbenovým, právě uprchl před hněvem velekněze Ludona. Je to podvodník. Stráže prohledávají chrám, palác i celé město. Nás poslali do Zapovězené zahrady, neboť tvůj otec přiznal, že ho tu ráno viděl.“

„Není tady,“ řekla Oloa. „Byla jsem po celou dobu v zahradě, ale nikoho jsem neviděla. Chceteli však, můžete park prohledat.“

„Ne,“ rozhodl Jadbenův služebník. „Kolem stráží neprošel. A kdyby, zpozoroval by jej kněz, který sem vstoupil před chvílí.“

„Kněz?“ divila se Oloa.

„Přišel před tebou,“ vysvětlil hodnostář.

„Neviděla jsem ho,“ prohlásila Oloa.

„Vešel zadním vchodem,“ vmísil se do hovoru druhý kněz.

„Jistě,“ potvrdila Oloa. „Jen je divné, že jsem ho nezahlédla.“

„Jsou hloupí jako nosorožec Buto,“ pomyslel si Tarzan, který pokládal Buta za nejhloupější ze všech zvířat. „Oklamat někoho takového není věru nic těžkého!“

Sotva kněží odešli, ozvaly se znovu čísi kroky a vzrušené oddechování.

„Penetlí!“ vykřikla princezna. „Co se děje? Vypadáš vyplašeně jako holubice, jejíž jméno nosíš!“

„Princezno Paluldonu,“ štkala Penetlí. „Byli by ho zabili přímo v chrámu! Usmrtili by toho zázračného cizince, který si říká DorulOtho!“

„Ale on uprchl,“ opáčila Oloa. „Tys tam byla. Vyprávěj!“

„Velekněz chtěl, aby ho zabili, ale sotva se na něho vrhli, bezocasý obr zvedl jednoho z nich do výšky a hodil jím po Ludonovi jako pápěřím. Pak vyskočil na oltář, odtud na zeď a zmizel. Hledají ho, ale já se modlím, aby ho nenašli.“

„Proč se za něho modlíš?“ nechápala princezna. „Což ten, kdo se rouhá, nezaslouží smrt?“

„Ale ty ho neznáš!“ povzdechla Penetlí.

„A ty ano?“ divila se Oloa. „Dnes ráno jsi ho prozradila a pak ses pokusila podvést mě! Oloa nenechává takové prohřešky svých otrokyň bez trestu! Je to onen Tarzan jadguru, o kterém jsi mi vyprávěla? Mluv! A řekni pravdu!“

Penetlí se hrdě vypjala. Což sama nebyla mezi svými princeznou?

„Penetlí z kmene Korulja nelže, aby chránila sebe!“ pravila pyšně.

„Pověz mi tedy, co víš o Tarzanovi jadguru!“ nařídila Oloa.

„Vím, že je úžasný a velmi statečný,“ řekla Penetlí. „Zachránil mě před Tor o donem i gryfem. Byl to on, kdo dnes ráno přišel do zahrady. Mohl by být synem Jadbenovým, protože je odvážnější a čestnější než normální smrtelníci. Ač mi mohl ublížit, ochraňoval mě, a když se mohl sám spasit útěkem, myslel na druhé. A to vše dělá z přátelství k Omatovi, králi Korulji, jehož družkou bych se stala, kdyby mě nezajali Hodonové!“

„Je skutečně obdivuhodný,“ připustila Oloa. „A jiný než ostatní. Nejen že jinak vypadá, ale jinak se i chová.“

„A také,“ dodala Penetlí, která vůči Tarzanovi již při prvním setkání pojala bezmeznou důvěru, „věděl vše o Tadenovi a o tom, co se s ním stalo. Dokáže snad obyčejný člověk něco podobného?“

„Možná Tadena viděl,“ namítla princezna.

„A odkud věděl, že jej miluješ?“ nedala se odbýt Penetlí. „Neníli bohem, je jistě víc než Wazdonové i Hodonové. Sledoval mě od Essatovy jeskyně v Korulje přes celý Korullul až k údolí gryfů, kde jsem se skrývala. Ačkoli od chvíle, kdy jsem tudy prošla, uplynulo mnoho času, nalezl mě! Kdo jiný v Paluldonu by mi byl přítelem a ochráncem?“

„Možná že se Ludon mýlí a on je skutečně synem božím,“ usoudila nakonec váhavě Oloa.

„Ať je bohem, či normálním smrtelníkem, nesmí zemřít!“ zvolala Penetlí. „Kéž bych ho mohla zachránit! Pokud přežije, jistě ti přivede Tadena!“

„Je příliš pozdě,“ posmutněla princezna. „Zítra mě dají Bulotovi.“

„Tomu, co včera přišel s tvým otcem?“ ptala se Penetlí.

„Tomu s nevzhlednou tváří a velkým břichem,“ upřesnila Oloa. „Je tak pohodlný, že ani neloví, ani nebojuje. Zajímá se jen o jídlo, pití a otrokyně. Ale nechme toho a raději si natrhejme tyhle nádherné květy. Rozházím je kolem lůžka a zítra odnesu jako upomínku na muže, kterého miluji a od kterého mě čeká odloučení. Má cesta vede do osady, v níž vládne Mosar, Bulotův otec. Pomoz mi, Penetlí! Natrháme jich plnou náruč! Jsou to mé nejmilejší květiny a připomínají mi toho, kdo je mi nejdražší!“

Zamířily k rozkvetlým keřům – právě tam, kde se skrýval Tarzan. Protože květů bylo dost po okrajích, syn divočiny předpokládal, že ani princezna, ani její služebná se hlouběji do houští nepustí. Obě zvolna procházely alejí, těšíce se z té nádhery kolem.

„Podívej, Penetlí!“ zastavila se náhle Oloa. „Tenhle je ze všech nejkrásnější! Nikdy jsem takový neviděla! Utrhnu ho sama! Je tak krásný, že se ho nikdo jiný nesmí dotknout!“ A nahnula se ke květu, rozevírajícímu svůj kalich přímo nad Tarzanovou hlavou.

Vše proběhlo tak nečekaně, že tichý pozorovatel se již nestačil vzdálit do bezpečí. Zůstal mlčky sedět, doufaje, že ho Kotanova dcera přehlédne. Avšak ve chvíli, kdy odřezávala květ nožem, spočinul její zrak na usměvavé tváři Tarzana jadguru.

Vykřikla a ustoupila zpět. Tarzan se zvedl.

„Neboj se, princezno,“ řekl. „Jsem přítel Tadenův.“ A zdvihl prst k ústům.

Vzápětí přiběhla Penetlí. „Bože, to je on!“ zvolala.

„Tak jste mě našly,“ prohlásil Tarzan. „Vydáte mě Ludonovi?“

Penetlí poklekla před svou paní na kolena.

„Princezno,“ zašeptala, „neprozrazuj ho nepřátelům!“

„Kdyby se to dověděl můj otec,“ namítla Oloa, „velmi by se rozhněval. I když jsem dcera krále, Ludon by jistě trval na tom, abych byla obětována Jadbenovi. A to by byl konec!“

„Nemusí se nic dovědět,“ naléhala Penetlí. „Pokud jim něco neřekneš sama. Bůh je mi svědkem, že tě nezradím.“

„Pověz mi, cizinče,“ obrátila se princezna k Tarzanovi, Jsi opravdu bůh?“

„JadbenOtho není víc než já,“ odvětil Tarzan.

„Proč tedy prcháš před smrtelníky, jsili bohem?“ vyzvídala Oloa.

„Když bohové sestoupí mezi vás,“ vysvětloval syn divočiny, „přestávají být nesmrtelní. Dokonce i sám Jadben by mohl být zabit, kdyby na sebe vzal vaši podobu!“

„Viděl jsi Tadena a mluvil jsi s ním?“ změnila Oloa předmět hovoru.

„Ano, viděl jsem ho a mluvil jsem s ním,“ přikývl Tarzan. „Celý měsíc jsme strávili spolu.“

„A on mě stále miluje?“ naléhala princezna.

Tarzan věděl, že dosáhl svého. „Ano,“ potvrdil. „Taden mluví jen o tobě a doufá, že přijde čas, kdy tě uvidí.“

„Ale zítra mě otec zaslíbí Bulotovi!“ posteskla si princezna.

„Nemusí být žádné zítra,“ nadhodil Tarzan.

„Ne, mé neštěstí nelze odvrátit, a já nikdy nebudu patřit tomu, koho miluji,“ zoufale zašeptala Oloa.

„Pomohl jsem zajatcům proti Ludonovi,“ připomněl Tarzan, „a kdo ví – možná dokáži pomoci i tobě.“

„Kdybys jen mohl, Dorulbene!“ zvolala dívka. „Vím, že bys to udělal! Penetlí mi vyprávěla, jak jsi statečný a dobrý.“

„Jen Velký Bůh ví, co přinese budoucnost,“ řekl Tarzan. „A nyní odejděte, než vás tu někdo najde a začne podezírat!“

„Půjdeme,“ souhlasila Oloa, „ale Penetlí se vrátí a přinese ti jídlo. Doufám, že se ti podaří uprchnout. Snad Jadbena potěší, že jsem ti alespoň trochu pomohla.“

Otočila se a odcházela, následována svou otrokyní. Tarzan se zatím znovu skryl. Po setmění přišla Penetlí s jídlem. Syn divočiny využil toho, že je sama, a zeptal se na něco, nač se Oloa zdráhala odpovědět.

„Řekni mi,“ začal, „co víš o záhadné cizince, kterou tu kdesi vězní. Slyšelas to také?“

„Ano,“ přitakala Penetlí. „Mluvili o tom otroci. Ale jen šeptem, protože se bojí říkat to nahlas. Povídá se, že v chrámu je v zajetí krásná cizinka. Ludon ji chce učinit kněžkou a Kotan svou ženou. Jeden má přitom strach z druhého.“

„Víš, kde ji ukrývají?“ netrpělivě vyzvídal Tarzan.

„Ne,“ potřásla hlavou Penetlí. „Jak bych to mohla vědět? Nevím ani, zda to vše je pravda, či jen pověst. Říkám pouze, co jsem slyšela od ostatních.“

„Je ta žena jediná, o kom se mluví?“ zněla další otázka.

„Ne, hovořili ještě o někom, kdo přišel s ní, ale nevědí, co se s ním stalo,“ odpověděla otrokyně.

Tarzan přikývl.

„Děkuji ti, Penetlí. Prokázala jsi mi větší službu, než si myslíš!“

„Doufám, že jsem ti pomohla,“ dodala mladá Wazdonka, majíc se k odchodu.

„I já doufám,“ zašeptal Tarzan s nadějí v hlase.

Chrám Gryfů.

Sotva nastala noc, nasadil Tarzan škrabošku a znovu si připevnil oháňku, kterou usekl zabitému knězi. Bylo totiž málo pravděpodobné, že by se mu bez nich podařilo projít kolem stráží. Tak pozdě v noci by nepochybně vzbudil přílišnou pozornost!

Vyšvihl se na strom, jehož větve se skláněly přes zahradní zeď, a odtud pak seskočil na zem. Rozhlížeje se kolem, prošel podél paláce a zamířil k chrámovým hradbám. Ač tato místa neznal, cítil se tu bezpečněji než na běžně užívaných cestách. Skryt ve stínu zdí, křovin a větví stromů, dostal se až k budově s honosnou výzdobou – budově, na kterou se marně vyptával velekněze Ludona.

Tajemný palác stál stranou ostatních staveb. Dovnitř vedla jediná brána, vytesaná do skaliska ve tvaru gryfí hlavy. Hruď a přední tlapy zvířete tu byly znázorněny tak, jako by leželo na břiše. Po stranách byla oválná okénka, opatřená mřížovím.

Když Tarzan zjistil, že v dohledu nikdo není, vklouzl do tmavého vchodu. I tady narazil na mříž. Pokusil se jí pohnout. Držela však pevně a dveře byly navíc zamčeny. Kdyby chtěl mříže vyvrátit, jistě by se hlukem prozradil. Uvnitř nebylo nic vidět, a proto se vrátil k oknům. Ani tady bytelné tyče nepovolily. Věděl, že nakonec by jeho síle neodolaly, ale nejprve se chtěl přesvědčit, že není jiného řešení.

Obešel tedy celý palác a pečlivě jej prozkoumal. Objevil jen další zamřížovaná okna. Tu a tam se zastavil a naslouchal. Všude bylo ticho. Pohlédl vzhůru na zeď. Stejně jako stěny královského paláce a chrámu byla hojně zprohýbána a zprolamována. Vyšplhat na ni nebude nikterak obtížné!

Protože maska mu značně překážela, odložil ji na zem. Pak vylezl k oknům ve druhém poschodí. Byla nejen zamřížována, ale také zastřena závěsem. Nezůstal tu dlouho, neboť měl v úmyslu dostat se dovnitř ze střechy, která se podobala té nad trůnním sálem. I tady bylo několik větracích šachet, kde chyběly mříže. Budou však otvory dostatečné široké, aby jedním z nich protáhl svá mohutná ramena?

Ve třetím poschodí se náhle zarazil u jednoho z oken. Jeho citlivý nos zachytil důvěrné známou vůni – a v té chvíli se z člověka stala šelma!

Pak uslyšel hlasy. Jeden z nich patřil Ludonovi – na to by přísahal. Zněl prosebně a poníženě. Hlas, který mu odpovídal, byl slabší, leč neochvějný a rozhodný. Jeho zvuk pronikal Tarzanovi až do morku kostí.

Předešlý plán vzal šmahem za své. Syn divočiny se narovnal a vší silou zalomcoval mříží. Ta se uvolnila a s velkým rachotem propadla do místnosti. Tarzan se provlékl otvorem a s hbitostí antilopy seskočil na podlahu. Kolem byla tma a ticho. Vykřikl jméno, které mu ze rtů nesplynulo celé měsíce.

„Jane! Jane! Kde jsi?“ rozlehlo se místností. Leč bezvýsledně.

Znovu a znovu volal Tarzan svou ženu, pátraje roztaženýma rukama potemnělou komnatou. Určitě tu byla! Vždyť slyšel, jak se brání Ludonovu naléhání! Proč si jen nepočínal obezřeleji! Mohl ji nyní svírat v náručí a Ludon by již nebyl mezi živými. Ale bylo pozdě na výčitky…

Jako smyslů zbavený řítil se vpřed. Vtom se mu podlaha pod nohama rozestoupila a on počal klouzat po hladké šikmé stěně kamsi do tmy, doprovázen výsměchem Ludonovým.. „Vrať se ke svému otci, DorulOtho!“

Konečně dopadl na jakousi kamennou plochu. Celé tělo jej bolelo. Přímo před sebou uviděl mříž a za sebou vodní nádrž, jejíž hladina se třpytila v záři měsíčních paprsků. A pak ucítil pach, který se tolik lišil od všech ostatních. Byl to pach gryfa!

Vstal, naslouchal a větřil. Zpočátku slyšel jen ruch města, doléhající sem oknem, aby vzápětí zaslechl dusot, znějící po dlažbě. Kroky byly stále blíž. Zvíře hlasitě oddechovalo. Patrně je přilákal nenadálý hluk. Ač skryto ve tmě, jistě nebylo daleko.

Tarzan věděl, že gryfové mají poměrně špatný zrak. Ale také to, že útoku rozlíceného ještěra nelze odolat. A v tak stísněných prostorách mu ani způsob, jakým gryfy krotí Tor o doni, není nic platný! Tenkrát byl ve zcela jiné situaci. Gryfa dobře viděl a měl se k němu odkud přiblížit. A pak – venku byl ještěr na podobné bytosti zvyklý. Tady čekala běsnící šelma, schopná kdykoli zabíjet.

Zdálo se, že nejlépe bude střetu se vyhnout. V sázce bylo příliš mnoho! Nechtěl, aby cokoli zhatilo jeho plány. Ač si uvědomoval, v jak svízelném postavení se nalézá, cítil ulehčení. Jane žije! Po dlouhých měsících beznaděje a strachu ji konečně našel! Žije!!!

Vtom se z protější strany sklepení vynořil ještěr. Pohyboval se jistě, veden citlivým sluchem. Mířil přímo k místu, kde se skrýval Tarzan. Syn divočiny pospíšil podél stěny. Před ním se otevřelo ústí chodby, kudy gryf přišel. Bez váhání do ní vnikl. Ačkoli uvnitř byla tma, rozeznal podlahu i zdi.

Chodba byla vysoká a široká, aby tudy mohutné zvíře mohlo projít, a tak se pohyboval rychle a bez obtíží. Po chvíli se tunel počal zužovat a zdálo se, že nemá konce. Tarzana napadlo, zda přece jen neměl zůstat v místnosti, kde bylo více prostoru. Kdyby jej gryf napadl tady, znamenalo by to jistou smrt!

Na podobné úvahy však nezbývalo času. Slyšel, že ještěr se vrací. Jeho hromový řev otřásal útesem, do něhož byla chodba proražena. Pokus zastavit jej výkřikem, jaký používali Tor o donové, byl zbytečný. Proto dál uháněl štolou, snaže se gryfovi uniknout. Tma postupně řídla a za posledním ohybem bylo již světlo, způsobené měsíčními paprsky.

S novou nadějí vyrazil Tarzan vpřed, aby se zanedlouho ocitl v rozlehlé kruhové prostoře, obehnané bílými zdmi s hladkým a rovným povrchem. Vlevo byla nevelká vodní nádrž – patrně napajedlo. Vtom se v chodbě objevil ještěr a Tarzan ustoupil ke stěně. Gryf se zastavil a jeho úzká očka počala těkat všemi směry, jako by se rozhlížela po kořisti. Zdálo se, že nyní nastal rozhodující okamžik.

Tarzan se zhluboka nadechl a zvolal po vzoru Tor o donů..

„Hýýýóóó!!!“

Účinek byl okamžitý. Zvíře sklopilo hlavu, zařvalo a rozběhlo se po hlase. Bylo již téměř na dosah, když se Tarzan otočil a po hlavě skočil do bazénu.

Vše se zdálo ztracené. Po celé měsíce, kdy byla uvězněna, bojovala o život a přes všechny útrapy stále doufala v zázrak. Teď však cítila, že odtud živa nevyvázne. Naděje nadobro pohasla ve chvíli, kdy se v chrámu gryfů objevil Ludon. Byl unesen její krásou, na níž nic neubraly ani čas, ani utrpení. Měl jediný cíl – za každou cenu udržet svůj úřad, který se v Paluldonu dědil z otce na syna. Také král Kotan o ni usiloval – a toho se snažila využít. Popouzela oba nápadníky proti sobě, takže jeden hlídal druhého.

Nyní ovšem přišel velekněz zahalen rouškou noci. S dychtivým výrazem ve tváři se k ní blížil. Neměla strach, ani se nesnažila skrýt – stála se vztyčenou hlavou a očima planoucíma nenávistí, podobna bohyni. Věru dokonalá družka pro nejvyššího kněze!

„Nedotýkej se mě!“ zvolala. „Než dosáhneš svého, jeden z nás zemře!“

Byl již téměř u ní. K uším jí doléhal jeho rezavý smích.

„Na lásku se neumírá,“ řekl s úsměškem. Uchopil ji za ruku, když tu kdosi vyrazil okenní mříž a skočil dovnitř, zapleten do závěsu.

Jane Claytonová se lekla a v očích nejvyššího modloslužebníka se objevil děs. Bleskurychle se chopil provazu, který visel od stropu, zatáhl za něj a vzápětí se mezi ně a neznámého spustila jakási stěna. Zpoza ní bylo slyšet volání, ale Jane nepoznala, komu hlas patří, ani nerozeznala smysl slov. Pak viděla, že Ludon uchopil další lano a čekal. Za okamžik jím prudce trhl a těžká opona se znovu zvedla do výše. Velekněz učinil několik kroků, poklekl před jakýmsi propadlištěm a zavolal do temné hlubiny..

„Vrať se ke svému otci, DorulOtho!“

Poté zajistil padací dveře a vstal.

„A nyní, má krásko,“ oslovil zajatkyni, „je čas.“

Než stačil pokračovat, stála za ním nenadálá návštěva.

„Jadone!“ vykřikl velekněz. „Co tu děláš?“

Jane se otočila a spatřila mohutnou postavu bojovníka s nepřístupným a rozhodným výrazem ve tváři.

