Motýlek

Henri Charrière

(1999)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Charriérův Motýlek vyšel v Paříži v roce 1969 a rázem se stal literární senzací. Jistě potěší zejména novou generaci čtenářů, neboť je to nejen slavný bestseller, ale především výborné počtení.Francouz Henri Charrière strávil dvanáct let v trestanecké kolonii na Ďábelských ostrovech ve Francouzské Guayaně. Dvacet let po svém úspěšném útěku sedl a napsal o svém životě knihu. O obvinění z vraždy, kterou nespáchal, o odsouzení k doživotí, o deportaci do tropického pekla, kde se ocitl roku 1931, o dvou letech strávených na samotce, o příteli roztrhaném žraloky při pokusu o útěk, o sedmi dalších nezdařených pokusech i o tom posledním, úspěšném, kterým se ve 40. letech dopravil do úkrytu ve Venezuele...

HENRI CHARRIÉRE

MOTÝLEK

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Vydalo nakladatelství BB art v roce 1999

Copyright © 1969 by Henri Charriére

All rights reserved.

Z francouzského originálu Papilon, vydaného nakladatelstvím

Robert Laffont v Paříži roku 1969

Přeložil © Sergej Machonin

Grafická úprava: Bohumil Fencl

Sazba Studio PROXIMA, s.r.o., Velehradská 19, 130 00 Praha 3

Jazyková korektura: BABYKA, Kukelská 921, 198 00 Praha 9

Tisk: CENTA, s.r.o., Vídeňská 113, 639 00 Brno

ISBN 978-80-7257-056-0

Venezuelskému lidu,

Jeho prostým rybářům z Parijského zálivu,

všem, intelektuálům, vojákům a ostatním,

kteří mi umožnili začít nový život

RITĚ

MÉ ŽENĚ,

MÉ NEJLEPŠÍ

PŘÍTELKYNI

Prolog

Charriérův Motýlek vyšel v Paříži v roce 1969 a stal se rázem literární senzací Francie a Evropy. V českém překladu se objevil dva roky nato, kdy figuroval mezi nejžádanějšími bestsellery, a nyní vychází v druhém vydání.

Henri Charriére se narodil roku 1906 v Ardéche, kde byl jeho otec učitelem. Prožil mimořádný život a v Motýlkovi jej vypravuje neobyčejně poutavým způsobem. Patřil k pařížskému podsvětí, kde dostal jméno Motýlek. V pětadvaceti letech ho zatkli pro vraždu, kterou nespáchal, a odsoudili na doživotní nucené práce v trestanecké kolonii v Guayaně. Tam, převážně na „Ďábelských ostrovech“, kde byl kdysi vězněn Dreyfus, strávil jedenáct let a za tu dobu se mnohokrát neúspěšně pokusil o útěk a prožil při tom neuvěřitelná dobrodružství v džungli, na moři a dokonce mezi Indiány. Jeho úsilí bylo konečně po deseti letech, kdy se mu podařilo přeplout z ostrova na pevninu na pytli kokosových ořechů, korunováno úspěchem, a mohl začít po dlouhé nebezpečné cestě tropickou Amerikou nový život ve Venezuele.

Nesmírná vitalita hrdiny a jeho pozoruhodně výjimečný životní příběh fascinují čtenáře tím víc, že jde o dílo ryze autobiografické. V této dějově bohaté knize defilují vrazi, zloději, malomocní, kanibalové, Francouzi, Číňané, Indiáni, a každá postava má svůj kuriózní příběh. Napínavé vyprávění, proložené také citlivým pozorováním přírody, které dosahuje místy až kouzla poezie, je autentickým svědectvím o životě v trestanecké kolonii i o síle a nezlomnosti lidského ducha.

PRVNÍ SEŠIT

CESTA ZATRACENÍ

PŘELÍČENÍ

Ta facka byla tak silná, že mi trvalo třináct let, nežli jsem se z ní vzpamatoval. Nebyla to totiž jen tak obyčejná facka, a aby mi ji mohli vrazit, dali si setsakramentskou práci.

Je 26. října 1931. Už v osm hodin ráno mě vyvedli z cely ve věznici Conciergerie, kde sedím už rok. Jsem čerstvě oholen a dobře oblečen, šaty z proslulého krejčovského salónu mi dodávají vybrané elegance. Bílá košile a popelavě modrý motýlek – poslední finesa tohoto úboru.

Je mi pětadvacet let a vypadám na dvacet. Četníci jsou trochu vyvedeni z míry mým džentlmenským vystupováním a chovají se ke mně zdvořile. Dokonce mi sundali pouta. Všichni, pět policistů a já, sedíme na dvou lavicích v holé místnosti. Venku je šedivo. Proti nám dveře, které vedou zřejmě do soudní síně, protože jsme v seinském Justičním paláci v Paříži.

Za několik okamžiků budu obžalován ze zločinu zabití. Můj advokát, doktor Raymond Hubert, mě přišel pozdravit. „Není proti vám jediný seriózní důkaz, věřím, že budeme zproštěni viny.“ Usmívám se nad tím „budeme“. Vypadá to, jako by byl doktor Hubert také na lavici obžalovaných, a budu-li odsouzen k nějakému trestu, bude si ho muset odpykat se mnou.

Soudní zřízenec otvírá dveře a vyzývá nás, abychom vstoupili. Dokořán otevřenými dveřmi vcházím do obrovského sálu, obstoupen čtyřmi četníky, velitel jde po straně. Aby mi tu facku mohli vrazit, oblékli všechno do krvavé červeně, od koberců a záclon na velkých oknech až po taláry soudců, kteří mě budou za chvíli soudit.

„Pánové, soud přichází.“

Ze dveří po pravé straně se jeden za druhým objevuje šest mužů. Předseda a po něm pět soudců s barety na hlavách. Před prostřední židlí se zastaví předseda, po jeho pravici a levici usedají přisedící. V sále, kde všichni, včetně mne, povstali, je impozantní ticho. Soud i všichni ostatní usedají.

Boubelatý předseda s růžovými líčky se tváří přísně. Dívá se mi do očí a nelze na něm vůbec poznat, co si myslí. Jmenuje se Bevin. Bude později řídit přelíčení nestranně a bude svým chováním dávat všem na srozuměnou, že jako soudce z povolání není tak docela přesvědčen o upřímnosti svědků a policistů. Ne, na něho nepadne za tu facku žádná zodpovědnost, pouze mi ji uštědří.

Státním prokurátorem je soudce Pradel. Je to prokurátor, z kterého mají vítr všichni obhájci. Má smutnou pověst hlavního dodavatele pro gilotinu a trestnice ve Francii i v zámoří.

Pradel je představitelem veřejného trestního stíhání. Je to oficiální žalobce, není v něm nic lidského. Představuje Zákon, Váhy spravedlnosti, s nimiž manipuluje, a udělá, co bude v jeho silách, aby se převážily na jeho stranu. Má supí oči, trochu přivírá víčka a dívá se na mě upřeně z celé své výše. Především z výšky stolice, která ho nademne vyvyšuje, a potom ze zpupné výše svých nejméně sto osmdesáti centimetrů. Nesvlékne si červený talár, baret však položí před sebe. Opírá se o ruce, velké jako lopaty. Zlatý snubní prsten svědčí o tom, že je ženatý, a na malíčku nosí jako prstýnek pěkně vyleštěný podkovák.

Naklání se trochu směrem ke mně, aby tak zřetelněji vyjádřil svou převahu. Tváří se, jako by mi chtěl říct: „Chlapečku, jestli si myslíš, že mi unikneš, jsi na omylu. Není sice vidět, že moje ruce jsou pařáty, ale ty drápy, co tě roztrhají, mám už v duchu připravené. Jestli se mě všichni advokáti bojí jako čert kříže a jsem-li u soudů označován za nebezpečného generálního prokurátora, je tomu tak proto, že si nikdy nenechám kořist uniknout.

Mým úkolem není, abych se snažil zjistit, jsi-li vinen, nebo nevinen, musím pouze využít všeho, co svědčí proti tobě: tvého bohémského života na Montmartru, svědectví, která si objednala policie, i prohlášení policistů samých. S touto nechutnou míchanicí, kterou splácal dohromady vyšetřující soudce, se mi musí podařit vylíčit tě tak odpudivě, aby tě porotci vyškrtli ze společnosti.“

Mám úplně zřetelný pocit, že slyším, jak mi to všechno skutečně říká, jestli se mi to ovšem nezdá, protože ten „požírač lidí“ na mne opravdu mohutně zapůsobil: „Máš to marné, obžalovaný, a hlavně se nesnaž hájit: já tě dostanu na cestu zatracení, postarám se, že shniješ zaživa.

Doufám také, že neskládáš žádné naděje v porotce? Nedělej si iluze. Těch dvanáct lidí nemá o životě ponětí.

Podívej se, jak sedí pěkně v řadě proti sobě. Vidíš je dobře, těch dvanáct bábovek, dopravených do Paříže z nějakého venkovského Zapadákova? Jsou to maloměšťáčci, penzisté a obchodníci. Co ti je mám popisovat. Snad si, proboha, nemyslíš, že tihle lidé pochopí tvých pětadvacet let a život, který vedeš na Montmartru? Pro ně je Pigalle a Bílé náměstí ztělesněné peklo a všichni lidé, kteří žijí v noci, jsou nepřátelé společnosti. Jeden jako druhý se neznají pýchou, že jsou porotci u pařížského soudu. Navíc tě ujišťuji, že si uvědomují svou maloměšťáckou omezenost a necítí se tu ve své kůži.

A ty si sem přijdeš, tak mladý a hezký. To si piš, že tě bez nejmenšího ostychu vylíčím jako Dona Juana montmartreských nocí. Od samého začátku ti tak udělám z porotců nepřátele. Jsi příliš pěkně oblečen, měl jsi přijít ve skromnějším úboru. To byla velká taktická chyba. Nevidíš, jak ti závidí ten oblek? Oni si kupují oblečení v obchodním domě Samaritaine a o šatech na míru od krejčího se jim nikdy ani nesnilo.“

Je deset hodin a jsme připraveni zahájit rozpravu. Přede mnou je šest soudců a jeden agresívní prokurátor, který použije vší své machiavelistické dovednosti a celé své inteligence, aby přesvědčil těchle dvanáct strejců, především, že jsem vinen a potom, že rozsudek může znít jenom na doživotní nucené práce nebo gilotinu.

Budou mě soudit za zabití pasáka a udavače z montmartreského podsvětí. Neexistuje jediný důkaz, ale chlupatí – kteří si pokaždé vyslouží prýmek, když odhalí pachatele zločinu – si přiloží polínko, abych byl uznán vinným. Pro nedostatek důkazů budou tvrdit, že mají nevývratné „důvěrné“ informace. Největším trumfem obžaloby bude svědek, kterého si zpracovali, je to doslova gramofonová deska, nahraná v budově policie na nábřeží Zlatníků číslo 36, jménem Polein. Protože tvrdím, že ho neznám, zeptá se mě jednu chvíli předseda velice nestranně: „Říkáte, že tento svědek lže. Dobrá. Ale proč by měl lhát?“

„Pane předsedo, jestliže od svého zatčení celé noci nespím, není to kvůli výčitkám, že jsem zavraždil Malého Rolanda, protože jsem to neudělal. Čeho se chci dopídit, je právě motiv, který dohnal tohoto svědka k tomu, že se na mne vrhá jako posedlý, a kdykoli obžaloba ztrácí půdu pod nohama, se vytasí s dalšími podrobnostmi. Došel jsem k přesvědčení, pane předsedo, že ho policie dopadla ve chvili, kdy se chystal spáchat závažný delikt, a že s ním udělala obchod: jestli potopíš Motýlka, přimhouříme oko.“

Nevěděl jsem tehdy, jak přesně jsem trefil do černého. Polein, který byl představen soudu jako čestný, dosud netrestaný člověk, byl po několika letech zatčen a odsouzen pro obchodování s kokainem.

Doktor Hubert se snaží mě hájit, ale na prokurátora nestačí. Jedině doktoru Bouffayovi se daří zahnat svým nelíčeným rozhořčením prokurátora na několik okamžiků do úzkých. Bohužel trvá to jen krátce a Pradel ho v té půtce díky své šikovnosti rychle vyřídí. Navíc lichotí prokurátor porotcům, kteří div neprasknou pýchou, že tato imponující osobnost s nimi jedná jako se sobě rovnými a svými spolupracovníky.

V jedenáct hodin večer šachová partie skončila. Moji obhájci dostali mat. A já jsem odsouzen, přestože jsem nevinný.

Francouzská společnost, reprezentovaná prokurátorem Pradelem, právě vyloučila ze svého středu na doživotí mladého pětadvacetiletého muže. A žádnou slevu, prosím! Bezbarvý hlas předsedy Bevina mi servíruje tu bohatou krmi.

„Obžalovaný, povstaňte!“

Vstal jsem. V síni se rozhostilo naprosté ticho, lidé zadržují dech, mně tluče srdce o poznání rychleji. Porotci se na mne dívají nebo sklánějí hlavu, vypadají zahanbeně.

„Obžalovaný, jelikož porotci odpověděli ‚ano‘ na všechny otázky kromě jediné, zda šlo o čin úmyslný, odsuzujete se k trestu nucených prací na doživotí. Chcete k tomu něco dodat?“

Nehnul jsem brvou, chovám se normálně, jen jsem o něco pevněji sevřel zábradlí boxu, o které se opírám.

„Pane předsedo, ano, chci dodat, že jsem skutečně nevinen a že jsem obětí policejní machinace.“

Z místa vzadu za soudem, kde sedí jako vzácní hosté elegantní dámy, jsem uslyšel reptání. Nezvýšeným hlasem jim říkám:

„Ticho tam, dámy s perlami, které si sem chodíte polechtat nervy. Fraška je dohrána. Vaše policie a vaše spravedlnost šťastně rozluštily případ vraždy, můžete být spokojený.“

„Stráž, odveďte odsouzeného, říká předseda.“

Než jsem zmizel ve dveřích, slyším hlas, který křičí: „Nic si z toho nedělej, můj drahej, já si tě tam najdu!“ To má statečná a ušlechtilá Nénette nahlas vykřikuje svou lásku. Lidé z podsvětí, kteří jsou v síni, tleskají. Vědí, jak se věci kolem vraždy zběhly, a dávají mi tak najevo, jak jsou hrdí, že jsem držel basu a nikoho neudal.

Když jsme se vrátili do malé místnosti, kde jsme byli před přelíčením, nasadili mi četníci pouta a jeden z nich se ke mně připoutal krátkým řetízkem: mé pravé zápěstí je svázáno s jeho levým zápěstím. Nepadlo ani slovo. Řekl jsem si o cigaretu. Velitel stráže mi ji podal a zapálil mi. Pokaždé když spustím ruku s cigaretou dolů nebo přikládám cigaretu k ústům, musí zdvihnout nebo dát dolů ruku i četník a přizpůsobit se tak mému pohybu.

Vykouřil jsem vstoje asi tři čtvrtě cigarety. Nikdo neřekl ani slovo. Sám jsem se nakonec podíval na rotmistra a řekl jsem: „Jdeme.“

Když jsem sestoupil po schodech v doprovodu asi tuctu četníků, ocitl jsem se na vnitřním nádvoří Justičního paláce. Zelený anton už je připraven. Není rozdělen najednotlivé kóje. Usedáme na lavice, je nás asi deset. Rotmistr řekl: „Conciergerie.“

CONCIERGERIE

Když jsme přišli k poslednímu paláci Marie-Antoinetty, četníci mě odevzdali veliteli stráží, který podepisuje papír – převzetí vězně. Odcházejí bezeslova, ale než odešli, přišlo překvapení: velitel doprovodu mi stiskl obě spoutané ruce.

Velitel stráže se mě ptá:

„Kolik ti napařili?“

„Doživotí.“

„To není možný!“

Podíval se na četníky a pochopil, že to je pravda. A tu mi ten padesátiletý žalářník, který toho už tolik viděl a zná dobře můj případ, řekl tohle dobré slovo:

„Ach ti lotři! Oni se zbláznili!“

Jemně mi sundal pouta a byl tak laskav, že mě sám doprovodil do vypolštářované cely, zařízené speciálně pro odsouzené k smrti, blázny, zvlášť nebezpečné vězně nebo pro odsouzence na nucené práce.

„Drž se, Motýlku,“ řekl mi a zavíral za mnou dveře. „Pošleme ti sem pár tvých věcí a jídlo, co máš v cele, kde jsi byl. Drž se!“

„Děkuju, šéfe. Budu se držet a doufám, že se jim to doživotí sakra nevyplatí.“

Pár minut nato někdo škrábe na dveře. „Co je?“

Odpověděl mi hlas: „Nic, nic. To jsem jenom já, zavěšuji ceduli.“

„Proč? Co na ní stojí?“

„Nucené práce na doživotí. Zostřený dozor.“

Říkám si: jsou opravdu padlí na hlavu. Snad si nemyslí, že šok z té laviny, co se mi zřítila na hlavu, by mě mohl dohnat k sebevraždě? Mám odvahu a nikdy ji nepřestanu mít. Budu bojovat se všemi a proti všem. Od zítřka začnu jednat.

Ráno, když jsem pil kávu, jsem se zeptal sám sebe: Mám podat odvolání? Proč? Měl bych před jiným tribunálem lepší vyhlídky? A co času bych ztratil! Rok, možná osmnáct měsíců… a kčemu by to bylo? Abych dostal místo doživotí dvacet let?

Protože jsem se pevně rozhodl, že uprchnu, délka trestu nehraje roli. Rozpomněl jsem se na otázku, kterou položil předsedovi soudu jeden odsouzený: „Pane předsedo, jak dlouho trvají ve Francii nucené práce na doživotí?“

Obcházím v kruhu svou celu. Poslal jsem pneumatickou poštou jeden dopis ženě, abych ji uklidnil, a druhý jedné ze sester, která se jediná pokusila hájit bratra proti všem.

Je konec, opona spadla. Má rodina určitě trpí víc než já a chudák tatínek má na tom svém zapadlém venkově jistě co dělat, aby unesl tak těžký kříž.

Najednou vyletím: ale já jsem přece nevinen! Jsem, ale pro koho? Ano, pro koho jsem nevinen? Říkám si: Hlavně ať tě nikdy ani nenapadne vypravovat o své nevině. Potrhali by se nad tím smíchy. Vyfasovat doživotí kvůli pasákovi a navíc ještě tvrdit, že ho oddělal někdo jiný, to by vypadalo opravdu jako špatný vtip. Nejlepší bude držet hubu.

Během vyšetřovací vazby ve věznici Santé ani v Conciergerie jsem si nikdy nepomyslel, že by trest mohl být tak těžký; a nikdy jsem se proto předem nezabýval otázkou, co je to vlastně „cesta zatracení a zkázy“.

Dobrá. První, co teď bylo nutné udělat: navázat spojení s lidmi už odsouzenými, kteří by v budoucnosti přicházeli v úvahu jako společníci při útěku.

Vybral jsem si jednoho Marseillana jménem Dega. Uvidím ho určitě u holiče. Chodí se tam každý den holit. Žádám o povolení k holiči. Skutečně, když jsem tam přišel, vidím ho, jak stojí čelem ke zdi. Všiml jsem si ho právě v okamžiku, kdy už byl na řadě, ale nepozorovaně postoupil místo jinému vězni, aby mu čekání trvalo déle. Odsunul jsem jeho souseda a stoupl jsem si vedle něho.

Rychle jsem mu špitl:

„Tak co, Dego, jak se vede?“

„Ujde to, Moty. Vyfasoval jsem patnáct let. Co ty? Slyšel jsem, že tě osolili.“

„Jo, doživotí.“

„Budeš se odvolávat?“

„Ne. Teď musíme hodně jíst a cvičit. Musíš mít páru, Dego, určitě budeme potřebovat dobrý svaly. Nabalil ses?“

„Jo. Mám deset papírů v librách šterlinků. (10 000 franků z r. 1932, asi 5 000 franků z r. 1969. (Pozn. překl.)) A ty?“

„Nic.“

„Dobrá rada: koukej rychle něco schrastit. Kdo tě hájí? Hubert? To je blbec, v životě ti nepronese prachy. Pošli ženu s plnou tubou k Dantovi. Ať je žena odevzdá Prachatýmu Dominikovi a zaručuju ti, že je dostaneš.“

„Pst, bachař po nás kouká!“

„Pánové se nám tu baví“

„Bez starosti,“ odpovídá Dega. „Říká mi, že je marod.“

„Co je mu? Špatné trávení po tý paletě?“ A bachař, tlusté hovado, se rozřehtal na celé kolo.

To je život. Cesta zatracení. Už se po ní vezu. Chlap se chechtá, div se nepotrhá, a dělá si legraci z pětadvacetiletýho kluka odsouzenýho na celý život.

Pouzdro s penězi jsem dostal. Je to nádherně vyleštěná alumíniová trubička. Otvírá se tak, že se přesně uprostřed rozšroubuje. Skládá se ze dvou do sebe zapadajících dílů. Obsahuje pět tisíc šest set franků v nových bankovkách. Když mi ji odevzdali, políbil jsem koneček tuby, dlouhé šest centimetrů a tlusté jako palec. Ano, políbil jsem ji, než jsem si ji vložil do konečníku. Silně dýchám, aby se dostala do střev. To je moje nedobytná pokladna. Mohou mě svléct do naha, roztáhnout mi nohy, přinutit mě ke kašli, ohnout mě – marná snaha, nijak se nedá zjistit, jestli něco mám. Tubička se dostala hodně hluboko do tlustého střeva. Je teď součástí mého těla. Je to můj život, svoboda, kterou si v sobě nesu… je to cesta pomsty. Na pomstu myslím, a jak! Vlastně nemyslím na nic jiného.

Venku je tma. Jsem v téhle cele sám. Velké světlo na stropě umožňuje bachaři, aby mě viděl malým otvorem, provrtaným ve dveřích. To silné světlo mě oslepuje. Položil jsem si na víčka složený kapesník, protože světlo mě doslova píchá do očí. Jsem natažen na matraci, ležící na železné posteli, pod hlavou žádný podhlavník, a v duchu vidím znovu všechny podrobnosti toho hrozného procesu.

Na tomto místě se možná nevyhnu jisté zdlouhavosti, má-li čtenář pochopit všechno, co bude následovat v tom dlouhém vyprávění, a má-li co nejhlouběji pochopit prazáklad toho, co mě drželo na nohou v onom zápase. Je však nutné, abych vypověděl všechno, co se mi přihodilo a co jsem reálně viděl ve své fantazii v ty první dny, kdy jsem byl zaživa pohřben.

Co podniknu, až uprchnu? Neboť od chvíle, kdy mám pouzdro s penězi, nepochybuji ani vteřinu, že uteču.

Především se vrátím co nejrychleji do Paříže. První, koho musím zabít, je falešný svědek Polein. Potom ty dva fízly, co křivě svědčili. Jenže dva fízlové nestačí, musím je zabít všechny. Nebo aspoň co nejvíc. A už to mám! Jakmile budu na svobodě, vrátím se do Paříže. Do kufru dám co nejvíc třaskavin. Nevím dost přesně kolik, snad deset patnáct kilo. A pokouším se vypočítat, kolik výbušnin by bylo potřeba, aby bylo hodně obětí.

Dynamit? Ne, lepší bude dinitrotoluol. A proč vlastně ne nitroglycerín? Ostatně, dám si poradit od lidí, kteří se v tom vyznají líp než já.

Ale poldové se můžou spolehnout, že jim to spočítám a že je obsloužím jak náleží.

Mám pořád zavřené oči a kapesník na víčkách, abych je stlačil a chránil. Vidím úplně přesně to napohled nevinné zavazadlo plné výbušnin a přesně nařízený budík, který uvede v činnost rozbušku. Pozor, musí vybuchnout v deset hodin dopoledne v místnosti soudní policie v prvním patře čísla 36 na nábřeží Zlatníků, kde se koná denní raport. V tuto hodinu tam bývá pohromadě nejméně sto padesát policajtů, kteří si tam chodí pro rozkazy a vyslechnout ranní hlášení. Po kolika schodech se tam vystoupí? V tom se nesmím zmýlit.

Budu si muset rozvrhnout čas přesně tak, aby se zavazadlo dostalo z ulice na místo určení přesně ve vteřině, kdy má explodovat. A kdo je ponese? Vezmu to jednoduše hákem. Přijedu taxíkem přesně přede dveře soudní policie a řeknu dvěma pitomcům strážným autoritativním hlasem: „Tohle zavazadlo odneste nahoru na raport, jdu hned za vámi. Řekněte komisaři Dupontovi, že to posílá vrchní inspektor Dubois a že jsem tam za chvilku.“

Ale poslechnou mě? A co když padnu v tom množství idiotů náhodou na jediné dva inteligentní muže tohohle spolku? To by bylo všechno v pekle. Budu muset přijít na něco jiného. A tak se mořím a mořím. Vůbec si nepřipouštím, že by se mi nepodařilo přijít na stoprocentně jistý způsob.

Vstávám a jdu se trochu napít. Z tolika přemýšlení mě rozbolela hlava.

Znovu si jdu lehnout, bez pásky na očích. Minuty utíkají pomalu. A to světlo, to světlo, hergot, krucinál fagot, to světlo! Namáčím si kapesník a znovu si ho kladu na oči. Chladná voda mi dělá dobře. Kapesník vodou ztěžkl a lépe přiléhá na víčka. Napříště to tak budu dělat vždycky.

Celé ty dlouhé hodiny, kdy snuji svou budoucí pomstu, jsou tak intenzívní, že se vidím, jak jednám, jako by se plán už uskutečňoval. Každou noc, a dokonce někdy přes den cestuji po Paříži, jako by můj útěk už byla skutečnost. Je to jisté, uprchnu a vrátím se do Paříže. A samozřejmě první, co udělám, bude, že to spočtu nejdřív Poleinovi a potom poldům. A co porotci? Ti blbečci, že by měli žít klidně dál? Určitě se už vrátili domů, ti páprdové, náramně spokojení, že splnili svou povinnost s velkým P. Necítí se důležitostí, nafukují se před sousedy a div neprasknou před svou bábou, rozcuchanou paničkou, která je čeká s polívkou na stole.

Dobrá. Tak co s těmi porotci? Nic. Jsou to chudinky. Nejsou školenými soudci. Když je to četník v penzi nebo celník, jedná jako četník nebo jako celník. A mlékař jako kterýkoliv uhlíř. Dělali, co jim nakukal prokurátor, pro kterého bylo hračkou omotat si je okolo prstu. Oni nenesou skutečnou zodpovědnost. A tak bylo rozhodnuto, posouzeno a stanoveno: porotcům neudělám nic.

Když teď dopíšu tyto myšlenky, které mě skutečně napadaly před tolika léty a které se vracejí v houfech a přepadají mě se strašlivou jasností, říkám si, do jaké míry může absolutní ticho, naprostá, totální izolace vnucená mladému člověku, zavřenému v cele, vyprovokovat skutečný imaginární svět, dřív než příjde šílenství. Je tak intenzívní a živoucí, že se člověk doslova zdvojuje. Vznese se a rozletí se opravdu na toulky, kamkoli se mu zachce. Do rodného domu, k otci a matce, k rodině, do dětství, do různých údobí svého života. A potom a především ty vzdušné zámky, které si plodný mozek staví s tak neuvěřitelně živou představivostí, že se mu v tom strašlivém fantastickém zdvojení někdy zdá, jako by prožíval všechno, co si vysnil.

Uplynulo šestatřicet let, a přesto nemusím sebeméně namáhat paměť, aby se moje pero mohlo vydat po stopách myšlenek, které mě v onom okamžiku života skutečně napadaly.

Ne, porotcům neublížím. Ale generální prokurátor? Ach, ten mi nesmí upláchnout. Pro něho mám ostatně už připravený recept, který kdysi předepsal Alexandre Dumas. Udělám s ním přesně totéž, co udělali v Hraběti Monte Christovi s tím chlapem, kterého hodili do sklepa a nechali umírat hladem.

Ano, prokurátor je zodpovědný. Ten sup přioděný do šarlatu má všechno, abych ho mohl popravit co nejhrozněji. Ano, to je ono. Po Poleinovi a policajtech si vezmu do parády jen a jen toho dravce. Najmu si vilu. Musí mít velice hluboký sklep s tlustými zdmi a těžkými dveřmi. Kdyby dveře nebyly dost tlusté, vycpal bych je vlastnoručně matrací a koudelí. Až budu mít vilu, zjistím si, kde je, a unesu ho. Protože jsem už předtím zapustil do zdi železné kruhy, okamžitě ho připoutám. Tak a teď zas tahám pilku já!

Stojím před ním a vidím ho pod zavřenými víčky neobyčejně přesně. Ano, dívám se na něho stejně, jako se on díval na mě při přelíčení. Scéna je tak jasná a zřetelná, že cítím jeho horký dech na své tváři, protože jsem těsně u něho, tváří proti tváři, téměř se jeden druhého dotýkáme.

Jeho jestřábí oči jsou oslněné a šíleně vyděšené světlem velice silného reflektoru, který jsem na něho namířil. Potí se a veliké kapky potu mu stékají po zrudlém obličeji. Ano, slyším své otázky, poslouchám jeho odpovědi. Prožívám intenzívně ten okamžik.

„Tak co, syčáku, poznáváš mě? To jsem já, Motýlek, kterého jsi tak zvesela poslal na doživotí do trestanecké kolonie. Co myslíš, stálo to zato, šprtat tolik let, abys to nakonec dotáhl na člověka s vyšším vzděláním? Stálo to za to, trávit tolik nocí nad římským právem a jinými právy? Naučit se řecky a latinsky, obětovat celé roky mládí, aby se z tebe stal velký řečník? Abys nakonec došel k čemu, ty lotře? Snad k tomu, abys vytvořil nové, lepší sociální zákony? Abys přesvědčil davy, že mír je nejlepší věc na světě? Abys kázal filozofii nádherného náboženství? Nebo abys jako člověk s univerzitním vzděláním jednoduše působil na jiné, aby byli lepší a přestali být zlí? Mluv, použil jsi svého vědění k tomu, abys lidi za chraňoval, nebo abys je potápěl?

Nic z toho ze všeho. Poháněla tě k činům jediná ctižádost! Stoupat výš a výš. Stoupat vzhůru po stupíncích tvé odporné kariéry. Sláva pro tebe znamená být nejlepším dodavatelem galejí, bezuzdným dodavatelem kata a gilotiny.

Kdyby byl Deibler (Mistr popravčí r. 1932.) trochu vděčný, musel by ti na konci každého roku poslat bednu nejlepšího šampaňského. Jen přiznej, ty zvíře, že díky tobě mohl letos useknout o nějakých pět nebo šest hlav víc? Ale ať je tomu jak chce, teď tě tu mám já, pořádně přivázaného ke zdi. Vidím znovu tvůj úsměv, ano, vidím ten vítězný výraz, který jsi měl, když mi četli rozsudek po tvé závěrečné řeči. Zdá se mi, že to bylo teprve včera, a přece už jsou to celá léta. Kolik let? Deset? Dvacet?“

Ale co to se mnou je? Proč deset let? Proč dvacet let? Štípni se, Motýlku, jsi přece silný, jsi mladý a máš v břiše pět tisíc šest set franků. Dva roky, ano, odkroutím si z doživotí dva roky, víc ne – to přísahám sám sobě.

No tak, začíná ti to lézt na mozek, Motýlku! Tahle cela a to ticho tě dohánějí k šílenství. Nemám cigarety. Včera jsem dokouřil poslední. Budu chodit. Nemám koneckonců zapotřebí mít zavřené oči nebo mít na nich kapesník, abych si mohl představovat, co se stane. Správně, vstanu. Cela je dlouhá čtyři metry, to je pět malých kroků ode dveří ke zdi. Začínám chodit, ruce za zády. A pokračuji: „No, dobrá. Povídám ti, že vidím znovu velice zřetelně tvůj vítězný úsměv. Tak si pamatuj, že ti ho změním ve škleb hrůzy. Máš proti mně výhodu: já jsem nemohl křičet, ty můžeš. Křič, křič si, jak chceš a co máš síly. Co ti udělám? Dumasův recept? Nechat tě chcípnout hladem? Ne, to není dost. Nejdřív ti vypíchnu oči. Copak? Ještě pořád se tváříš, jako bys triumfoval. Myslíš si, že když ti vypíchnu oči, budeš mít aspoň výhodu, že už mě nebudeš vidět. A já budu zase na druhé straně ošizen o potěšení číst tvoje reakce z tvých zřítelnic. Ano, máš pravdu, nesmím ti je vypíchnout, přinejmenším ne hned. To příjde později.

Vyříznu ti jazyk, ten hrozný jazyk, ostrý jako nůž – ne, horší než nůž, jako břitva! Ten jazyk, zprostituovaný na tvé slavné kariéře.

Týž jazyk, který říká něžná slova tvé ženě, tvým dětem a tvé milence. Ty a milenka? Spíš milenec. Nemůžeš být nic jiného než pasívní a změkčilý pederast. Správně, musím začít tím, že odstraním tvůj jazyk, protože hned po tvém mozku je katem on. Díky jazyku, protože jím tak dobře vládneš, jsi přesvědčil porotu, aby odpověděla ‚ano‘ na položené otázky.

Díky jazyku jsi vylíčil policajty jako poctivce, oddané své povinnosti. Díky jemu obstála ta svědkova zfalšovaná historka. Díky jemu jsem se těm dvanácti bábovkám jevil jako nejnebezpečnější člověk celé Paříže. Kdybys ho nebyl měl, ten jazyk, tak prohnaný, šikovný, tak přesvědčivý a tak vytrénovaný deformovat lidi a věci, seděl bych dodnes na terase Velké kavárny na Bílém náměstí, odkud bych se nikdy nebyl musel hnout. A tak tedy rozhodnuto, ten jazyk ti vyrvu. Ale jakým nástrojem?“

Pochoduji, pochoduji, hlava se mi točí, ale stojím mu stále tváří v tvář… když tu najednou světlo zhasne a velice slabé denní světlo začíná prosakovat do mé cely prknem v okně.

Cože? Už je ráno? To jsem strávil celou noc tím, že jsem se mstil? Jaké to byly krásné hodiny! Jak byla ta dlouhá noc krátká!

Sedím na posteli a poslouchám. Nic. Nejabsolutnější ticho. Jen čas od času maličké cvaknutí u mých dveří. To je dozorce. Má na nohou bačkory, aby nedělal hluk. Přichází nadzvednout malou železnou záklopku a přitisknout oko ke špehýrce, která mu umožňuje, aby mě viděl, aniž si toho všimnu.

Mechanismus, který vymyslela Francouzská republika, je v druhé etapě. Klape báječně. V první etapě vyškrtl ze života člověka, který by jí mohl dělat obtíže. Ale na tom není dost. Ten člověk nesmí umřít příliš rychle, nesmí uniknout sebevraždou. Potřebují ho. Co by si počala Správa věznic, kdyby neměla vězně? To by to vypadalo. A tak tedy, ohlídejme si ho. Musí jít do trestanecké kolonie, kde poslouží k tomu, aby živil další zaměstnance. Když se zase ozvalo cvaknutí, musel jsem se usmát.

Nedělej si starosti, k ničemu to není, já ti neuklouznu. Přinejmenším rozhodně ne sebevraždou, jak se obáváš.

Nepřeji si nic jiného, než abych žil dál, byl na tom se zdravím co nejlíp a odjel co možná nejdřív do té Francouzské Guayany, kam mě díky bohu ve své hlouposti posíláte.

Já vím, dědo, co každou chvíli cvakáš záklopkou, že tvoji kolegové nejsou žádní beránci. Ve srovnání tam s těmi bachaři jsi hodnej táta. To vím už dávno, je přece známo, že když Napoleon založil trestanecké kolonie, odpověděl na otázku: „Kdo vám ty lotry bude hlídat!“

„Ještě větší lotři, než jsou sami.“ Po všem, co následovalo, jsem mohl konstatovat, že zakladatel kolonií nelhal.

Klap, klap – uprostřed dveří se otvírá okýnko dvacet krát dvacet centimetrů. Šoupli mi dovnitř hrnek kávy a sedmsetpadesátigramovou šišku chleba. Po vynesení rozsudku nemám už právo na jídlo z restaurace, ale mám-li peníze, smím si kupovat cigarety a některé potraviny ve skromné kantýně. Už jenom pár dní, a skončí i to. Conciergerie je předsíň káznice. Kouřím s rozkoší jednu lucky strike, balíček stojí 6,60 franků. Koupil jsem si dva. Utrácím své úspory, protože mi je seberou na zaplacení soudních výloh.

Dega mi vzkázal pomocí malého lístečku, který jsem našel zastrčený do chleba, abych šel na odvšivárnu: „V krabičce sirek jsou tři vši.“ Vytáhl jsem sirky a našel vši, tlusté a v báječné kondici. Vím, co to znamená. Ukážu je dozorci a ten mě zítra pošle se všemi věcmi včetně matrace do páry, kde se ničí všichni paraziti, kromě nás samozřejmě. Skutečně, nazítří jsem se tam znovu setkal s Degou. V parní lázni není žádný dozorce. Jsme sami.

„Děkuju, Dego. Jsi dobrej, tubu s prachama už jsem dostal.“

„Netlačí tě?“

„Ne.“

„Pokaždý když půjdeš na záchod, ji dobře omyj, než si ji strčíš zpátky.“

„Je, myslím; úplně nepropustná, prachy, složený do harmoniky, jsou v naprostým pořádku. A to už ji nosím sedm dní.“

„To znamená, že je dobrá.“

„Co chceš dělat, Dego.“

„Budu dělat cvoka. Nechci do kolonie. Tady ve Francii si odsedím takovejch osm deset let. Mám styky a nejmíň pět let by mi mohli slevit cestou milosti.“

„Kolik je ti?“

„Dvaačtyřicet.“

„Ty jsi blázen. Jestli si odkroutíš deset let z patnácti, vylezeš odtud jako starej chlap. Máš strach z kolonie?“

„Jo, mám a nestydím se ti to říct, Motýlku. Člověče, Guayana je peklo. Každej rok tam mají úbytek osmdesát procent mužů. Jde tam jedna várka za druhou a v každým transportu je osmnáct set až dva tisíce mužů. Jestli nedostaneš lepru, chytíš žlutou horečku nebo dyzentérii, a to není žádná sranda, nebo tuberkulózu, bahenní zimnici, infekční malárii. Jestli se z toho všeho vylížeš, s největší pravděpodobností tě někdo oddělá, aby ti ukradl pouzdro s prachama, nebo zajdeš na útěku. Věř mi, Motýlku, neříkám ti to, abych tě odradil, ale poznal jsem pár chlapů z kolonie. Vrátili se do Francie, když si odkroutili menší tresty, pět nebo sedm let, a vím svoje. Jsou z nich lidský trosky. Devět měsíců do roka jsou v nemocnici, a pokud jde o útěk, říkají, že to není jen tak špacír, jak si to hodně lidí myslí.“

„Možná, Dego, ale já si věřím a dlouho tam neztvrdnu, to si piš. Jsem námořník, znám moře a můžeš se spolehnout, že tam nehodlám zasmrádnout. A co ty? Dovedeš si představit sám sebe deset let v káznici? I kdyby ti prominuli pět let, což není jistý, to si myslíš, že bys to vydržel a nezbláznil se v tý úplný izolaci? Zrovna jako teď, co jsem v týhle cele. Sám, žádný knížky, žádný vycházky, s nikým člověk nesmí promluvit ani slovo. Člověče, to se nedá počítat čtyřiadvacet hodin krát šedesát minut, ale krát šest set, a pořád to ještě bude daleko od pravdy.“

„To je možný. Ale ty jsi mladej a mně je dvaačtyřicet let.“

„Ty, hele, Dego, ale ruku na srdce. Čeho se bojíš nejvíc? Ostatních vězňů, viď?“

„Upřímně řečeno, jo, Moty. Kdekdo ví, že jsem milionář, a od toho vědomí k chuti mě oddělat za předpokladu, že u sebe mám padesát nebo sto táců, není daleko.“

„Poslouchej, chceš, uděláme dohodu. Ty mi slíbíš, že nepůjdeš do cvokárny, a já ti slíbím, že se od tebe nehnu. Opřem se jeden o druhýho. Já mám sílu a rychlost, naučil jsem se bít už jako kluk a dovedu výborně zacházet s nožem. Takže pokud jde o ostatní chlapy, zachovej klid: budeme víc než vážení, budou se nás bát. Pokud jde o útěk, nepotřebujeme nikoho. Ty máš prachy, já mám prachy, já umím zacházet s busolou a řídit loď. Co chceš víc?“

Podíval se mi zpříma do očí… Políbili jsme se. Dohoda byla zpečetěna.

Několik okamžiků nato se otevřely dveře. Dega odešel se svými svršky na svou stranu a já na svou. Nejsme daleko od sebe a čas od času se budeme moci vídat u holiče, u lékaře nebo v neděli v kapli.

Dega do toho spadl v aféře falešných bonů Národní obrany. Jeden falšovatel je vyráběl velice originálně. Odbarvil doběla bony na 500 franků a přes to dokonale natiskl předtisk desetitisícifrankovek. Papír byl stejný a banky i obchodníci je přijímali s naprostou důvěrou. Tak to šlo řadu let a finanční sekce státního zastupitelství si už nevěděla rady, až do okamžiku, kdy byl zatčen muž jménem Brioulet, přistižený přímo při činu. Louis Dega byl úplně klidný jako majitel baru v Marseille, kde se večer co večer shromažďoval výkvět podsvětí z jihu Francie a kde se na mezinárodních schůzkách setkávali cestující podvodníci z celého světa.

V roce 1929 byl milionářem. Jednou v noci se objevila v baru pěkně oblečená, hezká mladá žena. Ptala se po panu Ludvíku Degovi.

„To jsem já, madame, co si přejete? Pojďte, prosím, do vedlejší místnosti.“

„Jsem Briouletova žena. Manžel je ve vězení v Paříži za prodej falešných bonů. Viděla jsem ho v hovorně věznice Santé. Dal mi adresu a řekl mi, abych k vám jela a požádala vás o dvacet tisíc franků na advokáta.“

V tu chvíli se jeden z největších podvodníků Francie, Dega, tváří v tvář nebezpečí v podobě ženy, informované o jeho roli v bonové aféře, nevzmohl na jinou odpověď než na tu jedinou, kterou neměl dát:

„Paní, vašeho muže vůbec neznám, a jestli potřebujete peníze, jděte na štrych. Jste tak pěkná, že si vyděláte víc, než potřebujete.“ Ubohá rozhořčená žena utekla v slzách. Vypravovala scénu svému muži. Pobouřený Brioulet vyklopil vyšetřujícímu soudci hned příští den všechno, co věděl. Obvinil jmenovitě Degu, že je dodavatelem falešných poukázek. Skupina nejrafinovanějších policistů Francie si vzala Degu na mušku. Po měsíci byli v touž hodinu na různých místech zatčeni a posazeni za mříže Dega, falšovatel, rytec a jedenáct kompliců. Byli souzeni před seinským soudem a proces trval čtrnáct dní. Každého obžalovaného hájil slavný advokát. Brioulet svou výpověď nikdy neodvolal. Tak se nakonec stalo, že největší podvodník Francie vyfasoval kvůli mizerným dvaceti tisícům franků a jednomu pitomému slovu patnáct let nucených prací. S tímto člověkem jsem právě uzavřel smlouvu na život a na smrt.

Přišel mě navštívit doktor Hubert. Neměl moc elánu. Nic mu nevyčítám.

… Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad… Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Chodím tak sem a tam už několik hodin od okna ke zdi mé cely. Kouřím, cítím, že mám všech pět pohromadě, že jsem vyrovnaný a schopen snést cokoli. Slibuji si, že zatím nebudu myslet na pomstu.

Nechme prokurátora, kde jsem ho nechal, přivázaného k železným kruhům ve zdi, jak stojí proti mně a já se ještě nerozhodl, jak ho nechám chcípnout.

Zčista jasna výkřik, výkřik beznaděje. Je ostrý, úděsný a proniká dveřmi mé cely. Co je to? Vypadá to jako křik mučeného člověka. Ale tady přece nejsme u soudní policie. Nedá se nijak zjistit, co se to děje. Ten noční křik mě strašně rozrušil. Jakou musel mít silu, když pronikl těmi vycpanými dveřmi. Možná, že to byl šílenec. Je tak snadné zešílet v těchhle celách, kde k vám nic nedolehne. Mluvím sám k sobě, nahlas, a ptám se sám sebe: „Coje tobě vlastně po tom? Mysli na sebe a na nic jiného než na sebe a na svého nového spojence Degu.“ Sehnul jsem se, potom jsem se zase vzpřímil a nakonec jsem se uhodil pěstí do prsou. Hodně to zabolelo, a to znamená, že je všechno v pořádku – svaly mých paží dokonale fungují. A mé nohy? Můžeš jim gratulovat, protože pochoduješ už víc než šestnáct hodin a vůbec se necítíš unaven.

Číňané vymysleli kapku vody, která vám padá na hlavu. Francouzi vymysleli ticho. Odstraňují všechno, co by člověka mohlo rozptýlit. Ani knihy, ani papír, ani tužky, okno s velkými mřížemi je úplně zabedněné prkny, jen několika škvírami proniká dovnitř trochu přecezeného světla.

Ten rozryvný výkřik mě zcela vyvedl z míry. Chodím v cele kolem dokola jako zvíře v kleci. Mám skutečně dojem, že mě všichni opustili a že jsem tu doslova zaživa pohřben. Ano, jsem úplně sám, jediné, co ke mně dolehne, nebude nikdy nic jiného než výkřik.

Někdo otvírá dveře. Objevuje se starý kněz. Už nejsi sám, přišel kněz, stojí před tebou.

„Dobrý večer, synu. Odpusť mi, že jsem nepřišel dřív, byl jsem na dovolené. Jak se ti daří?“ Starý dobrý farář vstoupil bez okolků do cely a sedl si na můj kavalec.

„Odkud jsi?“

„Z Ardéche.“

„Rodiče?“

„Maminka umřela, když mi bylo jedenáct. Tatínek mě měl moc rád.“

„Co dělal?“

„Byl učitel.“

„Žije?“

„Ano.“

„Tak proč o něm mluvíš v minulém čase?“

„Protože on sice žije, ale já jsem mrtvý.“

„Ach, to neříkej. Co jsi udělal?“

Bleskne mi hlavou, jak by bylo směšné mu říkat, že jsem nevinen, a odpovídám rychle:

„Policie tvrdí, že jsem zabil člověka, a když to tvrdí, musí to být pravda.“

„Byl to obchodník?“

„Ne, pasák.“

„A to tě odsoudili za aféru z podsvětí k nuceným pracem na doživotí? Tomu nerozumím. Je to vražda?“

„Ne, zabití.“

„To je neuvěřitelné, ubohé dítě. Co protebe mohu udělat? Chceš se semnou pomodlit?“

„Pane faráři, odpusťte, nemám žádné náboženské vzdělání, neumím se modlit.“

„To nevadí, synu, budu se modlit za tebe. Dobrotivý Bůh miluje všechny své dítky, pokřtěné i nepokřtěné. Budeš opakovat každé slovo, které řeknu, dobrá?“

Má tak laskavé oči a zjeho tlustého obličeje vyzařuje tolik dobroty, že se stydím odmítnout. Když poklekl, udělal jsem totéž. „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ Oči se mi zalily slzami. Když to dobrý otec uviděl, sňal mi boubelatým prstem z tváře velikánskou slzu, pozdvihl ji ke rtům a vypil.

„Tvůj pláč je pro mě největší odměna, synu, kterou mi Bůh mohl dnes tvým prostřednictvím seslat. Díky.“ Povstal a políbil mě na čelo.

Sedíme zase na posteli, jeden vedle druhého.

„Jak dlouho jsi už neplakal?“

„Čtrnáct let.“

„Proč čtrnáct?“

„Bylo to v den maminčiny smrti.“

Vzal mě za ruku a řekl: „Odpusť těm, kdo ti způsobili tak velké utrpení.“

Vytrhl jsem mu ruku a jediným skokem jsem se bezděky octl uprostřed cely.

„Ó ne, to ne! Neodpustím jim nikdy. Chcete, abych se vám s něčím svěřil, otče? Tak tedy: všechen svůj čas, každý den, každou noc, každou minutu trávím tím, že kombinuju, kdy, jak, jakými prostředky bych mohl usmrtit všechny, kdo mě sem dostali.“

„Říkáš to a věříš tomu, synu. Jsi mladý, velice mladý. Až zestárneš, vzdáš se myšlenky na trest a na pomstu.“

Po čtyřiatřiceti letech si myslím totéž co on.

„Co mohu pro tebe udělat?“ opakuje kněz.

„Přestupek, otče.“

„Jaký?“

„Jít do cely 37 a říct Degovi, aby si prostřednictvím svého advokáta podal žádost o transport do ústřední věznice v Caen, a já, že jsem to udělal dnes. Musíme rychle odjet z Conciergerie do některé věznice, kde se připravují transporty do Guayany. Protože když zmeškáme první loď, museli bychom čekat další dva roky v káznici, než pojede další. Až s ním promluvíte, pane faráři, přijďte zase sem.“

„Jak to zdůvodním?“

„Například, že jste si u mne zapomněl breviář. Čekám na odpověď.“

„A proč tak spěcháš do něčeho tak hrozného, jako je trestanecká kolonie?“

Dívám se na něho, na toho faráře, opravdového obchodního cestujícího Pána Boha, a jsem si jist, že mě nezradí.

„Abych co nejdříve uprchl, otče.“

„Bůh ti pomůže, synu, jsem si tím jist, a začneš žít nový život, cítím to. Máš oči hodného chlapce a ušlechtilou duši. Jdu na číslo 37. Čekej na odpověď.“

Vrátil se velmi rychle. Dega souhlasí. Farář mi nechal svůj breviář až do zítřka.

Jaký paprsek slunce to dnes kemně pronikl! Má cela je plná té záře. Díky tomu svatému muži.

Jak je možné, že Bůh, jestli existuje, připouští, aby na zemi žila tak rozličná lidská stvoření? Prokurátor, policisté, Poleinové a vedle nich farář, farář z Conciergerie?

Ta návštěva svatého muže mi udělala dobře a navíc mi prokázal službu.

Výsledek žádostí na sebe nedal čekat. Týden nato ve čtyři ráno nastoupilo sedm mužů v chodbě Conciergerie. Bachaři jsou všichni na místě v plném počtu.

„Do naha!“ Všichni se pomalu svlékáme. Je zima, mám husí kůži.

„Nechte své věci ležet před sebou. Čelem vzad, krok dozadu a každý před sebou najde balík.“

„Obléct!“ Místo košile z jemné příze, kterou jsem na sobě měl před několika okamžiky, jsem dostal drsnou tuhou košili z režného plátna a místo mého krásného obleku kazajku a kalhoty z hrubé hnědé vlněné látky. Mé boty zmizely a místo nich strkám nohy do páru dřeváků. Až do dnešního dne jsem vypadal jako normální člověk. Dívám se na ostatních šest: hrůza! Osobnost každého z nás zmizela: ve dvou minutách jsme se změnili v galejníky.

„Vpravo v bok, v zástupu pochodem v chod!“ V doprovodu asi dvaceti strážných přicházíme na nádvoří, kde nás jednoho po druhém pouštějí do úzkého policejního náklaďáku, rozděleného na cely. Vzhůru do Beaulieu (Krásného místa) – tak se jmenuje ústřední věznice v Caen.

ÚSTŘEDNÍ VĚZNICE V CAEN

Jen jsme přijeli, zavedli nás do ředitelovy kanceláře. Trůní za empírovým stolem na metr vysokém pódiu.

„Pozor! Promluví kvám ředitel.“

„Odsouzení! Jste zde přechodně, budete tu čekat na odjezd do trestanecké kolonie. Jste tu v káznici. Zákaz mluvení, žádné návštěvy ani dopisy. Buď se ohnete, nebo se zlomíte. Máte k dispozici dvoje dveře: jedny vedou do trestanecké kolonie, když se budete chovat dobře. Druhé vedou na hřbitov. V případě špatného chování: sebemenší přestupek se trestá šedesáti dny samovazby o chlebě a vodě. Ještě nikdo nevydržel samovazbu dvakrát za sebou. Zapište si to dobře za uši.“

Obrátil se na Bláznivého Petříčka, kterého vydala španělská policie.

„Co jste dělal v civilu?“

„Byl jsem toreadorem, pane řediteli.“

Ředitel, rozběsněný touto odpovědí, zařval: „Zacvičte mi s tím chlapem! A hezky po vojensku!“ V okamžiku pět nebo šest bachařů toreadora srazilo, zmlátilo obušky a rychle odvleklo někam pryč. Bylo slyšet, jak křičí: „Vy kur…, pět na jednoho a ještě s pendrekem, syčáci.“

Následovalo „ah!“ smrtelně zraněného zvířete a potom už nic. Jenom zvuk drhnutí po cementu, jako když se nějaká věc táhne po zemi.

Kdo nepochopil po této scéně, nepochopí nikdy. Dega stojí vedle mne. Pohnul prstem, jenom jedním, a dotkl se mých kalhot. Pochopil jsem, co mi chce říct: „Jestli se chceš dostat do kolonie, poslouchej jako hodiny.“

Deset minut nato se každý z nás (kromě Bláznivého Petříčka, kterého odvlekli do odporné kobky v podzemí) octl v cele disciplinárního oddělení ústřední věznice.

Náhoda tomu chtěla, že Dega dostal celu vedle mé. Předtím nás představili jaké si ryšavé jednooké obludě, vysoké sto devadesát centimetrů a možná i víc, se zbrusu novým býkovcem v pravé ruce. Je to kápo, vězeň, který má funkci mučitele ve službách dozorců. Je postrachem odsouzenců. Pro dozorce je výhodné si ho držet protože mohou lidi mlátit klacky a bičovat, aniž se sami unaví, a když někdo umře, nenese za to správa věznice odpovědnost.

Později, za krátkého pobytu v lazaretu, jsem se dověděl historii té lidské bestie. Blahopřejme řediteli centrální věznice, že si svého kata dovedl tak dobře vybrat. Chlap býval povoláním lamač kamene. Žil v malém městečku v severní Francii. Jednoho krásného dne se rozhodl, že spáchá sebevraždu a zároveň oddělá svou ženu. Použil k tomu dost velké patrony dynamitu. Natáhl se vedle ženy, která ležela v druhém patře šestipatrového domu. Žena spala. Chlap si zapálil cigaretu a od ní doutnák k dynamitové patroně, kterou držel v levé ruce mezi svou a manželčinou hlavou. Děsný výbuch. Výsledek: ženu museli smést na lopatku, protože byla doslova roztrhaná na kousíčky. Dům se částečně zřítil, v troskách zahynuly tři rozdrcené děti a stará sedmdesátiletá žena. Další byli více či méně těžce zraněni.

Chlap, jmenuje se Tribouillard, ztratil kus levé ruky, z níž mu zbyl jen malíček a půlka palce, levé oko a ucho. Na hlavě měl zranění, dost těžké, takže bylo třeba provést trepanaci. Po odsouzení se stal kápem disciplinárních vězňů v centrální věznici. Tento poloviční blázen může s nešťastníky, kteří uvízli vjeho království, nakládat, jak se mu zlíbí.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad… jeden, dva tři, čtyři, pět, šest, čelem vzad… a zase začíná nekonečné pochodování ode zdi ke dveřím cely.

Je zakázáno přes den ležet. V pět hodin ráno vzbudí všechny pronikavý hvizd píšťalky. Musí se vstát, ustlat postel, umýt se a začít chodit nebo si sednout na stoličku připevněnou ke zdi. Vrchol rafinovanosti trestního systému: postel se zvedne, přiklopí ke zdi a zůstává u ní zaháknuta. Vězeň se tak nemůže natáhnout a lze ho líp hlídat.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… čtrnáct hodin pochodu. Chce-li vězeň dobře zvládnout automatiku toho nepřetržitého pohybu, musí se naučit chodit se skloněnou hlavou, ruce za zády, nechodit ani příliš rychle, ani příliš pomalu, dělat pěkně stejně dlouhé kroky a otáčet se automaticky najednom konci cely na levé a na druhém konci na pravé noze.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… Cely jsou lépe osvětleny než v Conciergerie a doléhají sem zvuky z disciplinárního oddělení, ale také některé, které přicházejí z polí. V noci bývá slyšet, jak si pískají nebo zpívají dělníci ze vsi, kteří se vracejí domů, spokojení, že si pěkně přihnuli ovocného vína.

Dostal jsem dárek k vánocům: štěrbinou mezi prkny, kterými je zabedněno okno, jsem najednou uviděl krajinu. Byla celá bílá, pokrytá sněhem, a v ní několik velkých černých stromů, ozářených velikým měsícem. Vypadalo to jako typická pohlednice k vánocům. Vítr shodil ze stromů jejich sněhový příkrov, takže jsou dobře viditelné. Rýsují se jako veliké černé skvrny na bílém pozadí. Jsou vánoce pro všechny lidi, a dokonce pro část lidí ve vězení. Pro odsouzence čekající na převoz se Správa praštila přes kapsu: každý dostal povolení koupit si dvě žebra čokolády. Říkám správně dvě žebra, nikoli dvě tabulky. Ty dva kousíčky čokolády byly má štědrovečerní večeře v roce 1931.

… Ráz, dva, tři, čtyři, pět… Soudní perzekuce ze mne udělala setrvačník, pochodování v cele tam a zpátky je celý můj vesmír. Všechno je matematicky vypočítáno. V cele nesmí být nic, absolutně nic. Zejména je nepřípustné, aby se vězeň jakkoli rozptyloval. Kdybych byl přistižen, jak se dívám tou škvírou v zabedněném okně, byl bych přísně potrestán. Ale nemají vlastně pravdu? Vždyť pro ně nejsem nic víc než žijící mrtvola. Jakým právem bych se chtěl těšit pohledem na přírodu?

Venku létá motýl. Je světle modrý s malým černým proužkem a kousek od něho, blízko okna, bzučí včela. Co zde ta zvířátka pohledávají? Vypadá to, jako by se zbláznila z toho zimního slunce, ledaže by jim bylo zima a chtěli dovnitř do vězení. Motýl v zimě je zmrtvých vstalý. Jak to, že nezemřel? A ta včela, pročpak asi opustila úl? Jaká nevědomá drzost, přiblížit se sem. Štěstí, že kápo nemá křídla, protože dlouho by naživu nezůstali.

Tribouillard je hrozný sadista a já tuším, že se mi s ním něco přihodí. Bohužel jsem se nemýlil. Den po návštěvě těch dvou půvabných hmyzích stvoření jsem se ohlásil na marodku. Už nemohu, zalykám se samotou, potřebuji vidět nějakou tvář, slyšet něčí hlas, třeba nepříjemný, ale přece jenom hlas, slyšet prostě cokoli.

Stál jsem předposlední v řádce osmi lidí, úplně nahý v ledové zimě chodby, obličej obrácený ke zdi, nos čtyři prsty od ní. Čekal jsem, až na mě příjde řada předstoupit před lékaře. Chtěl jsem vidět lidi – a podařilo se! Kápo nás překvapil v okamžiku, kdy jsem šeptal pár slov Julotovi, zvanému Muž s kladivem. Zběsilý ryšavec reagoval strašlivě. Ranou pěstí do zátylku mě napůl omráčil, a protože jsem neviděl, jak rána přichází, praštil jsem se nosem o zeď. Vytryskla krev. Vstal jsem, protože jsem předtím upadl, otřásl jsem se a pokouším se uvědomit si, co se mi to stalo. Protože jsem naznačil gesto protestu, kolos, který na nic jiného nečekal, mě kopnutím do břicha srazil znovu na zem a začal do mě řezat býkovcem. Julot to nemohl snést. Skočil po něm. Rozpoutala se z toho strašlivá rvačka, ale protože je Julot právě dole, dozorci sledují bitvu netečně. Já jsem vstal, ale nikdo si mě nevšímá. Rozhlížím se kolem, jestli neuvidím nějakou zbraň. Vtom jsem spatřil lékaře, vykloněného z lenošky, jak se pokouší dohlédnout z ambulance, co se děje na chodbě, a současně jsem si všiml poklice na velikém hrnci, která se nadzdvihovala pod tlakem páry. Ten veliký smaltovaný hrnec stojí na kamnech, která vytápějí doktorovu ordinaci. Pára má zřejmě pročišťovat vzduch.

V tu chvili, poslušen okamžitého reflexu, jsem popadl hrnec za obě ucha. Hrnec pálí, ale držím ho pevně a jediným pohybem vychrstnu vařící vodu do obličeje kápa, který mě neviděl, jak byl soustředěn na Julota. Z hrdla chlapa se vydral příšerný výkřik. Zasáhl jsem přesně. Koulí se po zemi, a protože nosí tři vlněná trika, s námahou je ze sebe strhává jedno po druhém. Když došel ke třetímu, začal s ním strhávat i kůži. Otvor trička je malý. Vynakládá všechnu silu, aby je ze sebe sundal, a přitom si stahuje kusy kůže z prsou, z části krku a z obličeje. Opařil jsem mu i to jediné oko a je teď slepý. Nakonec se zvedne, ohyzdný, zkrvavený, samé živé maso. Julot toho využil: kopl ho strašlivě do varlat. Obr se zhroutil, začal zvracet a slintat. Má dost. My čekáme. Nemáme co ztratit.

Oba dozorci, kteří scéně přihlížejí, si netroufají nás napadnout. Zvoní na poplach pro posilu. Přichází ze všech stran a rány obušky se na nás sypou jako krupobití. Mám štěstí, že mě velice brzy omráčili, takže už rány necítím.

Přišel jsem k sobě o dvě patra níž, úplně nahý, v kobce zaplavené vodou. Pomalu se vzpamatovávám. Ruka přejíždí po rozbolavělém těle. Na hlavě mám nejméně dvanáct až patnáct boulí. Kolik je hodin? Nevím. Tady není den ani noc, není tu žádné světlo. Slyším za zdí klepání, přichází z dálky.

Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk. Je to vyzvánění vězeňského „telefonu“. Chci-li přijmout zprávu, musím zaťukat dvakrát na zeď. Ale čím? Ve tmě nevidím, co by mi k tomu mohlo posloužit. Pěstmi nic nezmohu, jejich rány se nedonesou daleko. Jdu směrem, kde předpokládám dveře, protože tma tam není tak černá. Narazil jsem na příčky, které jsem neviděl. Hmatám kolem sebe a zjišťuji, že kobka je uzavřena dveřmi, vzdálenými ode mne víc než metr. Mříž, které se dotýkám, mi brání k nim přistoupit. Takže když někdo vstoupí do cely k nebezpečnému vězni, nemůže na něho vězeň dosáhnout, protože je v kleci. Může se s ním mluvit, lze ho polévat, házet mu jídlo a nadávat mu bez nejmenšího nebezpečí. Ale, a to je výhoda, nelze ho bez nebezpečí ztlouct, protože k tomu je třeba otevřít mříž.

Klepání se čas od času ozývá znovu. Kdo mě to asi může volat? Ten člověk si zasluhuje, abych odpověděl, protože kdyby ho při tom chytili, hodně riskuje. Při chůzi si každou chvíli málem natluču hubu. Stoupl jsem na něco tvrdého a kulatého. Ohmatal jsem to je to dřevěná lžíce. Rychle jsem ji popadl a chystám se odpovědět. Čekám, ucho přitisknuté ke zdi. Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk – stop, ťuk, ťuk. – Odpovídám: ťuk, ťuk. Ty dva údery oznamují tomu, kdo volá: „Pokračuj, přijímám zprávu.“ Klepání začíná: ťuk, ťuk, ťuk… písmena abecedy běží rychle jedno za druhým. Zastavil se u písmene M. Ťukl jsem jednou silně: ťuk. Ví, že jsem zaznamenal písmeno M. Následuje O, T, Y atd. Říká mi: „Moty, jak se vede? Dostals pěkný náklad, já mám zlomenou ruku.“ Je to Julot.

Telefonujeme si tak přes dvě hodiny a nestaráme se, jestli nás někdo přistihne. Jsme doslova posedlí chutí telegrafovat si věty. Sdělil jsem mu, že nemám nic zlomeného, že mám hlavu samou bouli, ale žádné zranění.

Viděl, jak mě táhli dolů za nohu, a říká, že mi hlava skákala z jednoho schodu na druhý a o každý se otloukala. On neztratil vůbec vědomí. Myslí si, že Tribouillard je těžce popálen. Vlna mu dodala. Rány jsou hluboké – takže se z toho hned tak nevylíže.

Trojí rychlé zaťukání za sebou a totéž ještě jednou mi ohlašuje, že se na chodbě ozval kravál. Hned jsem přestal. Skutečně, za několik okamžiků se dveře otevřely. Někdo křičí:

„Do kouta, lumpe! Postav se k zadní stěně do pozoru!“ Je to nový kápo. „Jmenuju se Klacek, je to moje pravý jméno. Vidíš, že mám jméno podle zaměstnání.“ Osvětlil velkou námořní lucernou kobku a mé nahé tělo.

„Tady máš hadry, obleč se. Ani se nehni! Tady je voda a chleba. Nesněz to najednou, protože čtyřiadvacet hodin už nic nedostaneš.“ (Čtyři sta padesát gramů chleba a litr vody.)

Křičí jako divý a potom zvedne lucernu ke svému obličeji. Vidím, že se usmívá, a vůbec ne zle. Položil si prst na ústa a ukazuje mi na věci, které přinesl. V chodbě je zřejmě dozorce a on mi chtěl dát na srozuměnou, že není nepřítel.

Skutečně, v šišce chleba jsem našel velký kus vařeného masa a v kapse od kalhot, poklad!, balíček cigaret a zapalovač s kousíčkem troudu. Zde mají tyto dárky cenu miliónu. Dvě košile místo jedné a vlněné spodky, které mi sahají až po kotníky. Na toho Klacka budu vzpomínat, co budu živ. To všechno znamená, že se mi přišel odměnit za to, že jsem oddělal Tribouillarda. Před tím malérem byl jenom pomocný kápo. Teď se díky mně stal velkým šéfem s titulem. Zkrátka, vděčí mi za postup a vyjadřuje mi své díky.

Aby se zjistilo, na které cele se telefonuje ťukáním, je třeba trpělivosti Siouxe, a protože to při lenosti dozorců může zjišťovat jenom kápo, využíváme toho s Julotem, co srdce ráčí. Jsme totiž úplně klidní, pokud jde o Klacka. Celý den si posíláme telegramy. Dověděl jsem se od něho, že odjezd do kolonie se blíží – zbývají tři nebo čtyři měsíce.

Dva dny na to nás vyvedli ze samotek. Každý v doprovodu dvou strážných jdeme do ředitelovy kanceláře. Proti vchodu sedí za stolem tři muži. Je to něco jako tribunál. Ředitel je v roli předsedy, jeho zástupce a vrchní dozorce dělají přísedící.

„Ale ale, hošánci, tak tady vás máme! Copak nám řeknete?“

Julot je velice bledý, oči má napuchlé, určitě má horečku. Má už tři dny zlomenou ruku a určitě hrozně trpí.

Julot tiše odpovídá: „Mám zlomenou ruku.“

„Ale za to si přece můžete sám. Aspoň se odnaučíte přepadat lidi. K lékaři půjdete, až příjde. Doufám, že to bude do týdne. Čekání vám prospěje, protože ta bolest vám možná bude k něčemu dobrá. Nemyslíte si, doufám, že dám volat lékaře speciálně kvůli individuu, jako jste vy? Tak si pěkně počkejte, až bude mít doktor z věznice čas a ošetří vás. Což mi ovšem nebrání, abych vás oba neodsoudil. Až na další zůstanete v samovazbě.“

Julot se mi podíval přímo do očí. Jako by mi říkal: „Ten pěkně oblečenej pán rozhoduje velice snadno o lidských životech.“

Otočil jsem hlavu znovu k řediteli a dívám se na něho. Myslí si, že chci mluvit. Říká mi: „A co vy? Vám se to rozhodnutí nelíbí?

Co proti němu máte?“

Odpovídám: „Absolutně nic, pane řediteli. Jenom cítím potřebu vám plivnout do ksichtu, ale neudělám to, protože mám strach, abych si neušpinil sliny.“

Je tak ohromen, že zrudl a hned mu to nedošlo. Zato to došlo vrchnímu dozorci. Zařval na své lidi:

„Odveďte ho a vezměte si ho do prádla. Doufám, že ho za hodinu uvidím, jak se plazí po břiše a omlouvá se mi. Však my ho vydrezírujeme! Jazykem mi bude čistit boty – svršky i podrážky. A pořádně si ho podejte, svěřuju vám ho.“

Dva dozorci mi zkroutili pravou ruku, dva druzí levou. Ležím na zemi, ruce vzadu zkroucené až do výše lopatek. Nasadili mi železa s palečnicemi, které mi poutají levý ukazovák k pravému palci, a vrchní dozorce mě zdvíhá za vlasy jako zvíře.

Nemá cenu vyprávět, co všechno mi udělali. Stačí, když budete vědět, že jsem měl pouta za zády nasazená jedenáct dní. Za život vděčím Klackovi. Každý den házel do mé cely normální veku chleba, tu jsem však bez rukou nemohl sníst. Nedařilo se mi se do ní zakousnout, ani když jsem ji hlavou přitlačil k mříži. Jenže Klacek mi házel navíc kousky chleba ve velikosti sousta v dostatečném množství, abych se udržel naživu. Nohou jsem je vždycky shrábl do malé hromádky, potom jsem si lehl na břicho a jedl jako pes. Každý kousek jsem pořádně rozžvýkal, abych o nic nepřišel.

Dvanáctý den, když mi železa sundali, byla ocel zaříznutá do masa a kov byl místy zarostlý zduřelým masem. Vrchní dozorce dostal strach, o to víc, že jsem bolestí omdlel. Když mě vzkřísili, odvedli mě na marodku, kde mi rány očistili kysličníkem. Ošetřovatel žádal, aby mi dali protitetanovou injekci. Ochromené paže se nemohly vrátit do normální polohy. Teprve po víc než půlhodinovém masírování kafrovým olejem jsem je mohl spustit podél těla.

Sestoupil jsem znovu do samotky a vrchní dozorce mi řekl při pohledu na jedenáct šišek: „Teď si dáš do trumpety! To je zvláštní, že jsi po jedenácti dnech půstu ani tak moc nezhubl…“

„Pil jsem hodně vody, šéfe.“

„Aha, rozumím. Teď hodně jez, aby ses brzy zotavil.“

A odešel.

Kretén! Říká mi to v přesvědčení, že jsem jedenáct dní nic nejedl, že se teď najednou nacpu a umřu na poruchu trávení. Ten se načeká! Kvečeru mi Klacek podstrčil tabák a papírky. Kouřím, kouřím a kouř foukám do díry od topení, která se samozřejmě nikdy nepoužívá. Ještě, že se dá využít takhle.

Později jsem zavolal Julota. Myslí si, že jsem nejedl jedenáct dní, a radí mi, ať začnu pomaloučku. Bojím se říct mu pravdu ze strachu, že nějaký grázl by mohl telegram zachytit. Ruku má v sádře, cítí se dobře a blahopřeje mi, že jsem se držel.

Podle jeho názoru se transport blíží. Saniťák mu řekl, že přišly ampulky s očkovací látkou, určené pro trestance. Obyčejně přicházejí měsíc před odjezdem. Julot je neopatrný, protože se mě také ptá, jestli jsem zachránil tubu s penězi.

Ano, zachránil, ale co mě stálo uchovat si ten poklad, se vůbec nedá popsat. Mám konečník samou hroznou ránu.