„Přicházím od krále Kotana,“ pravil válečník, „abych tuto krásnou cizinku odvedl do Zapovězené zahrady.“

„Král si dovoluje odporovat nejvyššímu knězi?!“ zvolal Ludon.

„Takový je králův rozkaz. Domluvil jsem!“ odpověděl Jadon, nedávaje najevo sebemenší známku strachu.

Ludon dobře věděl, proč panovník zvolil za svého posla právě tohoto muže – jeho neposlušnost vůči chrámu byla dobře známa, a nejednou již dokázal veleknězi překazit jeho záměry.

Modlář vrhl letmý pohled na provazy, jimiž bylo ovládáno propadliště. Proč ne? Jen kdyby dostal Jadona do opačného rohu místnosti!

„Pojď,“ vyzval příchozího mírným tónem, „promluvíme si o tom.“

„Není o čem mluvit!“ prohlásil rezolutně starý voják, nicméně velekněze následoval, obávaje se zrady.

Jane je mlčky pozorovala. Zdálo se, že bojovník je čestný a statečný. Ludon pak byl jeho pravým opakem. Kdyby mezi nimi měla volit, jistě by los padl na válečníka – už proto, že s ním měla alespoň nepatrnou naději na útěk. Přemýšlela o tom. Pak se rozhodla příchozího varovat.

„Bojovníku,“ zadržela jej, „chcešli žít, nevstupuj do těchto míst!“ A ukázala na druhý konec sálu.

Velekněz ji proklál nenávistným pohledem.

„Mlč, otrokyně!“ zavelel.

„Jaké je tam nebezpečí?“ ptal se Jadon, nedbaje Ludonovy přítomnosti. Jane ustoupila zpět.

„Podívej!“ vzkřikla a znenadání zatáhla za jeden z provazů. V tom okamžiku spadla kovová přepážka a oddělila je od velekněze.

Jadon vytřeštil oči překvapením. „Chtěl se mě zbavit!“ zvolal. „Uvěznit mě tady a tebe dopravit jinam!“

„Nejen to,“ dodala Jane, ukazujíc na další lano. „Tímhle lze otevřít padací dveře za zástěnou. Kdybys na to místo vkročil, zřítil by ses do sklepení pod palácem. Ludon mi tím často vyhrožoval. Nevím, zda lhal, ale tvrdil, že dole je chován obrovský gryf!“

„V chrámu je skutečně gryf!“ potvrdil Jadon. „A my mu musíme přinášet oběti – nejen otroky, ale i ty z nás, které Ludon nenávidí! Podobný osud chystal i pro mě. Řekni mi, proč jsi mě varovala? Což nejsme všichni tvými vězniteli a nepřáteli?“

„Nikdo není horší než Ludon,“ odpověděla Jane. „A ty vypadáš jako čestný a statečný bojovník. Mám již jen pramalou naději – ale snad se mezi vámi najde alespoň jeden, kdo neublíží ženě, byť je jiné rasy než on.“

Jadon se na ni dlouze zadíval.

„Kotan chce, aby ses stala královnou,“ přerušil posléze ticho. „Řekl mi to. Je to čestné od někoho, kdo by tě mohl učinit otrokyní.“

„A proč mě chce za královnu?“ nechápala Jane.

„Věří, že pocházíš z božského rodu,“ vysvětlil Jadon. „A proč také ne? JadbenOtho nemá oháňku, a proto si Kotan myslí, že takoví jsou jen bohové. Královna zemřela a zanechala jedinou dceru. Král touží po synovi. A kdo by mu mohl dát lepšího potomka než žena božského původu?“

„Nemohu se vdát podruhé. Nestojím o něho ani o trůn,“ namítla Jane.

„Kotan je král,“ uzavřel Jadon. Tahle věta vyjadřovala vše.

„Ty mě tedy nezachráníš,“ usoudila zajatkyně.

„Kdybys byla v Jaluru,“ pravil bojovník, „mohl bych tě chránit před kýmkoli – i samotným králem!“

„Jalur? Co je to Jalur?“ ptala se Jane.

„Je to město, kde jsem vládcem,“ objasnil Jadon. „Tam, i v údolí kolem.“

„Kde to je?“ naléhala Jane. „Je to daleko?“

„Ne,“ odtušil bojovník s úsměvem. „Není to daleko – ale pusť to z hlavy. Nikdy by ses tam nedostala. Cesta je příliš nebezpečná. Chcešli ale vědět, kde město leží, povím ti to. Rozprostírá se za řekou, která vtéká do údolí Jadbenlul, v samotném srdci Paluldonu. Ze tří stran je chrání jezero. Je to jedno z mála míst, kam dosud nevkročila noha nepřítele od doby, kdy JadbenOtho byl ještě chlapcem!“

„A tam bych byla v bezpečí?“ otázala se Jane zvýšeným hlasem.

„Snad,“ připustil Jadon.

Jak málo stačí, aby umírající naděje znovu ožila! A její naděje má jméno Jalur!

„Jsi moudrá,“ řekl s uznáním Jadon. „A teď již pojď. Odvedu tě do princezniny komnaty. Bude to lepší než tohle vězení!“

„A Kotan?“ namítla Jane a zachvěla se.

„Čeká jej mnoho obřadů,“ uklidnil ji Jadon. „To vše potrvá řadu dní. A pak – je tu ještě něco…“

„Co je to?“ ptala se dychtivě.

„Krále může oddat jen velekněz,“ odpověděl bojovník.

„Alespoň získám čas!“ zvolala Jane.

Naděje je jako bájný Fénix, vzpínající perutě k oblakům z prachu bezútěšinosti…

Král je mrtev.

Jadon kráčel se svou společnicí po kamenném schodišti, vinoucím se z horních pater k labyrintu chodeb a místností v přízemí. Konečně dorazili ke dveřím, střeženým dvěma kněžími a dvěma strážci. Když kněží zjistili, že Jadon přivádí zajatkyni, zastavili jej, neboť věděli, že o krásnou cizinku vede král s veleknězem vleklý spor.

„Žena tudy může projít jen na Ludonův příkaz,“ upozornil jeden a postavil se Jane do cesty. Oči za otvory v masce mu plály vzrušením.

Jadon vzal jednou rukou ženu kolem ramene a druhou tasil nůž.

„Přichází z vůle krále Kotana,“ pravil. „Doprovází ji náčelník Jadon. Ustup z cesty!“

Oba strážci učinili několik kroků vpřed.

„Jsme zde, vládce Jaluru,“ hlásil jeden z nich, „a čekáme na tvé rozkazy.“

Druhý z kněží byl ústupnější. „Nech je projít,“ vyzval svého druha. „Žádný další rozkaz jsme od Ludona nedostali, a jak velí zákon, náčelníci tudy smějí chodit zcela volně.“

„Vím, co si Ludon přeje,“ namítl první modlář.

„Řekl ti, že Jadon s cizinkou tudy nesmějí projít?“

„Ne, ale…“

„Nech je tedy být. Jsou tři a my dva. Projdou, ať chceme, či ne.“

První kněz zamručel a stáhl se.

„Ludon vás potrestá!“ řekl zlostně.

„Jen ať to zkusí!“ opáčil s úsměvem Jadon.

Vešli do princeznina příbytku, střeženého několika válečníky a černými kleštěnci.

„Odveď ji k princezně!“ přikázal Jadon jednomu z nich. „A dej pozor, ať neuprchne!“

Eunuch vedl Jane řadou chodeb a komnat, ozářených světlem olejových lamp, až konečně stanul u vchodu, zakrytého závěsem ze lví kůže. Koncem hole zaklepal na stěnu.

„Oloo, princezno Paluldonu,“ oslovil panovníkovu dceru. Je tu cizinka, zajatkyně z chrámu.“

„Ať vstoupí,“ ozval se příjemný hlas za oponou.

Kleštěnec rozhrnul závěs a lady Greystoková vstoupila dovnitř. Ocitla se v útulném pokoji. V každém rohu klečela kamenná postava, podpírající nízký strop. Sochy byly vytesány velmi dovedně rukama wazdonských otroků. Klenba byla protkána množstvím otvorů, kudy sem pronikalo světlo a čerstvý vzduch.

Princezna ležela na loži z kožešin, pokrývajících kamenný výstupek. U nohou jí seděla wazdonská otrokyně. Sotva Jane vešla, Oloa bílé ženě pokynula, aby přistoupila blíž, zálibně si ji prohlížejíc.

„Jak jsi krásná!“ řekla.

Jane se usmála. Věděla, že krása nemusí být vždy jen ku prospěchu.

„Díky za poklonu,“ odpověděla, „zvláště když mi ji složí někdo tak půvabný jako princezna Oloa.“

„Ty mluvíš naší řečí!“ podivila se princezna. „Slyšela jsem, že pocházíš z jiné rasy a daleké země, o které jsme v Paluldonu nikdy neslyšeli.“

„Ludon přikázal kněžím, aby mě učili,“ vysvětlila Jane. „Ano, jsem z daleké země, kam se toužím vrátit. Jsem velmi nešťastná, princezno.“

„Ale Kotan, můj otec, chce z tebe udělat královnu,“ namítla Oloa, „a pak budeš jistě šťastná!“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Jane. „Miluji jiného a jsem za něho provdána. Ach, princezno, kdybys věděla, co to je mít ráda jednoho a být nucena ke sňatku s druhým, jistě bys se mnou cítila!“

Oloa chvíli mlčela.

„Vím, co to je,“ řekla nakonec. „A lituji tě. Nemůželi však královská dcera pomoci sama sobě, jak by mohla pomoci zajatkyni?“

Slavnost v paláci krále Kotana, vládce Paluldonu, začala onoho večera dříve, než bývalo zvykem. Král oslavoval zasnoubení své jediné dcery s Bulotem, synem Mosarovým, jehož praděd býval kdysi zdejším panovníkem. Mosar i Bulot již byli opilí, a záhy je následovali všichni hodovníci i sám král.

Ve skutečnosti se Kotan s ženichem neměli příliš v lásce. Král provdával dceru jen proto, aby Mosar přestal usilovat o trůn. Bál se i Jadona, jakkoli pochyboval, že by starý Lví Muž stál o to vládnout.

Primitivní lidé dokáží vážit slova, ale jen do chvíle, kdy je počnou utápět v plných pohárech. První promluvil Bulot.

„Připíjím princezně,“ pronesl, vyprazdňuje číši, „a jejímu synovi, který jednou vrátí trůn tomu, komu právem patří!“ A chopil se sklenky svého souseda. „Král ještě není mrtev!“ vykřikl Kotan, vstávaje. „A Bulot ještě není mužem jeho dcery! Dosud je čas zachránit Paluldon před takovými, kteří tlachají nadarmo!“

Králův zlostný tón a narážka na příslovečnou Bulotovu chvástavost umlčely všechny kolem. V sále zavládlo ticho. Oči hodovníků se obrátily na Bulota a jeho otce, kteří seděli přímo proti králi.

Ačkoli ženich byl již značně podroušen, náhle jako by na okamžik vystřízlivěl. Vyskočil z lavice, vytrhl bojovníkovi po své pravici dýku a mrštil jí po Kotanovi. Král klesl na stůl a ze srdce mu prýštila krev. Byl mrtev.

Brunátný Bulot počal ustupovat ke dveřím, leč vzápětí mu odřízlo cestu několik válečníků s tasenými noži. Chtěli mu zabránit v útěku. A v té chvíli zasáhl Mosar.

„Král je mrtev!“ zvolal. „Králem je Mosar! Nechť věrní bojovníci Paluldonu chrání svého panovníka!“

Kolem starce se shromáždili příslušníci jeho kmene. Proti nim však stál zástup ozbrojenců, vedených Jadonem.

„Chopte se jich!“ zavelel Lví Muž. „Bojovníci Paluldonu si sami zvolí svého krále, až bude vrah potrestán!“ Na ta slova vyrazili jeho muži do útoku.

Strhla se krvavá bitka. Mosar i Bulot se nenápadně vytratili. Spěchali do svých komnat, kde na ně čekali sluhové a vojáci, kteří nebyli přizváni k oslavě. Mosar jim přikázal, aby se připravili k odchodu. Společně pak co nejrychleji zamířili k bráně. Tady se Mosar otočil ke svému synovi.

„Princezna!“ zašeptal. „Nemůžeme opustit město bez ní! Pomůže nám k trůnu!“

Bulot, který se zatím probral z opilosti, cosi zavrčel. Nechtěl bojovat, ani se vystavovat dalšímu nebezpečí.

„Raději rychle zmizme!“ naléhal. „Za chvíli bude proti nám celé město! Dobrovolně s námi nepůjde, a únos by trval dlouho!“

„Máme času dost!“ trval na svém Mosar. „V hodovní síni se dosud bojuje. Uplyne delší doba, než nás začnou pohřešovat. A jeli Kotan mrtev, kdo se postará o princezninu bezpečnost? Náš čas nadešel! Je to vůle Jadbenova! Pojďme!“

Ač nerad, následoval Bulot svého otce, který nařídil bojovníkům, aby čekali u brány paláce, a sám pak zamířil k princezninu příbytku. Stálo tu několik strážců a kleštěnců.

„V hodovní síni došlo k potyčce!“ zvolal Mosar, předstíraje vzrušení. „Král vás vyzývá, abyste přišli, a nás poslal střežit princeznu. Pospěšte si!“

Strážci váhali. Znali však Mosara a věděli, že jeho syn se příštího dne žení s královskou dcerou. Není tedy nic zvláštního na tom, bylali jim svěřena její ochrana! A pak – což nebyl Mosar mocný náčelník, jehož rozkazů bylo radno uposlechnout?

Členové stráže byli jen řadoví vojáci, zvyklí disciplíně. Proto se nakonec odebrali tam, kam jim bylo nařízeno. Sotva zmizeli, odhrnul Mosar zástěnu, a následován synem, vstoupil do princezniny komnaty.

Oloa vyskočila z lůžka. „Co to znamená?“ vykřikla rozhněvaně.

Mosar jí zastoupil cestu, hlavou mu bleskla myšlenka, jak princeznu oklamat. Podaříli se mu to, vyhne se násilí! Vtom spatřil Jane Claytonovou. Na okamžik oněměl překvapením, aby vzápětí pokračoval v uskutečňování svého záměru.

„Oloo,“ řekl, „až se dovíš, proč jsme tady, jistě nám promineš. Mám pro tebe smutnou zprávu. V paláci došlo ke vzpouře a král byl zabit. Zpití povstalci teď míří rovnou sem. Musíme tě ihned odvést z Aluru. Nesmíme ztrácet ani okamžik. Času není nazbyt! Pojď a pospěš si!“

„Otec je mrtev?!“ zvolala Oloa a vytřeštila oči. „Pak je mé místo tady! Bylli zabit, jsem královnou, dokud nebude zvolen nový panovník. Takový je zákon Paluldonu. A jsemli královnou, pak si manžela vyberu sama! Jadben je mi svědkem, že jsem nikdy netoužila pojmout syna zbabělce! Odejdi!“

Mosar cítil, že tady nepomůže ani lest, ani přemlouvání. Bylo třeba jednat rychle! Znovu pohlédl na neznámou krásku, stojící za princeznou. Nikdy ji tu neviděl, ale i on se doslechl o božské cizince, z níž chtěl Kotan učinit královnu.

„Bulote,“ zavolal na svého syna, „chop se své ženy – a já se chopím své!“

Popadl Jane kolem pasu, zvedl ji do výše a zmizel i s ní mezi závěsy. Než se Oloa a Penetlí vzpamatovaly, byl pryč.

Bulot se pokusil zkrotit princeznu, ale ta měla vedle sebe divokou tygřici z kmene Korulja. Tušil, že přemoci obě najednou nebude snadné. Jen se dotkl Kotanovy dcery, skočila mu Penetlí po nohou a strhla jej zpět. Oháněl se po ní, leč nepovolila. Kousala a škrábala ze všech sil. Bulot cítil, že takto se princezny nezmocní – a možná že se mu ani nepodaří uprchnout z paláce. Chňapl Penetlí za vlasy, vytáhl nůž, a…

Vtom se rozhrnul závěs a objevila se čísi mohutná postava. Několika skoky proběhl obr místností, jednou rukou uchopil násilníka za zápěstí a druhou mu zasadil smrtící úder. Bulot, proradný ničema, klesl k zemi mrtev, aniž věděl, kdo ho zasáhl.

Když se Tarzan vrhl po hlavě do bazénu, nebyl k tomu veden pouhým pudem sebezáchovy. Jeho bystré oči zjistily, že jedinou cestou k úniku je úzký otvor na opačné straně nádrže. Zabíral mocnými tempy, neboť věděl, že pro jeho pronásledovatele není voda žádnou překážkou. Slyšel, jak ještěr vklouzl pod hladinu a jak se k němu blíží. Konečně se ocitl před otvorem. Bude dostatečně široký, aby se jím prosmýkl do bezpečí? Gryf byl již téměřna dosah. Nic jiného nezbývalo. Syn divočiny napjal všechny síly a vplul do černé průrvy.

Překvapený Ludon byl bez sebe zlostí, sotva si uvědomil, že cizinka proti němu použila jeho vlastní zbraně. Nebylo těžké dostat se z chrámu gryfů, ale co když Jadon zatím odvede zajatkyni ke králi? Ne, to se nesmí stát! Tak přísahal nejen Jadbenovi, ale samotnému peklu. Jak Kotana nenáviděl! Proto protěžoval Mosara. Doufal, že společně krále sesadí a trůn bude jejich. Mosar se stane panovníkem, ale skutečným pánem Paluldonu bude on!

Olízl rty. Pak pohlédl k oknu, kterým sem vnikl Tarzan. Opatrně se plížil vpřed, vyhýbaje se padacím dveřím. Jakmile se ocitl za nimi, vydechl ulehčením.

„Ďáblovo plémě!“ ulevil si na ženinu adresu. „To mi zaplatí! Ó, Jadbene, draze zaplatí!“

Protáhl se oknem a slezl na zem. Má pronásledovat Jadona a cizinku, či vyčkat? Rozhodl se pro druhou možnost – jak také jinak! Vrátil se do své komnaty a svolal důvěrníky z řad kněží. Všechny, kdo nenáviděli Kotana stejně jako on.

„Nadešel čas,“ řekl jim, „kdy chrám musí uchopit veškerou moc nad palácem! Kotan musí ustoupit Mosarovi, neboť se vzepřel vůli nejvyššího kněze. Ty, Pansate, přiveď Mosara do chrámu! Vy ostatní se vydejte do města a burcujte věrné bojovníky, aby se připravili k útoku. Teď je ta pravá chvíle!“

Ještě dlouho poté se radili, jak zbavit krále trůnu. Jeden tvrdil, že zná otroka, který je ochoten za cenu svobody Kotana zabít. Jiný by podplatil stráže, aby umožnily Ludonovým lidem nerušený vstup do paláce.

Když Pansat vešel do králova sídla, překvapil jej bojový ryk v hodovní síni. Otočil se a spěchal k Ludonovi.

„Co se děje, Pansate?“ nechápal velekněz. „Pronásledují tě snad démoni?“

„Zatímco jsme se radili, přihodila se spousta věcí! Kotan je mrtev a Mosar uprchl. Jeho věrní bojují se strážemi. Nikdo jim nevelí, zatímco stráže vede Jadon. Něco málo jsem se dověděl od vyděšených otroků, kteří se dali na útěk, sotva bitka začala. Jeden z nich mi prozradil, že krále zabil Bulot a pak se svým otcem opustil palác.“

„Jadon,“ zamumlal velekněz. „Ti blázni ho ještě udělají králem, pokud si nepospíšíme. Vrať se do města, Pansate, a všude rozhlašuj, že Jadon zavraždil krále a chce Olou připravit o trůn! Mluv o tom, jak škodil kněžím a oltáře naházel do řeky! Vyzvi bojovníky k útoku! Zaveď je do chrámu tajnou cestou, kterou znají jen služebníci Jadbenovi! Musíme zaútočit dřív, než se dovědí, jak to bylo. Spěchej, Pansate!“

Ve dveřích jej však ještě zastavil. „Počkej!“ zvolal. „Slyšel jsi něco o cizince, kterou Jadon ukradl z chrámu gryfů?“

„Jen tolik, že ji přivedl do paláce a hrozil kněžím násilím, nenechajíli ho projít,“ odpověděl Pansat. „Řekli mi to sami, ale kde je cizinka ukryta, nevěděli.“

„Kotan poručil, aby ji odvedli do Zapovězené zahrady,“ zabručel Ludon. „Tam ji jistě najdeme! A teď, Pansate, běž a udělej, co jsem ti uložil!“

Na chodbě před Ludonovým pokojem stál maskovaný kněz a tiskl tvář ke stěně. Musel slyšet každé slovo! Jakmile Pansat vyšel ven, skryl se ve stínu. Pansat jej přehlédl, neboť spěchal k tajné chodbě, vedoucí z chrámu do města. A už vůbec netušil, že kněz sleduje každý jeho krok.