Tři týdny nato nás vyvedli z cel. Co se děje? Pustili nás pod senzační sprchu s mýdlem a horkou vodou. Cítím, jak ožívám. Julot se směje jako kluk a Bláznivý Petříček zrovna vyzařuje radost ze života.

Protože jsme vyšli ze samotek, nevíme, co se děje. Holič odmítl odpovědět na mou krátkou otázku, kterou jsem procedil mezi zuby: „Co se děje?“

Neznámý chlap se špinavou hubou mi řekl: „Myslím, že nás propustili ze samotek. Asi čekají nějakýho inspektora a mají strach. Hlavně že dejcháme.“ Každého z nás zavedli do normální cely. V poledne jsem ve své první teplé polévce po třiačtyřiceti dnech našel kousek dřeva. Čtu na něm: „Odjezd za osm dní. Zítra očkování.“

Kdo mi to posílá?

Nikdy jsem se to nedověděl. Zřejmě některý z vězňů disciplinárního oddělení, který nám prokázal laskavost a dal nám tu zprávu. Ví, že má-li jí jeden z nás, dovědí se ji všichni. Já ji dostal určitě čirou náhodou.

Rychle telefonuji Julotovi: „Pošli to dál.“

Celou noc jsem slyšel telefonování. Já už jsem přestal, protože jsem svůj úkol splnil.

Je mi báječně v posteli. Nechci žádné komplikace. A jít zpátky do samotky nemám nejmenší chuť. Dnes méně než kdy jindy.

DRUHÝ SEŠIT

VZHŮRU DO KOLONIE

SAINT-MARTIN-DE-RÉ

Večer mi Klacek podstrčil tři gauloisky a papírek, na kterém čtu: „Motýlku, vím, že odejdeš a odvezeš si na mě dobrou vzpomínku. Jsem kápo, ale snažím se ubližovat lidem co nejmíň. Vzal jsem tu funkci, protože mám devět dětí a chci dostat co nejdřiv milost. Sbohem. Šťastnou cestu. Transport jede pozítří.“

Skutečně, nazítří nás shromáždili ve skupinách po třiceti v chodbě disciplinárního oddělení. Ošetřovatelé, kteří přišli z Caen, nás očkují proti tropickým nemocem. Každý dostal tři séra a dva litry mléka. Dega je vedle mne. Je zamyšlený. Už se nedodržuje zákaz mluvení – víme, že nás nemohou dát do samotky hned po očkování. Povídáme si potichu bachařům před nosem. Ti se neodvažují nic říct kvůli ošetřovatelům z města. Dega mi říká:

„Jestlipak budou mít dost vozů s kójema, aby nás odvezli všechny najednou?“

„Myslím, že ne.“

„Saint-Martin-de-Ré je daleko, a jestli budou odvážet šedesát lidí denně, bude to trvat deset dní, protože je nás přes šest set jenom tady.“

„Hlavně, že jsme naočkovaní. To znamená, že jsme v seznamu a brzo budeme v kolonii. Odvahu, Dego, začne nová etapa. Počítej se mnou, jako já počítám s tebou.“

Dívá se na mne, oči se mu třpytí uspokojením. Položil mi ruku na rameno a opakuje: „Na život a na smrt, Moty.“

Během cesty se neudálo skoro nic hodného vyprávění. Leda snad to, že jsme se dusili, každý ve své malé kóji velkého policejního antonu. Dozorci nám nechtěli pustit dovnitř vzduch, odmítli dokonce pootevřít dveře. Po příjezdu do La Rochelle byli dva z našeho vozu nalezeni mrtví, udušení.

Zevlouni shromáždění na břehu – Saint-Martin-de-Ré je ostrov a museli jsme záliv přeplout – byli při tom, když se ti dva udušení chudáci našli. Ostatně aniž nám přitom dali cokoli najevo. A protože nás četníci měli do pevnosti dodat živé, nebo mrtvé, naložili mrtvoly na loď spolu s námi.

Přeprava netrvala dlouho, ale aspoň jsme se mohli pořádně nadechnout mořského vzduchu. Řekl jsem Degovi: „Cítím ve vzduchu útěk.“ Usmál se. A Julot, který byl vedle nás, řekl:

„Jo. Ve vzduchu je cítit útěk. Já se vracím tam, odkud jsem utek před pěti lety. Nechal jsem se načapat jako pitomec, zrovna když jsem šel oddělat svýho přechovávače, co mě práskl před deseti lety. Snažme se zůstat pohromadě, protože nás v Saint-Martin rozdělí náhodně na skupiny po desíti do každý cely.“

Julot se mýlil. Když jsme dorazili na ostrov, vyvolali jeho a dva další a oddělili je od ostatních. Byli to uprchlíci z trestanecké kolonie, které chytili ve Francii, a teď se tam vraceli podruhé.

V celách v desíti členných skupinách nám začalo čekání. Smíme mluvit, kouřit a jsme velice dobře živeni. Toto období je nebezpečné jen kvůli tubě s penězi. Aniž člověk ví proč, najednou vás zavolají, musíte se vysvléct do naha a jste co nejpečlivěji prohledán. Nejdřív všechny záhyby těla od hlavy až k patě a potom šaty. „Obléct!“ A člověk se vrací, odkud přišel.

Cela, jídelna, dvůr, kde trávíme dlouhé hodiny pochodováním v zástupu. Ráz, dva! Ráz, dva!… Pochodujeme ve skupinách po sto padesáti. Zástup je dlouhý jako had, dřeváky klapou. Rozkaz dodržovat absolutní ticho. Pak přijde „Rozchod!“. Každý si sedne na zem a tvoří se skupiny podle sociálních kategorií, nejdřív lidé ze skutečného podsvětí, u nichž příliš nezáleží na původu: Korsičané, Marseillané, Toulousané, Bretonci, Pařížané atd. Dokonce jeden Ardéchan, to jsem já. A musím říct ke cti Ardéche, že jsou tu od nás z celého transportu devatenácti set lidí jen dva: jeden vesnický policajt, který zabil svou ženu, a já. Z toho plyne, že Ardéchané jsou počestní lidé. Ostatní skupiny vznikají libovolně, protože do kolonie se posílá víc paďourů než správných chlapů z podsvětí. Těmto dnům čekání se říká dny pozorování. A skutečně, jsme pozorováni ze všech možných hledisek.

Jednou odpoledne jsem seděl na slunci, když vtom ke mně jde nějaký člověk. Má brýle, je malý a hubený. Pokouším se nějak si ho zařadit, ale při našem jednotném oblečení je to velice nesnadné.

„Ty jsi Motýlek?“ Má velice silný korsický přízvuk.

„Jsem. Co bys rád?“

„Přijď na záchod,“ řekl a odešel.

„To je paďour z korsický basy,“ říká mi Dega. „Určitě nějakej lupič z hor. Co ti asi může chtít?“

„Hned se to dovím.“

Jdu k záchodům, postaveným uprostřed nádvoří, a předstírám tam, že močím. Muž stojí vedle mne v téže pozici. Nedívá se na mne a říká:

„Jsem bratranec Pascala Matry. Řekl mi v hovorně, že když budu potřebovat pomoc, mám se obrátit na tebe jeho jménem.“

„Pascal je můj přítel. Co potřebuješ?“

„Nemůžu už nosit tubu s prachama, mám úplavici. Nevím, komu se svěřit. Bojím se, že mi ji někdo ukradne, nebo že na ni příjdou bachaři. Snažně tě prosím, Motýlku, nos ji pár dní za mne.“

A ukazuje mi tubu, mnohem větší, než je moje. Obávám se, že mi chce nastrojit léčku a že mě žádá o tu službu, aby zjistil, jestli mám pouzdro já: kdybych řekl, že si nejsem jist, jestli dokážu nosit dvě pouzdra, hned by se to dověděl. Zeptám se proto s ledovým klidem:

„Kolik je v něm?“

„Pětadvacet tisíc franků.“

Neřekl jsem už ani slovo, vzal jsem pouzdro, mimochodem velice čisté, a před ním jsem si je vstrčil do konečníku – uvažoval jsem přitom v duchu, jestli je člověk schopen nosit dvě pouzdra. Neměl jsem o tom ponětí. Vstal jsem, natáhl jsem si kalhoty… všechno v pořádku, necítím žádné obtíže.

„Jmenuji se Ignác Galgani,“ řekl mi, než odešel. „Děkuju, Motýlku.“

Vrátil jsem se k Degovi, vzal jsem si ho stranou a vyprávím mu o co šlo.

„Není to moc těžký?“

„Ne.“

„Tak o tom už nemluvme.“

Pokoušíme se navázat spojení s lidmi, kteří uprchli a teď se vracejí, pokud možno s Julotem nebo s Guittouem. Žízníme po informacích: jak to tam vypadá, jak se tam nakládá s vězni, jak to navléct, aby se člověk udržel pohromadě s kamarádem atd. Náhoda způsobila, že jsme narazili na zajímavého chlapíka, zcela zvláštní případ. Je to Korsičan, který se narodil v trestanecké kolonii. Jeho otec tam byl dozorcem a žil s jeho matkou na ostrovech Spásy. Narodil se na Královském ostrově, jednom ze tří ostrovů – druhé dva se jmenují Svatý Josef a Ďábel – a ten osud! – Vrací se tam teď nikoliv jako syn dozorce, ale jako trestanec.

Vyfasoval dvanáct let za násilné vloupání. Je mu devatenáct, upřímný výraz tváře, světlé a jasné oči. Oba jsme s Degou viděli na první pohled, že do toho spadl náhodou. O podsvětí skoro nemá páru, ale budeme ho potřebovat, aby nám poskytl co nejvíce informací o tom, co nás čeká. Vypravoval nám o životě na Ostrovech, kde žil čtrnáct let. Tak jsme se například dověděli, že jeho chůvou na Ostrovech byl slavný trestanec, který se v galerce na Montmartru zamíchal do rvačky na nože pro krásné oči Zlaté hřívy. (Jméno plavovlasé hrdinky v půtkách mezi Apači. (Pozn. překl.))

Dává nám cenné rady: útěk se musí organizovat z Velké země, protože z Ostrovů je to nemožné. Dále nedostat se do seznamu nebezpečných, protože každý s tímto označením, sotva se vylodí na konečné štaci v přístavu Svatý Vavřinec nad Maroni, je internován buď dočasně, nebo na doživotí podle druhu označení. V zásadě je na Ostrovech z transportu internováno méně než pět procent. Ostatní zůstávají na Velké zemi. Ostrovy jsou zdravé, kdežto Velká země, jak mi to už vypravoval Dega, je svinstvo, které pomaloučku požírá trestance všemi druhy nemocí, nejrůznějšími druhy smrti, vraždami atd.

Doufáme s Degou, že nebudeme internováni na Ostrovech. Ale hrdlo se mi stahuje: a co když jsem veden jako nebezpečný? Se svým doživotím plus historie s Tribouillardem a ředitelem jsem na tom opravdu parádně.

Jednoho dne se mezi vězni roznesla zpráva: nechodit za žádnou cenu na marodku, protože ti, co jsou příliš slabí nebo příliš nemocní a nesnesli by cestu, jsou na marodce tráveni. Budou to určitě pitomé řeči. Skutečně, jeden Pařížan, Francis la Passe, nám potvrzuje: je to výmysl. Jeden člověk se skutečně otrávil, ale Francisův bratr, který pracuje na marodce, mu vysvětlil, jak se to vlastně stalo.

Chlapík, který spáchal sebevraždu, býval velký odborník na nedobytné pokladny. Vloupal se prý za války z pověření francouzské špionáže do německé ambasády v Ženevě či v Lausanne. Vzal tam důležité dokumenty, které odevzdal francouzským agentům. Policie ho za to pustila z vězení, kde si odpykával pětiletý trest. A od roku 1920 si žil klidně z kořisti jednoho nebo dvou vloupání za rok. Pokaždé když ho chytili, uplatnil své malé vydírání na Druhém oddělení, které si pospíšilo s intervencí. Tentokrát to však nevyšlo. Dostal dvacet let a měl odjet s námi. Aby zmeškal transport, předstíral nemoc a zůstal na marodce. Tabletka cyankáli – stále podle toho, co tvrdí jeho bratr – prý všechno ukončila. Nedobytné pokladny a druhé oddělení můžou klidně spát.

Tenhle dvůr je plný historek. Jedny jsou pravdivé, druhé vymyšlené. V každém případě je člověk poslouchá, aspoň líp ubíhá čas.

Když jdu na záchod, na dvoře nebo v cele, musí se mnou kvůli pouzdrům Dega. Postaví se předemne, zatím co já manipuluji s pouzdry, a kryje mě před příliš zvědavýma očima. Člověk má co dělat i sjedním pouzdrem, a já mám dvě, protože Galgani je čím dál nemocnější. A je v tom záhada: pouzdro, které zavádím jako druhé, vychází vždycky jako druhé a první vždycky jako první. Nemám ponětí, jak se mi otáčela v břiše, ale bylo to tak.

Včera u holiče se pokusili zavraždit při holení Clousiota. Dostal dvě rány nožem do srdeční krajiny. Je to zázrak, že není mrtev. Dověděl jsem se tu historii od jednoho zjeho přátel. Je podivná a jednou ji budu vypravovat. Tato vražda byla vyrovnáním účtů. Muž, kterému se nepovedla, zemřel o šest let později v Cayenne – spolkl dvojchroman draselný v čočce. Zemřel za hrozných bolestí. Ošetřovatel, který asistoval lékaři při pitvě, nám přinesl asi deseticentimetrový kus střeva. Bylo tam sedmnáct děr. O dva měsíce později byl jeho vrah nalezen uškrcený na posteli, kde ležel jako pacient. Nikdy jsme se nedověděli, kdo to udělal.

Jsme v Saint-Martin-de-Ré už dvanáct dní. Pevnost je nabitá k prasknutí. Hlídky konají své pravidelné obchůzky ve dne v noci.

Ve sprchách se mezi dvěma bratry strhla bitka. Rvali se jako psi a jednoho pak dali do naší cely. Jmenuje se André Baillard. Řekl mi, že ho nemůžou potrestat, protože je to chyba Správy: dozorci mají rozkaz nepřipustit za žádných okolností, aby se bratři setkali. Když se člověk doví jejich historii, pochopí proč.

André zabil jednu penzistku a jeho bratr Emil schoval lup. Emil se dostal do kriminálu za krádež na tři roky. Jednoho dne se v cele, kde byl ještě s několika dalšími, rozčilil na bratra, který mu neposlal peníze na cigarety, všechno vyklopil a řekl, že si to André vypije. Vysvětloval, že starou zabil André a on, Emil, schoval peníze. A že až se vrátí, nedá mu nic. Jeden z vězňů šel honem vyprávět řediteli věznice, co se dověděl. Netrvalo dlouho, André byl zatčen a oba bratři odsouzeni k smrti. V oddělení pro odsouzené k smrti ve věznici Santé jejich cely sousedily. Oba si podali žádost o milost. Emilově žádosti bylo vyhověno třiačtyřicátý den, Andrého žádost však byla zamítnuta. Nicméně z lidských ohledů na Andrého zůstal Emil dál v oddělení pro odsouzence k smrti a oba bratři chodili každý den na procházku, jeden za druhým, s řetězi na nohou.

Šestačtyřicátý den se Andrého cela otevřela ve čtyři hodiny třicet. Přišli všichni: ředitel, zapisovatel i prokurátor, který žádal jeho hlavu. Nadešla chvíle popravy. Ale v okamžiku, kdy ředitel pokročil kupředu a chtěl začít mluvit, přiběhl Andrého advokát a za ním další muž, který odevzdal prokurátorovi nějakou listinu. Všichni vyšli na chodbu. André měl hrdlo tak stažené, že nemohl polknout slinu. To není možné, zahájená poprava se přece nikdy nepřerušuje. A přece tomu tak bylo. André se dověděl teprve nazítří po hodinách úzkosti a lámání hlavy od svého advokáta, že v předvečer jeho popravy zavraždil Gorgulov prezidenta Doumera. Doumer však nezemřel hned. Advokát hlídal před klinikou celou noc. Předtím informoval ministra spravedlnosti, že jestli prezident zemře před hodinou popravy (mezi čtvrtou a pátou), že požádá o odklad popravy do doby, než bude mít země novou hlavu státu. Doumer zemřel ve čtyři hodiny dvě minuty. Advokát okamžitě uvědomil kancléřství, skočil do taxíku spolu s nositelem rozkazu o odložení popravy – opozdil se však o tři minuty a nestačil už zabránit, aby byly dveře Andrého cely otevřeny. Oběma bratrům byl trest smrti změněn v trest nucených prací na doživotí. Věc se odehrála tak, že se advokát odebral v den volby do Versailles, a sotva byl Lebrun zvolen, předložil mu svou žádost o milost. Ještě nikdy neodmítl prezident první žádost o omilostnění: „Lebrun podepsal,“ dokončil André, „a tady mě máte, živého a zdravého, na cestě do Guayany.“ Dívám se na muže, který o vlásek unikl gilotině, a říkám si, že všechno, co jsem vytrpěl já, není nic proti kalvárii, kterou má za sebou on.

Přesto jsem se s ním nikdy nestýkal. Když pomyslím, že zabil chudáka starou ženskou, aby jí ukradl peníze, zvedá se mi žaludek. Ostatně, štěstí ho ani nadále nikdy neopustilo. Za nějaký čas svého bratra zavraždil na ostrově Svatého Josefa. Několik vězňů ho vidělo. Emil chytal ryby na udici. Stál na skále a nemyslel na nic jiného než na ryby. Vlny dělaly takový hluk, že se v něm ztrácel každý jiný zvuk. André se přiblížil k bratrovi zezadu. V ruce měl tři metry dlouhou bambusovou tyč. Strčil bratra prudce do zad a Emil ztratil rovnováhu. Místo bylo zamořené žraloky a Emil jim okamžitě posloužil jako zákusek. Na večerním apelu scházel a byl prohlášen za zmizelého při pokusu o útěk. Víc se o tom nemluvilo. Scéně bylo přítomno jen pět nebo šest trestanců, kteří sbírali na vrcholku ostrova kokosové ořechy. Všichni, kromě bachařů, to samozřejmě věděli. André Baillardovi se nikdy nic nestalo.

Byl přeložen na pevninu pro „dobré chování“ a ve Svatém Vavřinci nad Maroni měl fešácký kriminál. Dostal maličkou celu sám pro sebe. Jednou se kvůli něčemu pohádal s kterýmsi vězněm. Požádal ho záludně, aby vnikl do jeho cely, a zabil ho pak ranou nožem přímo do srdce. Bylo mu uznáno, že jednal v řádné sebeobraně, a byl zproštěn obžaloby. Po zrušení trestanecké kolonie byl stále ještě „pro dobré chování“ omilostněn.

Saint-Martin-de-Ré je nacpán vězni. Dělí se na dvě různé kategorie. Osm set nebo tisíc trestanců a devět set vyhnanců. Trestancem v kolonii se stane ten, kdo se dopustí nějakého těžkého zločinu nebo je obžalován, že se ho dopustil. Nejmírnější trest je sedm let, ostatní mají postupně od sedmi let až po doživotí. Komu byl trest smrti cestou milosti prominut, má tím automaticky doživotí. S vyhnanci je tomu jinak. Tři až sedm menších trestů a člověk může jít do vyhnanství. Pravda, jsou to všechno nenapravitelní zloději a společnost se před nimi musí přirozeně bránit. Nic méně je pro civilizovaný národ ostuda, že vyměřuje doplňkový trest vyhnanství. Mezi vyhnanci jsou zlodějíčci, nešikovní, protože se dají často chytit a přitom bylo vyhnanství za mých časů vlastně totéž co doživotí. Ti lidé neukradli za celý svůj zlodějský život ani deset tisíc franků. V tom vidím největší nesmysl francouzské civilizace. Národ nemá právo se mstít ani se příliš rychle zbavovat lidí, kteří dělají společnosti potíže. Spíš by se o ně mělo pečovat než je tak nelidsky trestat.

Teď jsme v Saint-Martin-de-Ré už sedmnáct dní. Známe už jméno lodi, která nás poveze do kolonie. Jmenuje se La Martiniére. Poveze tisíc osm set sedmdesát odsouzenců. Osm nebo devět set trestanců se dnes shromáždilo na nádvoří pevnosti. Stojíme už asi hodinu, seřazeni po deseti, a zaplňujeme čtverec nádvoří. Otevírají se dveře a vidíme, jak vstupují muži, oblečení jinak než dozorci, které jsme až dosud poznali. Mají na sobě pěkné světle modré uniformy vojenského střihu. Je to úplně jiné oblečení, než mají četníci i vojáci. Všichni mají široký pás, od kterého visí pouzdro na revolver. Vyčnívá z něho pažba zbraně. Jejich asi osmdesát. Někteří mají prýmky. Všichni mají kůži opálenou sluncem. Jsou nejrůznějšího stáří, od pětatřiceti do padesáti let. Staří jsou sympatičtější než mladí, kteří se nafukují a tváří se domýšlivě a důležitě. Štáb těchto lidí doprovází ředitel ze Saint-Martin-de-Ré, jeden plukovník četnictva, tři nebo čtyři lékaři v koloniálním úboru a dva faráři v bílých sutanách. Plukovník četnictva vzal do ruky hlásnou troubu a přiložil ji k ústům. Čekáme, že zavelí „pozor“, ale nic takového se nestalo. Křičí:

„Dávejte všichni pozor. Od tohoto okamžiku za vás přejímají odpovědnost orgány ministra spravedlnosti, reprezentované Správou trestnic ve Francouzské Guayaně, jejímž administrativním centrem je město Cayenne. Pane veliteli Banote, odevzdávám vám zde přítomných osm set šestnáct odsouzených, zde je seznam. Račte se přesvědčit, že jsou všichni přítomni.“

Okamžitě začíná vyvolávání: „Ten a ten, zde. Ten a ten…“ atd. Trvá to dvě hodiny a všechno souhlasí. Potom jsme svědky výměny podpisů mezi dvěma správami. Podepisuje se na malém stolku, přineseném k této příležitosti.

Velitel Banot, který má tolik prýmků co plukovník, jenže nikoli stříbrných jako u četnictva, ale zlatých, teď uchopil hlásnou troubu:

„Transportovaní – napříště budete oslovováni vždycky tímto slovem: transportovaný ten a ten, číslo to a to, které vám bude přiděleno. Od této chvíle podléháte speciálním zákonům trestanecké kolonie, jejím předpisům a jejím interním soudům, které o vás budou v případě potřeby rozhodovat. Tyto autonomní tribunály vás mohou za rozličné přečiny, jichž se dopustíte v trestanecké kolonii, odsoudit od prostého trestu vězení až k trestu smrti. Tyto disciplinární tresty vězení a káznice si vězňové budou odpykávat přirozeně v různých zařízeních, která patří Správě. Úředníci, které vidíte před sebou, se jmenují dozorci. Když se na ně budete obracet, řeknete: ‚Pane dozorce.‘ Po polévce každý z vás dostane námořnický pytel s trestaneckými šaty. O všechno je postaráno, nepřísluší vám žádné jiné oblečení než toto. Zítra se nalodíte na La Martiniére. Budeme cestovat společně. Nezoufejte si, že odjíždíte, v kolonii vám bude lépe než v káznicích ve Francii. Můžete mluvit, hrát, zpívat a kouřit a nemusíte se bát špatného zacházení, budete-li se dobře chovat.

Žádám vás, abyste počkali, až budete v kolonii, a do té doby si nevyřizovali spory, které máte mezi sebou. Disciplína během cesty musí být velmi přísná, doufám, že to pochopíte. Je-li mezi vámi někdo, kdo se cítí fyzicky indisponován podniknout cestu, ať se přihlásí v nemocnici, kde ho prohlédnou lékaři, kteří doprovázejí transport. Přeji vám dobrou cestu.“ Tím ceremonie skončila.

„Tak co, Dego, co si o tom myslíš?“

„Milej Motýlku, já měl pravdu, když jsem ti říkal, že největší nebezpečí, s kterým se budeme muset vyrovnat, hrozí od ostatních vězňů. Ta věta, co říkal: Abyste počkali, až budete v kolonii, a do tý doby si nevyřizovali spory, který máte mezi sebou, to dokonale potvrzuje. Co tam je asi zabitejch a zavražděnejch.“

„S tím si hlavu nelam, musíš mi důvěřovat.“

Vyhledal jsem Francise la Passe a říkám mu: „Tvůj brácha je pořád saniťákem?“ – „Jo, není těžkej, má jenom vyhnanství.“

„Spoj se s ním, co můžeš nejdřív, a řekni mu, aby ti dal skalpel. Kdyby chtěl peníze, řekni mi kolik, zaplatím, co bude třeba.“

Dvě hodiny nato jsem měl skalpel s rukojetí z velice tvrdé ocele. Jediná vada, že byl trochu velký, ale byla to hrozná zbraň.

Sedl jsem si poblíž centrálního záchodu a poslal jsem pro Galganiho, abych mu vrátil jeho pouzdro, ale zřejmě bylo nesnadné nalézt ho v té proměnlivé vřavě, jakou bylo tohle obrovské nádvoří zaplněné osmi sty lidmi. Ani Julot, ani Guittou, ani Suzini ho nezahlédli od našeho příchodu.

Výhodou společného života je, že člověk žije, mluví a přísluší k nové společnosti, dá-li se to nazvat společností. Je toho tolik, co je třeba říct, vyslechnout a udělat, že už nezbývá žádný čas na myšlení. Zjistil jsem, že minulost se tak stírá a ustupuje do pozadí vzhledem ke každodennímu životu, že by člověk, který se jednou dostane do kolonie, vlastně měl zapomenout, kdo byl, proč a jak ztroskotal, že se dostal až sem, aby se už nezabýval ničím jiným než jedinou věcí: útěkem. Mýlil jsem se, protože to, co člověka zpočátku stravuje nejvíc, je především nutnost udržet se naživu. Kde jsou poldové, porotci přelíčení, soudci, má žena, můj otec, mí přátelé? Jsou tam, živi a zdrávi, každý má své místo v mém srdci, ale člověk by řekl, že pro cestovní horečku a rozčilení ze skoku do neznáma, pro nová přátelství a tolik nových známostí už nejsou tak důležití jako dřív. Ale to je jenom zjednodušený dojem. Až budu chtít, v okamžiku, kdy se mému mozku zachce otevřít přihrádku, v nížje každý z nich uložen, hned tu zase všichni budou.

A tady je Galgani. Vedou ho ke mně, protože i když má obrovská tlustá skla, sotva vidí. Zdá se, že se mu daří výtečně. Přiblížil se ke mně, a aniž řekl slovo, stiskl mi ruku. Říkám mu:

„Rád bych ti vrátil pouzdro: Už se ti daří dobře, můžeš je nosit a hlídat si je. Pro mě je to na cestu moc velká zodpovědnost, a pak, kdoví jestli budeme spolu, a dokonce jestli se v kolonii uvidíme. Bude proto lepší, když si to vezmeš zpátky.“ Galgani se na mě dívá nešťastným pohledem.

„Tak honem, pojď na záchod, dám ti pouzdro.“

„Ne, nechci, nech si je, dám ti je, je tvoje.“

„Proč to říkáš?“

„Nechci se dát pro to pouzdro zabít. Radši budu žít bez peněz, než abych kvůli nim chcíp. Dávám ti je, protože koneckonců z jakých důvodů máš riskovat život, abys mi uchoval prachy. A když už riskuješ, ať z toho protebe aspoň něco kouká.“

„Ty máš strach, Galgani. Už ti někdo vyhrožoval? Má někdo echo, že ses nabalil?“

„Jo, pořád se na mě věšej tři Arabové. Pokaždý když jdu na záchod, v noci nebo přes den, si jeden z těch bejků stoupne ke mně. Ukázal jsem jim ostentativně, ale aby to na mně nebylo poznat, že v sobě žádný prachy nemám. Přesto mě hlídají dál. Myslej si, že mý prachy nosí někdo jinej, nevědí kdo a šlapou mi na paty, aby zmerčili, v kterou chvíli je dostanu zpátky.“

Dívám se na Galganiho a vidím, že je celý vyděšený a že na něj dotírají doslova na každém kroku. Říkám mu: „Na kterej konec dvora obyčejně chodí?“ Říká mi, že kolem kuchyně a prádelny. „Dobrá, zůstaň tady, hned příjdu. Nebo radši ne, pojď se mnou.“ Jdu s ním směrem k těm lotrům. Vytáhl jsem skalpel z čepice. Mám ho teď schovaný čepelí v pravém rukávě a rukáv si přidržuji rukou. Když jsme přišli na místo, chlapi tam byli. Jsou tři: tři Arabové a jeden Korsičan, jmenuje se Girando. Pochopil jsem okamžitě, že celou věc našeptal Arabům Korsičan, na kterého se lidi z podsvětí vykašlali. Pravděpodobně ví, že Galgani je bratranec Pascala Matry a že nemůže nemít pouzdro.

„Tak co, Mokrane, jde to?“

„Jde to, Motýlku. A ty?“

„Hergot, ne, nejde to. Přišel jsem vám říct, že Galgani je můj kamarád. Kdyby se mu něco stalo, první, koho to bude stát kejhák, budeš ty, Girando. A vy ostatní po něm. Přeberte si to, jak umíte.“

Mokrane vstává. Je stejně vysoký jako já, asi metr sedmdesát čtyři, a stejně ramenatý. Provokace se ho dotkla a chystá se udělat gesto, aby začal rvačku. V tom okamžiku jsem však vytasil skalpel, který se leskne novotou. Držím ho celou dlaní a říkám mu:

„Jestli se hneš, zabiju tě jako psa.“

Vyveden z míry tím, že u mne vidí zbraň právě tady, kde se neustále šacuje, a také proto, že na něho udělalo dojem moje chování, stejně jako délka nože, říká:

„Nevstal jsem, abych se bil, chci diskutovat.“ Vím, že to není pravda, ale je v mém zájmu zachovat mu reputaci před přáteli. Proto mu otvírám dveře k elegantnímu vyváznutí z nepříjemné situace:

„V pořádku. Když chceš diskutovat…“

„Nevěděl jsem, že Galgani je tvůj přítel. Myslel jsem, že je to paďour, a musíš chápat, že když je člověk plonk, musí si sehnat prachy, aby měl na útěk.“

„Vpořádku, to je normální. Máš právo bojovat o svou kůži, Mokrane. Ale pamatuj si, tady je to svatý. Rozhlídni se jinde.“

Podal mi ruku. Stiskl jsem mu ji. Uf! Vylhal jsem se z toho vlastně dobře, protože kdybych toho chlapa zabil, zítra bych nikam nejel. Teprve později jsem poznal, že jsem udělal chybu. Galgani se vrací se mnou. Říkám mu: „Nikomu ani slovo. Nemám chuť nechat si vynadat od tatíka Degy.“ Pokouším se přesvědčit Galganiho, aby si vzal svou tubu s penězi. Říká mi: „Zejtra před odjezdem.“ Nazítří zmizel jako pára, a tak jsem se na cestu do trestanecké kolonie nalodil s dvěma pouzdry.

V noci v naší cele, kde je nás asi jedenáct, nikdo nepromluvil. To proto, že si víceméně všichni uvědomují, že je to jejich poslední den na půdě Francie. Každého, někoho méně, někoho víc, se zmocnila nostalgie, že opouští Francii navždycky a že je mu osudem určena neznámá země a neznámý způsob života.

Dega nemluví. Sedí vedle mne u zamřížovaných dveří, které vedou na chodbu a kudy jde trochu víc vzduchu. Já mám pocit úplné bezradnosti. Informace o tom, co nás čeká, jsou tak protichůdné, že nevím, mám-li být spokojen, nebo smutný, nebo zoufalý.

Lidé v cele jsou všichni z podsvětí. Jediný Korsičan, který se narodil v trestanecké kolonii, mezi nás tak docela nepatří. Všichni ti lidé jsou v jakém si nijakém rozpoložení. Tíha a důležitost chvíle způsobila, že postupně oněměli. Kouř z cigaret stoupá jako oblak, přitahovaný vzduchem z chodby, a když člověk nechce, aby ho štípal do očí, musí si sednout pod ta mračna kouře. Nikdo nespí, snad s výjimkou André Baillarda, což je pochopitelné. Je to člověk, který už jednou málem ztratil život, takže všechno, co by mohlo po zrušení rozsudku v jeho životě přijít, nemůže být ničím jiným než nečekaným rájem.

Před očima se mi rychle odvíjí film mého života: dětství v rodině plné lásky, výchovy, vybraných způsobů a ušlechtilosti. Polní kvítí, bublání potoků, chuť ořechů, broskví a švestek, kterých jsme mívali v zahradě hojnost. Vůně mimózy, která nám každé jaro kvetla přededveřmi. Náš dům zvenčí i zevnitř, různé povahy každého člena rodiny. To všechno defiluje rychle před mýma očima. Je to zvukový film, v němž slyším hlas chudinky maminky, která mě měla tak ráda, hlas otce, vždycky něžný a mazlivý, a potom štěkání Kláry, tatínkova loveckého psa, který mě volá do zahrady, abych si šel hrát. Děvčata a chlapci mého dětství, druhové při hrách v nejhezčích okamžicích života – ten film, na který se dívám, aniž jsem ho chtěl vidět, ta projekce laterny magiky, kterou proti mé vůli zažehlo mé podvědomí, to všechno naplňuje sladkým citem noc čekání před skokem do velkého neznáma budoucnosti.

Nastala hodina, kdy je třeba udělat tečku. Uvažme: je mi šestadvacet let, cítím se výborně a mám v břiše pět tisíc šest set franků, které patří mně, a dvacet pět tisíc franků od Galganiho. Dega vedle mne má deset tisíc. Myslím, že mohu počítat se čtyřiceti tisíci franky, protože jestliže Galgani není schopen uhájit si ty peníze tady, tím méně to dokáže na palubě lodi a v Guayaně. On to ostatně ví, a to je důvod, proč si pro pouzdro nepřišel. Mohu tedy s těmi penězi počítat, samozřejmě za předpokladu, že vezmu Galganiho s sebou. Musí z těch peněz něco mít, protože jsou jeho, a ne moje. Použiji jich k jeho prospěchu, ale poslouží i mně. Čtyřicet tisíc franků je hodně peněz, takže budu moci podplácet spojence, trestance, kteří si odpykávají trest, osvobozené vězně i dozorce.

Plán je správný. Hned jak přijedu, musím uprchnout spolu s Degou a Galganim, a to je jediné téma, kterým se smím zabývat. Dotýkám se skalpelu a dělá mi dobře, že cítím chlad jeho ocelového jilce. To, že u sebe mám tak hroznou zbraň, mi dává pocit bezpečí. Vyzkoušel jsem si její prospěšnost v historii s Araby. Kolem třetí hodiny ranní postavili vězňové z disciplinárky do řady před mříží cely jedenáct námořnických pytlů z hrubého plátna, nacpaných k prasknutí. Na každém je velký štítek. Mohu si prohlédnout jeden z nich, který přečuhuje k nám dovnitř za mříž. Čtu: C… Petr, třicet let, metr sedmdesát tři, velikost čtyřicet dva, boty číslo čtyřicet jedna, číslo X… Ten Petr C… je Bláznivý Petříček z Bordeaux, odsouzený v Paříži za vraždu na dvacet let nucených prací.

Je to hodný mládenec, člověk z podsvětí, správný a rovný chlap, dobře ho znám. Podle té cedule je zřejmé, jak pečlivá a dobře organizovaná je Správa, která řídí kolonii. Je to lepší než v kasárnách, kde se přiděluje výstroj náhodně, ať člověku padne nebo ne. Tady je všechno zaznamenáno a každý proto dostane oblečení podle své míry. Podle plátěného růžku, který vykukuje z pytle, vidím, že šaty jsou bílé se svislými červenými pruhy. V tomhle úboru člověk hned tak neunikne pozornosti.