Tajná chodba.

Překvapený gryf zlostně zařval, sotva se Tarzanovo tělo protáhlo otvorem, oddělujícím nádrž od jezera. Tarzan se usmál, neboť svému pronásledovateli konečně unikl. Pak si ale uvědomil, jaké nebezpečí hrozí jeho ženě, a úsměv z tváře byl rázem ten tam. Musí se co nejrychleji vrátit do komnaty v chrámu gryfů, kde ji slyšel mluvit! Jak se tam však dostat? V měsíčním světle viděl útesy, vystupující z vody a končící kdesi daleko za chrámem a palácem – útesy, které jej dělily od milované bytosti.

Pňplaval blíž a snažil se najít místo, kudy by vyšplhal vzhůru. Stěny však byly příliš hladké. Ve skále objevil několik výstupků, vedoucích do jeskyní, leč ani na jeden nedosáhl. Náhle spatřil přímo před sebou jakýsi otvor. Několika ráznými tempy k němu ihned zamířil. Těsně pod ním se zastavil a pečlivě jej prohlédl. Sluj byla patrně prázdná.

Neváhal a vytáhl se nahoru. Před ním se rozevřela chodba, kam ještě do vzdálenosti několika kroků pronikalo matné měsíční světlo. Vyrazil vpřed. Štola se postupně stáčela směrem, souběžným se skalisky. Byla spoře ozářena malými svítilnami, rozvěšenými po stěnách. Do skály byla proražena řada postranních vchodů, z nichž se tu a tam ozýval zvuk, připomínající oddechování spáče. Patrně to byli kněží, kteří tu odpočívali.

Zdálo se, že projít celý koridor bez úhony bude sotva možné. Tiše se plížil k nejbližšímu otvoru. Jako Numa, slídící po kořisti, nahlédl dovnitř, aby vzápětí vešel. Místností zaznělo slabé zachroptění a pak znovu zavládlo ticho. A po chvíli již odtud vycházel kněz s maskou, jenž se vydal potemnělou chodbou.

Právě se chystal zabočit, když vtom jeho pozornost upoutaly hlasy v přilehlé komnatě. Na okamžik zůstal stát a přitiskl ucho ke stěně. Z komnaty kdosi vyšel, takže uskočil na poslední chvíli. Vyčkal, až neznámý – jímž nebyl nikdo jiný než Pansat – bude o poznání před ním, a pak jej tiše následoval.

Pansat zvolna kráčel tunelem, poté sňal ze zdi lampičku a vstoupil do jednoho z postranních vchodů. Jeho pronásledovatel nahlédl dovnitř. Spatřil schodiště, podobné těm, jaká používají Wazdonové. Přesvědčiv se, že sledovaný o něm nemá nejmenší tušení, pokračoval v cestě za ním. Chodba byla úzká a nepříliš vysoká, takže dospělý muž se jí sotva protáhl. Křížilo se tu několikero schodišť, sestupujících stále níž.

Pansat se náhle zastavil, odložil svítilnu a počal odvalovat kamení před nevelkým otvorem. Když byl hotov, prolezl na druhou stranu a zmizel knězi, ukrytému ve stínu, z očí. Nepravý služebník Jadbenův učinil totéž a ocitl se v další štole, vedoucí k vrcholku skaliska. Její ústí se nacházelo poblíž jakési budovy. Dorazil k ní právě v okamžiku, kdy Pansat zahýbal za roh.

Tarzan se rozhlédl kolem. Byl spokojen – nad ním se k obloze tyčily bílé stěny paláce. Čas, který věnoval špehování neznámého, a zároveň tak objevil tajnou chodbu, nepokládal za ztracený, jakkoli ho zdržel od původního záměru. Znalost podzemního tunelu mu mohla naopak jen prospět! Od chvíle, kdy zaslechl rozhovor onoho muže s veleknězem, hloubal o nové vzniklé situaci a posléze pojal plán. Kdyby se sám postavil přesile nedůvěřivých a polodivokých nepřátel, neměl by naději. Musí mezi nimi získat spojence, a to co nejdříve!

Zamířil k paláci, rozhodnut prohledat tu každý kout. Bez obtíží prošel kolem stráží u brány – kněžský šat jej zbavil jakéhokoli podezření. Když se blížil k hlídkujícím bojovníkům, sepjal ruce za zády a doufal, že si nevšimnou jeho nohou, jimiž se od nich tolik lišil. Nevěnovali mu sebemenší pozornost, a tak se snadno dostal dovnitř.

Jeho cílem byla Zapovězená zahrada. Pro jistotu zvolil cestu přes zeď. Nádherný park byl prázdný. Po té, kterou hledal, nebylo nikde ani památky. Že ji sem odvedli, věděl z rozhovoru Pansata s veleknězem. Byl přesvědčen, že nejvyšší kněz neměl čas dopravit ji jinam.

Zahrada sloužila toliko princezně a její služebné, takže Jane sem mohla být vpuštěna jen na příkaz Kotanův. Snad svou ženu najde v některé z komnat. Podél zdi došel až k místu, kde tato přiléhala k paláci. Překvapilo jej, že vchod není střežen. Vtom zevnitř zaslechl vzrušené hlasy. Ihned zamířil tím směrem, spěšně míjeje jednotlivé chodby a místnosti.

Konečně stanul před závěsem, který ho dělil od komnaty, odkud hlasy vycházely. Rozhrnul jej a nahlédl dovnitř. Spatřil dvě ženy, zápasící s hodonským válečníkem. První byla Kotanova dcera, druhá Penetlí. Ve chvíli, kdy vstoupil, srazil bojovník princeznu k zemi, a uchopiv její služebnou za vlasy, vytáhl dýku a rozpřáhl se k ráně.

Falešný kněz strhl masku, skočil po násilníkovi a vší silou jej udeřil pěstí. Muž klesl na podlahu bez známky života. V tom momentě obě ženy poznaly Tarzana. Penetlí poklekla na kolena, ale Tarzan ji vyzval, aby neprodleně vstala. Neměl čas poslouchat její díkůvzdání či odpovídat na všetečné otázky.

„Řekněte mi,“ zvolal, „kde je žena mé rasy, kterou Jadon odvedl z chrámu!“

„Před chvílí tu ještě byla,“ potvrdila Oloa. „Mosar, otec toho tady,“ a ukázala na mrtvolu, ji odtud odvlekl.“

„Kam?“ naléhal Tarzan. „Rychle! Kterým směrem šli?“

„Tudy,“ ukázala Penetlí na dveře, jimiž vetřelec s Jane unikl. „Chtěli unést princeznu i krásnou cizinku do Tuluru, Mosarova města u Temného jezera.“

„Půjdu ji hledat,“ pravil Tarzan. „Je to má žena. Zůstanuli naživu, vrátím se, abych tě osvobodil a odvedl zpět k Omatovi.“

Než mohla odpovědět, zmizel za závěsem. Chodba, kterou běžel, byla ponořena do přítmí a jako všechny ostatní měla spoustu zatáček a ohybů. Končila na nádvoří, plném bojovníků. Byli to strážci, kteří se tu shromáždili, aby vypomohli v krvavé třenici, jež vypukla v hodovní síni. Sotva zahlédli Tarzana, který zapomněl v princeznině komnatě škrabošku, dali se do křiku.

„Rouhač! Znesvětitel chrámu!“ volali jeden přes druhého. Tu i tam se ozval výkřik „DorulOtho!“, svědčící o tom, že někteří dosud věřili v Tarzanův božský původ.

Projít nádvořím s pouhým nožem, tváří v tvář zástupu rozvášněných divochů, bylo nemyslitelné. Je třeba použít lsti, a to hned! Mohl se sice vrátit, ale tím by ztratil čas, potřebný k pronásledování únosce své ženy.

„Zadržte!“ zvolal a natáhl ruku před sebe. „Jsem DorulOtho a přicházím s poselstvím od Jadona, který se z vůle Jadbenovy stane vaším králem, neboť Kotan je mrtev. Ludon, nejvyšší z kněží, chce obsadit palác a pobít jeho stráž, aby na trůn dosadil Mosara, který mu oddaně slouží. Je nutno okamžitě zabránit zrádcům, aby vnikli do paláce tajným vchodem a povraždili Jadona a jeho věrné!“

Chvíli váhali. Konečně jeden z nich promluvil.

„Kdo zaručí,“ řekl, „že nás nechceš oklamat a odvést pryč, abychom se nedostali do hodovní síně? Což když zatím Jadon prohraje?“

„Zaručím se vám svým životem,“ přislíbil Tarzan. „Pokud zjistíte, že jsem nemluvil pravdu, je vás dost na to, abyste mě potrestali. Ale teď už pojďte! Nemůžeme ztrácet čas! Kněží ve městě již shromažďují bojovníky!“

A nečekaje na odpověď, vyrazil k bráně na opačné straně nádvoří. Muži následovali jeho příkladu. Byl pro ně polobohem a o ničem víc nyní neuvažovali. Vedl je až k budově, u níž ústila Ludonova tajná chodba, spojující chrám s palácem. Ledva zabočili za roh, spatřili zástup válečníků ve službách velekněze.

„Měl jsi pravdu, cizinče,“ pronesl náčelník, kráčející po Tarzanově boku, Jsou tu bojovníci i kněží, jak jsi říkal.“

„A nyní, když jsem splnil svůj slib,“ obrátil se k němu Tarzan, „musím se vydat za Mosarem, který mi velmi ublížil. Řekni Jadonovi, že DorulOtho je na jeho straně a že to byl on, kdo vám prozradil Ludonův plán na dobytí paláce.“

„Nezapomenu na to,“ přisvědčil náčelník. „Jdi svou cestou. Je nás dost, abychom ztrestali zrádce!“

„Pověz mi,“ dodal ještě Tarzan, „jak najdu město Tulur?“

„Leží na jižním břehu jezera pod Alurem,“ odtušil Hodon. „To jezero se jmenuje Jadinlul.“

Válečníci vykročili vstříc svým věrolomným soukmenovcům. Ti se zřejmě domnívali, že přichází posila, a tak nekladli odpor. Náčelník zavelel k útoku, jeho bojovníci odpověděli bujarým pokřikem a vyrazili proti povstalcům.

Nemaje již nejmenších pochyb o tom, že Ludonův plán je zmařen, zabočil Tarzan do postranní uličky – hledat cestu, vedoucí do města Tuluru.

Po Jad bal lulu.

Když Mosar vlekl Jane Claytonovou z Kotanova paláce, bránila se ze všech sil. Snažil se ji přimět, aby šla dobrovolně, leč bezvýsledně. Musel ji nést a nakonec jí i svázat ruce, aby se nevzpou zela. Konečně dorazil k místu, kde již čekali jeho bojovníci. Zajatkyni svěřil dvěma z nich. Společně pak opustili město a zamířili k pláním Jadbenlulu. Dva válečníci nesli spoutanou Jane Claytonovou.

Na břehu široké řeky je očekávalo několik kanoí, vyzdobených obrazci šelem a ptáků v pestrých barvách. Na Mosarův pokyn uložili muži zajatkyni na záď jedné z nich, sami zasedli k pádlům a odrazili od břehu.

„Poslyš, krásná ženo,“ oslovil vězeňkyni Mosar, „buďme přáteli, a nic se ti nestane! Mosar dovede být laskavý, budešli mu po vůli.“

Vyňal jí roubík z úst a uvolnil pouta na rukou. Věděl, že neuprchne – vždyť všude kolem byli jeho lidé! A pak – voda byla jistějším žalářem než sebepevnější mříže!

Lodice brázdily hladinu, hnány pravidelnými záběry pádel. Míjely zátoky a ohyby, jimiž se řeka proplétala k rozlehlým vodním plochám a bažinám na jihu. Bojovníci klečeli na kolenou, tváře obrácené k přídi. V poslední kanoi polehával Mosar, hlavu opřenu o rameno, a pokoušel se klímat. Tak pluli podél zelených břehů, tu za svitu měsíce, tam ve stínu stromů, sklánějících své koruny nad stříbropěnnou hladinu. Řeka se záhy změnila v jezero, končící kdesi v nedohlednu.

Jane Claytonová seděla na zádi Mosarovy kanoe. V poslední době si již na zajetí zvykla. Nejinak tomu bylo od chvíle, kdy kapitán Fritz Schneider s domorodými vojáky německé armády vtrhl na farmu Greystokových, vyplenil bungalov, pobil Wazirie a ji samotnou unesl. Za to, že všechny útrapy přežila bez úhony, děkovala milosrdnému osudu.

Na německém velitelství ji drželi jako rukojmí. Tehdy s ní zacházeli slušně, avšak sotva Němci počali ve válce o Východní Afriku prohrávat, rozhodli se odvézt ji hloub do vnitrozemí. Nešlo o víc než o odplatu, neboť sama o sobě pro ně byla osobou zcela bezvýznamnou. Nenáviděli jejího muže, který jim způsobil mnoho nesnází. Kladli mu za vinu smrt nejednoho důstojníka. Věděli, že znalosti džungle využívá ve prospěch Britů.

Tarzan splácel úskok úskokem a krutost krutostí. Proto se nepřátelé rozhodli k akci. Zničili mu dům, povraždili služebnictvo a Jane odvlekli. Vše pak nastražili tak, jako by s ostatními uhořela. Svého činu nejednou litovali, neboť Tarzanova pomsta byla strašná.

Když se britské jednotky blížily, odeslali Němci zajatkyni kamsi do nitra Afriky v doprovodu Schneiderova zástupce, poručíka Ericha Obergatze. Ten byl posledním, kdo dosud unikal Tarzanovu trestu.

Dlouho věznil Jane v černošské osadě, jejíž stařešina se nelítostných bělochů bál. Jakkoli neměla na růžích ustláno, nadutý Prus si vyléval zlost většinou na bezbranných vesničanech či vlastních podřízených. Měl neustálé rozmíšky s místními náčelníky, které zpravidla řešil bezohledností a násilím. A ve své pýše ani nepozoroval, co bylo Jane dávno jasné – domorodí vojáci počali sympatizovat se zdejšími obyvateli, jejichž trpělivost byla u konce. Situace se podobala sudu střelného prachu, jemuž k výbuchu stačila poslední jiskra.

A skutečně k výbuchu došlo – náhodou a zcela nečekaně. Do vesnice se vrátil domorodec, který zběhl z německé armády. Znavený a rozedraný, dovlekl se jednoho pozdního odpoledne do osady, a než poručík zjistil, oč jde, vědělo celé okolí, že německá vojska v Africe jsou na pokraji porážky. Domorodí vojáci si záhy uvědomili, že moc, která je ovládala, již neexistuje a slíbený žold je v nenávratnu. Obergatz teď pro ně nebyl nikým jiným než nenáviděným cizincem. Jeho osud by byl brzy zpečetěn, nebýt jakési ženy, která byla Jane nakloněna a prozradila jí plány vesničanů, neboť se o ni bála.

„Přou se o to, komu budeš sloužit,“ oznámila lady Greystokové.

„A kdy přijdou?“ ptala se Jane. „Mluvili o tom?“

„Dnes v noci,“ odpověděla černoška. „Bojí se bílého muže. Přepadnou jej a zabijí, až bude spát!“

Jane ženě poděkovala a poslala ji pryč, aby neupadla v podezření u svých soukmenovců. Pak se vydala do poručíkova stanu. Dosud nikdy sem nevstoupila, a tak ho její příchod očividně překvapil. Když mu vše vypověděla, vybuchl hněvem, ale Jane jej rázně umlčela.

„Nedivte se,“ pravila. „To, že vás ti lidé nenávidí, jste si zavinil sám. Ať už je zpráva o porážkách vašeho vojska pravdivá, či ne, domorodci jí věří, a vám nezbývá než uprchnout. Nepodaříli se nám nepozorovaně zmizet, jsme do rána po smrti. A jestli na ně teď udeříte, dojde k tomu ještě dřív. To je vše.“

„Je to opravdu tak zlé?“ tázal se poručík, tentokrát již zaraženě.

„Je to tak, jak jsem řekla,“ potvrdila Jane. „Přijdou v noci a zabijí vás, jakmile usnete. Dejte mi pistoli, pušku a náboje. Budeme předstírat, že jdeme do džungle lovit. Nebude to ostatně poprvé! Možná jim bude divné, že vás doprovázím, ale jiného nezbývá. Nesnažte se měnit své chování! Bylo by to podezřelé! Půjdeli vše hladce, unikneme! Nejprve ale přísahejte, že mi neublížíte! Jinak vás předám náčelníkovi a sama si vpálím kulku do hlavy!“

„Přísahám,“ odvětil poručík. „Ve jménu Boha a císaře, slibuji, že se vás ani nedotknu.“

„Dobrá tedy,“ svolila Jane. „Domluvme se, že si budeme pomáhat, dokud se nedostaneme k bílým lidem. Neočekávejte však ode mě úctu či náklonnost. Jsem tonoucím a vy stéblem. Pamatujte na to!“

Jestliže měl Obergatz dosud nějaké pochyby o vážnosti ženiných úmyslů, tón jejího hlasu jej dostatečně přesvědčil. Vzal tedy pistole, pušky a zásobu střeliva pro oba. Svým obvyklým nevybíravým způsobem zavolal sluhy a oznámil jim, že on a bílá kali odcházejí do lesa na lov. Nadháněče poslal na sever, zatímco nosičům nařídil, aby se vydali na východ a vyčkali u brodu. Černoši se odporoučeli ve zjevně dobrém rozmaru.

„Ti mizerové si myslí, že jde o vtip,“ zavrčel poručík. „Že jim něco ulovím, a oni pak uloví mě!“

Jakmile nosiči zmizeli v džungli, vyrazili uprchlíci v jejich stopách. Nikdo se je nesnažil zadržet. Domorodci usoudili, že nebude na škodu, přinesouli jim běloši před smrtí ještě nějaký úlovek.

Krátce za vesnicí Obergatz zabočil jižním směrem. Spěchali, aby byli co nejdále od osady, než se setmí. Znali zvyky místních obyvatel a věděli, že ti je v noci pronásledovat nebudou, neboť měli strach ze lvů, kteří se v tu dobu vydávali na lov.

A tak započala nekonečná pouť za strastiplných dnů a děsivých nocí, kdy byli vystaveni nejrůznějším nástrahám a nebezpečím. Východní pobřeží bylo odtud nejblíže, leč Obergatz se obával, že padne do rukou Britům, a proto se chtěl území, které měli pod kontrolou, raději vyhnout. Měl v úmyslu dospět do Jižní Afriky na území obývané Búry, od kterých očekával, že mu pomohou vrátit se do Německa.

Přešli vyprahlou poušť, kde rostly toliko trnité křoviny, přebrodili močály a vstoupili do tajuplného Paluldonu. Naštěstí sem dorazili ještě před obdobím dešťů, kdy se bažiny rozvodní a dostat se přes ně je zcela vyloučeno. Toto období trvá vždy několik týdnů, a tak oběma uprchlíkům tentokrát opravdu přálo štěstí.

Sucho způsobilo, že zvěř opustila tato nehostinná místa a uchýlila se na jižní stranu Paluldonu. Putovali lučinami do údolí JadbenOtho, kde nejmohutnější z řek svádí horské prameny do Velkého jezera, na jehož severním břehu leží Město Světla.

Když sešli z hor, narazili na skupinu hodonských lovců. Jane byla zajata a odvlečena do Aluru. Od té chvíle Němce neviděla, ani o něm neslyšela. Neměla tušení, zda v téhle divočině zahynul, či došel do Jižní Afriky. A nyní se ocitla ve spárech nového věznitele, jednoho z nejkrutějších paluldonských náčelníků!

Seděla v lodi, obklopena nepřáteli. Mosar ležel na přídi a hlasitě spal. Pobřeží se právě stáčelo na jih, když se půvabná zajatkyně znenadání převalila přes bok kanoe do chladných vln jezera. Nikdo si toho nevšiml. Nechala se unášet slabým proudem, držíc ústa nad vodou, dokud jí lodice nezmizela z dohledu. Pak počala plavat ke břehu. Ač sama a neozbrojena, ztracená v kraji předvěkých ještěrů a podivných domorodců, pocítila poprvé po dlouhých měsících úlevu. Byla volná!

I kdyby ji vzápětí stihla smrt, zemřela by alespoň na svobodě. V žilách se jí znovu rozproudila krev. Stěží potlačila radostný výkřik, sotva vystoupila z vody. Před ní se prostíral temný prales, z jehož hloubi se ozývaly nejrůznější zvuky – šumot listí a skřípot větví, řev divoké kočky a houkání sýčka. Nespoutaný život, jehož se stala součástí!

Vzpomněla si na Tarzana a pochopila, co pro něho džungle znamená. I ona cítila podivné vzrušení. Kdyby tu tak byl s ní! Jak by byla šťastná! Okázalost měst, blahobyt a pohodlí – to vše nebylo ničím proti volnosti a drsné kráse pralesa!

Kdesi ve tmě nedaleko odtud zařval lev. Zamrazilo ji a vlasy se jí naježily – leč nebyl to strach. Jen vědomí, že nablízku je odvěký nepřítel – nic víc. Zvolna kráčela k lesu. Lev se znovu ozval – tentokrát ještě blíž. Natáhla se po nejnižší větvi a vyšplhala do bezpečí na stromě. Dlouhá a svízelná cesta dokonale posílila její svaly i nervy. Vyhledala příhodné místo – tak jak ji to naučil Tarzan – a připravila se ke spánku. Bylo jí chladno a cítila se nepohodlně, nicméně brzy usnula – znavená, leč s novou nadějí.

Spala dlouho. Konečně ji probudil sluneční žár. Únava i chlad pominuly. Byla šťastná. Vstala a protáhla se. Její štíhlá postava zářila ve slunečních paprscích, probleskujících listovím. Pozorně se rozhlédla a naslouchala, neníli nablízku nepřítel – šelma, či člověk. Když se přesvědčila, že je kolem klid, spustila se na zem. Chtěla se vykoupat, ale jezero bylo příliš daleko od útočiště v koruně. A pak – nevěděla, co se v jeho okolí skrývá.

Bloudila pralesem, hledajíc něco k snědku. Našla ovoce, kterého byl všude dostatek. Najedla se a odpočinula si. Svoboda byla pro ni něčím natolik novým a opojným, že dosud neuvažovala, co dál. Problémy civilizovaných lidí jí připadaly vzdálené a nicotné. Kdyby tu tak mohla žít v klidu a míru! Žít a čekat – čekat na něhol Neníli mrtev, jistě ji najde! Kéž žije! Musí žít! A neli, nezáleží na tom, co bude. Pak by nezbylo než trpělivě vyčkat konce…

Zabrána do myšlenek, došla k průzračnému potoku. Napila se a osvěžila. Bylo to tiché a malebné místo, které si od první chvíle zamilovala.

Dno říčky bylo plné třpytivých kamínků, podobných střepům skla. Sesbírala jich několik, a když je prohlížela, všimla si, že jí z dlaně vytékají krůpěje krve. Způsobil to jeden z úlomků, ostrý jako čepelka. Zaradovala se. Díky Bohu! Konečně si zhotoví zbraň a nástroje! S nimi půjde vše snáz!

Pustila se do sbírání dalších odštěpků, ukládajíc je do váčku. Některé připomínaly primitivní nůž, jiné bylo možno použit na konec kopí a nejmenší jako ostří šípů.

Rozhodla se, že nejprve zhotoví oštěp. Vyhledala jeden z vhodných kamínků a zároveň uřízla mladý stromek. Tloušťkou kmene se podobal kopím, jaká nosívali Waziriové. Vzpomněla si, jak často domorodce pozorovala, když své oštěpy vyráběli, i na to, jak ji pak učili s touto zbraní zacházet. Znala i houževnaté traviny, pevnější než provazy. Utrhla několik stvolů a pak se dala do práce, prozpěvujíc si bezděky jakýsi popěvek. Usmála se – poprvé po dlouhých měsících! „Cítím,“ vydechla, „že John je nablízku. Můj John… můj Tarzan!“ Upravila hrot na patřičnou délku, zbavila budoucí kopí drobných větviček a listů a pečlivě je vyhladila. Pak k němu za pomoci trávy připevnila ostří a omočila je v potoce. Oštěp byl hotov! Nepříliš vzhledný, nicméně nejlepší, jaký v tak krátké době byla schopna vytvořit. Příští bude jistě dokonalejší! Takový, že by na něj byli pyšní i sami Waziriové!

Lví jáma v Tuluru.

Ač Tarzan pečlivě pátral v okolí města až do rozbřesku, stopu po své ženě nenašel. Slabý vítr, vanoucí z hor, donesl sem nejrůznější výpary, ale žádný nepatřil té, kterou hledal. Patrně Jane odvlekli někam jinam. Nakonec objevil šlépěje, mířící k řece – snad patřily únoscům. Vedly z Aluru na jihovýchod – tedy směrem k Mosarovu městu. Vydal se proto po stopě k Jadbenlulu, kde Mosara jeho bojovníci nasedli do kanoí. Na břehu ještě několik plavidel zůstalo. Bez váhání jedno z nich použil.

Svítalo, když odrazil od mělčiny, mocně zabíraje pádlem. Řeka se všelijak klikatila, aby se posléze rozlila do jezera Jadinlul. V jednu chvíli míjel strom, na kterém spala jeho žena. Snad kdyby tehdy zavál příznivý vítr, mohli se spolu seskat, leč osud tomu nechtěl. Kanoe proplula kolem, aniž by syn divočiny cokoli tušil…

Mosar zaznamenal ztrátu bílé krasavice teprve krátce před vyloděním v rodném Tuluru. Protože žádný z válečníků si nepamatoval, kdy viděl zajatkyni naposledy, nebylo snadné zjistit, kde zmizela. Snad někde u ústí Jadballulu, Zlaté řeky. Mosar se velmi rozlítil, ale mlčel, neboť si byl vědom, že útěk zajatkyně zavinil především on sám. Byl by se nejraději vrátil, ale obával se pronásledovatelů, které mohl vyslat Jadon či nejvyšší kněz. Věděl, že ani jeden z nich by s ním neměl žádné slitování. Rovněž se neopovážil otočit zpět některou ze svých lodic, aby tím neoslabil počet bojovníků.

Když plavidla dorazila ke břehu na kraji města, slunce již svými paprsky zlatilo bílé věže Tuluru. Jakmile se Mosar ocitl za městskými hradbami, obklopen ozbrojeným doprovodem, dodal si znovu odvahy. Ihned vyslal tři kanoe, aby pátraly po Jane Claytonové. Bojovníci se měli vrátit až k Aluru a zjistit, co se přihodilo Bulotovi, který se kdesi opozdil a nestihl otcův odjezd. Ve skutečnosti měl však starý náčelník mnohem větší strach o sebe než o svého syna.

Kanoe právě míjely zalesněný výběžek, vzdálený asi míli od přístavu, když členové posádky spatřili na břehu dva kněze, vytahující na pevnou zem plavidlo. Nejprve se domnívali, že patří k Ludonově trestné výpravě, ale pak si uvědomili, že služebníci Jadbenovi se boji vždy vyhýbali. Důvod tedy musí být jiný!

Přirazili ke břehu, aby se kněží zeptali, co je sem přivádí. Sotva zahlédli cizí válečníky, dali oba muži pokynem ruky najevo, že nemají nepřátelské úmysly. Na dotaz, zda jsou sami, pokývali souhlasně hlavou. Velitel Mosarových bojovníků je vyzval, aby přistoupili blíž.

„Co děláte v kraji Mosarově, tak daleko od rodného města?“ vyzvídal.

„Přinášíme poselství od velekněze Ludona,“ vysvětlil první kněz.

„Je to poselství mírové, či válečné?“ pokračoval vůdce ve výslechu.

„Přinášíme mír,“ odpověděl modlář.

„Neposílá Ludon za vámi bojovníky?“ zněla další otázka.

„Jsme sami,“ ujišťoval kněz. „Nikdo kromě Ludona neví, že jsme tady.“

„Jděte tedy svou cestou,“ pokynul jim velitel.

Vtom jeden z chrámových hodnostářů ukázal kamsi na obzor, k místu, kde se řeka vlévá do jezera.

„Co je to?“ vykřikl.

Všichni pohlédli tím směrem. Spatřili osamělého muže, jak usilovně pádluje, míře k Jadinlulu. V příští chvíli naskákali do houští.

„To je ten strašlivý tvor, který si říká DorulOtho!“ zvolal jeden z kněží. „Poznal bych ho i na větší dálku!“

„Máš pravdu,“ potvrdil válečník, který viděl Tarzana v Kotanově paláci. „Je to skutečně on! Nazývají ho také Tarzan jadguru.“

„Pospěšte!“ vyzval modloslužebníky velitel vojáků. „Jste dva a máte lehkou loď. Do Tuluru se dostanete dřív než on. Varujte Mosara, že přijíždí!“

Kněží se zdráhali, neboť neměli sebemenší chuti setkat se s hrozným cizincem, leč bojovník trval na svém. Nakonec uposlechli jen pod pohrůžkou násilí. Jejich lodice byla spuštěna na vodu a oba přinuceni nasednout. Neměli na vybranou. Jedinou zárukou bezpečí bylo město Tulur, a tak k němu neprodleně zamířili, mocně se rozmachujíce pádly.

Vojáci se zatím znovu skryli v houštině. Kdyby se s nimi Tarzan pustil do boje, nezmohl by nic – bylo jich příliš mnoho. Ale ani Tulurským se do šarvátky s bílým obrem nechtělo. Byli sem vysláni proto, aby pátrali po uprchlé zajatkyni, a ne aby bojovali proti cizinci, o jehož síle tolik slyšeli. Nač se mu tedy stavět do cesty?

Pokud je Tarzan zpozoroval, nedal to nijak najevo. Dál klidně plul směrem k městu. A nezrychlil ani tehdy, když spatřil oba kněze.

Jakmile jejich kanoe přirazila ke břehu, kněží vyskočili na pevninu a rozběhli se k bráně paláce, nepřestávajíce se ohlížet. Tady oznámili strážím, že se blíží Tarzan jadguru. Ihned byli odvedeni k náčelníkovi, jehož komnata se v mnohém podobala trůnnímu sálu v Kotanově paláci.

„Přicházíme od velekněze Ludona,“ hlásil první spiklenec, „který nabízí Mosarovi přátelství. Jadon hromadí vojsko, aby se stal panovníkem. Ve vesnicích Hodonu je ale dost těch, kdo budou poslušní příkazů nejvyššího kněze. Mosar se může stát králem jen s jeho svolením. Chceli zůstat Ludonovým přítelem, musí nám vydat ženu, kterou unesl od princezny Oloy.“

V téže chvíli vstoupil jakýsi bojovník. Byl nanejvýš rozčilen.

„DorulOtho dorazil do Tuluru a chce se setkat s Mosarem,“ oznámil udýchaně.

„DorulOtho!“ opakoval Mosar.

„To ti vzkazuje,“ pokračoval válečník. „Opravdu nevypadá jako obyvatelé Paluldonu! Je to týž muž, o kterém nám vyprávěli bojovníci po návratu z Aluru. Říkají mu Tarzan jadguru. Jedině syn boží by se odvážil sám do Tuluru! Mluví tedy asi pravdu!“

Mosar zjevně zneklidněl. Po chvíli se obrátil ke kněžím.

„Přijmi jej vlídně, Mosare,“ vyzval starce první z nich. „Až se přesvědčí o tvých přátelských úmyslech, přestane být opatrný a budeš s ním moci naložit po svém. Ale chcešli se zavděčit veleknězi, předej mu ho živého!“

Mosar přikývl na znamení, že pochopil.

„Nesmí nás tu vidět,“ upozornil druhý kněz. „Svěř nám odpověď pro Ludona a my odejdeme.“

„Vyřiďte Ludonovi,“ odpověděl náčelník, „že se ztratila. Chtěl jsem ji dovézt do Tuluru, abych ji ukryl před Jadonem, ale v noci uprchla. Vyslal jsem mnoho bojovníků, aby ji vypátrali. Je zvláštní, že jste se s nimi nesetkali.“

„Viděli jsme je,“ opravil jej kněz, „ale o cíli své cesty nám nic neřekli.“

„Je to tak, jak jste slyšeli,“ potvrdil Mosar. „Ujistěte velekněze, že pokud ji najdou, nic se jí nestane. Budu ji pro Ludona střežit. Vzkažte mu, že budeli třeba, pošlu své bojovníky, aby se s ním spojili proti Jadonovi. A teď již jděte, neboť Tarzan jadguru tu bude co nevidět.“

Pak pokynul otrokovi.

„Zaveď kněze do chrámu,“ přikázal, „a požádej nejvyššího kněze Tuluru, aby jim dal najíst. A budouli chtít, mohou se vrátit do Aluru.“

Sotva otrok odvedl hosty, vstoupil Tarzan, doprovázen rozechvělým strážcem. Zdržel se pozdravu i obvyklého znamení, že přichází v míru, a zamířil rovnou k náčelníkovi, který jen s vypětím všech sil přemáhal strach.

„Jsem DorulOtho,“ představil se syn divočiny chladně. „Přicházím pro ženu, kterou jsi odvedl od princezny Oloy.“

Neohroženost, s jakou vešel na půdu nepřátelského města, na bojovníky mocně zapůsobila. Skutečně – kdo jiný než syn Jadbenův by se něčeho takového odvážil? Našel by některý z normálních smrtelníků tolik kuráže a předstoupil před náčelníka s podobným požadavkem, ač je všude kolem tolik ozbrojenců? Nejistě ne!

Mosar ztratil jistotu, zda se mu podaří cizince oklamat předstíráním přátelských úmyslů. Dokonce nabýval pocitu, že syn Jadbenův ví vše. Co když dokáže číst jeho myšlenky a zná pravdu? Náčelník se schoulil do klubíčka.

„Rychle!“ zavelel Tarzan. „Kde je?!“

„Není tu,“ odpověděl Mosar.

„Lžeš!!!“ okřikl jej syn divočiny.

„JadbenOtho je mým svědkem, že v Tuluru není,“ bránil se stařec. „Můžeš prohledat chrám, palác i celé město a nenajdeš ji!“

„A kde tedy je?“ naléhal Tarzan. „Unesl jsi ji z Aluru. Neníli tady, kde potom? Neříkej, že se jí něco stalo!“ A učinil několik kroků dopředu.

Náčelník se roztřásl po celém těle.

„Počkej!“ vykřikl náhle. „Jsili vskutku DorulOtho, víš, že mluvím pravdu. Odvedl jsem tu ženu, abych ji zachránil pro velekněze Ludona. Cestou sem však uprchla. Právě jsem vyslal bojovníky, aby po ní pátrali.“

Cosi v starcově hlasu Tarzana přesvědčovalo, že nelže. Všechno jeho úsilí bylo tedy znovu marné!

„Co tu chtěli Ludonovi kněží?“ udeřil. Zdálo se, že ti dva, kteří tak rychle pádlovali, byli Ludonovými důvěrníky.

„Přišli ze stejného důvodu jako ty,“ odvětil Mosar. „Žádali navrácení ženy, o níž velekněz myslel, že jsem mu ji unesl. Podezírali jste mě oba.“

„Zeptám se kněží!“ rozhodl Tarzan. „Zavolej je!“

Mosar znejistěl, ale nakonec usoudil, že nejdůležitější je jeho vlastní bezpečnost. Raději svede Tarzanův hněv na Ludonovy kněze, než aby mu sám strojil úklady! Bál se pomsty jeho otce, Velkého Boha. V přítomnosti bílého obra se cítil nesvůj. Hledal příležitost, jak se z ní vyvléci, a nyní se konečně naskytla.

„Přivedu je sám, Dorulbene!“ řekl a vyšel ven, aby vzápětí seběhl po schodech do chrámu, který sousedil s palácem. Netrvalo dlouho, a našel tu posly ve společnosti velekněze. Rychle vyřídil Tarzanův vzkaz.

„Co s ním chceš udělat?“ ptal se jeden z modlářů.

„Nechci se s ním vadit,“ pravil náčelník. „Přišel v míru a v míru odejde. Kdo ví, neníli to skutečně DorulOtho?“

„Vím, že není!“ vzkřikl Ludonův důvěrník. „Mám důkaz, že je obyčejným smrtelníkem, který jenom pochází z daleké země. Ludon je ochoten obětovat Jadbenovi vlastní život, pokud se mýlí. Jeli nejvyšší kněz Paluldonu přesvědčen, že ten muž je podvodník, jak bychom mohli my věřit něčemu jinému? Ne, Mosare, netřeba se bát! Je to pouhý cizinec, kterého lze přemoci týmiž zbraněmi, jaké používáme proti nepřátelům. Kdyby Ludon nenařídil, aby byl ponechán naživu, požádal bych tě, abys ho dal zabít. Leč rozkazy Ludonovy jsou jako vůle Jadbenova, a není radno se jim protivit!“

Mosar byl dosud na pochybách a bál se proti záhadnému cizinci cokoli podniknout.

„Je tedy váš,“ rozhodl nakonec. „Naložte s ním, jak vám libo. Co učiníte, je z vůle velekněze Ludona. Já s tím nemám nic společného.“

Kněží se obrátili na svého představeného.

„Co navrhuješ?“ ptali se. „Kdo odhalí podvodníka, dobude cti a slávy!“

„Je tu lví jáma,“ zašeptal velekněz. „Je nyní prázdná. A když v ní může být lev, může v ní být i cizinec! Neníli doopravdy synem božím…“

„Z té neunikne,“ potvrdil Mosar. „Odtamtud se nedostane ani gryf! Ale – nejprve je třeba dostat gryfa do ní!“

Kněží se zamysleli. Po chvíli jeden z nich promluvil.

„To nebude těžké,“ řekl, „pokud použijeme důvtipu, jímž nás obdařil Jadben, a ne síly!“

„Ludon také použil chytrosti – a prohrál,“ namítl Mosar. „Ale to je vaše věc. Dělejte, jak myslíte!“

A po krátké pauze pokračoval..

„Kotan prokazoval cizinci v Aluru nejednu poctu a kněží ho provázeli celým chrámem. Jistě nevzbudí podezření, staneli se tak i zde. Nechť ho velekněz Tuluru pozve k sobě a kněží jej velebí coby Jadbenova syna! A až půjdou kolem lví jámy, uhasí pochodně. Než si cizinec stačí uvědomit, co se děje, kamenná brána se za ním zavře a bude zajat.“

„Ve zdech kolem jámy jsou okna, kudy do ní proniká světlo,“ oponoval velekněz. „I když pochodně zhasnou, bude dole vidět! A cizinec bude moci uprchnout, dřív než se dveře uzavřou!“

„Pošli někoho, ať okna zakryje kožešinami,“ navrhl jeden z hostů.

„To je ono,“ pochválil jej Mosar. Cítil, že zůstane mimo hru. „Bojovníků nebude třeba a kněží sotva vzbudí podezření.“

Náhle je vyrušil sluha, který oznamoval, že DorulOtho ztrácí trpělivost, a pokud náčelník ihned nepřivede kněze z Aluru, dojde si pro ně sám. Mosar potřásl hlavou. Nechápal, kde v sobě cizinec bere takovou odvahu. Zároveň byl rád, že se ničeho nemusí zúčastnit.

Vyšel z chrámu, zatímco za Tarzanem byli vysláni tři starší kněží, aby jej přesvědčili, že věří v jeho božství, a zároveň pozvali k prohlídce svatyně. Služebníci boží z Aluru pak cestou zodpovědí všechny jeho otázky.

Domnívaje se, že v chrámu nebude ohrožen o nic víc než v paláci, přijal Tarzan veleknězovo pozvání. Vstoupil dovnitř a byl uvítán se všemi poctami. Vyptával se hodnostářů z Aluru, ti mu však neřekli více, než co již slyšel od Mosara.

Zamířili ke svatyni, která byla v Tuluru jediná. Na jedné straně stál obětní oltář, na druhé nádrž s vodou. Masky na tvářích modloslužebníků prozrazovaly, že ani zde nebyly kruté obřady ničím neobvyklým.