Schválně se pokouším přinutit mozek, aby mi evokoval obrazy přelíčení, porotců, prokurátora atd. Ale mozek kategoricky odmítá uposlechnout a nedostanu z něho nic jiného než normální představy. Pochopil jsem, že kdybych si chtěl znovu vyvolat scény z Conciergerie a z Beaulieu tak intenzívně, jak jsem je žil, musel bych být sám, úplně sám. Když jsem si to uvědomil, pocítil jsem úlevu. Chápu, že kolektivní život, který mě čeká, ve mně vyvolá jiné potřeby, jiné reakce a jiné plány.

Bláznivý Petříček přistoupil ke mříži a říká mi: „Jak se máš, Moty, je to dobrý?“

„A ty?“

„Já? Já vždycky snil, že si udělám vejšlap do Jižní Ameriky, ale protože jsem hráč, v životě jsem si nedokázal ušetřit na cestu. Fízlové se rozhodli, že mi tu cestu špendýrujou zadarmo. To je príma, no řekni, Motýlku?“

Mluví přirozeně, v jeho slovech není ani stín vychloubání. Člověk cítí, že si je doopravdy jistý sám sebou. – „Tahle cesta do Ameriky, co nám poskytujou zadarmo policajti, má fakticky svý výhody. Radši jedu do kolonie, než bych smrděl patnáct let v káznici někde ve Francii.“

„Ještě tak vědět, jak to nakonec dopadne, Petříčku. Co říkáš? Ale můj názor je, že zbláznit se v cele nebo zajít na podvýživu v díře některé káznice ve Francii je horší než chcípnout na lepru nebo žlutou zimnici.“

„Můj taky,“ říká.

„Koukni se, Petříčku, tahle cedule je tvoje.“

Nahnul se a pozorně slabikuje, co je na ní napsáno. „Nejradši bych si to kvádro honem navlík, mám chuť otevřít pytel a hodit to na sebe, nikdo mi nic neřekne. Koneckonců je to všechno pro mě.“

„Nech toho, čekej, až nám to vydají. Teď se nám nejmíň hodí do krámu zavařit nějakou rotyku. Potřebuju klid.“ Pochopil to a odešel od mříže.

Ludvík Dega se na mě podíval a řekl: „Mladej, tohle je poslední noc. Zejtra dáme vale naší krásný zemi.“ – „Ta naše krásná zem nemá krásnou justici, Dego. Poznáme možná jiný země. Třeba nebudou tak krásný, jako je ta naše, ale budou zacházet lidštějc s lidma, kteří chybovali.“ Nevěděl jsem tehdy, jak správně jsem to řekl. Budoucnost ukázala, že jsem měl pravdu. Znovu ticho.

ODJEZD DO TRESTANECKÉ KOLONIE

V šest hodin poplach. Chlapi z disciplinárky nám roznášejí kávu, potom přicházejí čtyři dozorci. Jsou dnes v bílém, revolvery stále po boku. Na sněhobílé blůze uniformy mají zlaté knoflíky. Jeden z nich má tři zlaté prýmky v podobě písmene V na levém rukávě, na ramenou nemá nic.

„Transportovaní, vyjdete po dvou na chodbu. Každý si najde pytel, který mu patří, na štítku je vaše jméno. Vezměte pytel a postavte se ke zdi obličejem do chodby, pytel postavte před sebe.“

Trvalo nám nějakých dvacet minut, než jsme se seřadili a postavili pytle před sebe.

„Svlékněte se, udělejte hromádku ze svých svršků a zavažte ji rukávy do kazajky… Výborně. Ty tam, seber uzly a slož je do cely… Oblečte se, natáhněte si spodky, tričko, pruhované drilichové kalhoty, drilichovou kazajku, ponožky a boty… Všichni jsou oblečeni?“

„Ano, pane dozorce.“

„V pořádku. Vlněnou kazajku nedávejte do pytle, nechte si ji venku pro případ, kdyby pršelo nebo kdyby vám bylo zima. Pytle na levé rameno!… Za mnou v dvojstupech pochodem v chod!“

Dozorce s prýmky jde vpředu, dva po straně a čtvrtý vzadu. Naše malá kolona míří k nádvoří. Za necelé dvě hodiny je osm set trestanců nastoupeno. Vyvolávají čtyřicet mužů, mezi nimiž jsme Dega i já a tři uprchlí navrátilci, Julot, Galgani a Santini. Všech čtyřicet je seřazeno po desíti. V čele kolony, která se řadí, má každá řada po straně jednoho dozorce. Žádné řetězy ani pouta. Tři metry před námi jde pozpátku deset četníků. Jsou obráceni obličejem k nám. Mají v rukou pušky a půjdou tak celou cestu – každého vede jiný četník, který ho táhne za jeho závěsný řemen.

Hlavní brána citadely se otevírá a kolona se dává pomalu na pochod. Jak postupně vycházíme z pevnosti, četníci s puškou nebo se samopalem v ruce se přidávají ke konvoji, přibližně dva metry od něho, a tak ho doprovázejí. Četníci drží v patřičném odstupu spoustu zvědavců, kteří se přišli podívat na odjezd trestanců. Uprostřed cesty někdo zapískal tiše mezi zuby v oknech jednoho domu. Zdvihl jsem hlavu a uviděl jsem v okně svou ženu Nénette a Antoina D…, svého přítele. Paula, Degova žena, a jeho přítel Antoine Giletti jsou v dalším okně. Dega je také uviděl a tak jdeme, oči upřené každý na své okno tak dlouho, jak to jen jde. Je to naposled, co vidím svou ženu a svého přítele Antoina, který později zemřel při bombardování v Marseille. Nikdo nemluví, je absolutní ticho. Ani žalářníci, ani dozorci, ani četníci, ani obecenstvo, nikdo neruší tu opravdu mučivě bolestnou chvíli. Všichni chápou, že těch tisíc osm set lidí zmizí navždycky z normálního života.

***

Vstupujeme na palubu. Nás čtyřicet prvních odvedli na konec podpalubí do klece z tlustých železných tyčí. Je na ní připevněn lepenkový štítek. Čtu: „Místnost č. 1, 40 mužů, speciální kategorie.

Nepřetržitý zostřený dozor.“ Každý dostal srolované visuté lůžko. Všude je plno kroužků na zavěšení lůžek. Někdo mě objal, je to Julot. Ten se ve všem vyzná, protože tu cestu prodělal už před deseti lety. Ví, co se má dělat. Říká mi:

„Honem pojď sem. Pověs si pytel na kroužek, co si na něj zavěsíš lůžko. Je to blízko dvou kajutních okýnek. Teď jsou zavřený, ale na moři je otevřou a bude se tu dejchat líp než všude jinde v celý kleci.“

Představuji mu Degu. Právě se chceme dát do řeči, když se blíží nějaký chlapík. Julot mu zahradil cestu paží a řekl: „Jestli chceš dojet živ, sem už nikdy nevkročíš. Rozuměls?“ – „Jo,“ říká. – „Víš proč?“ – „Vím.“ – „Tak plav.“ Chlap jde pryč. Dega je nadšen tou demonstrací síly a netají se tím: „S váma dvěma můžu klidně spát.“ Julot odpovídá: „S náma jsi, člověče, bezpečnější, než kdybys spal ve vile na pobřeží s otevřeným oknem.“

Cesta trvala osmnáct dní. Jediný incident: jednou v noci všechny probudil pronikavý výkřik. Našli mrtvého chlapa s velkým nožem zabodnutým do zad. Nůž byl vbodnut zespoda nahoru, a než muže probodl, projel lůžkem. Je to hrozná, přes dvacet centimetrů dlouhá zbraň. Pětadvacet nebo třicet dozorců na nás okamžitě namiřilo revolvery a pušky a začalo hulákat:

„Všichni do naha, a honem!“

Všichni se svlékli do naha. Je mi jasné, že se bude šacovat. Položil jsem skalpel pod pravé chodidlo. Opíral jsem se víc o levou nohu než o pravou, protože mě ocel zraňovala. Ale noha skalpel zakryla. Čtyři dozorci vešli dovnitř, aby prohledali boty a šaty. Než vstoupili, odložili zbraně. Zavřeli za nimi dveře klece, ale zvenčí nás hlídají dál, zbraně jsou na nás namiřeny. „Prvního, kdo se pohne, zastřelím,“ říká hlas jednoho velitele. Během prohlídky objevili tři nože, dva zaostřené tesařské hřebíky, jednu vývrtku a jedno zlaté pouzdro na peníze. Šest mužů, stále ještě nahých, vystoupilo na vyvýšenou plošinu. Přišel velitel transportu Barrot v doprovodu dvou koloniálních lékařů a velitele lodi. Když bachaři vyšli z naší klece, všichni se oblékli, aniž čekali na rozkaz. Skalpel jsem sebral a schoval.

Dozorci se shromáždili vzadu na plošině. Uprostřed Barrot, ostatní poblíž schodů. Proti nim stojí v pozoru šest nahých mužů.

„Tohle patří tady tomu,“ říká bachař, který dělal prohlídku. Zvedl nůž a ukazuje na jeho majitele.

„To je pravda, je můj.“

„Dobrá,“ říká Barrot. „Pojede celou cestu v cele nad strojírnou.“

Další trestanci jsou pak označeni jako majitelé hřebíků, vývrtky nebo nožů a všichni se k zabaveným předmětům hlásí. Každý z nich, stále nahý, jde po schodech vzhůru v doprovodu dvou bachařů. Na zemi zůstal nůž a zlaté pouzdro. Na obě věci zbývá jeden muž. Je mladý, může mu být třiadvacet pětadvacet let, je urostlý, má nejméně sto osmdesát centimetrů, atletické tělo, modré oči.

„To je tvoje, že?“ Říká bachař a zvedá zlaté pouzdro.

„Ano, to je moje.“

„Co je uvnitř?“ Říká velitel Barrot, který vzal pouzdro do ruky.

„Tři sta anglických liber, dvě stě dolarů a dva pětikarátové diamanty.“

„Dobrá, podíváme se.“ Otevírá pouzdro. Ostatní ho obklopují a není nic vidět, je však slyšet, jak říká: „Souhlasí. Jak se jmenuješ?“

„Romeo Salvidia.“

„Jsi Ital?“

„Ano, pane.“

„Kvůli pouzdru nebudeš potrestán, ale za nůž budeš.“

„Pardon, ten nůž neni můj.“

„To neříkej, já ho našel v tvých botách,“ říká bachař.

„Nůž není můj, opakuju to.“

„Tak já jsem lhář?“

„Ne, ale mýlíte se.“

„Tak komu patří ten nůž?“ Říká velitel Barrot. „Když není tvůj, musí patřit někomu jinému?“

„Můj není, to je všechno.“

„Jestli nechceš do karceru, který je nad kotelnou a kde se uvaříš, řekni, komu patří ten nůž.“

„Nevím.“

„Tak ty ze mě chceš udělat vola? V tvých botách se najde nůž a ty nevíš, čí je? Myslíš si, že jsem idiot? Buď je tvůj, nebo víš, kdo ho tam dal. Odpověz!“

„Není můj a nevím, proč bych já měl říkat, čí je. Nejsem špicl. Vypadám snad jako bachař?“

„Dozorce, nasaďte tomu chlapovi pouta. Tenhle projev nekázně si vypiješ.“

Oba velitelé, velitel lodi a velitel transportu, spolu mluví. Velitel lodi dává rozkaz další šarži, která vystupuje nahoru. Několik okamžiků nato přichází bretonský námořník, učiněný obr, s vědrem zřejmě plným mořské vody a s lanem tlustým jako ruka v zápěstí. Muže přivazují v pokleku k poslednímu stupni schodů. Námořník namočí lano ve škopku a potom začíná pomalu, co má síly, bít chudáka Itala po hýždích, kříži a zádech. Z Italových rtů nesejde jediný výkřik. Krev mu stéká po hýždích a po žebrech. V hrobovém tichu se ozve výkřik protestu z naší klece:

„Bando lumpů!“

To stačilo, aby se rozpoutal všeobecný řev: „Vrahové! Syčáci! Mrchy!“ Čím víc nám vyhrožují, že po nás začnou střílet, jestli nepřestaneme, tím víc řveme, když vtom velitel vykřikne:

Námořníci otočili kola a tryskající pára nás zasahuje s takovou silou, že jsme v mžiku všichni na břiše. Pára tryskala do výše prsou. Zmocnil se nás kolektivní strach. Popálení se neodvažovali naříkat. Netrvalo to ani minutu, ale všech se zmocnila hrůza.

„Doufám, že vám to došlo, páni rebelanti. Sebemenší incident, a pustím na vás páru. Rozuměli jste? Vztyk!“

Jen tři muži byli vážněji popáleni. Odvedli je na ošetřovnu. Zbičovaného Itala přeložili k nám. Šest let na to zemřel na útěku se mnou.

Během osmnácti dnů plavby máme čas informovat se nebo se pokusit udělat si představu o trestanecké kolonii. Nic se neudá tak, jak si to budeme představovat, a přece udělá Julot všechno, co je vjeho silách, aby nás informoval. Víme například, že Svatý Vavřinec nad Maroni je vesnice vzdálená sto dvacet kilometrů od moře a leží na řece, která se jmenuje Maroni. Julot nám líčí situaci asi tak:

V Maroni je věznice, ústředí trestanecké kolonie. Trestanci se tu roztřiďůjí podle kategorií. Vyhnanci jdou rovnou do věznice, která se jmenuje Svatý Jan a leží sto padesát kilometrů odtud. Trestanci jsou okamžitě rozděleni do tří skupin:

První skupina – zvlášť nebezpeční. Ti budou vyvoláni okamžitě po vylodění a zavřeni do cel disciplinárního oddělení, kde budou čekat na transport na ostrovy Spásy. Tam budou internováni buď dočasně, nebo na celý život. Tyto ostrovy jsou pět set kilometrů od Svatého Vavřince a sto kilometrů od Cayenne. Jmenují se: Královský, ten je největší, Svatý Josef, kde je káznice trestanecké kolonie, a Ďábel, ten je nejmenší. Trestanci se na ostrov Ďábel, až na vzácné výjimky, neposilají. Na Ďáblu jsou internováni političtí trestanci.

Potom příjde druhá kategorie – nebezpeční. Ti zůstanou v táboře ve Svatém Vavřinci a budou přiděleni na zahradní a zemědělské práce. Kdykoli je potřeba, jsou posláni do zvlášť obávaných táborů: do Lesního tábora, do táborů Charvin, Kaskáda, Červená zátoka a Kilometr 42, nazývané tábory smrti.

Následuje normální kategorie. Trestanci této kategorie se stanou zaměstnanci Správy, budou pracovat v kuchyni, při čištění vesnice a tábora nebo jim přidělí různé jiné práce v dilnách – v truhlárně, v malírně, kovárně, u elektrikářů, čalouníků, krejčích, v prádelně atd.

A tak tedy hodina „H“ je hodina příjezdu: jestliže je člověk vyvolán a odvezen do cely, znamená to, že půjde na Ostrovy, což vylučuje jakoukoli naději na útěk. Jediná šance je, rychle se zranit, rozříznout si koleno nebo břicho, jít do nemocnice a odtud utéct. Je třeba uniknout Ostrovům za každou cenu. Další naděje: jestliže loď, která má odvézt trestance na Ostrovy, ještě není připravena, musí se vytáhnout peníze a nabídnout je ošetřovateli. Ten vám píchne terpentýnovou injekci do některého kloubu nebo vám vstrčí vlas namočený v moči do masa, aby vznikl zánět. Nebo ti dá nadýchat síry a řekne doktorovi, že máš 40 stupňů horečky. Během těch několika dní čekání je třeba dostat se do nemocnice stůj co stůj.

Koho nevyvolají a zůstane s ostatními v barácích v táboře, má čas něco podniknout. V tom případě si nesmí hledat zaměstnání uvnitř tábora. Musí se podplatit písař a získat v táboře místo čističe stok, metaře nebo se dát zaměstnat na pile některého soukromého podnikatele. Kdo chodí do práce mimo věznici a každý den se vrací do tábora, má čas navázat spojení s propuštěnými trestanci, kteří žijí vjedné vesnici, nebo s Číňany a sjejich pomocí se připravit na útěk. Vyhnout se táborům kolem vesnice – v těch každý rychle zajde. Jsou tábory, kde nikdo nevydržel déle než tři měsíce. Hluboko v džungli musí trestanci nařezat kubický metr dřeva denně.

To všechno jsou neocenitelné rady. Julot nám je znovu a znovu přežvykoval celou cestu. On sám je připraven. Ví, že půjde rovnou do izolace jako navrácený uprchlík. Má za tím účelem ve svém pouzdře docela maličký nůž, vlastně perořízek. Hned jak přijedeme, rozřeže si koleno. Až bude sestupovat z lodi, spadne tak, aby to všichni viděli. Předpokládá, že bude rovnou z přístaviště převezen do nemocnice. Což se ostatně odehraje přesně tak, jak si to naplánoval.

SVATÝ VAVŘINEC NAD MARONI

Dozorci se střídají, aby se mohli převléct. Jeden po druhém se vracejí oblečeni v bílém, s koloniální přilbou místo čapky. Julot říká: „Už jsme tady.“ Je příšerné horko, protože dozorci zavřeli kajutní okénka. Za sklem je vidět džungli. Jsme tedy už v řece Maroni. Voda je bahnitá. Prales je zelený a působí impozantně. Ptáci, vyplašení lodní sirénou, vzlétají. Plujeme velice pomalu, takže si každý může podle libosti podrobně prohlédnout tu tmavozelenou bujnou a hustou vegetaci. Vidíme první dřevěné domy se střechami ze zinkového plechu. Černoši a černošky stojí přede dveřmi a dívají se na loď. Jsou zvyklí vídat, jak vykládá svůj lidský náklad, a proto jí nemávají na uvítanou. Podle trojího zahoukání sirény a hluku lodního šroubu poznáváme, že jsme na místě. Pak stroje zmlkly. Ticho, že by bylo slyšet, jak letí moucha.

Nikdo nemluví. Julot už otevřel svůj nožík a rozřezává si kalhoty na koleně, párá je ve švech. Koleno si může rozříznout teprve na palubě, aby za sebou nenechával krvavou stopu. Dozorci otvírají dveře klece a řadí nás po třech. My jsme ve čtvrté řadě. Julot mezi Degou a mnou. Vystupujeme na palubu. Jsou dvě hodiny odpoledne a žhoucí slunce dopadá na mou dohola ostříhanou lebku a na oči. Když jsme se seřadili na palubě, vedou nás k můstku. Ve chvíli, kdy se kolona pozdržela tím, že první řady vstupují na můstek, přidržel jsem Julotovi na rameni jeho pytel. Julot si oběma rukama natáhl kůži na koleně, nasadil nůž a jediným řezem si uřízl sedm až osm centimetrů masa. Podal mi nůž na můstek, upadl a skutálel se až dolů. Zdvihli ho, a když viděli, že je zraněn, zavolali saniťáky. Scénář se odehrál podle plánu: dva saniťáci ho odnášejí na nosítkách.

Strakatý dav se na nás zvědavě dívá. Černoši, poločernoši, Indiáni, Číňané, potomci bělochů (pravděpodobně propuštěných trestanců) si pozorně prohlížejí každého, kdo vstupuje na zem a řadí se za ostatní. Dále dozorci, dobře oblečení civilisté, ženy v letních šatech, děti – všichni mají na hlavách koloniální přilby. I oni si prohlížejí novou várku. Když je nás dvě stě, kolona se pohne. Pochodujeme asi deset minut a přicházíme k hodně vysoké prkenné bráně, na níž je nápis: „Trestnice Svatý Vavřinec nad Maroni. Kapacita 3000 mužů.“ Brána se otevírá a my vcházíme v řadách po deseti. „Levá, pravá, ráz, dva!“ Spousta trestanců sleduje náš příchod. Tísní se vedle sebe v oknech nebo na velkých kamenech, aby lépe viděli.

Když jsme došli doprostřed nádvoří, rozlehl se povel: „Stát! Položte si pytle před sebe. Vy tam, rozdejte klobouky!“ Každý dostal slaměný klobouk – byl nejvyšší čas: dva nebo tři muži už dostali úžeh a omdleli. Dega a já jsme se na sebe podívali: jeden oprýmkovaný dozorce vzal do ruky seznam. Myslím na to, co říkal Julot. Vyvolali Guittoua: „Tudy!“ Odchází v doprovodu dvou dozorců. Suzini totéž, Garasol totéž.

„Jules Pignard?“

„Jules Pignard (to je Julot) se zranil, je v nemocnici.“

„Dobře.“

Ti všichni budou internováni na Ostrovech. A dozorce pokračuje:

„Dávejte dobrý pozor. Každý, koho vyvolám, vystoupí z řady, vezme si přes rameno svůj pytel a nastoupí před žlutý barák číslo 1. Ten a ten – zde, atd.“ Dega, Carrier a já se shledáváme s ostatními, už seřazenými před barákem. Otevřeli nám dveře a vstoupili jsme do obdélnikové místnosti, dlouhé asi dvacet metrů. Uprostřed asi dva metry široká ulička, nalevo a napravo železné zábradlí po celé délce místnosti. Plachty, které slouží za visutá lůžka, jsou napjaty mezi zábradlím a zdí. Na každém je přikrývka. Každý se usídlí, kde chce. Dega, Bláznivý Petříček, Santori, Grandet a já jsme si vybrali místa vedle sebe – a okamžitě vznikají spřízněné skupiny. Jdu se podívat na druhý konec místnosti: napravo jsou sprchy, nalevo záchody bez tekoucí vody. Zavěšeni na mřížích oken sledujeme rozmísťování dalších, kteří přišli po nás. Ludvík Dega, Bláznivý Petříček a já záříme: nejsme internováni, protože nás přidělili do společného baráku. Jinak už bychom byli v celách, jak nám to vysvětlil Julot. Všichni jsou spokojeni až do chvíle, kdy je po všem, a k páté hodině odpoledne Grandet říká:

„Je to divný, v celý koloně nevyvolali ani jednoho internovanýho. To je zvláštní. Ale co, tím líp.“ Grandet je muž, který vyloupil pokladnu v jedné centrální věznici. Byla to aféra, která rozesmála celou Francii.

V tropech přichází noc i den bez stmívání a bez rozbřesku. Jedno přechází v druhé naráz, celý rok v tutéž hodinu. Noc nastává náhle v půl sedmé večer. A v půl sedmé přinášejí dva trestanci dvě petrolejové lampy, které zavěšují u stropu na háček. Lampy vydávají jen velmi slabé světlo. Tři čtvrtiny místnosti jsou v naprosté tmě. V devět hodin všichni spí, protože když přešlo vzrušení z příchodu, chcípáme zase horkem. Ani trochu vzduchu, všichni jsme ve spodcích. Já ležím mezi Bláznivým Petříčkem a Degou. Šeptáme si a potom usínáme.

Nazítří ráno, když se zvoní budíček, je ještě tma. Všichni vstávají, umývají se a oblékají. Dostáváme kávu a šišku chleba. Do zdi je zapuštěna police na chleba, misku a všechny ostatní věci. V devět hodin přišli dva dozorci a jeden trestanec v bílém, bez pruhů. Oba bachaři jsou Korsičané a mluví korsicky s trestanci z Korsiky. Mezitím se po místnosti prochází saniťák. Když došel ke mně, říká mi: „Jak se daří, Motýlku? Nepoznáváš mě?“

„Ne.“

„Jsem Sierra, Alžířan, seznámil jsem se s tebou u Danta v Paříži.“

„Aha, už tě poznávám. Ale ty jsi sem přišel v devětadvacátým, teď máme třicet tři a to jsi pořád ještě tady?“

„Odtud se člověk hned tak nedostane. Přihlas se na marodku. A kdo je tohle?“

„Dega, můj přítel.“

„Napíšu tě taky k vizitě. Moty, ty máš dyzentérii. A ty, starej, máš astmatický záchvaty. Uvidím vás při vizitě v jedenáct, musím s váma mluvit.“ Pokračuje dál a křičí nahlas: „Je někdo nemocen?“ Jde k těm, co zdvíhají ruce, a zapisuje si je. Když jde zase kolem nás, doprovází ho jeden z dozorců, snědý a hodně starý.

„Motýlku, představuji ti svého šéfa, dozorce v ošetřovně, Bartiloniho. Pane Bartiloni, tenhle a tenhle jsou mí kamarádi, co jsem vám o nich říkal.“

„V pořádku, Sierro, u vizity se to zařídí, spolehněte se.“

V jedenáct hodin pro nás přišli. Je nás devět nemocných. Jdeme táborem pěšky mezi baráky. Když jsme došli kjednomu novějšímu baráku, který je jediný natřen na bílo a má na stěně červený kříž, vstoupili jsme dovnitř a vešli do čekárny, kde bylo asi šedesát lidí. V každém koutě sálu dva dozorci. Objevil se Sierra ve sněhobílém lékařském plášti. Říká: „Vy, vy a vy, pojďte dovnitř.“ Vstoupili jsme do místnosti, v níž jsme ihned poznali lékařovu kancelář. Mluví španělsky se třemi starými mazáky. Jednoho Španěla okamžitě poznávám. Je to Fernandez, který zabil tři Argentince v kavárně Madrid v Paříži. Když vyměnili pár slov, Sierra ho odvedl do kabinetu, z něhož vedou dveře do nemocničního sálu, a potom přišel k nám.

„Moty, pojď sem, ať tě obejmu. Jsem rád, že můžu prokázat službu tobě i tvýmu kamarádovi: oba dva máte jít na Ostrovy… No tak, nech mě mluvit! Ty, Motýlku, na doživotí a ty, Dego, na pět let. Máte prachy?“

„Máme.“

„Tak mi dejte každej pět set franků a ráno vás příjmeme do špitálu. Ty budeš mít dyzentérii a ty, Dego, zatluč v noci na dveře, nebo ještě líp, ať někdo zavolá saniťáka a řekne, že se Dega dusí. Ostatní si beru na starost sám. Motýlku, o něco tě prosím: když budešchtít vzít roha, dej mi včas vědět, vezmeš mě do party. Ve špitále vás můžou nechat měsíc, každej budete platit sto franků tejdně. Musíte sebou hodit.“

Fernandez vyšel z kabinetu a odevzdal Sierrovi před námi pět set franků. Vešel jsem do kabinetu, a když jsem vyšel, dávám Sierrovi místo tisíce tisíc pět set franků. Odmítl těch pět set. Nenaléhal jsem. Sierra říká:

„Ty prachy jsou pro bachaře. Já pro sebe nechci nic. Jsme přece kamarádi, ne?“

Nazítří jsme všichni tři, Dega, já i Fernandez, v obrovské nemocniční cele. Dega byl přijat v noci. Ošetřovatel na tomto sále je pětatřicátnik, jmenuje se Chatal. Pokud jde o nás tři, má od Sierry všechny potřebné instrukce. Až doktor přijde ke mně, dá mu vzorek stolice, z něhož bude patrné, že jsem prolezlý bacily. Pro Degu zapálí deset minut před vizitou trochu síry. Přehodí mu přes hlavu šátek a dá mu síry nadýchat. Fernandez má strašlivě nafouklou tvář: píchl se do ní z vnitřní strany a celou hodinu foukal, co nejvíc mohl. Provedl to tak svědomitě, že má zateklé celé oko. Cela je v prvním poschodí. Je v ní přes šedesát nemocných, z nichž hodně jich má úplavici. Ptám se ošetřovatele, kde je Julot. Říká mi:

„Zrovna v protějším pavilónu. Mám mu něco vyřídit?“

„Ano. Řekni, že Motýlek a Dega jsou tady, ať příjde k oknu.“

Ošetřovatel může do sálu a ze sálu, kdy chce. Stačí, aby zaklepal na dveře, a otevře mu Arab. To je klíčník, poskok z řad trestanců, kterého mají dozorci k ruce. Na židlích vpravo a vlevo ode dveří sedí tři dozorci, na klíně mají pušky. Mříže na oknech jsou udělány z kolejnic a já si říkám, jak to navléct, abychom tohle dokázali přepilovat. Sedl jsem si k oknu.

Mezi naším a Julotovým pavilónem je zahrada, plná krásných květin. Julot se objevil v okně. V ruce má břidlicovou tabulku, na které je napsáno křídou: BRAVO. Hodinu nato mi ošetřovatel přinesl od Julota dopis. Píše mi: „Snažím se dostat na tvou cimru. Jestli se mi to nepodaří, pokuste se vy dostat sem. Jako důvod uveďte, že máte v sále nepřátele. Tak jedete na Ostrovy? Držte se, však my je doběhneme!“ Incident v ústřední věznici v Beaulieu, kde jsme spolu trpěli, nás velmi sblížil. Julot byl odbornik na dřevěnou palici, proto se mu říkalo Muž s kladivem. Přijížděl ve voze před klenotnictví za bílého dne v okamžiku, kdy byly nejkrásnější klenoty vyloženy v kazetách ve výkladní skříni. Vůz, který řídil jeho společník, se zastavil, ale motor nechali běžet. Julot rychle vyskočil, ozbrojen velikou dřevěnou palicí, roztříštil výklad jedinou pořádnou ranou, sebral co nejvíc kazet a vskočil do vozu, který se okamžitě rozjel. Když se mu to podařilo v Lyonu, Angers, Tours a Le Havru, zaútočil ve tři hodiny odpoledne na velké klenotnictví v Paříži. Odnesl si klenoty za víc než milión franků. Nevypravoval mi nikdy, proč a jak byl dopaden. Byl odsouzen na dvacet let a po čtyřech letech uprchl. Jak nám vypravoval, byl zatčen, když se vrátil do Paříže: hledal svého přechovávače. Chtěl ho zavraždit, protože nikdy neodevzdal jeho sestře velkou částku peněz, které mu dlužil. Přechovávač ho uviděl, jak obchází v ulici, kde bydlel, a upozornil policii. Julot byl chycen a vrátil se do trestanecké kolonie s námi.

Už je to týden, co jsme v nemocnici. Včera jsem dal Chatalovi dvě stě franků – to je týdenní taxa, za kterou se oba udržujeme v nemocnici. Abychom si udělali reputaci, dáváme tabák všem, kdo nemají. Jeden „těžkej“ – těžký zločinec z Marseille jménem Carora, se spřátelil s Degou. Je jeho rádcem. Říká mu několikrát denně, že má-li hodně peněz, ví se to určitě ve vesnici prostřednictvím novin, které docházejí z Francie. Lidé jsou informováni o velkých aférách a je lepší nepokoušet se o útěk, protože propuštění trestanci by ho prý zabili, aby mu ukradli pouzdro s penězi. Starý Dega mě informuje o svých rozhovorech s Carorou. Marně mu říkám, že ten starý je budižkničemu, protože je tu už dvacet let, a že na něho nemohu dát. Na Degu ty povídačky silně působí a já mám co dělat, abych ho podle nejlepšího vědomí a svědomí podpíral.

Propašoval jsem lístek Sierrovi, aby mi poslal Galganiho. Netrvalo to dlouho. Nazítří je Galgani v nemocnici, ale v místnosti bez mříží. Jak mu odevzdat jeho tubu? Svěřil jsem se Chatalovi, že musím naprosto nezbytně mluvit s Galganim, a nechal jsem ho v přesvědčení, že jde o přípravu útěku. Řekl mi, že mi ho může přivést přesně v poledne na pět minut. V hodinu výměny stráží ho pošle na verandu a umožní mu, aby se mnou mluvil oknem. Nic za to nechce. Galganiho v poledne přivedli k oknu. Dal jsem mu pouzdro přímo do rukou. Zasunul si je vstoje předemnou a rozplakal se. Dva dny nato jsem od něho dostal časopis, v něm pět tisíci frankových bankovek a jediné slovo: Děkuju.

Chatal, který mi časopis odevzdával, peníze viděl. Nic mi neřekl, ale chtěl jsem mu něco dát sám. Odmítl. Říkám mu:

„Chceme utéct. Dal by ses s námi do party?“

„Ne, Motýlku, mám už jinej kšeft. Pokusím se o útěk za pět měsíců, až propustěj mýho parťáka. Útěk bude líp připravenej a bude to jistější. Ty máš jít na Ostrovy a chápu, že máš naspěch, ale tady s těmahle mřížema to půjde těžko. Nepočítej, že ti pomůžu, nechci riskovat ten flek, co mám. Tady v klidu počkám, až bude kamarád propuštěnej.“

„Príma, Chatale. Člověk má bejt v životě upřímnej. Už ti o tom neřeknu ani slovo.“

„Stejně ti budu nosit vzkazy a budu pro tebe nakupovat.“

„Děkuju, Chatale.“

Tu noc bylo slyšet dávky z kulometu. Ráno jsme se dověděli, že uprchl Muž s kladivem. Ať mu pánbůh pomáhá, byl to dobrý kamarád. Asi se mu naskytla příležitost a využil jí. Tím líp.

Patnáct let nato, roku 1948, jsem byl na Haiti, kam jsem přijel v doprovodu jednoho venezuelského milionáře podepsat smlouvu s ředitelem Casina, kde jsem se měl ujmout vedení herny. Jednou v noci, když jsem vycházel z kabaretu, kde se pilo šampaňské, mi říká jedna z dívek, které nás doprovázejí, černá jako uhel, ale vychovaná jako děvče z dobré venkovské francouzské rodiny:

„Má babička je kouzelnice, předříkávačka při tanci vudu a žije s jedním starým Francouzem. Je to uprchlík z Cayenne. Žije s ní už dvacet let, věčně se opíjí a jmenuje se Jules Kladivo.“

Okamžitě jsem vystřízlivěl: „Malá, odveď mě hned k babičce.“

Říká něco v haitském nářečí šoférovi taxíku, který jede, co může nejrychleji. Projíždíme kolem zářícího nočního baru: „Zastav.“ Šel jsem do baru a koupil láhev pernodu, dvě láhve šampaňského a dvě láhve tuzemského rumu. – „Jedeme!“ Dojeli jsme k mořskému břehu před hezoučký bílý domek se střechou z červených tašek. Moře sahá skoro ke schodům. Děvče klepe, klepe, až vyjde vysoká černoška s úplně bílými vlasy. Má na sobě kazajku, která jí sahá až po kotníky. Obě ženy něco brebentí nářečím a nakonec mi stará říká: „Vstupte, pane, a buďte u nás jako doma!“ Karbidová lampa ozařuje velice čistou místnost, plnou ryb a ptáků.

„Chcete vidět Julota? Počkejte, hned tu bude. Julote, Julote! Někdo přišel a chce s tebou mluvit.“

Přichází starý muž, bos a v modře pruhovaném pyžamu, které mi připomíná trestaneckou uniformu.

„Copak, Sněhová kuličko, kdo semnou chce mluvit v tuhle hodinu? Motýlek! To není možné?“ Objal mě a říká:

„Přines tu lampu blíž, Sněhová kuličko, ať se podívám kamarádovi do ksichtu! No jo, jsi to ty, chlape! Jsi to opravdu ty! Tak tě u nás vítám. Barák, ta trocha prachů, co mám, malá mý ženy, všechno je tvoje. Stačí říct.“

Pili jsme pernod, šampaňské, rum a občas si Julot zazpíval.

„Tak jsme je přece doběhli, kamaráde, co? Není nad dobrodružství! Já jsem to vzal přes Kolumbii, Panamu, Kostariku, Jamajku a teď už jsem dobrejch dvacet let tady. Jsem šťastnej se Sněhovou kuličkou, je to nejlepší žena, jakou může muž potkat. Kdy odjíždíš? Jsi tu nadlouho?“

„Ne, na týden.“

„Co tu máš na práci?“

„Převzít hernu v Casinu a udělat smlouvu s ředitelem.“

„Kamaráde, byl bych rád, kdybys zůstal celej život tady u mě v týhle černý pustině, ale když už jsi ve spojení s ředitelem Casina, radím ti, ať si s ním nic nezačínáš, protože až se ti kšeft rozběhne, dá tě oddělat.“

„Děkuju za radu.“

„A ty, Sněhová kuličko, si připrav svůj tanec vudu, ale ne pro turisty. Ten pravej, pro mýho kamaráda!“ Při nějaké jiné přiležitosti vám budu vyprávět o tom proslulém „tanci vudu“, který nebyl pro turisty.