Kněží vedli Tarzana spletí chodeb a podzemních místností k prostoře, odkud vanul pronikavý lví pach. Zdálo se, že dosáhli svého. Pochodně náhle zhasly a desítky párů bosých nohou se daly na útěk. Za Tarzanem zapadla brána a vzápětí jej obklopila neproniknutelná tma a hrobové ticho.

Bohyně z pralesa.

Jane se podařil první úlovek! Byla na něj patřičně hrdá. Nebyla to žádná šelma, jen zajíc – ale i tak z něho měla nevýslovnou radost. Konečně nebyla odkázána na ovoce a lesní plody. Uměla si opatřit maso, které dodává sílu a vytrvalost, tolik potřebnou k přežití.

Dalším krokem byl oheň. Syrové maso nedokázala pozřít. Proto uvažovala, jak je upravit. Měla jídlo a chtěla je teplé. Vylezla ke skrýši na stromě a vybrala několik kamenných úlomků, čistých jako křišťál. Pak seskočila na zem a ze suchého listí a trávy postavila malou hranici. Jedné střepiny použila jako lupy. Nastavila ji proti slunci a pohybovala jí tak, aby paprsky dopadaly na ohniště. Čekala, téměř nedýchajíc. Trvalo to nekonečně dlouho! Což se její záměr nezdaří? Konečně se z hromádky zvedl úzký proužek dýmu a vzápětí troud zaplápolal slabým plaménkem. Jane nadšeně zvedla ruce do výše. Měla oheň!

Na hranici nakladla malé a posléze větší haluze. Plamen tiše zapraskal. Byl to ten nejkrásnější zvuk, jaký poslední dobou slyšela! Rychle stáhla zajíce a očistila ho – jak ji to naučil Tarzan. Stačilo opéci jej jako na rožni. Vnitřnosti a kůži zahrabala do země. Chtěla tábořiště uchovat čisté a zároveň nezanechat stopy. Nabodla maso na rovnou větev a otáčela jím nad plamenem, aby se náležitě propeklo. Když byla hotova, vyhoupla se do koruny a nerušeně pojedla. Jako by v ústech nikdy neměla nic chutnějšího!

Láskyplně přejela rukou svůj oštěp. Dodával jí pocitu sebedůvěry a bezpečí, jaký neměla od chvíle, kdy s Obergatzem vystřelili poslední náboj. Na ten den nikdy nezapomene! Zbylou kulkou skolila statného lva, který napadl jejího společníka. Od onoho okamžiku se pušky staly bezcennou přítěží, které se nakonec museli zbavit. Jak mohli přečkat následující cestu bez úhony, nechápala. Pak je přepadli Hodonové a ji odvlekli. Obergatz uprchl – ale bude již zřejmě mrtev, neboť naděje, že beze zbraně zdolal údolí, plné šelem, byla pramalá.

Jane měla nyní stále co na práci. Dny ubíhaly tak rychle, že ani nestihla vše, co měla v úmyslu. Chtěla vybudovat bezpečný úkryt a opatřit si další zbraně – pro lov i vlastní obranu. Věděla, že kromě oštěpu potřebuje také luk a šípy. Budeli to vše mít, snad se dostane k lidem!

Nejprve musí postavit přístřeší, kde bude za noci bezpečněji. Co kdyby ji vyslídil leopard? Pokud právě nesháněla potravu, zabrala příprava dřeva na příbytek většinou celý den. Nařezané kůly vynášela do koruny, kde z nich mezi větvemi postavila jakousi podlahu. Svazovala je stvoly pevných travin, rostoucích hojně podél bystřiny. Pak přidala stěny a střechu, kterou zakryla obrovitými lopuchy. Jak ale vyrobit okna a dveře? Leč i s tímto problémem si mladá žena poradila. Otvory ve stěně byly široké a zamřížované silnými haluzemi, vchod pak úzký a nízký – tak velký, aby jím prolezla po kolenou.

Práce trvala několik dní – ale co v džungli znamená čas? Neustávala. Chtěla být hotova co nejdříve, aby si pak mohla v bezpečí odpočinout. Příbytek byl dokončen za necelý týden. Věnovala mu všechen svůj um a šikovnost. A budeli tu nucena setrvat déle, může jej dále vylepšovat a zdokonalovat.

Během dne se zabývala zvelebováním bydliště či lovem, z něhož ji tu a tam vyrušili lvi. Jak se jí nyní hodilo vše, co ji naučil Tarzan, i zkušenosti, kterých nabyla s Obergatzem!

Noci ve volné džungli, plné tajemných zvuků, se zdály nekonečné a tísnivé. Jen to, že rychle usínala, činilo je snesitelnějšími. Až teprve první noc, kterou strávila ve svém novém příbytku, byla klidná a bezpečná. Hluk, který sem doléhal, zněl tlumeně a vlny větru, opírající se o stromy, konejšily. Jaký rozdíl proti tomu, když musela bdít a dávat pozor, zda odněkud nehrozí nebezpečí! Tentokrát spala hlubokým spánkem.

Postupně se pouštěla za potravou stále hlouběji do džungle. Zatím lovila jen drobnou zvěř. Přála si polapit antilopu, neboť kromě masa by tak získala i střívko na tětivu a kůži, která by ji chránila před chladem. Často tato plachá zvířata pozorovala a věděla, že přicházejí k potoku nedaleko přístřešku. Rozhodla se, že právě sem se za nimi vydá.

Tiše jako leopard se plížila porostem, dbajíc, aby vítr vál proti ní. Tu a tam se zastavila a nastražila uši. Brzy byla na místě.

Jaké štěstí! K potoku se blížil urostlý samec! Jane se přikradla blíž a skryla se v nedalekém křovisku. Věděla, že musí kopí mrštit vší silou a správným směrem. Chvěla se vzrušením. Odhadla vzdálenost, rozmáchla se a vypustila oštěp. Mířila přesně! Samec se vzepjal a padl jako podtatý. Jane se rozběhla k úlovku.

„Skvělé!“ ozval se náhle za jejími zády mužský hlas plynnou angličtinou. Jane zůstala překvapením stát. Vzápětí se z houštiny vynořila divoce vyhlížející postava. Jane hned poznala, o koho jde, a ustoupila o krok zpět.

„Poručík Obergatz!!!“ vykřikla. „Jste to opravdu vy?“

„Ano,“ potvrdil tázaný. „Nevypadám příliš vábně – ale jsem to já. A co vy? Také jste se změnila, jak vidím.“

Zálibně pohlížel na její oděv ze lví kůže a kovové ozdoby od kněze Ludona. Ani sama králova dcera neměla krásnější!

„Co tu děláte?“ ptala se Jane. „Myslela jsem, že budete dávno mezi civilizovanými lidmi.“

„Bože!“ zvolal. „Nevím, jak je možné, že ještě žiji. Modlil jsem se, abych zemřel, ale osud tomu nechtěl. Není naděje! Jsme odsouzeni zůstat tu nadosmrti. Bažiny! Ty hrozné bažiny! Prošel jsem tenhle kus světa křížem krážem, abych z nich objevil cestu! Nastaly deště, a teď už nikdo neprojde! Všude samé bahno, plné hadů! A ty příšery, které tu žijí! Pronásledují mě ve dne v noci!“

„Jak jste jim unikl?“ chtěla vědět Jane.

„Sám nevím,“ přiznal poručík. „Jen jsem utíkal. Měl jsem hlad a žízeň a celé dny jsem proseděl na stromě. Pak jsem si zhotovil zbraně – kyje a oštěpy – a naučil se s nimi zacházet. Dokonce jsem palicí zabil lva! Žil jsem jako krysa, zahnaná do kouta. Ale – vypravujte o sobě!“

Vypověděla mu v krátkosti svůj příběh. Netoužila po jeho společnosti. Tisíckrát raději zůstane sama! Nikdy jej neměla v lásce, a nyní, kdy jí nemůže pomoci dostat se k lidem, není důvodu s ním setrvávat. A pak – bála se ho a nevěřila mu. Jeho pohled jako by ji varoval.

„Byla jste dlouho v Aluru?“ zeptal se v řeči Paluldonu.

„Vy jste se naučil jejich jazyk?“ podivila se. „Jak?“

„Setkal jsem se s jakýmisi podivnými tvory,“ vysvětloval. „Žijí ve skalách, za nimiž řeka vtéká do močálů. Říkají si Wazhodonové. Jsou hloupí a pověrčiví. Když mě poprvé uviděli a zjistili, že nemám ohon a ani mé ruce a nohy nejsou podobné těm jejich, dostali ze mě strach. Mysleli si, že jsem bůh či démon. Nemohl jsem ani odejít, ani se bránit, a tak jsem se pokusil s nimi sblížit. Nakonec mě dovedli do svého města, které nazývají Bulur. Dali mi najíst a chovali se ke mně velmi uctivě. Když jsem se naučil jejich řeč, snažil jsem se je přesvědčit, že jsem bůh. Podařilo se mi to. Jeden vážený stařec, snad velekněz, snad šaman, na mě počal žárlit. To byl začátek konce. Řekl svým soukmenovcům, že jsemli opravdu bůh, nebudu krvácet z rány. Jedné noci uspořádali slavnost. Hodovali na počest JadbenOtha, svého boha. Když se opili, chtěli mě podrobit kruté zkoušce. Jedna z jejich žen mi o tom pověděla – ne ze soucitu, nýbrž z pouhé zvědavosti. Nechtěla čekat, až zkoušku provedou muži – dychtila znát výsledek hned. Pokusila se mě bodnout nožem, a když jsem jí v tom zabránil, všechno jim vyzvonila. Muži již byli natolik zpití, že bylo zbytečné s nimi vyjednávat. Nezbývalo než uprchnout, nebo se připravit na smrt. Řekl jsem té ženě, že mě tuze rozhněvaly jejich pochyby o mém božství a že je za trest opustím a zanechám osudu. ,Vracím se na nebesa! křičel jsem. Chtěla vidět, jak to provedu, ale namluvil jsem jí, že by ji oslepily plameny, které se mnou stoupají do oblak, a proto musí ihned odejít a vrátit se, až budu vysoko. Silně to na ni zapůsobilo. Sotva se vzdálila, zmizel jsem z Buluru a vyhýbám se mu, seč mohu!“

Zatímco Obergatz vyprávěl, vytáhla Jane z antilopy oštěp a počala ji stahovat. Poručík nejevil nejmenší snahu jí pomoci. Stál opodál a díval se na ni, hladě si bradu. Tvář i tělo měl špinavé. Mimo cárů kolem beder byl zcela nahý, ozbrojen kyjem a nožem, který odcizil v Buluru. Ale mnohem nebezpečnější než obě zbraně připadal Jane jeho pohled.

Práce šla lady Greystokové od ruky. Odřezala kusy, které měla v úmyslu spotřebovat, a pak znovu zvedla zrak na nezvaného hosta.

„Poručíku Obergatzi,“ pravila obřadně, „náhoda tomu chtěla, abychom se znovu setkali. Nehodlám předstírat sympatie či důvěru. Tento kousek světa je můj, neboť jsem jej našla a rozhodla se ho obydlit. Odejděte v míru a nechtě mě tu. Víc od vás nežádám.“

Muž na ni upřel skelný pohled, aby se vzápětí dal do křečovitého smíchu.

„Jít pryč? Nechat vás samotnou?“ volal. „Našel jsem vás. Budeme přáteli! Není tu nikdo jiný než my dva. Nikdo se nedoví, co se s námi stane! Což mohu odejít a nechat vás v tomhle pekle samotnou?“ opakoval.

„Vzpomeňte na svůj slib!“ připomněla mu Jane.

„Slib? Co jsou sliby? Ty se dávají proto, aby se porušily! Tak jsme se to učili! Ne, neodejdu! Zůstanu tady a budu vás chránit!“

„Nepotřebuji vaší ochrany,“ vzpírala se Jane. „Sám jste viděl, jak dokáži zacházet s oštěpem!“

„Ano,“ připustil. „Ale samotnou vás tu nechat nemohu. Jste žena a já císařský důstojník. Je mou povinností vás chránit!“

Následoval další úsměv. „Budeme tu spolu šťastni,“ usoudil.

Jane neskrývala svůj nesouhlas.

„Vy mě nemáte ráda?“ zeptal se. „To je smutné. Ale jednou mě budete milovat!“

Jane odhodila porci masa a chopila se kopí.

„Odejděte!!!“ poručila. „Vše jsme si už řekli. Tohle je moje území a já je budu bránit! Potkámli vás zde ještě jednou, bude to naposledy! Rozumíte?!“

Obergatz se rozzlobil. Zvedl kyj a vykročil jí vstříc.

„Stůjte!“ zadržela jej. „Viděl jste, jak jsem zabila antilopu? A sám jste řekl, že se nikdo nedoví, co se s námi stalo! Mějte to na paměti, než se ke mně přiblížíte!“

Poručík se zastavil a ruka se zbraní mu klesla k tělu.

„Buďme přáteli, lady Greystoková,“ zkusil to znovu mírným tónem. „Můžeme si pomáhat. Slibuji, že vám neublížím!“

„Vzpomeňte si, co vás učili o slibech,“ opáčila výsměšně. „Odcházím. A nesnažte se mě následovat, ani se přiblížit k mému příbytku! Neuposlechneteli, zabiji vás!!!“

Nebylo pochyb, že svá slova myslí smrtelně vážně. Poručík konečně pochopil. Chvíli zůstal bezradně stát, pak se otočil a zmizel mezi stromy.

V nočním tichu.

V Aluru se zatím rozhodovalo o osudu města. Kotanovým věrným, které Tarzan dovedl k východu z tajné chodby, nepřálo štěstí. Kněží je uvítali falešnými lichotkami. Vyzývali je, aby hájili víru svých otců proti rouhačům. Jadon byl líčen jako neznaboh a každého, kdo se k němu připojí, měla stihnout Jadbenova msta. Kněží tvrdili, že Ludon se pouze snaží Jadonovi zabránit, aby se zmocnil trůnu, dokud podle hodonské tradice nebude zvolen nový král.

Mnozí ze strážců paláce se připojili ke svým druhům z města. Sotva kněží zjistili, že Ludonových stoupenců je víc než přívrženců krále, zaveleli k útoku. Mnoho odpůrců bylo pobito, zbytek se zachránil za branou panovníkova sídla. Zatímco královi věrní oznamovali Jadonovi, co se přihodilo, vedli kněží své bojovníky tajnou chodbou do chrámu.

Bitka z hodovní síně se přenesla do ostatních sálů v paláci a skončila porážkou Jadonových protivníků. Jadon se záhy dověděl, co se děje v komnatách princezny Oloy, i o tom, že Tarzan vedl jeho muže proti Ludonovi. Jeho náklonnost k záhadnému cizinci tím ještě vzrostla. Litoval jen, že Tarzan již opustil město.

Svědectví princezny a její služebné potvrdilo, že neznámý je skutečně božského původu. Vojáci věděli, že nyní zápasí ve jménu samotného DorulOtha. Ludona nenáviděli za to, že se k synu božímu zachoval tak podle.

Tarzan byl v té chvíli příliš daleko, než aby mohl Jadonovy sbory burcovat k rozhodnému úderu. Protože neslyšel prosby těch, kteří se k němu modlili, stále nepřicházel. Bojovníkům se zdálo, že jejich počínání nepřeje. Navíc měl Ludon všude své stoupence a příbuzné, a tak se městem počaly šířit pomluvy, namířené proti starému náčelníkovi. Jadon ztrácel jednoho příznivce za druhým. Nakonec chrám zaútočil na palác a jeho obránce přemohl. Ti se dali na ústup – a to znamenalo, že velekněz se stal pánem Paluldonu.

Jadon vzal s sebou princeznu, služebnictvo a dokonce i ženy a děti svých věrných. Opustil Alur a vydal se do svého rodiště. Tady počal okamžitě shromažďovat válečníky, a to nejen z města, ale i z okolních osad. Přidávali se k němu ochotně, neboť se mezi nimi těšil velké oblibě.

Tarzan jadguru zatím ležel ve lví jámě. Tulur křižovali Mosarovi i Ludonovi poslové. Boj o trůn vrcholil. Mosar byl natolik prozíravý, že brzy pochopil, jakou cenu má pro něho záhadný cizinec. Budeli ho mít v rukou, není bez naděje na vítězství! Mnozí z jeho lidí dosud věřili, že bílý obr je skutečně synem Jadbenovým, a tudíž bude třeba jednat s ním mírně a obezřele!

Ludon žádal, aby mu byl Tarzan vydán. Chtěl jej obětovat Velkému Bohu a dokázat tak, že je mocnější než on. Mosar se obával, že velekněz zajatce využije ve svůj prospěch, a proto s jeho vydáním nijak nepospíchal.

Tulurští sice Tarzana uvěznili, ponechali mu však zbraně a mošnu, v níž měl spoustu užitečných věcí – kamenné úlomky na hroty šípů, kusy železa, starý nůž, silnou kostěnou jehlu a pruhy vydělané kůže. Nic zvláštního pro civilizovaného člověka, ale vše velmi potřebné pro obyvatele džungle!

Uvědomiv si, že byl vlákán do pasti, syn divočiny očekával, že bude brzy vypuštěn lev, jehož pach byl cítit všude kolem. Nejprve důkladně prozkoumal své vězení. Všiml si zakrytých oken a zjistil, že kobka je pod chrámovým nádvořím. Okna byla protkána hustým mřížovím, ale i tak bylo mezi závěsy několik míst, kudy viděl ven.

Před ním se modrala hladina jezera Jadinlulu, chráněného horami. Nikde ani stopy po divoších či šelmách. Pravý ráj! Ale i sem jednou přijdou lidé a vše změní! Prastaré stromy budou vykáceny a k azurové obloze vyrazí černý dým z komínů. Na jezero vplují parníky a zabarví je špínou a kalem do hněda. A na březích vyrostou ocelové stožáry a nevzhledná betonová monstra. Dorazí člověk skutečně až sem? Tarzan si přál, aby tomu tak nebylo. Ač lidé pronikli od pólu k pólu, tento zapomenutý svět dosud neobjevili. Byla to vůle boží, že zůstal pro Hodony a Wazdony uchráněn?

Okny dopadalo do místnosti matné světlo, takže si ji Tarzan mohl prohlédnout. Byla poměrně rozlehlá a měla po obou stranách bytelné dveře – širší pro krotitele, užší zřejmě pro lvy. Oboje byly zvenčí patřičně zajištěny. Okna byla malá a plná mříží – tak pevných, že útěk tudy se zdál zhola nemožný. Nicméně Tarzan o něm nepřestal ani na chvíli uvažovat. Vytáhl svůj starý nůž a počal ve zdi kolem tyčí hloubit otvory. Šlo to pomalu, ale syn divočiny zůstával trpělivý.

Každý den ve stejnou dobu se pootevřely menší dveře a čísi ruka vsunula dovnitř jídlo a pití. Zdálo se, že Tulurští s ním mají jiné úmysly než předhodit jej lvům. Ale to bylo Tarzanovi lhostejno – věřil, že než si pro něho přijdou, bude pryč.

Konečně do Tuluru dorazil veleknězův tajemník Pansat. Měl pro Mosara důvěrnou zprávu. Nejvyšší hodnostář rozhodl, že Mosar bude králem, a proto jej zve do Aluru. Pansat požádal o návštěvu zdejšího chrámu, aby vyřídil Ludonovo poselství nejvyššímu knězi Tuluru. Zavřeli se spolu do malé místnosti, při hovoru nikdo nerušil.

„Mosar má být králem,“ šeptal posel. „Ale vládnout chce i Ludon. Mosar chce cizince, který si říká DorulOtho, nechat žít a Ludon ho chce zabít. Teď je řada na tobě, mášli v úmyslu stát se veleknězem Aluru!“

Domluvil a čekal na odpověď. Modloslužebník se nebyl s to vzpamatovat. Stát se veleknězem Aluru! To by znamenalo být prvním mužem v celém Paluldonu! Vždyť moc toho, kdo vedl obětní obřady, přesahovala autoritu samotného krále!

„Jakže?“ nechápal. „Jak bych se jím mohl stát?!“

„Jednoho muže musíš zabít a druhého dostat do Aluru,“ vysvětlil Pansat. Pak se otočil a odešel, neboť věděl, že velekněz rozumí.

Nemýlil se. Starý kněz byl ochoten spáchat jakýkoli zločin, jen aby se stal nejmocnějším hodnostářem v Aluru. Jen nevěděl, koho sprovodit ze světa a koho vydat Ludonovi. Nakonec usoudil, že zabit má být Tarzan a do Aluru odveden Mosar. Věřil, že až vykoná, co mu bylo uloženo, dosedne na stolec velekněze v hlavním městě. Nemohl tušit, že v Aluru již na něho čeká jeho vrah a v chrámové kobce prázdný hrob.

Rozhodnut k činu, vedl skupinu najatých válečníků temnem podzemních chodeb. Byla noc. Na cestu vrahům svítila jediná pochodeň. Blížili se k místu určení, zpytujíce v duchu černé svědomí.

A zatím Tarzan pokračoval v úmorné práci. Vtom jeho citlivé uši zachytily zvuk kroků, znějících z chodby. Blížily se k velkým dveřím. Obvykle je slyšel od malých dvířek, kudy mu strážný podával jídlo. A pak – tentokrát bylo mužů víc a přicházeli v neobvyklou hodinu. To bylo podezřelé! Leč ani tehdy syn divočiny neustal a dál klidně odlamoval zdivo od mříží.

Kroky se před vchodem zastavily. Bylo slyšet jen údery Tarzanovy dýky. Spiklenci se počali tiše radit. Dva měli vyrazit dveře a ostatní ubít zajatce kyji. Bude to však stačit na cizince, opředeného pověstmi o nebývalé síle?

Konečně dal nejvyšší kněz znamení. Dveře vylétly vzhůru a bojovníci vpadli do místnosti, rozhánějíce se palicemi po čemsi temném v rohu pod oknem. Velekněz zažehl pochodeň a ke svému překvapení zjistil, že tu leží jen hromada kostí. Jeden z jeho kumpánů přiskočil k oknu. Mříž byla vyrvána a k okenici byl přivázán provaz.

Ke všem nebezpečím, jimž byla Jane Claytonová v džungli vystavena, přibyla ještě skutečnost, že o ní ví poručík Obergatz. Ani lva, ani leoparda se tak nebála jako tohoto krutého a bezohledného Němce, který v jejích očích ztělesňoval předtuchu čehosi zlého. Jeho podivný rezavý smích jí naháněl hrůzu. Bezstarostnost, s jakou prožila několik posledních dní, navrátila jí duševní klid a rovnováhu, avšak nyní se vždy zachvěla při pouhém pomyšlení na toho člověka. Vyčítala si, že jej nezabila. Zde nebylo třeba podobný čin ospravedlňovat. Poručík Erich Obergatz byl pro ni stejnou hrozbou jako kterákoli šelma.

Té noci se ve svém přístřešku ve větvích necítila tak bezpečně jako jindy a nemohla spát. Sebemenší šelest ji ihned probudil. Vstala a pozorně naslouchala, neníli někdo nablízku. Vtom se pod stromem znovu ozval sotva slyšitelný zvuk. Cítila, jak se kdosi prodírá větvovím. Jeho dech byl stále blíž. Nyní jej zaslechla již téměř u vchodu. Kdo to mohl být?

Klekla si a počala se zvolna plížit vpřed, svírajíc oštěp v pěsti. Ať to byl kdokoli, dělilo ho od ní jen několik kůlů, svázaných k sobě travinami a sloužících jako dveře. Zvedla se a do mezery mezi nimi zasunula špici oštěpu. Příchozí ji musel slyšet, neboť se znenadání vrhl proti překážce. V té chvíli Jane napjala síly a vyrazila kopí z otvoru. Cítila, jak jeho hrot pronikl zmítajícím se tělem. Prudce trhla zbraní zpět. Neznámý vykřikl a zřítil se do porostu, strhávaje s sebou okolní větve.

Byl to Obergatz. Poznala jej podle hlasu. Všude bylo ticho. Což ho zabila? Modlila se, aby se tak stalo. Konečně by se ho zbavila a přestala se bát. Zbytek noci probděla, nemohouc zamhouřit oka. Děsila se chvíle, kdy spatří poručíkovu tvář. Přála si, aby přišel lev a odtáhl mrtvolu do džungle, avšak nikdo se neobjevil. Byla ráda, že Obergatz nežije, ale měla hrůzu z toho, že jej bude muset pohřbít. Snažila se zbavit výčitek a neustále si opakovala, že zabila v sebeobraně. Měla snad na vybranou? Leč byla přece jen ženou, křehkou a citlivou.

Počalo svítat. Slunce zvolna stoupalo nad vzdálené pahorky, lemující jezero Jadinlul. Uvažovala, zda otevřít vchod a podívat se dolů. Musí to přece udělat! Vyrazila kůl, opřený o zátaras, a rozhlédla se. Mimo trávy a květin však neviděla nic. Mrtvola pod stromem rozhodně nebyla!

Slezla opatrně dolů a našla tu kaluž krve a otisky v porostu, vedoucí k jezeru. Nezabila jej tedy?! Cítila lítost a úlevu zároveň. Ale co když se vrátí? Nejprve se chtěla vydat v jeho stopě, ale záhy od té myšlenky upustila – bála se, že jej nalezne někde poblíž mrtvého či raněného. Neměla by sílu jej dobít, ani ošetřovat, nebo dokonce nechat zemřít hlady a žízní! Nejlépe udělá, přestaneli po něm pátrat.

Toho dne jí sebemenší zvuk nedopřál klidu. Ještě včera se jí zdálo, že má nervy ze železa, ale dnes tomu bylo jinak. Snad se do zítřka zotaví – avšak ono místo již nebude nikdy takové jako dřív. Všude kolem cítila hrozbu Obergatzovy pomsty. Klid a mír byly ty tam.

V noci zatarasila a uvázala vchod pevněji než kdy předtím. Ač na smrt unavena, seděla dlouho s očima otevřenýma a zírala do tmy. Viděla před sebou spáleniště bungalovu, zničeného tím, který ji pronásledoval až do této pustiny. Viděla svého muže, který ji možná již nikdy nesevře v náručí. Viděla syna, který se na ni díval rozzářenýma očima, tolik podobnýma otcovým.

Konečně usnula. Jak dlouho spala, nevěděla. Když se probudila, zdálo se jí, že kdosi opět šplhá na strom, prolamuje pod sebou větve. On se vrátil!!! Zamrazilo ji a roztřásla se jako osika. Je to skutečně on? A neli, kdo tedy?! Přikradla se ke vchodu a znovu zasunula oštěp mezi kůly. Ruce se jí chvěly. Čekala, až se ozve výkřik…

Šílenec.

Poslední mříž povolila ve chvíli, kdy Tarzan zaslechl hlahol neznámých mužů za dveřmi. Provaz měl dávno připraven. Připevnil jej k okenici, a než bojovníci ukončili poradu, protáhl se otvorem a zmizel. I když byl venku z vězení, všude kolem byly vysoké zdi, obepínající chrám i palác. A před ním dlouhá alej, vedoucí k bráně, jíž se vcházelo do města.

Tma mu byla na útěku dobrým pomocníkem. Doufal, že se dostane nepozorován nejen z paláce, ale i z města. Vyhneli se strážím u brány, půjde vše snadno. Vykročil sebejistě – v noci mohl být pokládán za Hodona. U brány stálo několik strážců. Byl by jistě prošel, nebýt jakéhosi bojovníka, který právě přibíhal od chrámu a již z dálky volal.. „Nikoho nepouštějte ven! Vězeň ze lví jámy uprchl!“

Vojáci okamžitě zastoupili Tarzanovi cestu a jeden z nich jej poznal.

„Tady je!“ křičel. „Chyťte ho! Stůj, nebo tě zabiji!“

To již přicházeli ostatní. Nespěchali. Báli se cizince rovnou napadnout. Tolik toho slyšeli o jeho síle! Neměli odvahu k boji zblízka. Usoudili, že nejlépe bude srazit protivníka letícím kyjem. Syn divočiny ale dobře znal tuto nebezpečnou zbraň a věděl, čeho je schopna. Ne nadarmo jí Paluldonští dávali přednost před oštěpem! Bylali vržena přesně, dokázala zasáhnout cíl na mnohem větší vzdálenost!

Ještě že se Tarzan naučil, jak obušku čelit. Vše, co pochytil od Tadena a Omata, se mu nyní hodilo. Bylo třeba spojit svaly a mozek. Odrážeje jeden kyj za druhým, snažil se k některému z vrhačů přiblížit. Ti však zůstávali v uctivé vzdálenosti, pokoušejíce se přivolat posily. Tarzan věděl, že než se jim to podaří, musí se dostat odtud. Proto se pustil do boje se zvýšeným úsilím.

Někteří bojovníci se odvážili až k němu, sbírali spadlé palice a vraceli je svým soukmenovcům. Místem se rozléhal dusot bosých nohou a divoký pokřik, jímž si útočníci dodávali kuráže a zároveň se snažili soupeře zastrašit. Tarzan nesměl ztratit ani okamžik. Zdvihl jeden z kyjů, rozmáchl se a srazil jím nejbližšího Hodona k zemi. Druhý vzápětí tasil nůž, ale bílý obr mu sevřel pěst jako do kleští. Zvedl nešťastníka nad hlavu a mrštil jím po jeho spolubojovnících, kteří zděšeně ustoupili. Několika skoky se ocitl u brány. Ze stěny strhl pochodeň a vmetl ji mezi stráže. Kolem se rozhostila tma. Tarzan vyběhl do ulice za palácem a zmizel pronásledovatelům z očí. Slyšel jejich dupot, avšak ten záhy ustal, neboť zahnuli k jezeru.

Cesta zpět do Aluru byla volná. Před sebou měl Tarzan Jadinlul. Věděl, že se musí dostat za jezero. Jaké překážky jej cestou čekají, netušil. Přesto dal přednost souši před vodou. Dříve než se uloží k spánku, musí urazit co největší vzdálenost! Mosar se jistě s porážkou nesmíří a vyšle za uprchlíkem své muže!

Asi po dvou mílích dospěl na kraj lesa. Tady se cítil doma! Tady byl první mezi všemi, ať lezli po zemi, šplhali po stromech, či plazili se v porostu. Na světě nebylo krásnějšího místa! Vzpřímil se, pohodil hlavou a zhluboka se nadechl, nasávaje opojnou vůni džungle. Vyskočil do větví, omámen volností, již tak dlouho postrádal. Ač byla tma a zdejší prales neznal, pohyboval se jistě a bez obav.

Vtom odkudsi zazněl řev krále zvířat – důvěrně známé volání, které v něm zahánělo pocit samoty. Nakonec dorazil k bystřině. Stromy tu rostly daleko od sebe, a tak seskočil na zem a přebrodil na druhou stranu. Tady zůstal stát jako přimrazen. Chřípí se mu neklidně chvělo. Zdálo se, že objevil cosi mnohem důležitějšího než cestu k Aluru. Doběhl k vysokému stromu a zvedl zrak. Vysoko v koruně spatřil obrysy jakéhosi přístřešku. Stěží potlačil výkřik radosti. Vyhoupl se vzhůru. Pocítil prudký nával štěstí, ale i obav. Stál teď přímo před vchodem.

„Jane!!!“ zvolal. „Lásko moje! To jsem já!“

Místo odpovědi slyšel hluboký vzdech a poté pád těla na podlahu. Snažil se prolomit zátaras, ale kůly držely pevně. Vytrhl tedy část stěny a ocitl se uvnitř. Jane tu ležela bez hnutí. Uchopil ji do náručí. Slyšel tikot jejího srdce a tlumený dech. Žije!!!

Sotva se probrala z mrákot, zjistila, že spočívá v objetí dvou obrovských paží a hlavu má položenu na široká ramena. Zpočátku nevěděla, zda to vše není pouhý sen. Pohladila svého zachránce po tváři.

„Johne,“ zašeptala. „Jsi to opravdu ty?!“

Přivinul ji k sobě ještě silněji. „Ano, jsem to já,“ řekl. „Ani mluvit nemohu.“

Usmála se a přitiskla se k němu. „Bůh nás vyslyšel, Tarzane z rodu Opů…“

Chvíli mlčeli. Byli šťastní, že se opět shledali a že jsou živi a zdrávi. Konečně se dali do hovoru. Měli si toho tolik co říci! Ani si nevšimli, že slunce se již vyhouplo nad obzor.

„Kde je Jack?“ zeptala se Jane.

„Nevím,“ přiznal Tarzan. „Naposledy byl na aragonské frontě.“

„Ještě tedy nemůžeme být úplně šťastni,“ povzdechla Jane.

„Ne,“ potvrdil Tarzan. „Ale jsme na tom stejně jako stovky jiných rodičů v Anglii. Měli bychom být na svého syna hrdí!“

Pohodila hlavou. „Chtěla bych ho mít u sebe,“ dodala toužebně.

„Já také,“ přitakal Tarzan. „Však se vrátí! Podle posledních zpráv byl v pořádku. Teď ale musíme myslet na náš návrat. Chceš zůstat na farmě, nebo odjet do Londýna?“

„Jen proto, abych tam počkala na Jacka,“ odpověděla. „Myslím na naši farmu. Ale to je jen sen! Obergatz prošel celou tuhle zemi a neobjevil jediné místo, kudy překročit bažiny!“

„Já nejsem Obergatz,“ usmál se Tarzan. „Dnes si odpočineme a zítra se vydáme na sever. Je to drsný kraj, ale pokud jsme jím prošli jednou, projdeme i podruhé.“

A tak příštího jitra vyrazili do údolí, kraje divokých domorodců a šelem. Za ním čekaly bažiny, kde žili obávaní ještěři, a nakonec vyprahlá step. A pak domov – jakkoli v troskách, přec nade vše milovaný.

Poručík Obergatz se plazil porostem, nechávaje za sebou krvavé stopy. Mlčel, neboť měl strach, aby jej Jane nepronásledovala a nezabila. Vlekl se dál, hledaje místo, kde by se mohl skrýt a odpočinout si. Měl pocit, že umírá. Když se však na druhý den probudil, zjistil, že rána se hojí. Hrot oštěpu pronikl svalem pod pravou paží a zranění, které způsobil, bylo jen lehké.

Vylezl po čtyřech z úkrytu, domnívaje se, že takto unikne nežádoucí pozornosti. Jakkoli si nyní přál být odtud co nejdále, nepřestal myslet na odplatu. Jednou se vrátí a pomstí se! Za bolest, kterou mu způsobila, i za všechna příkoří! Vrátí se a sprovodí ji ze světa! Neustále si tato slova opakoval. Po chvíli si uvědomil, že má zkrvavená kolena a že v nich cítí bolest. Opatrně se ohlédl. Byl sám. Nic nenasvědčovalo tomu, že by jej někdo sledoval.

Vstal a pokračoval v cestě. Byl zbědovaný, špinavý a celý od krve. Vlasy měl rozcuchané a vousy slepené blátem. Přestal vnímat čas. Hlad zaháněl ovocem a lesními plody, které rval ze země. Ploužil se podél jezera. Sotva zaslechl řev lva, vydrápal se na strom, a schouliv se na větvi, chvěl se strachy.

Konečně dorazil k jižnímu okraji Jadbenlulu, kde Zlatá řeka uzavírala svou dlouhou pouť. Z protějších břehů jezera vystupovaly bělostné hradby, třpytící se na slunci. Byl to Alur, Město Světla. Tehdy si vzpomněl na divoké Wazhodony, kteří jej pokládali za boha. Zasmál se té představě, vypjal hruď a počal přešlapovat sem a tam.

„Jsem JadbenOtho!“ zvolal. „Velký Bůh! Mám v Aluru svůj chrám a svého velekněze!“

Vstoupil do vody a opakoval..

„Jsem JadbenOtho! Pojďte sem, otroci, a odveďte mě do mé svatyně!“

Nikdo však nepřicházel. Vtom jej zaujal pták, letící po obloze, a hejno rybek, plovoucích mu u nohou. Poklekl na všechny čtyři a pokusil se některou polapit. Napadlo ho, že je tuleněm. Zapomněl na ryby, lehl si do vody a máchal nohama jako ploutvemi. Utrpení a strach mu zakalily mysl.

Na hladině se objevil had. Obergatz se okamžitě pustil za ním. Had plaval k ústí zátoky, kde zmizel svému pronásledovateli z očí. A tehdy Němec objevil novou věc – kanoi, skrytou mezi stromy. Našel i dvě pádla, která však odhodil po proudu. Pak usedl do vody a jal se rukama rozhánět po hladině. Zvuk, který vydávaly, jej zaujal. Postupně ze sebe smyl špínu a krev.

„Jsem znovu bílý!“ vykřikl. Poté se zadíval na městské hradby.

„Město Světla!“ pokračoval. „Jsem JadbenOtho!!!“

Při pohledu na lodici dostal nový nápad. Popatřil na sebe a svlékl zbylé cáry oděvu.

„Bohové nechodí v hadrech!“ usoudil. „Nenosí nic – jen květiny! Jsem bůh a půjdu do svého města!“

Prohrábl si vlasy a vousy. Myslel teď na jediné – jak je náležitě vyzdobit. Vyšel na pobřeží, natrhal květy a počal je vplétat mezi kadeře a do hustého plnovousu. Několik stvolů pak vetkl za uši. Jeho hlava nyní připomínala pestrobarevný dámský klobouk.

Přesvědčen, že vypadá jako skutečný bůh, vrátil se k plavidlu. Spustil je na vodu, a naskočiv dovnitř, nechal se unášet proudem. Stoupl si uprostřed, zkřížil ruce na prsou a oznamoval.. „Jsem JadbenOtho! Nechť mě kněží vítají!“

Proud nesl kanoi stále dál. Vplula do jezera a blížila se k městu. Tam na ni již čekal zástup zvědavců. Přišli i kněží v čele s Ludonem. Velekněz svraštil obočí. Co je zase tohle? Snad ne nová nepříjemnost?! Věděl, že Tarzan uprchl a bál se, aby se nepřipojil k Jadonovým oddílům. To by mohlo zhatit jeho plány!

Kanoe byla již téměř u břehu. Hrozilo nebezpečí, že voda ji strhne dál k Jadbenlulu. Kněží hleděli na svého představeného, očekávajíce jeho rozkazy.

„Chyťte ho!“ zavelel Ludon. „Jeli to Jadben, musím ho poznat!“

Kněží počali svolávat válečníky. „Přivedte toho cizince Ludonovi! Jeli to sám Jadben, je třeba jej uvítat!“

A tak byl poručík německé armády Erich Obergatz předveden k nejvyššímu knězi Aluru. Ludon zíral udiveně na zcela nahého muže s neobvyklou ozdobou hlavy.

„Odkud přicházíš?“ zeptal se.

„Jsem JadbenOtho!“ zněla odpověď. „Přicházím z nebes. Kde je můj velekněz?“

„Já jsem velekněz!“ řekl Ludon.

Obergatz zatleskal. „Nech mi umýt nohy a přinést jídlo!“ poručil.

Ludon zkrabatil čelo. Pak poklekl cizinci k nohám.

„Hej, otroci!“ oslovil poddané, vstávaje. „Přineste Velkému Bohu jídlo a pití!“

A tak se pruský důstojník stal bohem a zpráva o jeho příchodu se rozletěla celým Paluldonem. Přišel skutečný JadbenOtho, aby dodal Ludonovi sílu k boji! Mosar neváhal a přislíbil veleknězi věrnost. O svých nárocích na trůn pomlčel. Postačí, budeli nadále vládnout Tuluru! Ludon s ním měl své plány, a proto jej nechal naživu. Nařídil mu, aby shromáždil bojovníky, neboť Jadon se chystal zaútočit.

Obergatz byl svou novou rolí nadšen. Dostatek jídla, klid a odpočinek mu částečně vrátily rozum. Jen v jediném zůstával podivínem – nikdo na světě by jej nedokázal přesvědčit, že není opravdu bohem. Měl kolem sebe otroky i půvabné nevolnice a rozkazoval jim. A protože byl stejně bezcitný jako Ludon, našel v něm záhy svého spřízněnce. Velekněz naopak v bílém muži viděl prostředek, jak udržet moc nad Paluldonem. Postará se o něj do té doby, než přestane sloužit jeho cílům!