A tak tedy Julot uprchl a já, Dega a Fernandez pořád ještě čekáme. Občas si nenápadně prohlížím mříže na oknech. Marná sláva, jsou to pravé kolejnice. Zbývají ještě dveře. Ozbrojení dozorci je hlídají ve dne v noci. Po Julotově útěku se bdělost zdvojnásobila. Hlídky se střídají častěji a lékař už není tak milý. Chatal přichází na sál jen dvakrát denně dávat injekce a měřit teplotu. Uběhl další týden, zaplatil jsem dalších dvě stě franků. Dega mluví o všem možném, jen ne o útěku. Včera uviděl můj skalpel a říká mi:

„Ještě ho pořád máš? Na co?“ Odpovídám mu nevlídně:

„Abych chránil svou kůži, a když to bude nutný, i tvoji.“

Fernandez není Španěl, je to Argentinec. Je to správný chlap, pravý dobrodruh, ale řečičky starého Carory ho také silně ovlivnily. Jednoho dne slyším, jak povídá Degovi: „Ostrovy jsou prej velice zdravý, jiný kafe než tady a taky tam není horko. V týhle cimře příjde člověk k úplavici, ani neví jak, stačí jít na záchod a chytit bacila.“ V místnosti je sedmdesát mužů a denně tu umírá jeden nebo dva na úplavici. Zvláštní na tom je, že všichni umírají za odpoledního nebo večerního odlivu. Nikdy neumře žádný nemocný ráno. Proč? Záhada přírody.

Dnes v noci jsem měl diskusi s Degou. Řekl jsem mu, že někdy v noci je arabský poskok tak neopatrný, že vejde do sálu a nadzvedává prostěradla těžce nemocných, kteří mají zakrytý obličej. Bylo by možné ho omráčit, obléct se do jeho šatů (my máme všichni jenom košile a sandály, víc nic). Až bych byl oblečen, vyšel bych ven, nečekaně bych vytrhl pušku jednomu z bachařů, namířil bych na ně a museli by do cely, kterou bych zamkl. Potom bychom seskočili ze zdi nemocnice, obrácené k Maroni, vrhli se do vody a nechali se nést proudem. Dál by se vidělo. Máme peníze a mohli bychom si koupit loď a potraviny a vyrazit na moře. Oba rozhodně odmítli tento plán, a dokonce ho kritizují. Cítím, že mají srdce v kalhotách, jsem velice zklamán a dny utíkají.

Jsme tu bez dvou dní už tři týdny. Chceme-li se pokusit o útěk, zbývá nám maximálně nějakých deset patnáct dní. Dnes, to je památný den, 21. listopad 1933, vešel do sálu Joanes Clousiot, muž, jehož se pokusili zavraždit v Saint-Martin. Má oči zavřené a je skoro slepý. Oči jsou plné hnisu. Jakmile Chatal odešel, jdu k němu. Rychle mi oznamuje, že ostatní internovaní odjeli na Ostrovy už před víc než čtrnácti dny, ale na něho, že zapomněli. Před třemi dny ho na to upozornil jeden písař. Dal si do očí ricínové semínko, oči mu zhnisaly a tak se dostal sem. Má tisíc chutí pláchnout. Říká mi, že je schopen všeho, kdyby bylo třeba i zabít, ale chce pryč. Má tři tisíce franků. Jakmile si omyl oči teplou vodou, hned vidí úplně jasně. Vysvětlil jsem mu svůj plán útěku. Pokládá ho za dobrý, ale říká mi, že mají-li být dozorci zaskočeni, musí na to být dva nebo, kdyby to šlo, tři. Daly by se odmontovat nohy od postelí a každý s železnou nohou v ruce by mohl srazit jednoho. Podle jeho názoru by strážní neuvěřili, že budeme střílet, i kdybychom měli pušky v ruce, a mohli by přivolat bachaře z druhého pavilónu, odkud utekl Julot, a který není dál než necelých dvacet metrů.

TŘETÍ SEŠIT

PRVNÍ ÚTĚK

ÚTĚK Z NEMOCNICE

Dnes večer jsem chytil Degu a potom Fernandeze. Dega mi řekl, že nemá důvěru v můj plán, a že kdyby bylo třeba, zaplatí velké peníze, aby mu byly Ostrovy prominuty. Požádal mě, abych napsal Sierrovi, že to navrhuje, aby nám řekl, jestli je to možné. Chatal přinesl ještě týž den lístek s odpovědí: „Neplať nikomu, aby ti škrtl internaci. Je to opatření z Francie a nikdo, ani ředitel trestnice, je nemůže zrušit. Jestli jste v nemocnici zoufalí, můžete odtud odejít hned příští den po odplutí lodi, která jede na Ostrovy a jmenuje se Mana.“

Než bychom odjeli na Ostrovy, zůstali bychom prý týden v celách, což by bylo pro útěk možná lepší než sál, do kterého jsme se dostali v nemocnici. V témže lístku mi Sierra psal, že mám-li zájem, pošle mi propuštěného trestance, který by byl ochoten připravit mi loď za nemocnicí. Je to Touloňan a jmenuje se Ježíš. Právě on připravil útěk doktora Bougrata přede dvěma lety. Abych si s ním mohl promluvit, musím na rentgen, do speciálně vybaveného pavilónu. Pavilón se nachází v obvodu nemocnice, ale propuštění trestanci se tam mohou dostat na falešnou propustku, že se dnes mají dostavit na rentgen. Řekl mi, abych dřív než tam půjdu, vyndal tubu s penězi, protože lékař by ji mohl uvidět, kdyby se podíval od plic dolů. Naškrábl jsem Sierrovi pár slov, aby Ježíše poslal na rentgen a s Chatalem aby nějak dohodl, aby mě tam poslali také. Týž večer mi Sierra poslal zprávu, že se schůzka koná pozítří v devět hodin.

Druhý den požádali Dega i Fernandez o propuštění z nemocnice. Mana odjela v ranních hodinách. Doufají, že se jim podaří uprchnout z cel v táboře. Přeju jim hodně úspěchů, ale sám své plány neměním.

Setkal jsem se s Ježíšem. Je to starý propuštěný trestanec, suchý jako sardinka, má snědý obličej, rozťatý dvěma hroznými jizvami. Když se na člověka dívá, jedno oko mu neustále slzí. Nečistá huba a nečistý pohled. Nevzbuzuje ve mně příliš velkou důvěru – budoucnost mi dá za pravdu. Mluvíme rychle:

„Můžu ti připravit člun pro čtyři, nejvýš pět lidí. Soudek vody, potraviny, kávu a tabák, tři pagáje (indiánská vesla), prázdné pytle od mouky, jehlu a nitě, aby sis udělal plachtu a kosatku sám; busolu, sekeru, nůž, pět litrů tafie (guayanský rum); za dva tisíce pět set franků. Měsíc bude v novu odedneška za tři dny. Jestli jsi pro, budu tě čekat ve člunu na vodě každou noc od jedenácti do tří hodin ráno celý týden. Jakmile bude měsíc v první čtvrti, dál už nečekám. Člun bude stát přesně proti dolnímu rohu nemocniční zdi. Jdi podél zdi, protože dokud nenarazíš na loď, nemůžeš ji vidět ani ze dvou metrů.“ Nemám k němu důvěru, ale přesto přijímám.

„Prachy?“ Říká mi Ježíš.

„Pošlu ti je po Sierrovi.“ A rozcházíme se, aniž jsme si stiskli ruku. Moc skvělé to není.

Ve tři hodiny jde Chatal do tábora odnést peníze, dva tisíce pět set franků, Sierrovi. Řekl jsem si: „Tyhle prachy do toho vkládám díky Galganimu, protože je to riskantní. Jen aby je nepropil v tafii.“

Clousiot září. Věří sobě, mně i plánu. Jediná věc ho trápí: arabský poskok se vracívá, ne každou noc, ale často, do sálu a někdy, i když zřídka, velice pozdě. A další problém: koho bychom si měli vybrat jako třetího a navrhnout mu, aby do toho šel s námi? Je zde jeden Korsičan z podsvětí Nice, jmenuje se Biaggi. Je v trestanecké kolonii od roku 1929 a do tohoto přísně střeženého sálu se dostal proto, že zabil nějakého chlapa, a je tu pro vraždu ve vyšetřovací vazbě. Domlouváme se s Clousiotem, jestli s ním máme mluvit a kdy. Zatím co potichu hovoříme, jde k nám osmnáctiletý eféb, chlapec krásný jako žena. Jmenuje se Maturette. Byl odsouzen k smrti a potom omilostněn pro svůj mladý věk – sedmnáct let – za vraždu šoféra taxíku. Byli dva, jednomu bylo šestnáct, druhému sedmnáct, a ty dvě děti, místo co by se u soudu vzájemně usvědčovaly, prohlašovaly svorně, že šoféra nezabil kamarád, nýbrž on. Jenže šofér měl v sobě jen jednu střelu. Tímto chováním si oba chlapci od začátku přelíčení získali sympatie všech trestanců.

Maturette, mládenec výrazně ženských rysů, se k nám tedy blíží a říká si ženským hlasem o oheň. Zapálil jsem mu a navíc jsem mu daroval čtyři cigarety a krabičku zápalek. Poděkoval mi se svůdným úsměvem. Nechali jsme ho odejít. Najednou mi Clousiot říká: „Moty, jsme zachráněni. Ten arabský kozel bude chodit dovnitř, kolikrát budeme chtít, a v hodinu, která se nám bude hodit, všechno je v suchu.“

„Jak to?“

„Je to jasný jako facka: promluvíme si s Maturettem, aby kozla zblbnul. Víš přeci, že Arabové mají rádi chlapečky. A pak už bude hračka dostat ho v noci do sálu, aby si hocha poplácal. No a ten bude dělat drahoty, bude říkat, že má strach, aby je někdo nezmerčil, aby Arab chodil v době, kdy to budeme potřebovat.“

„Nech mě jednat.“

Jdu k Maturettovi, který mě vítá vemlouvavým úsměvem. Myslí, že si mě získal prvním svůdným pousmáním. Říkám mu hned: „Mýlíš se. Pojď na záchod.“ Přišel tam a já hned spustil.

„Jestli někomu řekneš slovo z toho, co se teď dovíš, jsi mrtvej muž. Poslouchej. Jsi ochoten udělat to, a to za peníze? Kolik? Uděláš nám to jako službu, nebo chceš utýct s náma?“

„Uteču s váma, platí?“ Slibeno. Stiskli jsme si ruku.

Jde spát. Já jsem promluvil několik slov s Clousiotem a šel jsem si také lehnout. Večer v osm hodin sedí Maturette u okna. Nemusí Araba ani volat, přichází sám, začínají si něco potichu povídat. V deset hodin si jde Maturette lehnout. My dva ležíme s jedním okem otevřeným už od devíti hodin. Kozel vešel do sálu, dvakrát ho obešel a našel jednoho mrtvého. Zaťukal na dveře a krátce nato vešli muži s nosítky, kteří mrtvého odnesli. Ten mrtvý nám pomůže, protože poslouží jako důvod, aby Arab chodil na obchůzky v kteroukoli noční hodinu. Na naši radu mu Maturette stanovil na druhý den schůzku na jedenáct hodin v noci. Poskok přišel v určenou hodinu. Jde k chlapcově posteli, zatahá ho za nohu, aby ho probudil, a potom jde k záchodům. Maturette za ním. Po čtvrt hodině poskok vyšel, zamířil rovnou ke dveřím a vyšel ven. Přesně na minutu si jde Maturette lehnout, aniž s námi promluví. Zkrátka, den nato se odehrálo totéž, ale o půlnoci. Všechno klape jako na drátkách, kozel přišel přesně v hodinu, kterou mu chlapec určil.

27. listopadu 1933 čekám ve čtyři hodiny odpoledne vzkaz od Sierry. Dvě nohy od postele jsou připraveny, aby nám posloužily jako obušky. Ošetřovatel Chatal přišel bez papíru, jenom mi říká:

„François Sierra ti vzkazuje, že Ježíš čeká na smluveném místě.

Hodně štěstí.“ V osm hodin večer říká Maturette Arabovi:

„Přijď pozdějc, po půlnoci spolu můžeme zůstat dýl.“

Arab řekl, že přijde po půlnoci. Přesně o půlnoci jsme připraveni. Arab vchází do místnosti kolem čtvrt na jednu, jde přímo k Maturettovu lůžku, zatahá ho za nohu a jde dál k záchodu. Maturette tam vstoupil zároveň s ním. Vytrhl jsem nohu ze své postele. Spadla a nadělala trochu hluku. Z místa, kde je Clousiot, není slyšet nic. Já se mám postavit za dveře záchodu a Clousiot má jít směrem k Arabovi, aby upoutal jeho pozornost. Po dvacetiminutovém čekání se všechno odehraje velice rychle. Arab vyjde ze záchodu, je překvapen, že vidí Clousiota, a říká:

„Co tady trčíš vprostřed sálu v tuhle hodinu? Jdi si lehnout.“

V témže okamžiku inkasuje pecku do zátylku, přesně do malého mozku, a neslyšně se zhroutí. Oblékl jsem se rychle do jeho šatů, obul jsem si jeho boty, zatáhli jsme ho pod postel, a než jsme ho tam úplně vstrčili, dal jsem mu ještě jednu ránu do týlu. Má dost.

Ani jediný z osmdesáti mužů na sále se nepohnul. Zamířil jsem rychle ke dveřím, následován Clousiotem a Maturettem, kteří jsou oba v košilích, a zaklepal jsem. Dozorce otevřel, já se rozpřáhl svým železem a praštil jsem ho přes hlavu. Druhý naproti němu upustil pušku, zřejmě usnul. Než stačil zareagovat, uspal jsem i jeho. Z mých nevykřikl ani jeden, Clousiotův řekl „Ach“, než se poroučel. Oba moji zůstali sedět v bezvědomí na židlích, třetí jak dlouhý, tak široký a ztuhlý. Zadrželi jsme dech. Zdálo se nám, že to „Ach!“ museli všichni slyšet. Je pravda, že to bylo dost hlasité, přesto však se nikdo nepohnul. Nezatáhli jsme je do sálu – odcházíme s třemi puškami. Sestupujeme po schodech, špatně osvětlených lucernou. Clousiot jde první, chlapec uprostřed a já vzadu. Clousiot své železo odhodil. Já je držím v levé ruce a v pravé mám pušku. Dole nic. Kolem dokola je noc, tmavá jako inkoust. Musíme napínat oči, abychom rozeznali zeď na straně řeky, a rychle k ní zamíříme. Když jsme došli ke zdi, opřel jsem se o ni, sepjal ruce a udělal „žebřík“. Clousiot vylezl nahoru, posadil se rozkročmo a vytáhl nejdřív Maturetta a potom mne. Sklouzli jsme do tmy za zdí. Clousiot spadl do díry a udělal si něco s nohou. Maturette a já jsme spadli dobře. Oba vstáváme – pušky jsme shodili dolů, než jsme skočili. Clousiot chce vstát, ale nemůže, říká, že má zlomenou nohu. Nechávám Maturetta s Clousiotem, utíkám k rohu, drhnu rukou po zdi. Je taková tma, že když jsem došel ke konci zdi, nezpozoroval jsem to, ruka se napřáhla do prázdna a natloukl jsem si nos. Od řeky slyším hlas, který říká:

„Jste to vy?“

„Jsme. Je to Ježíš?“

„Jo.“

Zapálil na půl vteřiny sirku. Zapamatoval jsem si směr, skočil jsem do vody a jdu k němu. Jsou dva.

„První nahoru. Kdo je to?“

„Motýlek.“

„Dobrý.“

„Ježíši, musíme popojet, kamarád si při seskoku zlomil nohu.“

„Tak vezmi tohle veslo a zaber.“

Tři pagáje se ponořily do vody a lehký člun rychle urazil těch sto metrů, které nás dělí od místa, kde mají být, což jenom tušíme, protože není nic vidět. Volám: „Clousiote!“

„Nemluv, hergot!“ Říká Ježíš. „Bublino, křísni kolečkem zapalovače.“ Jiskry zasršely. Uviděli je. Clousiot zapískal mezi zuby na lyonský způsob. Je to zapískání, které nedělá hluk, a přece je dobře slyšet. Jako když zasyčí had. Píská bez ustání. Jedeme po zvuku, až jsme u něho. Bublina seskočil, vzal Clousiota do náručí a vysadil ho do člunu. Po něm vylezl nahoru Maturette a nakonec Bublina. Je nás pět a voda sahá dva prsty pod okraj člunu.

„Nesmíte se ani pohnout, dokud to předem neohlásíte,“ říká Ježíš. „Motýlku, přestaň veslovat a polož si veslo na kolena. Bublino, zaber!“ A člun, poháněný proudem, se rychle vnořil do noci.

Když míjíme ve vzdálenosti jednoho kilometru trestnici, slabě osvětlenou elektřinou ze špatného dynama, jsme uprostřed proudu a letíme neuvěřitelnou rychlostí. Bublina zdvihl veslo. Jediný Ježíš má rukojeť svého vesla přitisknutou ke stehnu a udržuje člun v rovnováze. Nepostrkuje ho, jenom mu dává směr.

Ježíš říká: „Teď se může mluvit a kouřit. Myslím, že to klaplo.

Víš jistě, že jste nikoho nezabili?“

„Myslím, že ne.“

„Hergot, tys mě převezl, Ježíši,“ řekl Bublina. „Pořád prej, že je to útěk bez komplikací, a teď koukám, že ti chlapi měli jít na Ostrovy!“

„Je to tak, Bublino. Nechtěl jsem ti to říkat, protože bys mi nepomohl, a já někoho potřeboval. Nevztekej se. Kdyby to ruplo, vezmu všechno na svý triko.“

„To je jiná řeč, Ježíši. Za těch sto franků, co jsem od tebe dostal, nemíním riskovat hlavu, kdyby byl někdo mrtvej, ani doživotí, kdyby některýho zranili.“

Řekl jsem: „Bublino, dostanete oba dohromady tisíc franků.“

„To si dám líbit, brácho. To je čistá hra. Děkuju. Tady ve vsi chcípáme hladem. Bejt propuštěnej je horší než bejt trestanec. Ti mají přinejmenším každej den co do huby a fasujou šaty.“

„Hele, ty,“ říká Ježíš Clousiotovi, „nebolí to moc?“

„Jde to,“ říká Clousiot. „Ale co s tou nohou uděláme, Motýlku?“

„Uvidíme. Kam jedeme, Ježíši?“

„Schovám vás v jedné malé zátoce třicet kilometrů před ústím. Tam zůstanete tejden, dokud to bude horký, než přejde honička bachařů a lovců lidí. Musí to vypadat, že jste už dnes v noci vyjeli z Maroni a vypluli na moře. Lovci lidí mají čluny bez motoru, ti jsou nejnebezpečnější. Oheň, mluvení, kašlání by vás mohlo stát krk, kdyby byli od vás na doslech. Bachaři mají motoráky, moc velký na to, aby se s nimi mohli dostat do zátoky. Narazili by na dno.“

Noc se vyjasňuje. Je kolem čtvrté hodiny ráno. Po dlouhém hledání jsme nakonec narazili na značku, kterou zná jenom Ježíš, a pronikáme doslova do džungle. Člun pod sebe shrnuje nízké houští, které se za námi zase zavírá a vytváří tak velice hustou clonu. Člověk by musel být kouzelníkem, aby odhadl, že je tu dost vody, která by unesla loďku. Vjíždíme dovnitř, pronikáme víc než hodinu do houští, odstraňujeme větve, které nám zahrazují cestu. Náhle jsme se octli v jakém si kanále a zastavujeme. Břeh porostlý zelenou trávou a čistý, stromy jsou obrovské a denní světlo – je šest hodin – nestačí proniknout jejich listovím. Pod tou impozantní klenbou se rozléhá křik tisícerých zvířat, která neznáme. Ježíš říká: „Tak tady budete muset tejden čekat. Sedmej den vám přivezu potraviny.“ Vytáhl zpod husté vegetace docela maličkou, asi dvoumetrovou pirogu. Uvnitř jsou dvě vesla. S tímhle plavidlem se za přílivu vrátí do Svatého Vavřince.

Teď se pojďme věnovat Clousiotovi, který leží na břehu. Má na sobě pořád ještě košili a je bos. Sekyrou jsme přitesali suché větve na prkýnka. Bublina tahá za zlomenou nohu. Clousiotovi se řinou z čela velké kapky potu. Jednu chvíli řekl: „Přestaň! V týhle pozici to bolí míň, kost bude asi na místě.“ Přiložili jsme k noze destičky a svázali jsme je novým konopným provazem, který ležel ve člunu. Ulevilo se mu. Ježíš koupil od vyhnanců čtvery kalhoty, čtyři košile a čtyři vlněné námořnické blůzy. Maturette a Clousiot se oblékli a já si na sobě nechal Arabovy svršky. Pijeme rum. Od odjezdu je to už druhá láhev, naštěstí to hřeje. Moskyti na nás bez ustání útočí, musíme obětovat paklík tabáku. Dali jsme ho rozmočit do misky a potíráme si nikotinovou šťávou tvář, ruce a nohy. Blůzy jsou vlněné a výtečné, je nám v nich teplo v tom lezavém vlhku.

Bublina říká: „Odjíždíme. A co bude s tou slíbenou tisícovkou.“ Poodešel jsem stranou a vracím se rychle se zbrusu novou tisícovkou.

„Na shledanou a tejden se odtud ani nehněte,“ říká Ježíš. „Sedmej den přijedeme, osmej den vyplujete na moře. Za tu dobu si udělejte plachtu, kosatku a udělejte si pořádek ve člunu, každá věc ať má svoje místo, upevněte stěžeje kormidla – kormidlo se musí přimontovat. Když se za deset dní nevrátíme, znamená to, že nás ve vesnici sebrali. Protože je celá aféra připepřená útokem na dozorce, je tam určitě hroznej poprask.“ Clousiot nás zase upozornil, že nenechal svou pušku u zdi. Hodil ji přes zeď. Nevěděl ovšem, že řeka je tak blízko, a zbraň spadla určitě do vody. Ježíš říká, že je to dobré, protože jestli ji nenašli, honci si budou myslet, že jsme ozbrojeni. A protože ti jsou nejnebezpečnější, není co se bát: mají jen revolvery a tesáky, a když si budou myslet, že máme pušky, nebudou se pouštět do zbytečného dobrodružství. Na shledanou, na shledanou. V případě, že by nás někdo objevil a že bychom museli opustit člun, máme jít vzhůru po potoce až k houštině, kde přestává voda, a podle busoly zamířit přímo na sever. Je velká pravděpodobnost, že bychom po dvou třech dnech narazili na tábor smrti, který se jmenuje Charvin. Tam bychom museli někomu zaplatit, aby dal Ježíšovi zprávu, že jsme tam a tam. Oba propuštění trestanci odjíždějí. Za pár minut piroga zmizela, není nic slyšet ani vidět.

Den přichází do houštin velice zvláštně. Člověk by řekl, že je pod klenbou, která přijímá sluneční paprsky shora a ani jeden nepropouští dolů. Začíná být horko. A tak jsme konečně, Maturette, Clousiot a já, sami. První reflex – rozesmáli jsme se: všechno šlo jako po másle. Jediná nepříjemnost je Clousiotova noha. Říká, že teď, když je obložena destičkami z větví, to ujde. Hned by se mohla uvařit káva. Jde to rychle. Rozdělali jsme oheň a každý vypil velký hrnec černé kávy, oslazené práškovým cukrem. Chutná skvěle. Vydali jsme od včerejšího večera tolik energie, že nemáme odvahu prohlédnout si věci ani loď. Podíváme se později. Jsme volní, volní, volní. Je to právě sedmatřicet dní, co jsem přišel do káznice mezi těžké zločince. Jestli se útěk podaří, netrvalo mé doživotí dlouho. Říkám: „Pane předsedo, jak dlouho trvají ve Francii nucené práce na doživotí?“ Rozesmál jsem se na celé kolo. Clousiot říká: „Ještě nemáme vyhráno. Kolumbie je daleko a tahle loďka vypálená z kmene se mi zrovna nezdá jako mořský plavidlo.“

Já neodpovídám, protože, upřímně řečeno, jsem až do poslední chvíle věřil, že tahle lodička je piroga, určená k tomu, aby nás zavezla k opravdovému člunu, s kterým vyplujeme na moře. Když jsem zjistil, že jsem se mýlil, neodvážil jsem se nic říct, především proto, abych neovlivnil kamarády. Na druhé straně, protože Ježíš se tvářil, že to je zcela normální, jsem nechtěl vypadat jako člověk, který nemá ponětí, jakých lodí se používá při útěku.

První den jsme strávili rozhovory a tím, že jsme se začínali obeznamovat s tou velikou neznámou, kterou je prales. Opice a jakýsi druh malých veverek dělají nad našimi hlavami neuvěřitelné přemety. Stádo bakirů, jakých si malých divokých prasat, se přišlo napít a vykoupat. Bylo jich nejméně dva tisíce. Vlezli do zátoky, plavou a uškubávají visící kořeny. Bůhví odkud se vynořil kajman a popadl jedno prase za nohu. To začalo zoufale kvičet. V tu chvíli ostatní prasata zaútočila na kajmana. Lezou mu na hřbet a pokoušejí se ho kousnout do koutků jeho obrovské tlamy. Po každé ráně krokodýlova ocasu, hned zleva, hned zprava, se roztančí a začne metat kotrmelce některý čuník. Jeden je omráčený a plave po vodě břichem nahoru. Jeho druhové ho okamžitě sežrali. Zátoka je plná krve. Podívaná trvala dvacet minut a kajman zmizel ve vodě. Už jsme ho potom nikdy neviděli.

Spali jsme dobře a ráno jsme si udělali kávu. Sundal jsem si blůzu a umyl se velkým kouskem marseillského mýdla, které jsem našel v loďce. Maturette mě zhruba oholil mým skalpelem, potom oholil Clousiota. Maturette ještě nemá vousy. Když jsem si bral blůzu, spadl z ní obrovský chlupatý, černofialový pavouk, který se k ní přichytil. Má velice dlouhé chlupy a každý chlup má na konci jakousi jakoby platinovou kuličku. Pavouk váží určitě nejméně půl kila, je obrovský a zašlápl jsem ho s odporem. Vytáhli jsme z loďky všechny věci, včetně soudku vody. Voda je fialová, myslím, že Ježíš do ní nasypal příliš mnoho hypermanganu, aby se nerozkládala. V dobře uzavřených lahvích jsou sirky a škrtátka. Busola je školská pomůcka. Ukazuje pouze sever, jih, západ a východ a nemá vyznačeny stupně. Stěžeň je vysoký jen dva metry padesát, proto šijeme plachtu v podobě lichoběžníku a do okraje všíváme provaz, abychom plachtu vyztužili. Já jsem ušil malou kosatku v podobě rovnoramenného trojúhelníku: pomůže při najíždění přídě na vlny.

Když jsme zapouštěli stěžeň, všiml jsem si, že dno člunu není pevné: díra, do které se zapouští stěžeň, je vykotlaná a opotřebovaná. Když jsem zavrtával šrouby, abych upevnil stěžeje dvířek, které budou přidržovat kormidlo, šrouby vnikaly do dřeva jako do másla. Tenhle člun je shnilý. Ten darebák Ježíš nás posílá na smrt. Nerad to všechno ukazuji oběma ostatním, ale nemám právo jim to zatajit. Co budeme dělat? Až Ježíš příjde, přinutíme ho, aby nám sehnal bezpečnější člun. Odzbrojíme ho a já, ozbrojen nožem a sekerou, s ním půjdu do vesnice pro jiný člun. Je to ohromné riziko, ale menší než vyjet na moře v rakvi. S potravinami to ujde. Je tam demižón oleje a krabice plné maniokové mouky. S tím se dá dojet daleko.

Dnes ráno jsme byli svědky zajímavé podívané: tlupa opic s šedivým obličejem se prala s opicemi s tváří černou a chlupatou. Maturettovi při té rvačce spadl na hlavu kus větve a má bouli velkou jako ořech.

Jsme tu teď už pět dní a čtyři noci. Dnes v noci lilo jako z konve. Chránili jsme se před deštěm listy divokých banánovníků. Voda stékala po jejich lesklém povrchu, ale my zůstali v suchu, zmokly nám jenom nohy. Dnes ráno, když jsem pil kávu, jsem přemýšlel, jaký je Ježíš zločinec. Využít naší nezkušenosti a podstrčit nám ten shnilý člun! Aby ušetřil pět set nebo tisíc franků, posílá na jistou smrt tři muže. Ptám se sám sebe, jestli ho nezabiju, až ho donutím, aby mi opatřil jiný člun.

Celý náš malý svět rozčiluje sojčí křik, tak pronikavý a nervy drásající, že říkám Maturettovi, aby vzal mačetu a šel se podívat, co se děje. Vrátil se za pět minut a dává mi znamení, abych šel za ním. Když jsme urazili asi tak sto padesát metrů od člunu, vidím nádherného bažanta nebo nějakého vodního ptáka, visícího ve vzduchu, velkého jako dva pořádní kohouti. Je chycen v lasu a visí za nohu na větvi. Jedinou ranou jsem mu usekl hlavu, abych zarazil ten strašlivý křik. Potěžkávám ho – váží nejméně pět kilo. Má ostruhy jako kohouti. Rozhodli jsme se, že ho sníme, ale když jsme začali uvažovat, řekli jsme si, že to oko musel někdo políčit a že tu musí být další. Pojďme se podívat. Vrátili jsme se a našli jsme něco zvláštního: opravdovou bariéru, asi třicet centimetrů vysokou, udělanou z listí a ze spletených lián. Běží asi deset metrů od zátoky podél vody. Místy jsou v ní dviřka. U těch je pod proutím schované oko z mosazného drátu, upevněného druhým koncem k ohnuté větvi keře. Hned jsem pochopil, že zvíře má narážet na bariéru a jít podél ní, aby našlo cestu ven. Když najde dvířka, projde, ale chytí se nohou do oka a uvolní větev. V tu chvíli se octne ve vzduchu a visí tam tak dlouho, dokud si pro ně majitel pasti nepřijde.

Ten objev nás znepokojil. Bariéra je, jak se zdá, dobře udržovaná, z čehož plyne, že není stará, a my jsme v nebezpečí, že budeme odhaleni. Nesmíme přes den rozdělávat oheň – jen v noci, protože to lovec sotva příjde. Rozhodli jsme se, že zavedeme pravidelné obchůzky a budeme hlídat ve směru pastí. Člun je schovaný pod větvemi a všechen materiál v houští.

Měl jsem hlídku nazítří v deset hodin. Dnes v noci jsme snědli bažanta či kohouta, ani pořádně nevíme, co to bylo. Po polévce se nám rozlilo v žilách nesmírné blaho a maso, třeba jen uvařené, chutnalo výtečně. Každý snědl dvě misky. Já mám tedy hlídku, ale zaujat velikánskými černými maniokovými mravenci, z nichž každý vleče velký kus listu k obrovskému mraveništi, jsem na ni zapomněl. Mravenci jsou asi půldruhého centimetru velcí a mají vysoké nožičky. Každý táhne obrovský kus listu. Sleduji je až k rostlině, kterou oloupávají, a pozoruji, jak jim funguje celá organizace. Nejdřív jsou střihači, kteří jen připravují kusy. Rychle rozstřihávají obrovský list, podobný listu z banánovníku, rozřezávají ho neuvěřitelně dovedně na kousky, všechny stejně veliké, a kousky padají na zem. Dole je řada mravenců téhož druhu, ale trochu jiného vzhledu. Mají po stranách čelistí šedý proužek. Tito mravenci stojí v půlkruhu a hlídají nosiče. Nosiči přicházejí zprava a jdou nalevo k mraveništi. Jsou rychlí a chopí se nákladu, dřív než se zařadí. Jenže chvílemi se tak hrnou, aby popadli náklad co nejdřív a postavili se do řady, že vznikne zácpa. Tu zasahují mravenci-policisté a strkají každého nosiče na místo, kam patří. Nepochopil jsem, jak strašného prohřešku se dopustil jeden z mravenců, ale viděl jsem, jak ho vytáhli z řady a dva mravenci-četníci ho popravili. Jeden mu uřízl hlavu a druhý přeštípl tělo v pase na dvě půlky. Policisté zastavili dva dělníky, kteří odložili svůj kousek listu, vyhloubili nohama díru a tři části mravence, hlava, prsa a tělo, byly pohřbeny a potom zahrabány hlínou.

HOLUBÍ OSTROV

Byl jsem tak zaujat pohledem na ten malý svět a sledováním vojáků, abych se dopátral, jestli jejich dozor pokračuje až k mraveništi, že jsem byl totálně překvapen, když mi nějaký hlas řekl:

„Ani krok, nebo jsi synem smrti. Otoč se!“

Je to muž svlečený do půl těla, v khaki šortkách, na nohou má boty z červené kůže. V ruce drží pušku s dvěma hlavněmi. Je malý a zavalitý, opálený sluncem. Je plešatý a kolem očí a na nose má vytetovanou ostře modrou masku. Přesně uprostřed čela má vytetovaného švába.

„Máš zbraň?“

„Ne.“

„Kolik je vás?“

„Tři.“

„Zaveď mě ke kamarádům.“

„Nemůžu, protože jeden má pušku, a nerad bych, aby tě zabili, dokud nevím, o co ti jde.“

„Tak se nehýbej a mluv potichu. Jste to vy tři, co jste zdrhli z nemocnice?“

„Jsme.“

„Kterej je Motýlek?“

„Já.“

„Tak ti můžu říct, že jsi s tím svým útěkem udělal ve vesnici pěknou revoluci! Polovička propuštěnců je zavřená na četnický stanici.“ Přistoupil ke mně, sklonil hlaveň pušky, podal mi ruku a říká: „Jsem Bretonec s maskou, slyšels už o mně?“

„Ne, ale vidím, že nejsi lovec lidí.“

„To je pravda. Kladu tady pasti, chytám hoccos. Tygr mi asi jednoho zbaštil, jestli jste to ovšem nebyli vy.“

„Byli jsme to my.“

„Chceš kávu?“ V pytli, který nosí na zádech, má termosku. Nalil mi trochu kávy a napil se také. Říkám mu: „Pojď se podívat na kamarády.“ Šel a posadil se s námi. Tiše se směje, jak jsem si z něho vystřelil s tou puškou. Říká: „Věřil jsem tomu tím spíš, že žádnej lovec vás nechtěl jít hledat, každej ví, že jste si odnesli pušku.“

Vysvětluje nám, že je v Guayaně přes dvacet let a teď už je pět let na svobodě. Kvůli pitomému nápadu, že si dal vytetovat na obličej masku, ho život ve Francii nezajímá. Miluje džungli a žije výlučně z ní: hadí kůže, tygří kůže, sbírky motýlů a zvlášť lov na živé honos – jednoho jsme právě snědli. Prodává je po dvou stech až dvou stech padesáti francích. Nabízím mu, že mu ho zaplatíme, ale pohoršeně odmítá. Vypravoval nám: „Ten divokej pták je kohout z džungle. Samozřejmě nikdy neviděl slepici, kohouta ani člověka. Když ho chytím, odnesu ho do vesnice a prodám ho někomu, kdo má kurník, protože je to velká vzácnost. Představte si, že se mu nemusí přistřihávat křídla, stačí nechat ho, jak je, a večer, když se setmí, ho strčit do kurníku. Ráno, když se otevře, najde ho člověk u dvířek. Stojí tam a tváří se, jako by počítal slepice a kohouty, co vycházejí ven. Jde za nimi, zobe jako oni. Oči má na stopkách, dívá se kolem dokola, dolů, nahoru, do houští kolem. Je to senzační hlídací pes. Večer se postaví k dvířkům a nikdo nechápe, jak může poznat, že chybí jedna nebo dvě slepice. Ale on to ví a jde je hledat. A ať je to kohout nebo slepice, žene je a mlátí je zobákem, aby se naučili chodit včas. Zabíjí krysy, hady, rejsky, pavouky, stonožky, a jak se na nebi objeví dravec, okamžitě pošle všechny, aby se schovali do trávy, a sám se mu postaví. Z kurníku pak už nikdy neodejde.“ A takového vzácného ptáka jsme snědli jako obyčejného kohouta.

Bretonec s maskou nám řekl, že Ježíš, Bublina a asi třicet propuštěných trestanců je ve vězení na četnické stanici ve Svatém Vavřinci, kam si četníci chodí prohlížet propuštěnce, jestli by nepoznali některého, který se točil kolem budovy, odkud jsme utekli. Arab je u četníků v izolaci a je obžalován ze spoluspiklenectví. Dvě rány, které ho složily, mu nezpůsobily žádné zranění, zatím co bachaři mají na hlavě menší boule. „Mně dali pokoj, protože všichni vědí, že jsem nikdy neměl prsty v organizování útěku.“ Řekl nám, že Ježiš je křivák. Když jsem se mu zmínil o člunu, chtěl ho vidět. Jen ho uvidí už křičí:

„Člověče, ten chlap vás poslal na smrt! Tahle piroga by nikdy nevydržela na moři dýl než hodinu! Při nárazu na první větší vlnu by se rozlomila vejpůl. Ať vás ani nenapadne v tomhle odjet, byla by to sebevražda!“

„Ale co tedy dělat?“

„Máš prachy?“

„Mám.“

„Řeknu ti, co máš dělat, a víc, pomůžu ti, protože si to zasloužíš.

Pomůžu ti zadarmo, abyste to vyhráli na celý čáře. Za žádnou cenu nesmíte blízko k vesnici. Jestli chcete sehnat pořádnou loď, musíte jet na Holubí ostrov. Tam je asi dvě stě malomocnejch. Není tam dozorce a nikdo zdravej tam nepáchne, dokonce ani doktor. Každej den v osm hodin tam loďka přiváží potraviny na čtyřiadvacet hodin. Ošetřovatel z nemocnice odevzdá bedničku léků dvěma ošetřovatelům, taky leprózním – ti tam opatřujou nemocný. Nikdo, ani kuchař, ani lovec lidí, ani farář, na ostrov nevkročí. Malomocní žijou v maličkých chatrčích ze slámy, sami si je stavějí. Mají jednu společnou místnost, kde se shromažďujou. Pěstujou slepice a kachny, aby si zpestřili obvyklou stravu. Úředně se nesmí z ostrova nic prodávat ven, ale kšeftujou tajně se Svatým Vavřincem, Svatým Janem a s Číňanama z Albiny na Holandský Guayaně. Zřídka kdy se zabíjejí mezi sebou, ale někdy odjedou tajně z ostrova, venku se dopustěj hromady zločinů a potom se přijdou schovat zpátky na ostrov. Na tyhle výlety mají několik lodí, co ukradli v sousední vesnici. Největší přestupek je tam mít loď. Bachaři střílejí po každý piroze, která vyjíždí nebo se vrací na Holubí ostrov. A tak malomocní naloží do člunů kameny a potápějí je. Když potřebujou nějaký plavidlo, skočí do vody, kameny vytáhnou a loď vypluje na hladinu. Na ostrově jsou nejrůznější lidi všech ras a ze všech končin Francie. Takže: tvá piroga ti může posloužit jenom na Maroni a to ještě nesmí být příliš naložená! Abyste mohli na moře, musíte si najít jinou loď a nejsnáz ji najdete na Holubím ostrově.“

„Jak to udělat?“

„Dávej pozor. Já tě doprovodím po řece, až bude ostrov na dohled. Sám bys ho nenašel, nebo by ses mohl zmejlit. Je přibližně sto padesát kilometrů od ústí. To znamená, že se budeme muset vrátit zpátky. Ostrov je padesát kilometrů za Svatým Vavřincem. Dovezu tě co nejblíž. Já pojedu na svý piroze – vezmeš ji do vleku. Ale na ostrov půjdeš jednat sám.“

„Proč nejedeš na ostrov s námi?“

„Milej zlatej,“ říká Bretonec, „já vkročil jenom jednou na molo, co k němu úředně přistává loď Správy. Bylo to za bílýho dne a to, co jsem viděl, mi stačí. Odpusť, Moty, ale na ten ostrov už nevkročím, co budu živ. A pak, nedokázal bych překonat svůj odpor, stát vedle nich, mluvit a jednat s nima. Takže bych ti spíš uškodil, než prospěl.“

„Kdy vyrazíme?“

„Hned jak se setmí.“

„Kolik je hodin?“

„Tři.“

„Dobrá, jdu se trochu prospat.“

„Ne, musíš všechno naložit na pirogu a uspořádat.“

„Kdepak, pojedu s prázdnou pirogou a vrátím se pro Clousiota – zůstane tady a bude hlídat věci.“

„Vyloučeno, nikdy bys tohle místo nenašel, ani za bílýho dne. A ve dne se vžádným případě nesmíš na řece ukázat. Honička na vás nepřestala. Řeka je ještě velice nebezpečná.“

Nadchází večer. Šel si prosvou pirogu, kterou jsme přivázali k našemu člunu. Clousiot je vedle Bretonce, který se chopil kormidlovacího vesla. Maturette je uprostřed, já vpředu. S obtížemi jsme se dostali ze zátoky, a když jsme vypluli na řeku, začínalo se stmívat. Obrovské hnědočervené slunce zapálilo obzor nad mořem. Tisíce ohňů obrovského ohňostroje zápasí jeden s druhým, aby bylo prudší, rudější v rudých, žlutší ve žlutých, pestřejší tam, kde se barvy mísí. Dvacet kilometrů před námi je vidět zřetelně ústí majestátního veletoku, který se vrhá do moře a jiskří růžově stříbrnými cetkami.

Bretonec říká: „To je konec odlivu. Za hodinu pocítíme příliv. Využijeme ho, svezeme se po něm vzhůru po Maroni a tak pojedeme bez námahy, příliv nás bude pohánět až k ostrovu.“ Setmělo se naráz.

„Jedem,“ říká Bretonec. „Zaber pořádně, ať se dostaneme do prostředka. Přestaňte kouřit.“ Vesla se noří do vody a my si to uháníme dost rychle napříč proudem, šup, šup, šup. Já a Bretonec si držíme rytmus a opíráme se do vesel pěkně synchronizovaně. Čím víc se blížíme ke středu řeky, tím víc cítíme, jak nás příliv postrkuje. Klouzáme rychle, každou půlhodinu je cítit změnu. Po šesti hodinách jsme velice blízko ostrova, míříme přímo k němu: velká skvrna skoro uprostřed řeky, maličko napravo. „Tady je to,“ říká Bretonec potichu. Noc není moc tmavá, ale těžko nás lze pozorovat z trochu větší dálky kvůli mlze na hladině řeky. Blížíme se ke břehu. Když se začínaly zřetelněji rýsovat kontury skal, Bretonec přesedl do své pirogy, rychle ji odvázal od naší a řekl prostě potichu: „Hodně štěstí, chlapci!“

„Díky.“

„Není zač.“

Naše loďka, kterou už Bretonec nevede, je hnána bokem přímo k ostrovu. Pokoušíme se ji vyrovnat, na místě ji otočit, ale daří se mi to špatně. Proud nás žene a nakonec natočeni do tří čtvrtin jsme vjeli do vegetace, visící do vody. Přestože jsem brzdil veslem, narazili jsme tak silně, že být tu místo větví a listí skála, rozsekali bychom pirogu a všechno by bylo v pekle – potraviny, materiál atd. Maturette skočil do vody, táhne člun, když vtom jsme se octli na obrovském chumáči rostlin. Maturette táhne dál a dál, až nakonec člun přivazujeme. Dali jsme si hlt rumu. Vyskočil jsem na břeh sám, oba kamarády jsem nechal ve člunu.

V ruce mám busolu a postupuji kupředu. Zlomil jsem několik větví a na několika místech jsem přivázal kousky pytlů, které jsem si připravil, než jsem vyšel. Vidím záři a náhle rozeznávám hlasy a tři slaměné chýše. Jdu dál, a protože nevím jak se představit, rozhoduji se, že se dám odhalit. Zapálil jsem si cigaretu. V okamžiku, kdy vyšlehl plamínek, vrhl se na mne malý pes. Štěká a vyskakuje, chce mě kousnout do nohy. „Jenom abys nebyla malomocná, čubo,“ myslím si. „Pitomče, psi přece nemají lepru.“

„Kdo to tam jde? Kdo je to? To jsi ty, Marceli?“

„Tady muž na útěku.“

„Co tu chceš? Přišels nás okrást? Myslíš, že máme majlant?“

„Ne, potřebuju pomoc.“

„Zadarmo, nebo za peníze.“

„Zavři hubu, Hezounku.“

Z chatrčí vyšly tři stíny.

„Jdi pomalu, příteli, vsadím se, že jsi muž s puškou. Jestli ji máš s sebou, polož ji na zem, tady se nemáš čeho bát.“

„Jsem to já, ale nemám ji s sebou.“ Jsem už skoro u nich. Je tma a nemohu rozeznat obrysy. Pitomě napřahuji ruku na pozdrav, ale nikdo se jí nedotkne. Pochopil jsem příliš pozdě, že je to gesto, které se tu nedělá – nechtějí mě nakazit.

„Pojďme dovnitř,“ říká Hezounek. Chatrč je osvětlena olejovou lampou, stojící na stole.

„Sedni si.“

Sedl jsem si na slaměnou židli bez opěradla. Hezounek rozsvítil tři další olejové lampy a jednu postavil na stůl předemne. Čoud vycházející z knotu té lampy, naplněné kokosovým olejem, odporně páchne. Já sedím, všech pět mužů stojí, nerozeznávám tváře. Můj obličej je ozářen. Je přesně ve výši lampy, o což jim právě šlo. Hlas, který řekl Hezounkovi, aby držel hubu, říká:

„Úhoři, běž se zeptat do obecního domu, jestli ho tam máme přivést. Přines odpověď rychle, a hlavně jestli souhlasí Toussaint. Tady ti nemůžeme nabídnout nic k pití, kamaráde, ledaže bys zhltl nějaký vajíčko.“ Postavil přede mne pletený košík plný vajec.

„Ne, děkuji.“

Jeden z nich, po mé pravici, se posadil. Teprve teď jsem viděl první obličej malomocného. Je to strašlivé a snažím se ze všech sil, abych se neodvrátil, ani abych nedal najevo, jak to na mne zapůsobilo. Nos má úplně rozhlodaný, kosti i maso, zbývá díra přímo uprostřed obličeje. Říkám to správně. Ne dvě díry, ale jedna jediná, velká jako dvoufranková mince. Hořejší ret na pravé straně uhnil a odkrývá tři velmi dlouhé zuby. Je vidět, jak jsou vrostlé do obnažené horní čelisti. Má jen jedno ucho. Položí na stůl ruku, ovázanou obvazem. Je to pravice. Dvěma prsty, které mu zbývají na levé ruce, přidržuje tlustý a dlouhý doutník, který si zřejmě ubalil sám z polozralého tabákového listu, protože je nazelenalý. Víčko má jen na levém oku. Na pravém není a od oka k čelu běží hluboká rána, která se ztrácí v hustých šedivých vlasech.

Říká mi silně chraplavým hlasem: „Pomůžeme ti, chlapče, nerad bych, aby se z tebe začas stalo to, co ze mne.“

„Díky.“

„Jmenuju se Jan Nebojsa, pocházím z periférie. Když jsem přišel do kolonie, byl jsem hezčí, zdravější a silnější než ty. A podívej se, co se ze mne stalo za deset let.“

„Copak tě nikdo neléčí?“

„Teď už jo. Daří se mi líp od tý doby, co dostávám injekce choumogrového oleje. Podívej se.“ Otočil obličej a ukazuje mi levou stranu. „Z týhle strany to schne.“

Zaplavila mě obrovská lítost a udělal jsem pohyb, abych se dotkl jeho levé tváře na důkaz přátelství. Odskočil dozadu a říká mi: „Děkuji, že ses mě chtěl dotknout, ale nedotýkej se nikdy nemocnýho ani nikdy nejez a nepij z jeho misky.“ Viděl jsem od té doby vždycky jen jeden obličej malomocného, obličej, který měl odvahu čelit mému pohledu.

„Kde je ten chlap?“ Na prahu se vynořil stín malého člověka, o maličko většího než trpaslík.

„Toussaint a ostatní ho chtějí vidět. Zaveď ho na obec.“

Jan Nebojsa vstal a říká mi: „Pojď za mnou.“ Odcházíme všichni do noci. Čtyři nebo pět mužů jde vpředu, já po boku Jana Nebojsy, ostatní za námi. Za tři minuty jsme došli najakési náměstíčko, ozářené trochou měsíčního světla. Je to pláň na vrcholu ostrova. Uprostřed dům. Ze dvou oken vychází světlo. Přede dveřmi nás čeká asi dvacet lidí, jdeme přímo proti nim. Když jsme došli ke dveřím, ustoupili stranou, abychom mohli projít. Uvnitř je obdélníkový sál, deset metrů dlouhý a asi čtyři metry široký, s jakýmsi krbem, kde žhne dřevo, obestavěné čtyřmi obrovskými, stejně vysokými kameny. Sál je osvětlen dvěma velkými námořnickými petrolejkami. Na stoličce sedí muž neurčitého věku, má bílý obličej. Za ním sedí na lavici pět nebo šest mužů. Má černé oči. Říká mi:

„Jsem Toussaint Korsičan a ty budeš nejspíš Motýlek.“

„Jo, jsem.“

„Zprávy se v kolonii rozletí rychle, jen něco uděláš, už se to ví. Kam jsi dal pušku?“

„Hodil jsem ji do řeky.“

„Na kterém místě?“

„Proti nemocniční zdi, přesně u toho místa, kde jsme seskočili.“

„Takže by se dala vytáhnout?“

„Předpokládám, protože voda na tom místě není hluboká.“

„Jak to víš?“

„Museli jsme do vody, nést zraněnýho kamaráda a vysadit ho do loďky.“

„Co je mu?“

„Zlomil si nohu.“

„Jak ses o něho postaral?“

„Rozštípl jsem větev na dvě destičky, každou jsem dal z jedné strany, takže má nohu sevřenou jako v krunýři.“

„Bolí ho to?“

„Bolí.“

„Kde je?“

„V piroze.“

„Říkal jsi, že potřebuješ pomoc. O jakou pomoc se jedná?“

„Člun.“

„Chtěl bys od nás člun?“

„Chtěl, mám peníze na zaplacení.“

„Dobrá. Prodám ti svůj. Je to nádherná loď a úplně nová, ukradl jsem ji minulej tejden v Albině. To není člun, to je transoceánský plavidlo. Chybí na něm jediná věc, kýl. Nemá ho, ale za dvě hodiny ti uděláme kýl, jak má bejt. Má všechno, co je potřeba: kormidlo s kompletním zdvihadlem, stěžeň čtyři metry ze dřeva tvrdýho jak železo a úplně novou plachtu z lněnýho plátna. Kolik mi nabízíš?“

„Řekni si sám, nevím, jak se tady co platí.“

„Tři tisíce franků, jestli je můžeš zaplatit. Jestli nemůžeš, běž příští noc pro pušku a já ti za ni dám člun.“

„Ne, radši zaplatím.“

„V pořádku, obchod je uzavřen. Blecho, přines kávu!“

Blecha, ten skoro trpaslík, co ho pro mne poslali, šel k polici, upevněné na zdi nad krbem, vzal misku, zářící novotou a čistotou, nalil do ní z láhve kávu a postavil na oheň. Za chvili misku sundal z ohně, nalil kávu do několika čtvrtlitrových hrnků, stojících u kamenů. Toussaint se sehnul a podal poháry mužům, stojícím za ním. Blecha mi podává misku a říká: „Píj bez obav, tahle miska je jen pro příchozí. Nikdo u nás z ní nepije.“

Vzal jsem misku, napil jsem se a položil jsem si ji na koleno. V tu chvíli jsem si všiml, že je k ní přilepen prst. Právě mi to začíná docházet, když vtom Blecha říká:

„A hele, už zase jsem ztratil prst! Kam ksakru spadl?“

„Je tady,“ říkám a ukazuju na misku. Odlepil ho, hodil do ohně, vrátil mi misku a říká:

„Můžeš pít, já mám suchou lepru. Odcházím tím, že mi odpadávají kousky těla, ale nehniju, nejsem nakažlivej.“ Zavanul ke mně pach škvířícího se masa. Myslím si: „To bude ten prst.“

Toussaint říká: „Budeš tu muset zůstat celý den až do večera, kdy začne odliv. Běž to říct kamarádům. Doprav zraněného do některé chýše, seberte všechno, co je v loďce, a potop ji. Nikdo ti nemůže pomáhat, jistě chápeš proč.“ Jdu rychle za ostatními, zdvihli jsme Clousiota a odnesli jsme ho do jedné z chatrčí. Hodinu nato je odneseno všechno, co bylo v loďce, a pečlivě uloženo. Blecha prosí, jestli bych mu nemohl věnovat pirogu a jedno veslo. Dal jsem mu ji a on ji šel potopit na místo, které zná. Noc uběhla rychle. Jsme všichni ve slaměné chýši a ležíme na úplně nových pokrývkách, které nám poslal Toussaint. Dostali jsme je ještě zabalené do silného balicího papíru. Ležím na přikrývkách a vyprávím Clousiotovi a Maturettovi podrobnosti o všem, co se přihodilo od mého příchodu na ostrov, a o obchodu, který jsem uzavřel s Toussaintem. Clousiot má najazyku pitomost, kterou bez přemýšlení plácne: „To znamená, že útěk stojí šest tisíc pět set franků. Dám ti polovinu, Motýlku, to znamená tři tisíce mejch franků.“

„Nebudeme se tu handrkovat jako cikáni. Dokud budu mít, platím. Potom se uvidí.“

Žádný malomocný nevstoupil do chýše. Rozednívá se, přichází Toussaint: „Dobré jitro. Můžete klidně ven. Tady na vás nikdo nemůže. Nahoře na ostrově sedí na kokosové palmě chlapík a kouká, jestli na řece nejsou čluny bachařů. Není žádnej vidět. Dokud vlaje kus bílýho hadru, znamená to, že je čistej vzduch. Kdyby něco uviděl, slezl by a přišel by to říct. Jestli chcete, můžete si sami natrhat papáje a sníst je.“ Říkám mu:

„Toussainte, a co kýl?“

„Udělám ho z prkna z nemocničních dveří. Je to těžký hadí dřevo. Vyrobíme kýl ze dvou prken. Využili jsme tmy a už jsme vytáhli člun na břeh. Pojď se na něj podívat.“

Šli jsme. Je to nádherný člun, pět metrů dlouhý, úplně nový. Jsou na něm dvě lavice. V jedné je otvor, aby tudy mohl projít stěžeň. Člun je těžký, dalo nám s Maturettem námahu, než jsme ho obrátili. Plachta a provazy jsou úplně nové. Po stranách jsou připevněny kovové kroužky na připoutání nákladu, mimo jiné soudku s vodou. Pustili jsme se do práce. Kýl, který se odzadu směrem k přídi zužuje, je pořádně upevněn dlouhými šrouby a čtyřmi pražcovými šrouby, které jsem měl v zásobě.

Malomocní stojí kolem nás v kruhu a dívají se beze slova, jak pracujeme. Toussaint nám vysvětluje, jak se co má udělat, a my ho posloucháme. Nemá na obličeji žádnou ránu. Vypadá normálně, jen když mluví, všimne si člověk, že se mu pohybuje jen levá polovina obličeje. Řekl mi to a také mi řekl, že má suchou lepru. Trup a paži má taky ochrnuté a čeká, že mu už brzy ochrne pravá noha. Pravé oko má strnulé, jako by bylo skleněné. Vidí na ně, ale nemůže jím hýbat. Neuvádím žádné jméno malomocných. Možná, že ti, kdo je měli rádi nebo je znali, se nikdy nedověděli, jak strašlivě se zaživa rozložili.

Pracuji a povídám si s Toussaintem. Nikdo jiný nemluví. Jen jednou, když jsem si chtěl vzít několik pantů, které vytrhli z kusu nábytku z nemocnice, aby se upevnění kýlu zesílilo, řekl mi jeden:

„Ještě si je neber, nech je ležet. Když jsem jeden vytrhával, řízl jsem se a je na něm krev, přestože jsem je utřel.“ Jeden malomocný na ně nalil rum a dvakrát je opálil ohněm: „Teď si je můžeš vzít,“ řekl muž. Zatím co jsme pracovali, řekl Toussaint jednomu malomocnému: „Ty jsi jel už několikrát, vysvětli Motýlkovi dobře, co má dělat, protože žádnej z nich s tím nemá zkušenost.“ Muž začal hned vysvětlovat:

„Dnes večer bude odliv hodně brzy. Začne už odpoledne ve tři hodiny. Když se setmí, kolem šestý hodiny, začne velice silnej proud. Ten tě odnese ani ne za tři hodiny asi sto kilometrů k ústí. Až se budeš muset zastavit, bude devět hodin. Tam se musíš dobře přivázat ke stromu v houští a přečkat šest hodin přílivu. Ten potrvá do tří do rána. Ale ve tři ještě nevyjížděj, protože proud neopadne tak rychle. Vjeď doprostřed proudu v půl pátý ráno. Než se rozední, budeš mít hodinu a půl, abys urazil padesát kilometrů. V tý půldruhý hodině je tvá šance. V šest hodin, kdy se začne rozednívat, musíš už být na moři. I kdyby tě bachaři uviděli, nemůžou tě pronásledovat, protože by se dostali na čáru, kde začíná moře, právě v okamžiku, kdy začíná příliv. Neprojeli by a ty bys už byl za tou čárou. Ten kilometr náskoku, kterej musíš mít, až tě uvidí, je tvůj život. Tady je jenom jedna plachta. Cos měl na piroze?“

„Plachtu a kosatku.“

„Tenhle člun je těžkej, snesl by dvě kosatky, jednu nataženou od konce lodi dolů ke stěžni, druhou z druhý strany, aby pořádně nadzdvihávala příď. Nastav všechny plachty kolmo na vlny, moře má v ústí vždycky velkou sílu. Kamarádi ať si lehnou na dno člunu, aby mu dodali stability, a ty drž kormidlo pořádně v ruce. Nepřivazuj si provaz od plachty k noze, provleč ho kroužkem. Je ve člunu právě k tomu účelu a otoč si ho jen jednou kolem zápěstí. Kdybys viděl, že vítr proti tobě žene velkou vlnu a že by tě voda zalila a riskoval bys, že se člun převrhne, všechno uvolni. Nenabereš vodu a uvidíš, že člun se sám vyrovná. Kdyby se to stalo, nezastavuj, pusť plachtu po větru a jeď pořád kupředu s oběma kosatkama, ať fouká vítr, jak chce. Teprve až se zas moře uklidní, budeš mít čas sundat plachtu pomaličku dolů na palubu a plout dál, až ji zase zdvihneš. Znáš cestu?“

„Ne. Vím jenom, že Venezuela a Kolumbie jsou na severozápadě.“

„To je pravda, ale dávej pozor, aby tě moře nevyhodilo na břeh. Holandská Guayana, která je támhle naproti, vydává uprchlíky, Anglická Guayana taky. Trinidad tě nevydá, ale musíš odtamtud za čtrnáct dní pryč. Venezuela vrací a ještě tě předtím nechá pracovat rok nebo dva na silnicích.“

Poslouchám a napínám uši. Říká, že čas od času se pustí na cestu, ale protože má lepru, hned ho zase bez milosti vracejí. Přiznává, že nebyl nikdy dál než v Georgetownu v Anglické Guayaně. Že je malomocný, se pozná jenom podle nohou, na nichž nemá ani jeden prst. Je bos. Toussaint chce, abych všechny rady zopakoval. Zopakoval jsem je a ani jednou jsem se nezmýlil. V tu chvíli řekl Jan Nebojsa: „Jak dlouho mu bude trvat, než se dostane na širý moře?“ Odpověděl jsem dřív nežli oni:

„Pojedu tři dny na severoseverovýchod. S opravou to bude severosever a čtvrtej den zamířím na severozápad, takže pak pojedu přímo na západ.“

„Výborně,“ říká malomocný. „Já jel naposledy na severovýchod jenom dva dny, takže jsem se dostal na Anglickou Guayanu. Když pojedeš tři dny na sever, dojedeš k severní části Trinidadu nebo Barbadosu a pak vjednom zátahu dorazíš do Venezuely a nebudeš muset dávat pozor, abys nenarazil na Curaçao nebo Kolumbii.“

Jan Nebojsa říká: „Toussainte, za kolik jsi mu tu loď prodal?“

„Tři tisíce,“ říká Toussaint. „Je to moc?“

„Ne, proto to neříkám. Chtěl jsem to jenom vědět. Můžeš to zaplatit, Motýlku?“

„Můžu.“

„Zůstanou ti ještě nějaký peníze?“

„Ne, to je všechno, co máme. Tady kamarád Clousiot má přesně tři tisíce.“

„Toussainte, dám ti svůj revolver,“ říká Jan Nebojsa. „Chci těm chlapcům pomoct. Co za něj dáš?“

„Tisíc franků,“ říká Toussaint. „Chci jím taky pomoct.“

„Děkujeme za všechno,“ říká Maturette a dívá se na Jana Nebojsu.

„Díky,“ říká Clousiot. Já jsem se v tu chvíli zastyděl, že jsem lhal, a řekl jsem:

„Ne, to nemůžu přijmout. Proč bys to dělal?“

Podíval se na mne a říká:

„Je tady důvod. Tři tisíce franků je hodně peněz, a přesto na tom Toussaint prodělává nejmíň dva tisíce, protože ten člun, co vám dává, je klasa. Tak proč bych já pro vás taky něco neudělal?“ V tu chvíli se stalo něco dojemného: Hezounek položil na zem klobouk a malomocní do něho začali házet bankovky nebo mince. Přicházejí ze všech stran a každý do klobouku něco hodí. Propadal jsem se hanbou. Ale teď už přece nemohu říct, že peníze mám. Panebože, co si počít. Vždyť to, co právě dělám, je ve srovnání s takovou ušlechtilostí hrozně nízké: „Prosím vás, nedávejte nám ty peníze!“ Jeden černoch rasy Timbuktu, úplný mrzák – má místo rukou dva pahýly, ani jeden prst – říká: „Z peněz nejsme živi. Nestyď se, že je příjímáš. Máme je jenom na hazardní hry nebo na zaplacení malomocnejch žen, který přicházejí čas od času z Albiny a s kterýma spíme.“ Ta věta mi ulevila a pomohla mi, abych se nepřiznal, že mám peníze.

Malomocní nám uvařili dvě stě vajec. Přinesli je v bedně, označené červeným křížem. Je to bedna, ve které dostali dnes ráno denní dávku léků. Přinesli také dvě živé želvy. Každá má nejméně třicet kilo. Obě leží na zádech a jsou dobře přivázané. Malomocní nosí postupně tabákové listy, dvě láhve plné sirek a škrtátek, pytel, ve kterém je nejméně padesát kilo rýže, dva pytle dřevěného uhlí, primus z nemocnice a demižón benzínu. Celá tahle ubohá obec je dojata naší historií a každý chce přispět, aby se nám útěk podařil. Vypadá to, jako by utíkali oni. Zatáhli jsme člun k místu, kde jsme přistáli. Spočítali peníze v klobouku: osm set deset franků. Musím dát Toussaintovi jenom tisíc dvě stě franků. Clousiot mi dal svoje pouzdro. Otevřel jsem je přede všemi. Obsahovalo jednu tisícovku a čtyři pětistovky. Odevzdal jsem Toussaintovi tisíc pět set franků. Vrátil mi tři sta a řel:

„Na, tady máš ten revolver. Vezmi si ho jako dárek. Vsadili jste všechno na jednu kartu, nemělo by se stát, aby se to zvrtlo na poslední chvíli, protože nemáte zbraň. Doufám, že ho nebudeš muset použít.“

Nevím, jak mu poděkovat, jemu především a potom všem ostatním. Ošetřovatel připravil malou krabičku s vatou, lihem, aspirínem, obvazy, jódem, nůžkami a náplastí. Jeden malomocný přinesl dobře ohoblované tenké destičky a dvě obinadla v původním balení, úplně nová. Dává mi to všechno ze srdce, abych Clousiotovi vyměnil prkýnka.

Kolem páté hodiny se rozpršelo. Jan Nebojsa mi říká: „Máte všechny šance. Neriskujete, že vás někdo uvidí. Můžete vyrazit hned a získat dobře půlhodinu náskok. Budete tak blíž ústí a můžete pak vyrazit v půl pátý ráno.“ Říkám mu:

„Jak poznám, kolik je hodin?“

„Podle přílivu a odlivu.“ Položili jsme člun na vodu. Je to docela něco jiného než piroga. S celým nákladem i s námi třemi přečnívá nad hladinu víc než čtyřicet centimetrů. Stěžeň zabalený do plachty leží v člunu, nesmíme ho postavit dřív, než vyrazíme na moře. Instalovali jsme kormidlo se zabezpečovací laťkou a s řídicí pákou, potom polštářek z lián, na kterém budu sedět. Na zádi jsme udělali z přikrývek další pro Clousiota, který si nechtěl vyměnit obvaz. Je u mých nohou, mezi mnou a soudkem vody. Maturette si sedl na dno, ale hodně vpředu. Mám okamžitě pocit bezpečnosti, který jsem u pirogy neměl nikdy.

Stále prší. Musím jet dolů po proudu středem řeky, ale trochu nalevo, blíž k holandskému břehu. Jan říká:

„Sbohem. A zlomte vaz.“

„Hodně štěstí!“ Říká Toussaint. A pořádně do člunu kopl.

„Děkuju, Toussainte, děkuju, Jene, všem tisíckrát děkuju!“ A rychle mizíme, uchváceni odlivem, který začal přede dvěma hodinami a žene se neuvěřitelnou rychlostí.

Stále prší, není vidět na deset metrů dopředu. Protože o něco níž jsou dva malé ostrovy, Maturette se předklání a upírá oči kupředu, abychom nenarazili na skály. Setmělo se. Zároveň s námi pluje po proudu velký strom, naštěstí pomaleji než my, a chvili nám překáží svými větvemi. Rychle jsme se od něho odpojili a letíme dál přinejmenším třicet kilometrů za hodinu. Kouříme a pijeme rum. Malomocní nám dali šest lahví chianti ve slaměném obalu, ale místo vína je v nich rum. Zvláštní věc – nikdo z nás nemluví o děsivých ranách, které jsme viděli na malomocných. Náš rozhovor má jediné téma: jejich dobrotu, jejich šlechetnost, přímost. Jaké jsme měli štěstí, že jsme potkali Bretonce s maskou, který nás dovedl až k Holubímu ostrovu! Prší čím dál víc, jsem promočený na kůži, ale tyhle vlněné blůzy udržují teplo, i když jsou zmáčené. Není nám zima. Pouze ruka, která svírá držadlo kormidla, v dešti tuhne.

„Teď pojedeme přes čtyřicet za hodinu,“ říká Maturette. „Co myslíš, jak je to dlouho, co jsme vyjeli?“

„Hned ti to řeknu,“ říká Clousiot. „Počkej chvilku: tři hodiny patnáct minut.“

„Zbláznil ses? Jak to můžeš vědět?“

„Počítal jsem od vyplutí po třech stech vteřinách a pokaždý jsem si ustřihl kousek kartónu. Mám jich devětatřicet. Každej po pěti minutách, takže jedeme tři a čtvrt hodiny. Jestli jsem se nespletl, přestaneme za patnáct až dvacet minut ujíždět dolů a začne nás to hnát nahoru, odkud jsme přijeli.“

Posunul jsem držadlo napravo, abych najel šikmo na proud a přiblížil se ke břehu na straně Holandské Guayany. Dřív než jsme narazili na houštiny, proud ustal. Nejedeme dolů ani nahoru. Stále ještě prší. Nekouříme, nemluvíme, šeptáme si: „Vezmi veslo a zaber.“ Já pádluji tak, že mám držadlo kormidla zapřené pod pravým stehnem. Pomaloučku jsme se dotkli houští, přitáhli jsme se větvemi a schovali se pod ně. Jsme ve tmě způsobené vegetací. Řeka je šedá, plná mlhy. Kdyby se člověk nemohl spolehnout na příliv a odliv, nerozeznal by, kde je moře a kde řeka.

VELKÝ START

Příliv potrvá šest hodin. Máme tedy k dobru hodinu a půl, než začne odliv, a mohu spát sedm hodin, přestože jsem velmi vzrušen. Musím se vyspat, protože kdy se dostanu ke spánku, až se octneme na moři? Lehl jsem si mezi soudek a stěžeň. Maturette natáhl deku mezi lavicí a soudkem a takhle chráněn stříškou spím a spím. Spím jako dudek a absolutně nic neruší ten spánek, ani sny, ani déšť, ani špatná poloha. Spím a spím až do okamžiku, kdy mě Maturette probouzí: „Moty, nám se zdá, že už je čas nebo skoro čas. Už je to hezkou chvíli, co nastal odliv.“

Člun je obrácený směrem k moři a mezi prsty cítím, jak proud rychle a bystře běží. Už neprší a čtvrtina měsíce nám umožňuje vidět zřetelně na dálku sto metrů dolů po řece, která unáší traviny, stromy a jaké si černé předměty. Snažím se rozeznat čáru, kde končí řeka a začíná moře. V místě, kde se právě nacházíme, je bezvětří. Je také uprostřed proudu? Je proud silný? Vyplouváme zpod houští. Člun je stále ještě přivázán plovoucím uzlem k tlustému kořeni. Pohledem na nebe odhaduji polohu, konec řeky a začátek moře. Dojeli jsme mnohem dál, než jsme předpokládali, a mám dojem, že nejsme od ústí dál než deset kilometrů. Přihnuli jsme si pořádně rumu. Radíme se, jestli už máme postavit stěžeň. Ano, zdvihli jsme ho. Zapadl jako po másle do svého lůžka i do otvoru v lavici. Vytáhl jsem plachtu, ale neroztáhl jsem ji, nechal jsem ji omotanou kolem stěžně. Přední i zadní kosatka je připravena, Maturette je vytáhne, až to budu pokládat za nutné. Aby plachta začala fungovat, stačí uvolnit provaz, který ji drží u stěžně – udělám to sám z mého místa. Kupředu! Maturette stojí s jedním veslem vpředu a já s druhým vzadu. Musíme se mohutně a co nejrychleji odlepit od břehu, kam nás proud zanáší.

„Pozor! Kupředu s pomocí boží!“

„Bůh nám buď milostiv,“ opakuje Clousiot.

„Svěřuji se do rukou Tvých,“ říká Maturette.

A oba jsme pořádně zabrali. Pádlujeme dvěma vesly. Zapichuji veslo hluboko a zabírám, Maturette také. Odlepili jsme se snadno. Neurazili jsme od břehu ještě ani dvacet metrů a po proudu už jsme jich ujeli sto. Náhle jsme ucítili vítr, který nás pohání do středu řeky.

„Vytáhni obě kosatky a pořádně je přivaž!“

Vítr se do nich opřel, člun se vzepjal jako kůň a letí jako šipka. Musí být už víc hodin, než jsme si vypočítali, protože na řece se náhle udělalo světlo jako za bílého dne. Rozlišujeme zřetelně ve vzdálenosti asi dvou kilometrů po pravé straně francouzský břeh a po naší levici, asi kilometr daleko, holandský břeh. Před sebou vidíme zřetelně zpěněné hřebeny vln.