Na hlavním nádvoří byl zbudován obrovitý trůn, odkud Jadben žehnal obětním obřadům. Propadnuv jejich krutosti, sám se nejednou chopil posvátného nože a ubíjel jím bezbranné oběti před vytřeštěnými zraky kněží. Počínal si při tom snad ještě nelítostněji než velekněz. Jestliže nenaučil Hodony jejich boha milovat, naučil je se ho bát. Obyvatelé Aluru se třásli hrůzou již při pouhém vyslovení jeho jména. Ludon pak prohlašoval, že jsou z vůle Velkého Boha povinni jej poslouchat a účastnit se boje proti Jadonovi a jeho přívržencům, kteří podporují bezbožného cizince, vydávajícího se za Jadbenova syna. Kdo neuposlechne, čeká jej smrt za krutých muk, zatímco věrní budou odměněni nesmrtelností. Účinek byl okamžitý – do Aluru se hrnuli bojovníci a nabízeli své služby.

Jízda na Gryfu.

Tarzan a Jane opustili břeh jezera Jadinlul a vnořili se do hustého lesa. Kráčeli zvolna a klidně, leč Tarzan zůstával ve střehu. Od chvíle, kdy konečně našel svou ženu, odmítal připustit jakékoli další odloučení. Jak přebrodit močály jej nezneklidňovalo. Byl šťasten a pln radosti z nenadálého shledání. Kolik toho oba prožili!

Tarzan rozhodl, že půjdou cestou, vedoucí mezi Alurem a hodonskými osadami v údolí pod kopci. Chtěl se vyhnout jak Hodonům, tak Wazdonům, dojít do Korulji a navštívit Omata. Měl v úmyslu pomoci mu ještě osvobodit Penetlí.

Třetího dne dorazili k řece, která protéká Alurem. Náhle vzala Jane Tarzana za ruku a ukázala na kraj lesa před nimi. Ukryto ve stínu, stálo tu veliké zvíře, které Tarzan ihned poznal.

„Co je to?“ zašeptala Jane.

„Gryf,“ odpověděl Tarzan. „Narazili jsme na něj v nejhorším místě, jaké jsme si mohli vybrat. Kolem není jediný vysoký strom kromě toho, pod kterým stojí. Pojďme se vrátit, Jane. Nechci tě vystavovat nebezpečí. Modleme se, aby nás neviděl!“

„A když nás uvidí?“ nerozuměla Jane.

„Pak se toho musím odvážit.“

„Čeho?“

„Pokusím se ho zkrotit. Vzpomínáš, jak jsem ti o tom vyprávěl?“

„Ano, ale představovala jsem si ho jinak. Netušila jsem, že bude tak veliký!“

Tarzan se usmál. „Tak veliký zase není, ale když útočí, dokáže pořádně nahnat strach.“

Kráčeli nyní co nejtišeji, aby nevzbudili ještěrovu pozornost.

„Věřím, že se to podaří,“ poznamenal Tarzan.

Vtom se z lesa ozval pronikavý řev. Syn divočiny zavrtěl hlavou.

„Představení začíná,“ řekl. Přivinul Jane k sobě a políbil ji.

„Nevím, co udělá,“ pokračoval. „Pokusíme se ho přimět k poslušnosti. Jiného nezbývá. Podej mi, prosím, oštěp, a neutíkej. Doufejme, že je hloupější než my. Pokud zkrotne, máme vyhráno.“

Zvíře se vynořilo z lesa, a postupujíc vpřed, rozhlíželo se na všechny strany. A tehdy Tarzan zavolal hlasem Tor o dona..

„Hýýýóóó! Hýýýóóó! Hýýýóóó!“

Ještěr se zastavil a naslouchal, aby vzápětí stejným způsobem odpověděl.

„Výborně,“ zaradoval se Tarzan, „to je ono! Nemáš strach? Ale – proč se vůbec ptám…“

„Nebojím se, když jsem s tebou,“ ujistila ho Jane a stiskla pevněji jeho dlaň. Krok za krokem se blížili k mohutnému zvířeti.

„Hýýýóóó!“ zopakoval Tarzan a švihl ještěra oštěpem.

„Pojď,“ vyzval svou ženu a společně netvora obešli. „Pojedeme jako naši předkové. Co bys řekla malé projížďce Hyde Parkem?“

„Bála bych se, že budeme mít potíže se strážníkem kvůli dopravním předpisům!“ usmála se.

Vylezli ještěrovi na hřbet a Tarzan jej pobídl do kroku. Hustý porost pro něho nebyl žádnou překážkou.

„Je jako tank!“ poznamenala Jane.

Cesta kvapem ubíhala. Náhle gryf narazil na skupinu Hodonů, odpočívajících pod stromy na kraji mýtiny. Sotva jej spatřili, vyskočili a dali se do křiku. Gryf se lekl a rozběhl se k nim. Bojovníci se rozutekli do všech stran. Než ještěr dospěl k nejbližšímu z nich, podařilo se ho Tarzanovi zastavit. Nešťastník, na smrt bledý, zmizel zatím mezi stromy.

Ač měl Tarzan původně v úmyslu sesednout z gryfa ještě před Koruljou, nyní svůj plán změnil. Přijede na něm až do Omatovy vesnice, aby měli Koruljané o čem vyprávět! Nečinil tak jen pro vlastní potěšení, nýbrž především kvůli Jane – věděl, že dokud budou sedět na hřbetě pravěkého obra, nehrozí jim žádné nebezpečí.

Zatímco se blížili ke Korulje, prchali zděšení válečníci do Aluru. Cestou šířili zprávu o Tarzanovi jadguru, projíždějícím krajem na gryfovi s krásnou cizinkou, již chtěl Kotan učinit královnou Paluldonu.

Zvěst se brzy donesla samotnému Ludonovi. Velekněz se domníval, že cizinec a jeho chraněnka směřují k Jaluru, aby se tu přidali k Jadonovi. Povolal proto Pansata, aby se s ním poradil, co podniknout. Po krátké rozmluvě se Pansat rozloučil, ve své komnatě odložil škrabošku a kněžské roucho a oblékl se jako prostý bojovník. Hned nato se vrátil zpět k veleknězi.

„Dobře,“ pochválil jej Ludon. „Ani kněží ani otroci by tě nepoznali! A teď již neztrácej čas! Vše záleží na tom, jak rychle si budeš počínat! A nezapomeň – ji přiveď živou! Rozuměls?“

„Ano, můj pane,“ přisvědčil Pansat. A po chvíli již osamělý bojovník opouštěl město, směřuje na sever.

Jadon se rozhodl rozbít svůj tábor před tažením na Alur v roklině nad Koruljou. Chtěl udržet svůj plán v tajnosti a překvapit nepřítele ze strany, odkud to bude nejméně očekávat. Zároveň se obával, aby se jeho muži nedověděli, že JadbenOtho je ve městě a stojí za Ludonem. Jistě by mu jich mnoho nezůstalo!

Vtom jeden z válečníků, který střežil cestu do údolí, zahlédl gryfa, který kohosi vezl na hřbetě. Jadon strážci zpočátku nevěřil, ale jako správný vojevůdce usoudil, že bude nejlépe přesvědčit se na vlastní oči. Následoval tedy bojovníka, který jej náhle uchopil za ruku a ukázal před sebe.

„Teď už jsou blíž,“ řekl. „Podívej!“

A skutečně! I Jadon nyní uviděl něco, co Paluldon dosud nepamatoval – dvě postavy, sedící na gryfovi! Bylo to neuvěřitelné, ale bylo tomu tak! Vzápětí poznal jednoho z cestujících a zůstal jako přimrazen.

„Je to on!“ vykřikl. „DorulOtho!!!“

Tarzan i Jane slyšeli volání, ale slovům nerozuměli. Gryf pronikavě zařval a vyřítil se za hlasem. Jadon, doprovázen svými muži, mu vyšel vstříc. Aby zabránil střetu, pokusil se Tarzan zvíře zastavit, to však bylo již příliš rozběhnuto. Když Jadon zjistil, že vydrážděný gryf míří přímo k nim, neváhal a vyšplhal na strom. Ostatní hned následovali jeho příkladu.

„Jsme přátelé!“ uvítal dvojici náčelník. „A já jsem Jadon, náčelník Jaluru. Skláníme se před tebou, DorulOtho, a žádáme tě o pomoc v boji s Ludonem, veleknězem Aluru.“

„Což jste ho ještě nepřemohli?“ divil se Tarzan. „Myslel jsem, že jsi dávno králem Paluldonu.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Jadon. „Všichni se bojí velekněze, a teď, když je v jeho chrámu někdo, kdo si říká JadbenOtho, mají z něho ještě větší strach. Kdyby se ale dověděli, že DorulOtho se vrátil, aby nám požehnal, věřím, že bychom společně zvítězili!“

Tarzan se zamyslel.

„Jadone,“ oslovil vojevůdce, „byl jsi mi vždy věren a jednal jsi podle toho. Chci ti pomoci a zároveň vyrovnat účty s Ludonem. Ne kvůli sobě, ale kvůli své ženě. Půjdu s tebou a ztrestám velekněze, jak zasluhuje. Pověz, jak ti může DorulOtho nejlépe pomoci?“

„Pojď se mnou do Jaluru a okolních vesnic,“ požádal Jadon, „aby všichni viděli, že se Jadbenův syn opravdu vrátil a stojí na naší straně!“

„Myslíš, že mi budou nyní víc věřit?“ tázal se syn divočiny s trpkým úsměvem.

„Což lze pochybovat o moci toho, kdo jezdí na gryfovi?“ ujistil jej Jadon.

„Půjduli s vámi bojovat do Aluru,“ pokračoval Tarzan, „zaručíš mi, že se zatím mé ženě nic nestane?“

„Bude bydlet s princeznou Oloou a mými ženami,“ pravil náčelník. „Tam bude v bezpečí, neboť ji budou chránit moji bojovníci. Řekni, že půjdeš, DorulOtho, a budu šťasten! Můj syn Taden se již blíží k Aluru se svým vojskem. A pokud zaútočíme pod tvým vedením, zvítězíme!“

„Učiním, jak žádáš, Jadone,“ rozhodl Tarzan. „Ale nejdřív je třeba nakrmit gryfa.“

„V táboře je dost masa,“ uklidnil jej náčelník, „neboť moji bojovníci zatím nedělají nic jiného, než loví.“

„Dobrá,“ souhlasil Tarzan. „Ať nějaké přinesou!“

Teprve poté se hodonští válečníci odvážili spustit ze stromů. Také cestující slezli ještěrovi z hřbetu a Tarzan ho udržoval v klidu, dokud vojáci na velitelův pokyn nepřitáhli celou antilopu.

„Hleď, ať má stále co jíst!“ upozornil bílý obr Jadona. „Kdyby hladověl, nebylo by s ním lehké pořízení!“

Ráno našli gryfa na témže místě, kde jej opustili. Maso však beze zbytku zmizelo.

„Učenci tvrdí, že je to býložravec!“ řekl Tarzan s úsměvem, když na něho s Jane znovu nasedali.

Cesta do Jaluru vedla osadami, kde se Jadon snažil získat nové stoupence. Několik mužů bylo vždy vysláno napřed, aby připravilo domorodce na setkání s ještěrem a synem Velkého Boha. Zdálo se, že o jeho nadpřirozenosti již nikdo nepochybuje.

Když se blížili k městu, přidal se k nim jakýsi bojovník. Řekl, že pochází z jedné z vesnic na jihu a že prchl před Ludonem. Protože bylo třeba každé ruky, schopné třímat zbraň, starý náčelník jej přijal do svého vojska.

V Jaluru bylo především nutno postarat se o gryfa. Jakkoli si zvíře na Hodony zvyklo, drželi se v uctivé vzdálenosti, a když procházelo městem, pozorovali je pouze z oken a střech svých příbytků. Nakonec bylo rozhodnuto vyhradit mu jedno z palácových nádvoří. Tam zkroceného netvora nakrmili a nechali o samotě. Jadon pak zavedl oba hosty do komnaty princezny Oloy. Byla s ní i Penetlí, která byla bez sebe radostí, že znovu vidí Tarzana jadguru.

Sotva se domorodci dověděli, že Jane je Tarzanovou družkou, projevovali jí náležitou úctu. A tehdy i největší pochybovači uvěřili, že Jalur skutečně navštívil syn boží se svou bohyní a že s jejich pomocí Lví Muž zvítězí a dosedne na paluldonský trůn. Oloa Tarzanovi prozradila, že jakmile bude po bitvě, provdá se za Tadena.

Do města přicházeli stále noví bojovníci. Proto Tarzan s Jadonem rozhodli, že příštího dne vyrazí do tábora v roklině nedaleko Korulji a připraví noční tažení na Alur. Zpráva o tom byla doručena také Tadenovi, který čekal se svými oddíly severně od Jadbenlulu.

Tarzan se musel na čas s Jane rozloučit. Opustil ji bez obav, neboť zůstala s Oloou a její otrokyní v Jadonově paláci pod dohledem nejudatnějších bojovníků. Vsedl na gryfa a v doprovodu náčelníka a jeho vojska vyjel z města. Před ústím rokle seskočil. Gryfa více nepotřeboval. Několikrát jej pobídl oštěpem a zvíře poslušně zamířilo ke Korulgryfu. Ledva vstoupilo do rokliny, tažení na Město Světla začalo.

Znovu v zajetí.

Nastala noc. Z paláce v Jaluru vyšel osamělý bojovník a zamířil k příbytkům kněží. Nikdo si jej nevšiml. Nebylo ničím neobvyklým, navštívilli některý z válečníků chrám. Neznámý kráčel k místnosti, kde hodnostáři právě večeřeli. Poté co se zhostili každodenních povinností, měli konečně čas na odpočinek.

Muž věděl, že zde mezi vojáky a kněžími nikdy nepanovaly vřelé vztahy. Jadon nebyl duchovnímu stavu nijak nakloněn a kruté náboženské obřady povoloval jen proto, že tu probíhaly odnepaměti. Sám do chrámu doposud nevstoupil, stejně jako velekněz do paláce. Obyvatelé města však přinášeli své oběti dál. Místní válečníci tohle vše věděli – jistě lépe než onen neznámý, který, jak se zdálo, hledal pomoc právě mezi modloslužebníky.

Vstoupil a pozdravil, tak jak bylo v Paluldonu zvykem. Zároveň učinil rukou jakýsi posunek, srozumitelný jen tomu, kdo znal jeho smysl. Dva kněží okamžitě vstali a opětovali jeho výzvu. Nato se bojovník otočil a opustil místnost. Vzápětí za ním vyšli ven oba kněží. Host čekal za dveřmi. Vedli jej do nevelké komnaty, za kterou následovala úzká štola. Tady se zastavili a počali šeptem rozmlouvat. Po chvíli se válečník vrátil do paláce a modláři do svých příbytků.

Pokoje žen v jalurském paláci přiléhaly všechny k jediné chodbě. Každý měl zvláštní vchod, zakrytý závěsem, a několik oken s výhledem do zahrady. V jednom z nich spala i Jane. Na každém konci chodby stál bojovník na hlídce. Ostatní stráže přebývaly v nedaleké místnosti.

Celý palác spal – pitky, jakých byla svědkem hodovní síň v panovnickém sídle v Aluru, se tu nikdy nepořádaly. Jalur bylo klidné a spořádané město, byť náležitě střežené. Hlídky stály nejen v paláci, ale i u městské brány a vchodu do chrámu. Strážní oddíly však byly nevelké – málokdy čítaly víc než šest bojovníků. Zatímco dva měli službu, ostatní odpočívali.

Bylo tomu tak i tentokrát. Střídající bojovníci pronesli smluvené heslo a zaujali místa svých předchůdců. Náhle však do chodby vešel ještě někdo a všichni tři zamířili ke dveřím pokoje, kde spala Jane Claytonová. Oním třetím nebyl nikdo jiný než neznámý válečník, s nímž se Tarzan a starý vojevůdce setkali před Jalurem. Do tváří si příchozí neviděli, neboť je měli zakryté škraboškami. Tiše odhrnuli závěs a vstoupili dovnitř. Jejich bosé nohy nezpůsobily sebemenší hluk.

V rohu na hromadě kožešin klidně oddechovala lady Greystoková. Měsíční paprsky, pronikající sem oknem, ozařovaly její ztepilou postavu pod pokrývkou, zpod níž vyčnívalo jen obnažené rameno a paže, volně splývající podél lůžka.

Vetřelci si počínali zcela chladnokrevně. Spící žena pro ně nebyla ničím jiným než kořistí – a kdyby dostali příkaz ji zabít, učinili by tak bez váhání. Jeden z nich zdvihl z podlahy cár kůže a rozprostřel ho Jane nad hlavou.

„Teď!“ zavelel a zacpal jí kožkou ústa. Jeho dva druhové přiskočili, uchopili ji za ruce a hbitě je svázali. Protože nemohla křičet, vše proběhlo tak tiše, že ve vedlejších komnatách nikdo nic neslyšel.

Postavili Jane na nohy a nařídili jí, aby šla k oknu. Bránila se, ale tím své únosce jen ještě více rozlítila. Jistě by jí byli ublížili, ale neodvažovali se, neboť ten, kdo je poslal, jim to výslovně zakázal.

Konečně dostali zajatkyni oknem do zahrady. Jeden z kněží ihned zamířil k nevelké zamřížované brance ve zdi. Odtud vedlo schodiště dolů k řece, kde bylo uvázáno několik lodic. Pansat měl věru štastnou ruku, když si zvolil za spiklence kněze, kteří se tu dokonale vyznali! Nechal Jane položit do kanoe a sám naskočil k ní. Falešní strážci pak odrazili plavidlo od břehu a vraceli se do chrámu. Loď vyplula k Jadbenlulu, hnána proudem a mocnými záběry Pansatových pádel.

Zatímco se měsíc skláněl za obzor, kráčel k Aluru početný zástup bojovníků. Vše šlo zatím hladce. K Tadenovi, který čekal se svým vojskem severně od města, byl vyslán posel. Tarzan s několika muži měl vniknout do chrámu tajnou chodbou a Jadon se zbytkem válečníků pak hlavní branou.

Syn divočiny vedl svou skupinu alejí, vinoucí se k budově, u níž ústila podzemní chodba. Toto místo, o kterém věděli jen vyvolení, nebylo střeženo. Aby cesta byla snazší, zažehl Tarzan pochodeň. A pak všichni zamířili tmavým tunelem ke svatyni. Tarzan věřil, že i tak nepočetná skupina dokáže vnést mezi modloslužebníky zmatek a usnadní Tadenovi postup od severních hradeb. Navíc spoléhal na to, že jeho příchod vyvolá v řadách Ludonových stoupenců rozkol, a mnozí z nich se k němu přidají.

Protože se ve zdejších prostorách vyznal lépe než jeho společníci a měl díky pochodni kolem sebe neustále dost světla, byl značně napřed. Hnán nezadržitelnou touhou po pomstě jako by zapomněl na ty, kteří přišli s ním. Zvyklý spoléhat vždy jen sám na sebe, nijak o svém počínání a jeho možných důsledcích neuvažoval. A tak se dostal daleko před ostatními do chodby, kde měl svou komnatu Ludon a jeho nohsledové.

Na samém konci rovného tunelu zahlédl bojovníka, jak zpola vláčí a zpola nese jakousi ženu. Ihned v ní poznal tu, o níž se domníval, že je v bezpečí jalurského paláce! Výhružně zavrčel a rozběhl se vpřed, aby ji únosci vyrval z rukou. Ten nelenil a skočil i s Jane do nejbližší místnosti.

Tarzan neváhal. Odhodil smolnici, a chopiv se nože, který zdědil po otci, vtrhl do komnaty. V té chvíli za ním zapadla kamenná vrata a on zůstal sám uvnitř, obklopen černou tmou.

Stál na místě bez hnutí. Ne, pád do gryfovy jámy se tentokrát nesmí opakovat! Oči zvolna přivykaly temnotě, proťaté sotva znatelným proužkem světla, které sem pronikalo z otvoru ve stropě.

Od chvíle, kdy dveře zapadly, neslyšel jediný zvuk. Po únosci i Jane jako by se zem slehla. Rozhlížel se kolem. Místnost se zdála malá a nepříliš dlouhá. Poklekl a rukama pátral po podlaze. Uprostřed nahmatal padací dveře. Tomu místu se musí vyhnout! Pak prozkoumal stěny. Našel tu dva východy – jeden, kterým se dostal dovnitř, a druhý, jímž patrně neznámý odvlekl Jane. K oběma přiléhala těžká žulová deska.