„Hergot! Je víc hodin, než jsme vypočítali,“ říká Clousiot. „Myslíš, že stačíme vyplout na moře?“

„Nevím.“

„Podívej se, jak jsou mořský vlny velký a pěna na vlnách bílá. Že by už začal odliv?“

„To není možný. Vidím věci, jak plavou nahoru.“

Maturette říká: „Nedostaneme se z řeky, nedorazíme včas.“

„Ty drž hubu a seď u provazů od kosatky. A ty, Clousiote, taky zavři hubu!“

Vu-í-í-í, vu-í-í-í… Střílejí po nás pušky. Zaslechl jsem zřetelně odkud vyšel druhý výstřel. Nestřílejí vůbec bachaři, rána šla z Holandské Guayany. Vztyčil jsem plachtu, která se vzdula tak silně, že mě málem odnesla, jak mě začala táhnout za zápěstí. Člun se naklonil o víc než pětačtyřicet stupňů. Nabírám do plachty co nejvíc větru, jde to snadno, je ho víc než dost. Vu-í-í-í, vu-í-í-í, vu-í-í-í a dost. Vítr nás odnesl blíž k francouzskému břehu a zřejmě proto střelba z holandské strany přestala.

Letíme závratnou rychlostí, žene nás zběsilý vítr. Vymrštil nás do ústí tak nezadržitelně, že bych se za pár minut musel dotknout francouzského břehu. Je vidět velice zřetelně lidi, kteří běží ke břehu. Pomalu, nejpomaleji, jak umím, natáčím člun tím, že přitahuji ze všech sil provaz plachty. Konečně se plachty tyčí přímo předemnou a obě kosatky se natočily po větru samy. Loď se otočila o tři čtvrtiny. Uvolnil jsem plachtu a vyplouváme z ústí s plným větrem v zádech. Uf! A je to! Deset minut nato se pokouší první mořská vlna přehradit nám cestu. Zdolali jsme ji snadno a fuí-fuí, které dělal člun na řece, se změnilo v ráz a dva, ráz a dva. Vlny jsou dost velké, ale překonáváme je se snadností, s jakou skáčou při hře kluci jeden přes druhého. Ráz a dva – člun stoupá a klesá, ani se nezachvěje a neotřese. Nic, jenom to ráz, když trup člunu dopadne na vlnu.

„Hurá, hurá, a jsme venku!“ křičí Clousiot z plných plic.

A aby ozářil vítězství naší energie nad živly, posílá nám dobrý Bůh oslňující východ slunce. Vlny jdou jedna za druhou stále v témž rytmu. Čím dál pronikáme do moře, tím víc jim ubývá výšky. Voda je špinavě bahnitá. Proti nám na severu je černá, později bude modrá. Nepotřebuji se dívat na busolu: mám slunce po pravé ruce a pronikám do moře přímo před sebe, s plným větrem v zádech. Člun se teď už tolik nenaklání, protože jsem povolil provaz od plachty, takže takhle nepřitažena je napjatá napůl. Velké dobrodružství začíná.

Clousiot se nadzvedl. Chce vystrčit hlavu a tělo, aby dobře viděl. Maturette mu pomáhá, aby si mohl pohodlně sednout proti mně a opřít si záda o soudek. Ubalil mi cigaretu, zapálil ji, podal mi ji a všichni tři kouříme. „Podej mi rum, ať to oslavíme,“ říká Clousiot.

Maturette nalil pořádný doušek do plechových hrnků a přiťukli jsme si. Maturette sedí vedle mne, po mé levici, díváme se na sebe. Jejich tváře jsou rozzářené štěstím, moje musí být asi stejná. Vtom se mě Clousiot zeptal:

„Kapitáne, kam račte plout?“

„Dá-li Pánbůh, do Kolumbie.“

„Hergot, to by bylo, aby nedal,“ říká Clousiot.

Slunce stoupá rychle a nemusíme se namáhat, abychom se osušili. Z nemocničních košil jsme si vyrobili arabské burnusy. Když se namočí, udržují na hlavě vláhu a chrání před slunečním úpalem. Moře má opálově modrou barvu, vlny jsou třímetrové a hodně dlouhé, takže se nám cestuje pohodlně. Vítr si stále udržuje sílu a my se rychle vzdalujeme od břehu – čas od času se dívám, jak se na obzoru pomalu stírá. Čím víc se od nás vzdaluje ta zelená hmota, tím víc nám odhaluje tajemství svého krajkoví. Právě jsem otočen a dívám se dozadu, když mě vlna, na kterou jsem špatně najel, nabádá k pořádku, jakož i k odpovědnosti za životy mých přátel a můj vlastní.

„Dám uvařit rýži,“ říká Maturette.

„Já se budu starat o oheň a ty o hrnec,“ říká Clousiot. Demižón benzínu je dobře uložen v suchu na přídi, kde je zakázáno kouřit. Rýže dušená na tuku báječně voní. Jíme ji úplně horkou, promíchanou sardinkami ze dvou krabiček. A navrch dobrá káva! Jeden rum? – Odmítl jsem, je příliš horko. Ostatně nejsem piják. Clousiot mi každou chvíli ubalí cigaretu a zapálí mi ji. První jídlo na palubě dopadlo dobře. Podle polohy slunce usuzujeme, že je deset hodin dopoledne. Jsme na širém moři teprve pět hodin, a přesto cítíme, že voda pod námi je už hodně hluboká. Vlny už nejsou tak vysoké, a když na ně najíždíme, člun už netluče. Den je nádherný. Uvědomuji si, že za světla nebudeme kompas vůbec potřebovat. Čas od času si určím polohu slunce podle vrcholku stožáru a řídím se podle něho, je to velice jednoduché. Odraz slunečních paprsků mi unavuje oči. Lituji, že jsem nepomyslil na to, abych si opatřil tmavé brýle.

Najednou mi Clousiot říká: „To štěstí, že jsem tě potkal v nemocnici!“

„Nejsi sám, já měl taky štěstí, žes přišel ty.“ Myslím na Degu a na Fernandeze… kdyby si byli dali říct, mohli tu být s námi.

„To není jistý,“ říká Clousiot. „Byl bys měl komplikace s tím, jak dostat Araba na minutu přesně do sálu.“

„To je fakt, Maturette nám hodně píchnul a gratuluju si, že jsme ho vzali s sebou. Umí držet partu, má odvahu a je šikovnej.“

„Děkuju,“ říká Maturette. „Nezapomenu vám, že jste mi věřili, přestože jsem tak mladej a že jsem to, co jsem. Budu koukat, abych vás nezklamal.“

Na to jsem řekl: „Nebo Sierra! Toho bych tu měl taky rád, zrovna jako Galganiho…“

„Když se to všecko tak otočilo, Motýlku, už to nešlo. Kdyby byl Ježíš bejval solidní chlap a dodal dobrou loď, mohli jsme je čekat v úkrytu. Ježíš jim moh pomoct zdrhnout a moh je přivést za náma. Ostatně, znají tě a vědí, že když jsi pro ně nepřišel, tak to asi nešlo.“

„Mimochodem, Maturette, jak ty ses dostal v nemocnici do sálu pro těžký?“

„Já nevěděl, že pojedu na Ostrovy. Šel jsem k doktorovi, protože mě bolelo v krku a taky abych si trochu provětral faldy. Když mě doktor prohlédl, povídá: ‚Vidím na tvé kartě, že jsi internován na Ostrovech. Proč?‘ – ‚Já nevím, pane doktore. A co je to internován?‘ – ‚Tak nic, nic. Do nemocnice.‘ No, a byl jsem ve špitále.“

„Chtěl ti pomoct,“ říká Clousiot.

„Kdoví proč to ten felčar udělal. Určitě si teď říká: ‚Ten můj chráněnec s tlamičkou jako kostelní zpěváček nebyl přece jen takovej posera, když zdrhnul.‘“

Povídáme si hlouposti. Já říkám: „Kdo ví, třeba potkáme Julota, Muže s kladivem. Ten musí být už daleko, ledaže by pořád ještě čučel v houští.“ Clousiot říká: „Já nechal pod polštářem cedulku: Odjel neznámo kam.“ Všichni jsme se rozesmáli na celé kolo.

Plavíme se pět dní bez potíží. Ve dne mi slouží místo busoly pravidelná sluneční dráha od východu k západu. V noci používám busoly. Šestý den ráno nás pozdravilo oslepující slunce. Moře se najednou uklidnilo, létající ryby poletují kousek od nás. Byl jsem už k smrti unaven. V noci mi Maturette přikládal na obličej kus plátna namočeného v mořské vodě, abych neusnul, přesto jsem však usínal. Protože bylo bezvětří, rozhodl jsem se, že se vyspím. Stáhli jsme plachtu a přední kosatku a nechali jsme nahoře jenom zadní kosatku. Usnul jsem a spal jako zabitý na dně člunu, dobře chráněn před sluncem plachtou, kterou přese mne natáhli. Probudil mě Maturette. Cloumá mnou a říká: „Je poledne nebo jedna hodina, ale budím tě, protože vítr začíná sílit a na obzoru, z té strany, co přichází vítr, je nebe úplně černý.“ Vstal jsem a zaujal své místo. S pomocí kosatky klouzáme po úplně hladkém povrchu moře. Za mnou na východě je černo a vítr fouká čím dál silněji. Stačí obě kosatky, aby se člun pohyboval velice rychle. Nařídil jsem, aby pořádně přivázali plachtu ovinutou kolem stěžně.

„Držte se, blíží se bouřka.“

Začaly na nás padat velké kapky. Ta černota se k nám blíží závratnou rychlostí – ani ne za čtvrt hodiny došla od obzoru skoro k nám. A je to tady. Vrhl se na nás vítr strašlivé síly. Jako když mávne kouzelným proutkem, vyrůstají neuvěřitelně rychle vlny se zpěněnými hřebeny, slunce jako kdyby nikdy nebylo, leje jako z konve, není vidět, vlny se tříští o člun a bodavé spršky mě šlehají do obličeje. Je to bouře, má první bouře, se všemi fanfárami rozpoutané přírody, se hřměním, blesky, deštěm, vlnami a s větrem, který vyje a řve proti nám a všude kolem nás.

Člun, unášený jako stéblo slámy, stoupá a klesá do neuvěřitelných výšek a propastí tak hlubokých, že se nám zdá, že z toho nevyvázneme. Přes ty střemhlavé pády však člun stoupá znovu a znovu vzhůru, zdolá další vlnu a znovu a znovu se sune dál. Držím kormidlo v obou rukou. Myslím si, že se musím trochu postavit na odpor velké vlně, která se blíží a je vyšší než ostatní, a namířím si to proti ní. Udělal jsem to zřejmě příliš rychle a nabral jsem do člunu spoustu vody. Celý člun je zaplaven. Určitě je v něm takových pětasedmdesát centimetrů vody. Bezděky jsem natočil člun nervózně bokem k velké vlně, že se div nepřevrhl, a vyšplíchl sám velkou část vody, kterou jsme nabrali.

„Bravo!“ křičí Clousiot. „Ty jsi třída, Motýlku! Tos to vyklopil náramně dobře.“

Říkám: „Koukal jsi, co?“

Kdyby tak věděl, že jsme se kvůli mé nezkušenosti málem převrhli a potopili na širém moři! Rozhodl jsem se, že přestanu bojovat proti nabíhajícím vlnám. Nestarám se už ani o směr. Snažím se jen udržet člun co nejvíc v rovnováze. Najíždím na vlny ze tří čtvrtin, dobrovolně se nechám zhoupnout dolů a stoupám pak znovu nahoru zároveň s mořem. Rychle si uvědomuji, že je to důležitý objev a že tím z osmdesáti procent likviduji nebezpečí. Déšť ustal, vítr fouká stále stejně zuřivě, ale teď už aspoň dobře vidím dopředu i dozadu. Vzadu je světlo, před námi je tma a my jsme uprostřed obou extrémů.

Kolem páté hodiny je po všem. Znovu na nás svítí slunce, vítr je normální, vlny menší. Zdvihl jsem plachtu a plujeme dál, spokojeni sami se sebou. Vodu, která zbyla ve člunu, vylili oba mládenci kastroly. Vytáhli jsme deky a přivázali jsme je ke stěžni – rychle tak uschnou. Rýže, mouka, olej, dvojitá káva a pořádný lok rumu. Slunce zapadá a ozařuje všemi svými zášlehy nezapomenutelný obraz: nebe je rudohnědé. Je napůl pohrouženo v moři a promítá dlouhé žluté jazyky stejně směrem k nebi a několika bílým oblakům jako do moře. Když jdou vlny nahoru, jsou dole modré, potom zelené a hřebeny mají červené, růžové nebo žluté podle toho, jaké barvy je paprsek, který se jich dotýká.

Zaplavuje mě neobvykle sladký mír a s ním vědomí, že si mohu věřit. Vysekal jsem se z toho dobře a ta krátká bouře mi byla velice užitečná. Sám, bez cizí pomoci, jsem se naučil, jak si v takovém případě počínat. Vyrazil jsem do noci s naprostým, ničím nezkaleným klidem.

„Tak co, Clousiote, viděls ten trik, jak dostat vodu ze člunu?“

„Kamaráde, kdybys to nebyl udělal a přišli jsme do rány další vlně, tak jsme šli ke dnu. Jsi mistr světa.“

„To ses naučil u maríny?“ ptá se Maturette.

„No jo, tady vidíš, že lekce z válečnýho námořnictví jsou k něčemu dobrý.“

Určitě jsme se hodně odchýlili od směru. Kdoví o kolik jsme se odchýlili za čtyři hodiny při takovém větru a takových vlnách. Vezmu to na severozápad, abych odchylku opravil. Noc padla naráz, ve chvíli, kdy slunce zmizelo v moři, vyslalo k nám poslední, tentokrát fialové jiskry svého ohňostroje.

Dalších šest dní jsme se plavili bez zvláštních událostí, nepočítám-li pár drobných bouřek a dešťových přeháněk, které netrvaly nikdy déle než tři hodiny a nezdály se nám nekonečné jako první bouře. Dnes ráno je deset hodin. Nikde ani větříček. Spal jsem asi čtyři hodiny. Když jsem se probudil, cítím, jak mi hoří rty. Není na nich už kůže, ostatně stejně jako na nose. Z pravé ruky mi také kůže sešla, mám na ní živé maso.

Maturette a Clousiot jsou na tom stejně. Natíráme si ruce a obličeje dvakrát denně olejem, ale nestačí to. Tropické slunce je rychle vysušuje.

Podle slunce by měly být dvě hodiny odpoledne. Jíme, a protože je bezvětří, seřizujeme si plachtu, abychom měli stín. V místě, kde Maturette umývá nádobí, se kolem loďky shromažďují ryby. Vzal jsem tesák a říkám Maturettovi, aby hodil do vody pár zrnek rýže, která ostatně začíná kvasit, protože zvlhla, když ji zalila voda. Na místo, kam padla rýže, se ryby hrnou, až se voda vaří, a ve chvíli, kdy jedna z nich vystrčila hlavu, ze všech sil jsem do ní praštil. Je okamžitě po ní, obrátila se břichem vzhůru. Váží deset kilo. Očistili jsme ji a uvařili ve slané vodě. Večer jsme ji snědli s maniokovou moukou.

Dnes jsme na moři už jedenáctý den. Za celou tu dobu jsme uviděli jen jednou ve velké dálce na obzoru loď. Začínám se ptát sám sebe, kde to k čertu jsme. Nepochybně na širém moři, ale v kterých místech vzhledem k Trinidadu nebo kterémukoli anglickému ostrovu? Ale jen se začne o vlku… Skutečně, přímo před námi se pomalu začíná zvětšovat černý bod. Je to nějaký člun, nebo velká loď? Omyl, nejede proti nám. Je to loď, vidíme ji teď zřetelně, jede v příčném směru. Pravda, přibližuje se, ale šikmo, její dráha nevede k nám. Protože není vítr, naše plachty jsou žalostně schlíplé, loď nás určitě neviděla. Náhle se ozvalo zahoukání sirény, potom tři rány, loď změnila směr a míří přímo k nám.

„Jenom aby nejela moc blízko,“ říká Clousiot.

„Nic se nemůže stát, moře je jako zrcadlo.“

Je to tanková loď. Čím víc se blíží, tím víc lidí rozeznáváme na palubě. Je nám jasné, že si asi kladou otázku, co pohledávají ti lidé s tou ořechovou skořápkou tady na širém moři. Pomalu se k nám blíží. Teď už rozeznáváme důstojníky a další lidi z posádky, kuchaře a za chvíli vidíme, jak přicházejí ženy v pestrých šatech a muži v barevných košilích. Je jasné, že to jsou pasažéři. Pasažéři na tankové lodi, to mi připadne divné. Tanková loď se pomalu přibližuje a kapitán nás osloví anglicky:

„Where are you coming from?“

„French Guayane.“

„Mluvíte francouzsky?“ říká jedna žena.

„Ano, madame.“

„A co děláte na širém moři?“

„Jedeme, kam nás Pánbůh strká.“

Dáma mluví s kapitánem a říká: „Kapitán vás zve na palubu, vytáhne vaši loďku nahoru.“

„Řekněte mu, že děkujeme, ale že je nám na naší loďce docela dobře.“

„Proč nechcete, abychom vám pomohli?“

„Protože jsme uprchlíci a neplujeme ve vašem směru.“

„Kam plujete?“

„Na Martinique a ještě hodně dál. Kde jsme teď?“

„Na širém moři.“

„Kudy se dostaneme na Antily?“

„Umíte číst v anglické námořní mapě?“

„Umíme.“

Za okamžik nám spouštějí po laně anglickou mapu, kartóny cigaret, chleba a pečenou kýtu.

„Podívejte se na mapu!“ Dívám se a říkám: „Když chci na anglické Antily, musím jet západojižně, je to správně?“

„Ano.“

„Kolik je to asi mil?“

„Jste tam za dva dny,“ říká kapitán.

„Na shledanou a díky.“

„Velitel vám blahopřeje k vaší námořnické odvaze.“

„Děkujeme a sbohem!“ A tanková loď pomaličku odplouvá, skoro se nás dotýká. Poodjel jsem od ní ze strachu, abych se nedostal do víru způsobeného lodním šroubem. V tu chvíli mi jeden námořník hodil námořnickou čapku. Spadla přesně doprostřed člunu. A v té čepici, která má zlaté lemování a kotvu, jsem s kamarády dojel bez dalších obtíží za dva dny na Trinidad.

TRINIDAD

Zemi nám ohlásili ptáci dávno předtím, než jsme ji uviděli. Objevili se v půl osmé ráno a začali kolem nás kroužit. „Jsme tady, mládenci! Už jsme tady!“ První, nejtěžší část útěku máme šťastně za sebou! „Ať žije svoboda!“ Každý z nás dává průchod své radosti klukovskými výkřiky. Obličeje máme pomazané kakaovým máslem, které nám dali z tankové lodi, aby zmírnili naši bolest z popálenin. Kolem deváté hodiny jsme uviděli zemi. Čerstvý, ale mírný větřík nás žene na mírně zvlněném moři slušnou rychlostí. Teprve kolem čtvrté hodiny odpoledne začínám rozeznávat podrobnosti dlouhého ostrova, lemovaného malými shluky bílých domů. Vrcholek ostrova je plný kokosových palem. Nedá se ještě s určitostí říct, jestli je to ostrov, nebo poloostrov, ani jestli jsou domy obydlené. Trvalo ještě hodinu, než jsme zpozorovali lidi, kteří se začali sbíhat k pláži, kam směřujeme. V necelých dvaceti minutách se tam shromáždil pestrý dav. Ta malá vesnička vyšla celá na břeh, aby nás přivítala. Později jsme se dozvěděli, že se jmenuje San Fernando.

Tři sta metrů od břehu jsem hodil kotvu, která se ihned zachytila. Udělal jsem to jednak proto, abych viděl reakci lidí, a jednak proto, abych neproděravěl člun, až bude přistávat, kdyby mořské dno bylo z korálů. Svinuli jsme plachty a čekáme. Jede k nám malý člun. Na palubě jsou dva černoši, kteří veslují, a jeden běloch v koloniální přilbě.

„Vítáme vás na Trinidadu,“ říká běloch čistou francouzštinou. Černoši se zeširoka zubí.

„Děkuji vám za dobré slovo, pane. Jaké je tu dno? Písek, nebo korály?“

„Je písečné, můžete jet bez nebezpečí až na pláž.“

Vytáhli jsme kotvu na palubu a vlny nás pomaloučku postrkují na břeh. Sotva jsme najeli na dno, vstoupilo deset mužů do vody a táhnou člun na souš. Dívají se na nás, dotýkají se nás laskavými pohyby, ženy, černošky, Číňanky a Indky, se s námi domlouvají gesty. Každý, jak mi vysvětluje běloch francouzsky, nás chce mít ve svém domě. Maturette sebral hrst písku, pozdvihl ji k ústům a políbil. Nastalo všeobecné třeštění. Řekl jsem bělochovi, v jakém stavu je Clousiot. Dal ho odnést do svého domu kousíček od pláže. Řekl, že můžeme nechat všechno ve člunu do zítřka, že se nikdo ničeho nedotkne. Všichni mi říkají „captain“ – směju se, jak mě pokřtili. Říkají: „Good captain, long ride on small boat (dobrý kapitán, dlouhá cesta na malém člunu).“

Setmělo se. Požádal jsem, aby náš člun odšoupli trochu dál a přivázali ho k mnohem většímu člunu, který ležel na pláži, a šel jsem s Angličanem do jeho domu. Je to bungalov, jaké je vidět všude na anglickém území. Několik dřevěných schodů, dveře pobité plechem. Vstupuji za Angličanem, Maturette jde za mnou. Když jsem se octl uvnitř, uviděl jsem Clousiota, jak sedí v křesle, poraněnou nohu má nataženou na židli, kolem něho dvě ženy a Clousiot se jenom natřásá.

„Má žena a dcera,“ řekl pán. „Syn studuje v Anglii.“

„Buďte v tomto domě vítáni,“ řekla paní francouzsky.

„Posaďte se, pánové,“ říká dívka a přistrkuje nám dvě proutěná křesla.

„Děkuji, dámy, nedělejte si s námi tolik starostí.“

„Proč? My víme, odkud přicházíte, buďte klidní, a přesto vám opakuji: buďte v tomto domě vítáni.“

Pán je advokát a jmenuje se Master Bowen. Má kancelář v Port of Spain, hlavním městě Trinidadu, čtyřicet kilometrů odtud. Přinesli nám čaj s mlékem, topinky, máslo, zavařeninu. Byl to náš první večer svobodných lidí a nikdy na něj nezapomenu. Ani slovo o minulosti, žádná nediskrétní otázka, jediné, na co se ptali, kolik dní jsme byli na moři a jaká byla cesta, jestli měl Clousiot velké bolesti a jestli chceme, aby vyrozuměli policii zítra, nebo aby počkali ještě den. Vyptávali se, jestli jsou naši rodiče naživu, jestli máme ženy a děti. Kdybychom jim chtěli napsat, že dají dopisy na poštu. Co vám mám říkat. Jak lidé na pláži, tak tato nepopsatelně pozorná rodina přijali uprchlíky skvěle.

Master Bowen se poradil telefonicky s lékařem, který mu řekl, aby přivezl zraněného na kliniku zítra odpoledne, že ho zrentgenuje a uvidí, co se dá dělat. Potom zatelefonoval do Port of Spain veliteli Armády spásy, Salvation Army. Ten slíbil, že pro nás opatří pokoj v hotelu Armády spásy, abychom přišli, kdykoli chceme, a abychom dali dobrý pozor na člun, protože ho budeme potřebovat, až budeme odjíždět. Zeptal se, jestli jsme trestanci, nebo vyhnanci. Odpověděli jsme, že jsme trestanci. Zdá se, že se to advokátovi líbí.

„Nechcete se vykoupat a oholit?“ říká mi dívka. „Jen neodmítejte, vůbec nás tím nerušíte. V koupelně najdete šaty, doufám, že vám budou.“

Šel jsem do koupelny, vykoupal jsem se, oholil a vyšel jsem pěkně učesán v šedých kalhotách, bílé košili, teniskách a bílých ponožkách.

Na dveře zaklepal jeden domorodý Ind. Má pod paží balík a dává ho Maturettovi. Doktor prý si všiml, že já mám víceméně stejnou postavu jako on a že tedy na oblečení nic nepotřebuji, kdežto pro Maturetta, že nemůže doma nic sehnat, protože nikdo u advokáta v domě nemá tak drobnou postavu. Ind se poklonil po způsobu musulmanů a odešel. Co říct na tolik dobroty? Dojetí, které mi naplnilo srdce, se nedá popsat. Clousiot si šel lehnout a my ostatní jsme si potom vyměňovali názory na spoustu různých věcí. Obě půvabné ženy si dělaly největší starost s tím, co hodláme dělat, abychom si znovu založili existenci. Nic o minulosti, všechno o téhle chvíli a o budoucnosti. Master Bowen litoval, že Trinidad nepřijímá uprchlíky, kteří se na něm chtějí usadit. Vysvětlil mi, že pro některé uprchlíky o to mnohokrát žádal, ale nikdy neuspěl.

Dívka mluví velmi čistou francouzštinou stejně jako otec, bez přízvuku i bez chyb ve výslovnosti. Je plavovláska, samá piha, je jí mezi sedmnácti a dvaceti, neodvážil jsem se jí na to zeptat. Říká:

„Jste velice mladí a máte život před sebou. Nevím, co jste udělali, že vás za to odsoudili, a ani to nechci vědět. Ale že jste měli odvahu vrhnout se do moře na tak malém člunu a urazit tak dlouhou a nebespečnou cestu, to svědčí o tom, že jste ochotni podstoupit cokoliv, abyste byli svobodni, a to si zaslouží uznání.“

Spali jsme až do rána do osmi. Když jsme vstali, bylo už prostřeno. Obě dámy nám řekly, jako by to bylo úplně samozřejmé, že Master Bowen jel do Port of Spain a vrátí se teprve odpoledne s informacemi, které potřebuje, aby pro nás něco mohl udělat.

Tento muž, který odejde ze svého domu a nechá v něm tři uprchlé trestance, nám dal výsostnou lekci, jako by nám chtěl říct: Pro mne jste normální lidi. Posuďte sami, mám-li k vám důvěru, když vás nechávám dvanáct hodin poté, co jsem se s vámi seznámil, ve svém domě se ženou a s dcerou. A jakoby beze slov pokračoval: Mluvil jsem s vámi a vidím ve vás po tom rozhovoru lidi naprosto hodné důvěry. Dokonce natolik, že nepochybuji, že byste se nemohli ani v činech, ani v gestech, ani ve slovech chovat špatně, a nechávám vás proto ve svém domě, jako byste byli staří přátelé. Tento projev důvěry nás hluboce dojal.

Nejsem intelektuál, který by vám dokázal, čtenáři, – bude-li tato knížka kdy mít čtenáře – vylíčit s náležitou intenzitou a dost zaníceně dojetí a úžasný pocit návratu úcty k sobě samému – ne, pocit rehabilitace, ne-li nového života. Ten obrazný křest, ta lázeň čistoty, to pozdvižení mé bytosti vysoko nad bahno, do kterého jsem zabředl, to umění postavit mě tváří v tvář konkrétní odpovědnosti ze mne udělalo z jednoho dne na druhý prostě docela jiného člověka. Způsobilo, že onen komplex trestance, který i na svobodě slyší své řetězy a co chvíli se mu zdá, že ho někdo hlídá, že všechno, co jsem viděl, prožil a snesl, všechno, co jsem podstoupil a co mě táhlo k tomu, aby se ze mne stal člověk zkažený, prohnilý a nebezpečný, člověk napovrch pasívně poslušný, ale příšerně nebezpečný, když se vzbouří, – to všechno zmizelo jako nějakým kouzlem. Děkuji, Master Bowene, advokáte Jejího Veličenstva, děkuji, že jste ze mne v tak krátkém čase udělal jiného člověka.

Dívka se zlatě světlými vlasy a očima modrýma jako moře, která je stále kolem nás, se mnou sedí pod kokosovníky v domě svého otce. Rozkvetlé bugenvilie, červené, žluté a fialové, dodávají zahradě poetickou náladu, jakou si tato chvíle právě žádá.

„Pane Henri (Říká mi pane. Jak dlouho už mi nikdo neřekl pane!), tatínek už vám to říkal včera. Nespravedlivé nepochopení anglických úřadů způsobuje, že tu bohužel nemůžete zůstat. Dávají vám jenom čtrnáct dní, abyste si odpočinuli a potom zase vyjeli na moře. Byla jsem se časně ráno podívat na váš člun. Je moc lehký a malý na tak dlouhou cestu. Doufejme, že doplujete k pohostinnějšímu národu, než je náš, a že tam budou pro vás mít víc pochopení. Všechny anglické ostrovy se v těchto případech chovají stejně. Jestli budete na cestě, kterou teď podniknete, hodně strádat, prosím vás, abyste to neměli za zlé lidem, kteří na těch ostrovech žijí. Nemohou za tenhle postoj, to jsou anglické zákony, vydávané lidmi, kteří vás neznají. Tatínkova adresa je 101, Queen Street, Port of Spain, Trinidad. Když Bůh dá a budete moci, napište nám, prosím vás, pár slov, abychom se dověděli, co se s vámi stalo.“

Jsem tak dojat, že nevím, co jí na to odpovědět. Přichází k nám paní Bowenová. Je to velmi krásná asi čtyřicetiletá žena. Má světle kaštanové vlasy a zelené oči. Má na sobě bílé, velmi jednoduché šaty, převázané bílou šňůrou, a světle zelené sandály.

„Pane, manžel příjde až v pět hodin. Právě jedná o tom, abyste mohli do města ve voze, bez policejního doprovodu. Chce také zařídit, abyste nemuseli první noc spát na komisařství v Port of Spain. Váš zraněný přítel půjde rovnou na kliniku jednoho našeho známého lékaře a vy dva půjdete do hotelu Armády spásy.“

Maturette za námi přišel do zahrady. Byl se podívat na člun. Říká, že je kolem něho plno zvědavců. Nikdo se ničeho ani nedotkl. Když si zvědavci prohlíželi člun, kterýsi objevil kulku, zarytou pod kormidlem, a žádal o dovolení, aby si ji směl vyloupnout na památku. Maturette odpověděl „Captain, captain“. Ind pochopil, že se musí zeptat kapitána. Řekl mi:

„Proč nepustíte ty želvy na svobodu?“

„Vy máte želvy?“ zeptala se dívka. „Pojdme se na ně podívat!“

Jdeme ke člunu. Po cestě mě jedna malá okouzlující Indka vzala bez okolků za ruku. Good afternoon, dobré odpoledne, říká ta pestrá směsice lidí. Vytáhl jsem želvy. „Co s nimi? Hodíme je do moře? Nebo si je vezmete do zahrady?“

„Bazén vzadu v zahradě má mořskou vodu. Dáme je do něho a budu mít na vás památku.“ – „Správně.“ Podělil jsem lidi kolem vším, co bylo ve člunu, kromě busoly, soudku, nože, tesáku, sekery, přikrývek a revolveru, který jsem ukryl do pokrývek – nikdo to neviděl.

V pět hodin přišel Master Bowen. „Pánové, všechno je zařízeno. Odvezu vás do hlavního města sám. Nejdřív odvezeme zraněného do nemocnice a potom pojedeme do hotelu.“ Posadili jsme Clousiota na zadní sedadlo. Právě chci poděkovat dívce, když přichází její matka s kufrem v ruce a říká nám: „Neodmítejte těch pár věcí z mužovy garderoby, dáváme vám je z celého srdce.“ Co říct tváří v tvář takové lidské dobrotě? – „Díky, tisíceré díky.“ A odjíždíme ve voze, který má volant na pravé straně. Ve tři čtvrtě na šest jsme přijeli na kliniku. Jmenuje se Svatý Jiří. Ošetřovatelé vynesli Clousiota na nosítkách do pokoje, kde sedí na lůžku nějaký Ind. Přichází lékař, tiskne ruku nejdřív Bowenovi, potom nám. Neumí francouzsky, ale dá nám přeložit, že se Clousiotovi dostane veškeré péče a že ho budeme moci navštěvovat, kdy se nám zachce. V Bowenově voze projíždíme městem. Jsme okouzleni, že je plné světel, a všude plno aut a kol. Bílí, černí, žlutí, Indové, Číňané jdou jedni vedle druhých po chodnících Port of Spain, města, které je celé dřevěné. Když jsme přijeli k Armádě spásy, hotelu, který má kamenné pouze přízemí a všechno ostatní ze dřeva, pěkně umístěnému na osvětleném náměstí, kde jsem si přečetl nápis Fish market (Rybí trh), přijal nás kapitán Armády spásy v doprovodu svého štábu, žen a mužů. Mluví trochu francouzsky. Všichni ostatní nás oslovují anglicky slovy, kterým nerozumíme. Ale tváře jsou tak rozesmáté a oči tak přející – víme, že nám říkají samé milé věci.

Odvedli nás do pokoje v prvním poschodí. Je třílůžkový – třetí postel je připravena pro Clousiota. Z pokoje se jde do koupelny, máme tam k dispozici mýdlo a ručníky. Když nám kapitán ukázal pokoje, říká: „Jestli chcete jíst, večeří se společně v sedm hodin, to znamená za půl hodiny.“

„Ne, nemáme hlad.“

„Jestli se chcete jít projít do města, tady máte dva antilské dolary na kávu, na čaj nebo na zmrzlinu. Hlavně se neztraťte. Až se budete chtít vrátit, stačí se zeptat na cestu jenom slovy Salvation Army, please?“

Deset minut nato jsme na ulici. Jdeme po chodníku, strkáme do lidí, nikdo se na nás nedívá, nikdo si nás nevšímá. Dýcháme zhluboka a dojati vychutnáváme ty první svobodné kroky ve městě. Ta neustálá důvěra, která nás nechává na svobodě v dost velkém městě, nás posiluje a dodává nám nejen jistotu, ale také dokonalé vědomí, že je nemožné, abychom tentokrát zklamali důvěru, kterou k nám všichni ti lidé mají. Jdeme s Maturettem pomalu uprostřed davu. Cítíme potřebu každou chvíli o někoho zavadit a být strkáni, splynout s davem, abychom se stali jeho součástí. Vstupujeme do baru a poroučíme si pivo. Zdá se, že je to jako nic, vyslovit: „Two beers, please,“ ano, je to přece tak přirozené. Přesto se nám zdá fantastické, že nám Indočíňanka se zlatou mušličkou v nose řekla, když nás obsloužila: „Half a dollar, sir.“ Úsměv s perlovými zuby, velké černé oči fialového odstínu s maličkými vráskami v koutcích, jako uhel černé vlasy, které jí padají na ramena, živůtek, pootevřený v místech, kde začínají prsy, který dovoluje pohledu, aby rozeznal, že jsou dokonale krásné – věci pro každého samozřejmé nám připadají fantastické a zázračné. Poslechni, Moty, to přece není možné, to nemůže být možné, že by se člověk mohl tak rychle změnit z živé mrtvoly, z trestance na doživotí, ve svobodného člověka.

Maturette zaplatil, zbývá mu teď už jenom půldolar. Pivo bylo skvěle vychlazené a Maturette mi říká: „Nedáme si ještě jedno.“ Ta druhá runda, kterou by chtěl vypít, mi připadne jako něco, co by neměl dělat.