Velekněz Ludon olízl rty a zamnul si ruce, když mu Pansat položil k nohám Jane Claytonovou.

„Dobře, Pansate!“ pochválil únosce. „Odměna tě nemine! Teď ještě odstraníme nepravého DorulOtha a Paluldon je náš!“

„Mám ho!“ zvolal Pansat.

„Cože?!“ užasl velekněz. „Tys chytil Tarzana jadguru? Zabil jsi ho? Rychle, řekni, co se událo! Musím to vědět!“

„Dostal jsem ho živého!“ pyšnil se Pansat. „Je uvězněn v kobce, kterou naši předkové vyhradili zvláště nebezpečným nepřátelům.“

„Dobře jsi učinil, Pansate!“ nešetřil jeho nadřízený uznáním.

Vtom vstoupil jakýsi kněz, tváře se vyděšeně.

„Rychle!“ zvolal. „Chodba je plná Jadonových bojovníků!“

„Zbláznil ses?“ opáčil Ludon. „Moji lidé mají v rukou palác i chrám!“

„Mluvím pravdu!“ trval na svém kněz. „Vnikli sem tajnou chodbou, která vede z města!“

„Možná má pravdu,“ připustil Pansat. „Přišel tudy i Tarzan jadguru. To on přivedl do těchto svatých míst cizí bojovníky!“

Ludon přiskočil ke dveřím a vyhlédl do chodby. Kněz se nemýlil! Tunelem se řítil zástup válečníků, avšak od chvíle, kdy se jim Tarzan ztratil, jako by nevěděli kudy kam. Velekněz se vrátil do místnosti a zatáhl za jeden z provazů, visících od stropu. Chrámem se rozezněl zvuk zvonu. Ludon zazvonil ještě několikrát a pak se obrátil ke kněžím.

„Chopte se ženy a následujte mě!“ vyzval je a vzápětí zamířil k nízkým dveřím. Kněží zvedli Jane a vydali se za ním.

Kráčeli úzkým koridorem, odbočujíce tu vpravo, tu vlevo, aby se nakonec po točitém schodišti dostali na nádvoří k oltáři. Ze všech stran bylo slyšet dupot.

Zvon přilákal Ludonovy žoldáky a ti nyní spěchali bránit svého pána. Kněží jim ukazovali směr.

Tarzanův oddíl se ocitl tváří v tvář velké přesile. Byli to udatní bojovníci, ale v dané chvíli nezbývalo než ustoupit toutéž cestou, kterou sem přišli. Když opět vnikli do tajné chodby, zdálo se, že jsou zachráněni – místo bylo úzké a nutilo pronásledovatele postupovat po jednom.

Sotva se k Jadonovi doneslo vyzvánění, nabyl dojmu, že Tarzanovi se jeho plán zdařil, a zavelel k útoku. Ludon zaslechl divoký válečný pokřik, ohlašující počátek bitvy. Poručil Pansatovi a jednomu z kněží, aby střežili zajatkyni, a spěchal do paláce. Než vyšel z chrámu, vyslal napřed zvěda, aby zjistil, jak dopadl boj v prostorách chodby, a dalšího muže, aby rozhlásil, že DorulOtho je uvězněn ve svatyni.

Bojový ryk dolehl záhy i k uším poručíka Obergatze, který se převaloval na lůžku. Posadil se, protřel si oči a rozhlédl se kolem. Byla ještě tma.

„Jsem JadbenOtho!“ vykřikl. „Kdo se opovažuje rušit můj spánek?!“

Otrokyně, sedící opodál, se sklonila až k zemi.

„Ó, JadbenOtho!“ oslovila Němce. „Napadl nás nepřítel!“

Držela se raději v patřičné vzdálenosti – věděla, co znamená hněv Velkého Boha! Vzápětí vstoupil kněz a poklekl.

„Velký Jadbene!“ připojil se k otrokyni. „Jadonovi bojovníci přepadli palác i chrám. Blíží se k Ludonovým komnatám. Velekněz tě žádá, abys přišel do paláce a dodal odvahy jeho mužům!“

Obergatz vyskočil z lůžka. „Jsem JadbenOtho,“ opakoval. „Ztrestám každého, kdo by chtěl znesvětit Alur!“

Chvíli pobíhal sem a tam komnatou. Kněz i otrokyně dosud klečeli na podlaze.

„Pojďte!“ poručil Obergatz. „Chcete tu snad čekat, až temné síly ovládnou Město Světla?“

Oba vstali a následovali Velkého Boha do paláce. Odkudsi bylo slyšet křik modlářů. „JadbenOtho je zde a jeho nepravý syn je uvězněn v chrámu!“ volali jeden přes druhého.

Posel smrti.

Slunce již vycházelo a Jadonovi bojovníci byli dosud u brány paláce. Starý náčelník stál v čele zástupu a čekal, až Taden zahájí útok. Leč stále se nic nedělo.

Vtom se na střeše jedné z budov objevil velekněz Ludon a spolu s ním Mosar a jakýsi polonahý bílý muž s vlasy a vousy protkanými květinami. Za nimi táhlo procesí modloslužebníků.

„To je JadbenOtho!“ volali. „Odhoďte zbraně a vzdejte se! Rouhač, který se vydával za jeho syna, je ve vězení!“

Odpovědí byl jim hlas jednoho z Jadonových válečníků.. „Ukažte nám DorulOtha! Nevěříme vám!“

„Počkejte!“ přerušil jej Ludon. „Neukáži vám ho dřív, dokud slunce nebude stát nad našimi hlavami. Pak se brány paláce otevřou a moji bojovníci odloží zbraně.“

Otočil se a cosi přikazoval svým kněžím.

Tarzan přecházel kobkou sem a tam. Vyčítal si, jak pošetile padl do léčky. Mohl však jednat jinak, chtělli zachránit svou ženu? Nechápal, jak mohla být z Jaluru unesena. Pak si ale vzpomněl na tajemného bojovníka, kterého v její společnosti zahlédl. Zdál se mu povědomý. Ano, byl to týž muž, který se přidal k Jadonově družině onoho dne, kdy zkrotil gryfa! Kdo to jen mohl být? Určitě ho předtím nikdy neviděl.

Náhle zaslechl hlas zvonu a vzápětí dupot a křik. Boj patrně započal! Měl zlost, že se jej nemohl účastnit. Znovu a znovu zkoušel dveře a zkoumal otvor ve stropě. Vše nadarmo. Pobíhal místností jako lev v kleci.

Čas se nekonečně vlekl. Zvenku hlaholil bojový pokřik. Bitka byla v plném proudu! Rád by věděl, zda Jadon vítězí. Doufal, že ho tu jeho přátelé najdou. Ještě jednou zvedl zrak ke stropu. Jako by odtud visel provaz! Jak to, že jej celou dobu neviděl? Musel tam přece být!

Vztáhl k němu ruku. Provaz byl nízko, takže nebylo těžké jej uchopit. Tarzan zkusil, zda ho unese, dávaje přitom pozor, aby se vyhnul propadlu. Lano drželo pevně. Počal šplhat nahoru. Sotva vystrčil ruku z otvoru, kdosi mu sevřel zápěstí. V prostoře nad ním se rozsvítilo a objevila se tvář v masce.

Kněz mu nejprve několikrát ovinul paži řemenem a pak jej s pomocí svých druhů vytáhl ven. Byl polapen! Svázali mu nohy od kotníků po kolena a odnášeli ho na nádvoří. Cestou nepadlo jediné slovo.

Bitevní vřava sílila a Taden nepřicházel. Jadonovi muži počali ochabovat. A pak se objevili kněží se spoutaným Tarzanem, aby jej ukázali oběma znepřáteleným stranám.

„Tady je nepravý DorulOtho!“ volali.

Obergatz nechápal, co se děje. Zíraje na Tarzana vytřeštěnými zraky, třásl se hrůzou. Viděl syna divočiny jen jednou, ale jeho stín jej pronásledoval ve dne v noci. Věděl, že Tarzanova odplata čeká všechny, kdo vyplenili jeho farmu, pobili služebnictvo a unesli Jane. Svým životem zaplatili kapitán Schneider i podporučík von Goss. Zbýval on, Obergatz!

Jakkoli byl Tarzan v poutech bezmocný, Němce to strachu nezbavilo. Neuvědomoval si, že mu teď bílý obr nemůže ublížit.

Ludon cítil, že s jeho vyvoleným se cosi děje. V téhle chvíli to byl spíše Tarzan jadguru, kdo vypadal jako vyslanec nebes!

Velekněz přistoupil k Obergatzovi a řekl.. „Jsi JadbenOtho! Ztrestej ho!“

Němec sebou trhl. „Jsem JadbenOtho,“ zopakoval s námahou.

Tarzan mu pohlédl přímo do očí.

„Jste poručík Obergatz z německé armády,“ opravil jej plynnou němčinou. „Poslední z těch, komu jsem přísahal pomstu. A Bůh ví, že svůj slib splním!“

Poručíkovi se náhle rozjasnilo. Viděl tázavé pohledy kněží. Viděl bojovníky obou táborů, jak stojí u brány a nespouštějí ho z očí. Cítil, že mlčení znamená rozsudek smrti nad sebou samým.

„Jsem JadbenOtho!“ vykřikl z posledních sil. „A tohle není můj syn! Za své kacířství zemře! Až bude slunce stát přímo nad námi, ztrestám jej vlastní rukou!“

Na ta slova se kněží chopili Tarzana a odnášeli jej odtud. Obergatz se obrátil k přihlížejícím vojákům.

„Odhoďte zbraně, muži Jadonovi!“ vyzval je. „Nebo sešlu blesky do míst, kde stojíte! Kdo tak učiní, bude vzat na milost! Neotálejte! Složte zbraně!“

Jadonovi bojovníci váhali, vrhajíce pátravé pohledy na svého vůdce. Náčelník vystoupil z řady.

„Zbabělci ať odhodí zbraně,“ řekl. „Jadon a jeho věrní se před Ludonem a jeho falešným bohem neskloní!“

Několik vojáků uposlechlo, ale většina jich zůstala starému náčelníkovi věrna. V příštím okamžiku zavelel Lví Muž na zteč. Boj se z nádvoří záhy přenesl do městských ulic. Kde však zůstal Taden a jeho posily?

Bylo již skoro poledne. Ludon shromáždil válečníky, kteří byli u brány zbyteční, a vyslal je pod Pansatovým vedením tajnou chodbou, aby vpadli nepříteli do týla. Jeho záměr se zdařil. Jadonovo vojsko, sevřené ze dvou stran, se muselo vzdát a starý vojevůdce byl jat a předveden před Ludona.

„Odveďte jej na nádvoří!“ pokynul velekněz svým lidem. „Bude svědkem smrti svého spojence. A možná že JadbenOtho odsoudí k témuž trestu i jeho!“

Chrámová dvorana byla plná Hodonů. U oltáře stál nyní Tarzan se svou ženou, obklopen strážemi. Ryk z bojiště ustal. Právě přiváděli vyčerpaného Jadona. Tarzan se otočil k Jane.

„Zdá se, že je konec,“ pravil. „Byl naší poslední a jedinou nadějí!“

„Buďme vděční nebesům, že jsme se shledali, Johne,“ odpověděla, „a poslední dny strávili spolu. Přeji si jen, aby nás nerozdělili!“

Tarzan mlčel. Nebál se vlastní smrti. Měl strach o Jane. Snažil se zbavit pout, ale byla příliš pevná. Kněz, stojící opodál, si toho všiml a udeřil zajatce do tváře.

„Ničemo!!!“ vykřikla Jane.

Tarzan se usmál. „Každý, kdo na mě vztáhl ruku, zemřel,“ řekl.

„Stále ještě doufáš?“ zeptala se Jane.

„Ještě žiji,“ odtušil.

Věděl, že jeho milovaná je pouhou ženou. A ona věděla, že ho ztratí. Dívala se na něho, jak stojí hrdě vzpřímen tváří v tvář svým věznitelům, a srdce se jí svíralo bolestí. Bylo kruté, že zemře tak mladý! Dala by svůj život za jeho, ale věděla, že je to marné. Čeká jej smrt, a ji – hrůza pomyslet…

Konečně přišli Ludon a bílý bůh. Velekněz dovedl Němce k oltáři, postavil se vedle něho a cosi mu zašeptal.

„Po falešném synu božím přijde na řadu i falešný prorok!“ prohlásil Obergatz a ukázal vztyčeným prstem na Jadona.

„Obětuješ i ženu?“ tázal se Ludon.

„O jejím osudu rozhodnu později,“ odvětil Obergatz. „V noci s ní promluvím a dám jí možnost vymodlit si odpuštění Velkého Boha!“ A zvedl tvář k nebi.

„Čas se naplnil! Připravte oběť!“ rozkázal poté.

Ludon pokynul kněžím, kteří stáli kolem Tarzana. Ti jej uchopili a položili na oltář, sotva pár kroků od Jane. Vytrhla se strážím, přiskočila a políbila svého muže na čelo.

„Sbohem, Johne,“ zašeptala.

„Sbohem,“ odpověděl, nepřestávaje se usmívat.

Chytili ji a odvedli stranou. Ludon podal Obergatzovi posvátný nůž.

„Jsem Velký Bůh!“ vzkřikl Němec. „A ztrestám všechny nepřátele!“

Pohlédl ke slunci a napřáhl dýku.

„Tak zemřou všichni rouhači!“ dodal.

V té chvíli prořízl ticho zvuk výstřelů. Obergatz padl mrtev k zemi a vzápětí stihl týž osud i Ludona s Mosarem. Přítomní zvedli zraky k chrámové zdi. Na jejím vrcholku spatřili dvě postavy – hodonského bojovníka a vedle něho tvora, který se podobal Tarzanovi jadguru! Kolem ramen a boků měl třpytivé pásy a v ruce držel jakousi dlouhou hůl, z níž vycházel slabý proužek modravého dýmu.

Nato promluvil hodonský bojovník.

„Tak hovoří skutečný JadbenOtho!“ volal. „A jeho Posel smrti! Rozvažte zajatce! Přetněte pouta DorulOtha, jeho družky a Jadona, krále Paluldonu!“

Pansat viděl, že je ztracen. A tím vším byl vinen záhadný cizinec! To on zapříčinil smrt Ludonovu! Na oltáři dosud ležel posvátný nůž. Pansat se k němu přikradl a zmocnil se jej, avšak než mohl napřáhnout k ráně, kouzelná hůl znovu promluvila a zákeřník se skácel bez života k zemi.

„Chopte se kněží!“ vyzval Taden bojovníky. „Jinak Jadbenův hněv stihne i vás!“

Nikdo již nepochyboval, na čí straně Velký Bůh stojí. Přesvědčila je o tom smrtonosná hůl v rukou jeho posla.

Bojovníci ihned obklíčili modláře. V téže chvíli se přes chrámovou zeď počal valit proud jejich soukmenovců, mezi nimiž nechyběli ani černí Wazdonové. V čele zástupu kráčel mladý cizinec s kouzelnou berlí, po jeho boku Taden, bílý Hodon, a spolu s ním Omat, černý náčelník Koruljů.

Jeden z válečníků uchopil dýku a přeťal pouta všem zajatcům. Oči lady Greystokové se rozzářily štěstím. Vtom cizinec odhodil čarovnou hůl a vrhl se jí kolem krku.

„Jacku!!!“ vykřikla, tisknouc jej k sobě. „Jacku, můj chlapče!“

A v příštím okamžiku se již oba ocitli v pevném Tarzanově objetí. Král Paluldonu, jeho bojovníci i poddaní poklekli, vzdávajíce hold svým zachráncům. Těm, které pokládali za bohy…

Domů.

Po smrti velekněze a jeho spřízněnou shromáždili se význační mužové Hodonu v královském paláci, aby holdovali novému panovníku. Po levici starého náčelníka stál Tarzan, po pravici Korak-jeho syn. Když byla slavnost u konce a válečníci odpřisáhli zvednutými kyji svému králi věrnost, vyrazili do Jaluru poslové, aby přivedli princeznu Olou, Penetlí a ostatní ženy. Bojovníci zatím rokovali o osudu kněží, kteří zradili vládce.

Jadon se obrátil na Tarzana.

„Nechť nám DorulOtho sdělí vůli svého otce!“ řekl.

„Je to prosté,“ odpověděl Tarzan, „chceteli uspokojit Velkého Boha. Vaši knězi v touze po moci učili, že Jadben je nelítostný, prahne po krvi a utrpení jiných. Dnes jste poznali, že tomu tak není. Odejměte jim chrámy a svěřte je ženám, aby je spravovaly v dobrotivosti a pokoře. Smyjte z oltářů krev obětí! Přinášejte jen takové dary, jaké sami uznáte za vhodné. A ženy je rozdělí těm, kteří nejvíce strádají.“

Sálem zněly vzrušené hlasy. Je konec s krutými obřady! Nadešel čas klidu a naděje!

„A co s kněžími?“ ptal se kdosi. „Nechť zemřou na oltáři, kde zmařili tolik životů!“

„Ne,“ nesouhlasil Tarzan. „Dost bylo krve! Darujte jim svobodu, a ať sami rozhodnou, co budou dělat!“

Oné noci byla v hodovní síni uspořádána okázalá hostina. Poprvé v historii Paluldonu k ní zasedli družně vedle sebe bílí a černí bojovníci. Jadon a Omat uzavřeli smlouvu, že jejich kmeny budou spolu žít v míru.

Během slavnosti se Tarzan konečně dověděl, proč Taden nezaútočil v rozhodnou chvíli. Od Jadona přispěchal posel s výzvou, aby s útokem vyčkal. A tím poslem nebyl nikdo jiný než – jeden z Ludonových kněží! Když to Taden zjistil, bylo již pozdě. Zrádný modloslužebník zaplatil životem a teprve pak byl zahájen postup na město.

Nazítří dorazily do paláce i Oloa a Penetlí. Ještě téhož dne konaly se v Aluru dvě svatby – princezna se provdala za Tadena a její věrná služebná za Omata.

Celý týden zůstali Tarzan, Jane a Jack hosty krále Jadona. Poté syn divočiny oznámil svým hostitelům, že se chystají opustit Paluldon. Všichni věřili, že vystoupí na nebesa, a byli velmi překvapeni, když se dověděli, že se vydají k horám.

Doprovázeni čestnou stráží zamířili do Korulji. Na hranicích se rozloučili s králem a pokračovali po svazích Pastarulvedu k močálům. Cesta probíhala klidně pod ochranou hodonských a wazdonských bojovníků. Mnozí se obávali, že se jejich hostům nepodaří přejít zrádné bažiny, ale Tarzan je zavčasu uklidnil. V životě musel nejednou překonat horší překážku!

Ráno posledního dne zazněl tábořištěm pronikavý řev. Tarzan se usmál. Štěstí jim přálo! Přece jen se dostanou přes mokřiny bez nejmenší úhony! Nadešel čas využít oštěpu, který vyrobila Jane! S úsměvem ji ujistil, že ho nechá zavěsit nad krbem obývacího pokoje profesora Portera na památku.

Jakmile zaslechli ryk, počali se válečníci rozhlížet po okolních stromech. O setkání s gryfem, který ohlašoval svůj příchod, nijak nestáli. Odvážnější z nich tasili nože a napřáhli kyje.

„Počkejte,“ zadržel je Tarzan. Pak vyšel netvoru vstříc, svolávaje ho po vzoru Tor o donů. Zvíře odpovědělo a přidalo do kroku. A pak již vše probíhalo tak, jako by se ti dva byli předem domluvili.

A tak se stalo, že Tarzan, Jane i Korak projeli bažinami Paluldonu na hřbetě velkého ještěra, před nímž prchalo vše živé. Z druhé strany se naposledy ohlédli zpět. Když se Tarzan ujistil, že jeho přátelé jsou v bezpečí, otočil gryfa a přátelsky jej pobídl oštěpem. Zvíře ihned vyrazilo zpět.

Zůstali chvíli stát a dívali se za ním. Loučili se s tímto podivuhodným světem, královstvím gryfů, Tor o donů, Hodonů a Wazdonů, drsným i laskavým, zemí, kterou si nakonec všichni zamilovali. Ale pak se obrátili na sever a vydali se na cestu tam, kde je člověku nejlépe, do míst, která jsou každému nejdražší na světě – domů.