„Poslechni, není to ještě ani hodina, co jsi doopravdy na svobodě, a už se chceš namazat?“

„Ale no tak, Moty, nepřeháněj. Od dvou piv k namazání je daleko.“

„Možná že máš pravdu, ale já si myslím, že slušnost káže nevrhat se na rozkoše, jak nám nabízí okamžik. Myslím si, že je musíme vychutnávat po kapkách, a ne zhltnout naráz. Především ty peníze nejsou naše.“

Vyšli jsme ven a jdeme dolů po velké ulici Watters Street, hlavní třídě, která prochází městem z jednoho konce na druhý, a aniž bychom si to uvědomili – tak jsme okouzleni projíždějícími tramvajemi, osly zapřaženými do malých vozíků, automobily, světelnými reklamami biografů a nočních barů, očima mladých černošek nebo Indek, které se na nás usmívají, – bezděky jsme se octli v přístavu. Před námi lodě, samé světlo, turistické lodě s čarovnými jmény: Panama, Los Angeles, Boston, Quebec; nákladní lodě: Hamburg, Amsterdam, London. A po celé délce nábřeží, přilepené jeden na druhý, bary, kabarety a restaurace plné mužů a žen, kteří pijí, zpívají a s velkým křikem se hádají. Náhle mě něco neodolatelného ponouklo, abych se vmísil do tohoto davu, možná přízemního, ale plného života. Na terase jednoho baru mají v ledu naskládané ústřice, mořské ježky, ráčky, mořské okurky a mořské škeble, celý výklad plodů moře, které přitahují chodce. Stoly, na kterých jsou ubrusy s červenými a bílými kostkami, většinou obsazené, vás zvou, abyste si přisedli. Dívky se světle hnědou kůží a s jemným profilem, mulatky, které nemají jediný černošský rys, urostlé ve svých široce vystřižených živůtcích, vás vydražďují ještě víc, abyste si to všechno dopřáli. Přistoupil jsem k jedné z nich a říkám: „French money good?“ a podávám jí tisícifrankovku. „Yes, I change for you.“ – „O.K.“ Vzala bankovku a zmizela v lokále nacpaném lidmi. Vrátila se. „Come here,“ a odvádí mě k pokladně, kde sedí Číňan.

„Vy, Francouz?“

„Ano.“

„Za všechno antilla dolary?“

„Ano.“

„Pas?“

„Nemám.“

„Námořnickou knížku?“

„Nemám.“

„Přistěhovalecký pas?“

„Nemám.“

„Dobrá.“ Řekl pár slov děvčeti. To se rozhlédlo po lokále, zamířilo k nějakému chlápkovi, zřejmě námořníkovi, který má podobnou čepici jako já, zlaté lemování a kotvu, a přivedla ho k pokladně. Číňan mu říká:

„Občanský průkaz.“

„Tady je.“ Načež Číňan vystavil s ledovým klidem potvrzenku o výměně tisíci franků na jméno neznámého muže. Nechal ho podepsat a dívka ho odvedla. Chlapík neměl určitě tušení, oč jde, a já jsem inkasoval dvě stě padesát antilských dolarů, z čehož padesát dolarů v jedno- a dvoudolarových bankovkách. Dal jsem jeden dolar dívce. Vyšli jsme ven, posadili jsme se za stůl a rozpoutali orgii z darů moře, kterou zaléváme skvělým suchým bílým vínem.

ČTVRTÝ SEŠIT

PRVNÍ ÚTĚK

(pokračování)

TRINIDAD

Jako by to bylo včera, vidím znovu první noc svobody v tom anglickém městě. Prošli jsme všechno, co se dalo, opilí světlem, žárem ve svých srdcích, nahmatávali jsme každým okamžikem duši toho šťastného a rozesmátého, přeblaženého davu. Bar, plný námořníků a oněch tropických dívek, které na ně čekají, aby je oškubaly. Tyhle dívky však v sobě nemají nic nečistého, nic, co by se dalo srovnat se ženami z podsvětí v Paříži, Le Havru nebo Marseille. Je to něco úplně jiného. Místo těch žen s příliš nalíčenými obličeji, poznamenaných neřestí a žhnoucích horečnýma lstivýma očima, jsou to dívky všech barev kůže, od Číňanek po černé Afričanky, od dívek světle čokoládových, s hladkými vlasy, k Indkám nebo Javankám, jejichž rodiče se setkali na kakaových nebo cukrových plantážích, po míšenku Číňana s Indkou, která má v nose zlatou mušličku, nebo po Laponku s římským profilem, jejíž měděná tvář je ozářená ohromnýma černýma zářivýma očima s velice dlouhými řasami a která vypíná široce odhalenou hruď, jako by chtěla říci: „Podívej se, jaké mám dokonalé prsy.“ Všechny tyto dívky – každá má ve vlasech květinu jiné barvy – vyzařují lásku a provokují sexuální touhu, aniž by v tom bylo cokoli špinavého a obchodního. Nevypadá to, jako by dělaly práci, skutečně se baví a člověk cítí, že peníze pro ně nejsou v životě nejdůležitější.

Jako dva chrousti, kteří narážejí na lampy, potácíme se s Maturettem z jednoho baru do druhého. Když jsme vyšli na jakési náměstíčko, zalité světlem, uviděl jsem náhle na věži kostela či kaple, kolik je hodin. Dvě hodiny! Jsou dvě hodiny ráno! Rychle, honem domů. Zneužili jsme situace. Kapitán Armády spásy si o nás pomyslí pěkné věci. Honem se vraťme. Zastavil jsem taxík, který nás odvezl. Two dollars. Platím a velice zahanbeni se vracíme do hotelu. V hale je jedna členka Armády spásy, světlovlasá, velmi mladá, něco mezi pětadvaceti a třiceti. Přijala nás vlídně. Nezdá se, že by byla překvapena nebo pohoršena, že se vracíme tak pozdě. Po několika anglických slovech, o nichž tušíme, že jsou přívětivá a pohostinná, nám dala klíč od pokoje a popřála nám dobrou noc. Ulehli jsme. V kufru jsem našel pyžamo. V okamžiku, kdy Maturette zháší, říká mi: „Přece jenom bychom měli poděkovat Pánubohu, že nám dal za takovou chvilku tolik pěknejch věcí. Co říkáš, Motýlku?“

„Poděkuj za mě tomu svýmu Pánubohu, je to príma chlap. A jak to pěkně říkáš, zachoval se k nám jako grand. Dobrou noc.“ A zhasl jsem světlo.

To zmrtvých vstání, ten návrat z hrobu, úník ze hřbitova, kde jsem byl pochován, všechny dojmy, které šly jeden za druhým, a koupel této noci, která mě znovu přivtělila k životu mezi lidmi, to všechno mě tak rozrušilo, že nemohu a nemohu usnout. V kaleidoskopu zavřených očí se mi vyjevují jedny přes druhé obrazy, věci, celá ta směsice dojmů. Vyvstávají velice přesně, ale úplně zpřeházeně: soud, Conciergerie, hned nato malomocní, potom Saint-Martin-de-Ré, Tribouillard, Ježíš, bouře… Připadá mi to, jako by se v jakémsi fantazmagorickém tanci hrnulo všechno najednou do galérie mých vzpomínek. Marně se snažím ty obrazy zahnat, nedaří se mi to. A nejzvláštnější na tom je, že se mísí s kvičením divokých prasat, s křikem kohouta hocco, s hučením větru, hukotem vln, a to všechno zahalené do tónů jednostrunných houslí, na které hráli Indové ještě před několika okamžiky ve všech možných barech, kterými jsme procházeli.

Nakonec jsem usnul, když začalo svítat. Kolem desáté někdo klepe na dveře. Je to Master Bowen. Usmívá se.

„Dobré jitro, pánové. Ještě v posteli? Přišli jste pozdě. Bavili jste se dobře?“

„Dobré jitro. Ano, vrátili jsme se pozdě, promiňte.“

„Pročpak, prosím vás? To je přece normální po všem, co jste přestáli. Museli jste využít první noci jako svobodní lidé. Přijel jsem pro vás, odvezu vás na policii. Musíte se přihlásit a ohlásit úředně, že jste vstoupili ilegálně na naše území. Po té formalitě se pojedeme podívat na vašeho přítele. Časně ráno mu udělali rentgenové snímky. Výsledek se dovíme později.“

Rychle jsme se umyli a oblékli a sešli jsme do haly, kde nás čekal pan Bowen s kapitánem.

„Dobré jitro, přátelé,“ říká kapitán špatnou francouzštinou.

„Dobré jitro vespolek, jak se daří?“ Důstojnice Armády spásy nám říká: „Co Port of Spain, zdá se vám sympatický?“

„Ó ano, paní. Moc se nám to líbilo.“

Šáleček kávy a jde se na policii. Jdeme pěšky, je to asi dvě stě metrů odtud. Všichni policisté nás zdraví a dívají se na nás bez zvláštního zájmu. Prošli jsme kolem dvou ebenových strážných v khaki uniformách a vešli jsme do přísné impozantní kanceláře. Povstal důstojník, asi padesátník, má na sobě khaki košili a vázanku, na prsou plno řádů a vyznamenání. Je v šortkách. Říká nám francouzsky: „Dobrý den. Sedněte si. Než příjmu vaše úřední prohlášení, chci si s vámi promluvit. Kolik je vám let?“

„Šestadvacet a devatenáct.“

„Proč jste byli odsouzeni.“

„Pro zabití.“

„Jaký máte trest?“

„Nucené práce na doživotí.“

„Tak to nemůže být pro zabití, ale pro vraždu.“

„Ne, pane, u mne je to zabití.“

„U mne je to vražda,“ říká Maturette. „Bylo mi sedmnáct let.“

„V sedmnácti letech člověk ví, co dělá,“ říká důstojník. „Kdyby to bylo v Anglii a čin vám byl dokázán, byl byste oběšen. Ale to nechme. Anglické úřady nemají co soudit francouzskou justici. S čím ovšem my nesouhlasíme, je vysilání odsouzených do Francouzské Guayany. Víme, že je to nelidský trest, sotva hodný tak civilizované země, jako je Francie. Bohužel nemůžete zůstat na Trinidadu ani na žádném jiném anglickém ostrově. To je vyloučeno. Proto vás prosím, abyste hráli poctivou hru a nepokoušeli se hledat si zadní dvířka, nemoc nebo jinou záminku, a odjezd tak odkládali. Můžete si svobodně odpočinout v Port of Spain čtrnáct až osmnáct dní. Váš člun je, zdá se, dobrý. Jestli potřebujete provést nějaké opravy, tesaři královského námořnictva vám je udělají. Před odjezdem dostanete všechny nezbytné potraviny a také dobrou busolu a námořnickou mapu. Doufám, že jihoamerické státy vás přijmou. Nejezděte do Venezuely, protože byste tam byli zatčeni a nuceni pracovat na stavbě silnic až do dne, kdy byste byli odevzdáni do rukou francouzských úřadů. Člověk nemusí být po velké chybě navždy ztracen. Jste mladí a zdraví, vypadáte sympaticky a doufám tedy, že po všem, co jste museli přestát, se nesmíříte navždycky s pocitem poražených lidí. Už skutečnost, že jste sem dojeli, svědčí o tom, že se nedáte. Jsem rád, že jsem jeden z těch, kdo vám pomohou stát se dobrými a odpovědnými lidmi. Mnoho štěstí. Kdybyste měli nějaký problém, zatelefonujte na toto číslo. Úředník vám odpoví francouzsky.“

Zazvonil a vzápětí si pro nás přišel civilista. V místnosti, kde několik policistů a civilů píše na stroji, zapisuje jeden civilista naše prohlášení.

„Proč jste přišli na Trinidad?“

„Abychom si odpočali.“

„Odkud přicházíte?“

„Francouzská Guayana.“

„Spáchali jste při útěku trestný čin, způsobili jste zranění nebo smrt jiných osob?“

„Nikoho jsme vážně neporanili.“

„Jak to víte?“

„Dověděli jsme se to před odjezdem.“

„Váš věk, výměr trestu od francouzských úřadů? (Atd.) Pánové, máte čtrnáct až osmnáct dní, abyste si zde odpočinuli. Po tu dobu máte naprostou volnost dělat, co chcete. Přestěhujete-li se dojiného hotelu, dejte nám vědět. Já jsem seržant Willy. Tady na mé vizitce jsou dvě telefonní čísla: tohle je do úřadu, na policii, tohleto je soukromé. Kdyby se vám cokoli přihodilo a kdybyste potřebovali mou pomoc, okamžitě mi zavolejte. Víme, že důvěra, kterou ve vás vkládáme, padne na dobrou půdu. Jsem přesvědčen, že se budete chovat dobře.“

Za několik okamžiků nás pan Bowen doprovází na kliniku. Clousiot je rád, že nás vidí. Nevyprávěli jsme mu nic o noci, kterou jsme včera strávili ve městě. Řekli jsme mu jen, že můžeme chodit svobodně, kam chceme. Je tak překvapen, že říká:

„Bez eskorty?“

„Ano, bez eskorty.“

„Poslechněte, ale ti rostbífové (Angličané) jsou divný lidi!“

Bowen, který šel naproti lékaři, se s ním vrací. Ptá se Clousiota: „Kdo vám napravil nohu, než ji přivázal k destičkám?“

„Já a ještě jeden, ten tu není.“

„Udělali jste to tak dobře, že se noha nemusí znovu lámat. Zlomená lýtková kost se dostala na správné místo. Jednoduše ji dáme do sádry a uděláme vám kovovou opěru, abyste mohl trochu chodit. Zůstanete radši zde, nebo půjdete s přáteli?“

„Půjdu s nimi.“

„Zítra ráno můžete jít.“

Naše díky neberou konce. Pan Bowen a lékař odcházejí a my trávíme zbytek dopoledne a část odpoledne s přítelem. A celí záříme, když se nazítří všichni shledáme v hotelu. Okno je dokořán a ventilátory jsou spuštěny, aby osvěžily vzduch. Navzájem si blahopřejeme, jak dobře vypadáme a jak nám sluší nové šaty. Když se rozhovor začal stáčet k minulosti, řekl jsem jim:

„Na minulost teď koukejme honem zapomenout a dívejme se na přítomnost a do budoucna. Kam pojedeme? Do Kolumbie? Do Panamy? Na Kostariku? Musíme se poradit s Bowenem, ve kterejch zemích máme šanci, že nás přijmou.“

Volám Bowena do kanceláře, není tam. Volám mu domů do San Fernanda. Ozvala se dcera. Po výměně milých slov mi řekla: „Pane Henri, kousek od hotelu na Fish Market jsou autobusy, které jedou do San Fernanda. Proč nepřijedete a nestrávíte odpoledne u nás? Přijeďte, čekám vás.“ A tak jsme všichni tři na cestě do San Fernanda. Clousiot je nádherný ve svém polovojenském úboru tabákově hnědé barvy.

Návrat do domu, který nás přijal s takovou laskavostí, nás všechny tři dojímá. Zdá se, že obě ženy naše dojetí chápou, protože řekly obě najednou: „Tak už jste zase zpátky doma, milí přátelé. Posaďte se, udělejte si pohodlí.“ A místo „pane“ nás oslovují křestními jmény: „Henri, podejte mi cukr, André (Maturette se jmenuje André), ještě pudink?“

Paní a slečno Bowenovy, doufám, že vám Bůh odplatil tolik dobra, které jste nám prokázaly, a že vaše ušlechtilé duše, které nás zahrnuly tolika něžnými radostmi, nezažijí za celý další život nic jiného než trvalé štěstí.

Diskutujeme s nimi a rozkládáme po stole mapu. Vzdálenosti jsou velké: tisíc dvě stě kilometrů k nejbližšímu kolumbijskému přístavu Santa Marta. Dva tisíce sto kilometrů do Panamy. Dva tisíce pět set na Kostariku. Master Bowen přichází: „Telefonoval jsem po všech konzulátech a mám dobrou zprávu: můžete se zastavit na několik dní v Curaçau a odpočinout si tam. Kolumbie nemá o uprchlících žádné předpisy. Pokud je konzulovi známo, ještě nikdy nepřijeli uprchlíci do Kolumbie přes moře. Do Panamy a jinam také ne.“

„Vím o jednom místě, kde byste byli v bezpečí,“ říká Margaret, dcera pana Bowena. „Ale je to hodně daleko, nejmíň tři tisíce kilometrů.“

„Kde je to?“ ptá se její otec.

„Britský Honduras. Guvernér je můj kmotr.“

Podíval jsem se na své přátele a říkám: „Směr Britský Honduras.“ Je to anglické dominium, které na jihu sousedí s republikou Honduras a na severu s Mexikem.

Celé odpoledne jsme za pomoci Margaret a její matky vytyčovali trasu. První etapa: Trinidad – Curaçao, tisíc kilometrů. Druhá etapa: z Curaçaa na kterýkoli ostrov po cestě. Třetí etapa: Britský Honduras.

Protože nikdo neví, co se může přihodit na moři, bylo rozhodnuto, že k potravinám, které nám dá policie, budeme mít ve zvláštní bedně konzervy: maso, zeleninu, marmeládu, ryby atd. Margaret nám říká, že pro Super Market Salvatori bude potěšením dát nám konzervy darem. „V případě, že by odmítli,“ dodává prostě, „vám je s maminkou koupíme.“

„Ne, slečno.“

„Mlčte, Henri.“

„Ale ne, to není možné, protože máme peníze a nebylo by od nás hezké využívat vaší dobroty, když si ty potraviny docela dobře můžeme koupit sami.“

Člun je v Port of Spain na vodě pod ochranou válečného námořnictva. Loučíme se a slibujeme, že příjdeme na návštěvu před velkým odjezdem. Každý večer chodíme nábožně do města v jedenáct hodin. Clousiot si pokaždé sedne na lavičku v nejfrekventovanějším parčíku a já s Maturettem mu střídavě děláme společnost. Jeden je s ním a druhý se zatím toulá po městě. Jsme tu už deset dní. Clousiot chodí bez valných obtíží díky železné podkově zapuštěné do sádry. Naučili jsme se jezdit do přístavu tramvají. Jezdíme tam často odpoledne a každý večer. V některých přístavních barech už nás znají a přijímají jako staré známé. Hlídkující policisté nás zdraví, všichni vědí, kdo jsme a odkud přicházíme. Nikdo nikdy neudělá na cokoli narážku. Ale všimli jsme si, že v barech, kde nás znají, nám počítají jídlo a pití laciněji než námořníkům. Totéž je s děvčaty. Obyčejně, když si přisednou ke stolu námořníků, důstojníků nebo turistů, pijí bez přestání a snaží se přinutit je, aby utratili co nejvíc. V barech, kde se tančí, netančí nikdy s někým, kdo jim předem nezaplatil několik sklenek. K nám se všechny chovají jinak. Sedají si k nám na dlouho a musíme naléhat, aby si daly nějaký drink. Když si dají říct, nedělají to proto, aby si daly svou proslulou skleničku, ale pivo nebo pravou whisky se sodou. To všechno nám dělá velkou radost, protože je to nepřímý způsob, jak nám říct, že znají naši situaci a jsou srdcem s námi.

Člun byl znovu natřen a tesaři ho zvýšili o deset centimetrů. Kýl spravili. Žádné žebro nebylo poškozeno, člun je v dokonalém stavu. Stěžeň nahradili jiným, větším, ale lehčím, než byl první, přední i zadní kosatku z pytlů od mouky dobrým plátnem okrové barvy. V Námořní plavbě mi jeden lodní kapitán dal busolu s větrnou růžicí (říkají ji tady kompas) a vysvětlil mi, jak s pomocí mapy stanovit přibližně polohu, kde se nacházíme. Směr cesty na Curaçao je stanoven na severozápad.

Lodní kapitán mi představil námořního důstojníka ze školní lodi Tarpon, který mě požádal, jestli bych laskavě nevyjel na našem člunu nazítří ráno kolem osmé hodiny a nejel se trochu projet ven z přístavu. Nechápu proč, ale slíbil jsem mu to. Nazítří jsem u Námořní plavby v určenou hodinu spolu s Maturettem. Jeden námořník vsedl do člunu spolu s námi a já jsem vyjel z přístavu s dobrým větrem v zádech. Dvě hodiny nato, když jsme se právě chystali vystřelit salvu, obvyklou při vjezdu do přístavu a při výjezdu, zamířila k nám válečná loď. Na palubě je nastoupeno mužstvo a důstojníci, všichni v bílém. Jedou kolem nás a křičí „Hurá“ otočí se a dvakrát vytáhnou a stáhnou vlajku. Je to oficiální pozdrav, jehož význam nechápu. Vracíme se k Námořní plavbě, kde už válečná loď kotví v přístavišti. My jsme se přivázali lanem k molu. Námořník nám pokynul, abychom ho následovali. Vystoupili jsme na palubu, kde nás velitel přijal nahoře na můstku. Uvítalo nás zahvízdání píšťalky, a když jsme byli představeni důstojníkům, vedou nás před žáky a poddůstojníky nastoupené v pozoru. Velitel jim řekl několik slov anglicky a dal jim rozchod. Jeden mladý důstojník mi vysvětlil, že velitel lodi právě řekl žákům, jakou úctu námořníků si zasluhujeme za to, že jsme na tak malém plavidle urazili takovou dráhu a že máme před sebou další a ještě nebezpečnější. Poděkovali jsme důstojníkovi za takovou poctu. Daroval nám tři voskované námořnické pláště, které se nám později velice hodily. Jsou to černé nepromokavé pláště na zip, opatřené kapucemi.

Dva dny před odjezdem k nám přišel Master Bowen a žádá nás jménem policejního superintendanta, abychom s sebou vzali tři vyhnance, kteří byli zatčeni před týdnem. Podle toho, co tvrdí, byli vysazeni na ostrov a jejich druhové odjeli do Venezuely. Nelíbí se mi to, ale zacházeli tu s námi s takovou noblesou, že nemohu odmítnout vzít ty lidi na palubu. Žádám, abych se na ně směl podívat, než dám odpověď. Přijel pro mne policejní vůz. Zavedli mě k superintendantovi, důstojníkovi s prýmky, který nás vyslýchal hned po příjezdu. Seržant Willy dělá tlumočníka.

„Jak se daří?“

„Děkuji, dobře.“

„Potřebovali bychom, abyste pro nás něco udělal.“

„Když to bude možné, s radostí.“

„Ve vězení jsou tři francouzští vyhnanci. Žili několik týdnů tajně na ostrově a tvrdí, že je jejich kamarádi opustili a ujeli. My se domníváme, že svůj člun potopili, ale všichni tři tvrdí, že neumějí řídit loď. Domníváme se, že je to od nich manévr, abychom jim člun opatřili. Musíme je poslat pryč: bylo by politováníhodné, kdybychomje museli vydat komisaři první francouzské lodi, která pojede kolem.“

„Pane superintendante, udělám všechno, co je v mých silách, ale nejdřív s nimi chci mluvit. Jistě chápete, že je nebezpečné vzít si na palubu tři neznámé lidi.“

„Chápu to. Willy, dejte rozkaz, ať vyvedou ty tři Francouze na dvůr.“

Chci je vidět sám a žádám seržanta, aby odešel.

„Vy jste vyhnanci?“

„Ne, jsme těžcí.“

„Proč jste řekli, že jste vyhnanci?“

„Mysleli jsme, že mají radši lidi, kteří spáchali menší delikty, než zločince. Teď vidíme, že jsme udělali chybu. A kdo jsi ty?“

„Těžkej.“

„Neznáme tě.“

„Jsem z posledního transportu, a vy?“

„Z transportu 1929.“

„A já z 1927,“ říká třetí.

„Poslouchejte: superintendant mě dal zavolat, abych vás vzal do našeho člunu, kde jsme už tři. Říká, že jestli na to nepřistoupím, bude nucen, protože nikdo z vás neumí řídit člun, odevzdat vás první francouzské lodi, která pojede kolem. Co na to říkáte?“

„Z našich soukromejch důvodů už nechceme znovu na moře. Mohli bysme se tvářit, jako že jedeme s váma, a ty bys nás vyložil na špici ostrova a pokračoval bys v útěku.“

„To nemůžu udělat.“

„Proč?“

„Protože nechci platit lumpárnou za vlídnost a pozornost, kterou nám věnovali.“

„Myslím, brácho, že před rostbífama mají přednost těžcí.“

„Proč?“

„Protože jsi sám těžkej.“

„Jo, ale těžcí jsou tak různí, že je možná větší rozdíl mezi váma a mnou než mezi mnou a rostbífama, záleží na tom, jak se na to člověk dívá.“

„Tak nás necháš dát francouzským úřadům?“

„Ne, ale taky vás nenechám vystoupit dřív než na Curaçau.“

„Nemám odvahu začít znovu,“ říká jeden.

„Víte co, pojďte se nejdřív podívat na člun. Možná ten, co jste s ním přijeli, byl špatnej.“

„Dobrá, zkusíme to,“ říkají druzí dva.

„Tak jo. Požádám superintendanta, aby vás pustil podívat se na člun.“

V doprovodu seržanta Willyho jdeme do přístavu. Zdá se, že když se všichni tři podívali na člun, mají větší důvěru.

DALŠÍ ODJEZD

Dva dny nato jsme vypluli – my a tři neznámí. Nevím, jak se to dověděla děvčata z barů, ale přišlo se jich rozloučit asi tucet, stejně jako rodina Bowenova a kapitán Armády spásy. Když mě jedna dívka políbila, řekla mi Margaret se smíchem: „Henri, to jste se tak rychle zasnoubil? To není seriózní!“

„Na shledanou všichni. Ne. Sbohem! Ale vězte všichni, že jste si v našich srdcích vydobyli veliké místo a nikdy na vás nezapomeneme.“

Ve čtyři hodiny odpoledne vyplouváme, vlečeni remorkérem. Rychle jsme vyjeli z přístavu. Neubránili jsme se nějaké té slze. Dívali jsme se do poslední chvíle na skupinu, která se s námi přišla rozloučit a mává velkými bílými šátky. Sotva je lano, které nás spojovalo s remorkérem, uvolněno, zahájili jsme s pořádně nadmutými plachtami útok na první z miliónů vln, které budeme muset zdolat, než dojedeme na místo určení.

***

Máme ve člunu dva nože. Jeden mám já, druhý Maturette.

Sekyra i tesák jsou vedle Clousiota. Víme určitě, že nikdo z ostatních není ozbrojen. Zařídili jsme to tak, aby z nás tří nespal po celou cestu nikdy víc než jeden. Kolem západu slunce nás přijela doprovodit školní loď – doprovázela nás asi půl hodiny. Pozdravila a odplula.

„Jak se jmenuješ?“

„Leblond.“

„Kterej transport?“

„27.“

„Trest?“

„Dvacet let.“

„A ty.“

„Kargueret. Transport 29, patnáct let, jsem Bretonec.“

„Jsi Bretonec a neumíš řídit člun?“

„Ne.“

„Já se jmenuju Dufils a jsem z Angers. Mám doživotí kvůli jednomu pitomýmu slovu u soudu. Nebejt toho, byl bych dostal nejvýš deset let. Transport 29.“

„Co to bylo za slovo?“

„Zkrátka, zabil jsem ženu žehličkou. Při přelíčení se mě zeptal jeden soudce, proč jsem ji uhodil žehličkou. Nevím proč, ale odpověděl jsem mu, že jsem ji zabil žehličkou proto, že byla zmačkaná. A kvůli té idiotské větě mě prej, jak říkal můj advokát, tak osolili.“

„Odkud jste utekli?“

„Z lesního pracovního tábora, z Kaskády, čtyřicet kilometrů od Svatýho Vavřince. Nebylo to tak těžký, měli jsme velkou volnost. Zdrhlo nás pět.“

„Jak to pět? A kde jsou ti dva?“ Rozpačité ticho. Clousiot říká:

„Hele, starej, tady jsou samí chlapi, a když jsme spolu, musíme to vědět. Mluv.“

„Všechno vám řeknu,“ říká Bretonec. „Uteklo nás skutečně pět, ale ti dva z Cannes, co tu nejsou, nám řekli, že jsou rybáři z pobřeží. Nezaplatili nic za útěk a tvrdili, že jejich práce na palubě má větší cenu než prachy. No, a po cestě jsme zjistili, že se ani jeden, ani druhej v řízení lodi vůbec nevyzná. Dvacetkrát jsme se málem utopili. Jeli jsme těsně při břehu, nejdřív podél holandský Guayany, potom podle anglický a nakonec na Trinidad. Mezi Georgetownem a Trinidadem jsem zabil toho, co říkal, že by moh bejt kapitánem. Ten chlap si zasloužil smrt, protože aby se svezl zadarmo, nalhal všem, že je zkušenej námořník. Ten druhej si myslel, že ho zabijeme taky, a když bylo špatný počasí, vykašlal se na kormidlo a skočil dobrovolně do moře. Jeli jsme dál, jak se dalo. Mockrát jsme nabrali do člunu vodu, nakonec se člun rozsekal o skálu a jako zázrakem jsme se zachránili. Slovo muže, že všechno, co jsem řekl, je čistá pravda.“

„Je to pravda,“ říkají druzí. „Stalo se to tak a všichni jsme se dohodli, že chlapa musíme zabít. Co na to říkáš, Motýlku?“

„Nevidím do toho, abych mohl soudit.“

„Ale,“ naléhá Bretonec, „co bys dělal na našem místě?“

„To by si člověk musel rozmyslet. Aby moh bejt spravedlivej, musel by tu chvíli zažít, jinak se nepozná, kde je pravda.“ Clousiot říká:

„Já bych ho zabil, protože to je lež, a taková lež mohla stát život všechny.“

„Dobrá, už o tom nemluvme. Ale jak tak koukám, zažili jste tolik strachu, že vás pořád ještě drží, a na moři jste jenom proto, že musíte. Je to pravda?“

„To jo,“ odpovídají všichni sborem.

„Tak tady nebude žádná panika, ať se stane, co chce. Nikdo nesmí v žádným případě dát svůj strach najevo. Kdo má strach, ať drží hubu. Tenhle člun – něco vydrží, to už se ukázalo. Máme teď větší náklad než předtím, zato je ale člun o deset centimetrů vyšší. To bohatě vyváží přetížení.“

Kouříme, pijeme kávu. Najedli jsme se dobře před odjezdem a rozhodli jsme se, že budeme jíst až zítra ráno.

Je 9. prosince 1933. Před dvaačtyřiceti dny začal útěk ze zamřížovaného sálu nemocnice ve Svatém Vavřinci. Sdělil nám to Clousiot, písař expedice. Mám o tři vzácné věci víc než na začátku: vodotěsné hodinky, které jsem si koupil na Trinidadu, pravý kompas v dvojité závěsné skříňce, velice přesný, s větrnou růžicí, a černé celuloidové brýle. Clousiot a Maturette mají každý čepici.

Tři dny uběhly bez zvláštních událostí, snad s výjimkou dvou případů, kdy jsme narazili na hejno delfínů. Poléval nás z nich studený pot, protože skupinka osmi delfínů si začala s člunem hrát. Nejdřív ho podplavávali po celé délce a vynořovali se přesně před ním. Několikrát jsme se některého z nich dotkli. Ale co nám zatopilo nejhůř, byla tahle hra: tři delfíni v trojúhelníku, jeden vpředu a dva po stranách, míří šílenou rychlostí přímo proti nám. V okamžiku, kdy jsou už doslova na nás, se ponoří a vzápětí se vynoří po pravé a po levé straně člunu. Přestože je silný vítr a plujeme na plné plachty, jsou rychlejší než my. Ta hra trvá hodiny, je to přízračné. Sebemenší chybička vjejich počtech a převrátí nás! Tři noví neřekli nic, ale stálo za to vidět jejich strachy pokřivené huby.

Čtvrtý den se rozpoutala uprostřed noci příšerná bouře. Opravdu něco úděsného. Nejhorší bylo, že vlny nešly jedním směrem. Často se srážely jedna s druhou. Některé byly hluboké, druhé krátké, čert aby se v tom vyznal. Nikdo ani nehlesl kromě Clousiota, který na mne čas od času houkl: „Do toho, brácho! Dostaneš ji jako všechny ostatní!“ nebo „Bacha na tamhletu vzadu!“ Vzácný úkaz – občas přicházely vlny zešikma, řvaly a byly plné pěny. Odhadoval jsem jejich rychlost a předem jsem dobře předvídal úhel útoku. Jenže proti veškeré logice se najednou přihnala vlna a praštila do úplně zdviženého zadku lodi. Mnohokrát se tyhle vlny roztříštily o má záda a velká část vody pak zůstala přirozeně ve člunu. Pět mužů, v ruce kastroly a plechovky, ji bez přestání vylévalo. Přes to všechno jsem nikdy nenabral víc než čtvrtinu člunu, takže jsme nikdy neriskovali, že se potopíme kolmo dolů. Tenhle tartas trval celou polovinu noci, skoro sedm hodin. Kvůli dešti jsme neviděli slunce, ukázalo se až v osm hodin ráno.

Když se bouře utišila, pozdravili všichni, včetně mne, s radostí to nové slunce začínajícího dne, které metalo všechny své třpyty. Teď především kávu! Vařící káva Nestlé s mlékem, námořnické placky, tvrdé jako kámen, ale stačí je rozmočit v kávě a chutnají báječně. Noční zápas s bouří mě úplně vyčerpal. Nemohu už dál, a přesto, že je ještě silný vítr a vlny vysoké a neukázněné, poprosil jsem Maturetta, aby mě na chvíli zastoupil. Chce se mi spát. Ale neuteklo ani deset minut od chvíle, co jsem ulehl, když se Maturette dal zaskočit vlnou z boku a nabral vody do tří čtvrtin člunu. Všechno plave: krabice, sporák, deky… Jdu ke kormidlu, po pás ve vodě, a mám právě tak čas se ho chopit, abych se vyhnul roztříštěné vlně, která letí rovnou na nás. Jediným otočením kormidla jsem nastavil vlně záď, takže nemohla vniknout do člunu, a vrhla nás do vzdálenosti deseti metrů od místa nárazu.

Všichni vylévají vodu. Velký hrnec, kterým nabírá Maturette, odčerpává deset litrů najednou. Nikdo se nestará o rozházené věci, všichni mají jedinou myšlenku: co nejrychleji vybrat vodu, vybrat vodu, která tak zatěžkává člun a znemožňuje mu, aby se bránil vlnám. Musím uznat, že tři nováčci se chovají dobře. Bretonec viděl, jak mu voda unáší jeho bednu, sám se bez váhání rozhodl, aby člunu ulehčil, vytáhnout soudek s vodou. Hodil ho bez řečí přes palubu. Za dvě hodiny bylo všechno suché. Přišli jsme však o deky, primus, sporáček, pytle s dřevěným uhlím, demižón s benzínem a o soudek vody – o ten dobrovolně.

V poledne, když jsem si chtěl natáhnout kalhoty, jsem si všiml, že můj malý kufřík také odnesla vlna, stejně jako dva ze tří nepromokavých plášťů. Úplně na dně člunu jsme našli dvě láhve rumu. Všechen tabák je ztracen nebo zmáčen, listy zmizely i s vodotěsnou krabičkou z pocínovaného plechu. Říkám:

„Chlapci, nejdřív lok rumu, pořádnou dávku, a potom otevřete rezervní bednu, ať víme, s čím můžeme počítat. Jsou tu ovocný šťávy, príma. S pitím se musíme uskrovnit. Máme krabice sušenek. Vysypte sušenky a udělejte ze škatulí plotnu. Konzervy dáme na dno a bednu rozštípeme a spálíme. Všichni jsme měli strach, ale nebezpečí je za námi. Všichni se musíme sebrat a držet basu. Od týhle chvíle nesmí nikdo říct: mám žízeň, mám hlad a nikdo nesmí říct, mám chuť si dát šluka. Jste pro.“

Všichni se chovali dobře. Prozřetelnost nám utišila vítr a tím nám umožnila uvařit si polévku z hovězí konzervy. Každý dostal plnou misku a namáčí si v polévce placky. Dostali jsme tak do žaludku pořádný teplý základ, který vystačí do zítřka. Pro každého jsme udělali trošičku zeleného čaje. V nedotčené bedně jsme našli kartón cigaret. Jsou to malé balíčky po osmi cigaretách, je jich tam čtyřiadvacet. Pět ostatních rozhodlo, že kouřit mám jenom já, aby mi pomohli zůstat v bdělém stavu, a aby to nikomu nepřišlo líto, Clousiot odmítl připalovat mi cigarety a dal mi zápalky. Díky tomuto pochopení mezi námi nevznikl žádný nepříjemný konflikt.

Od našeho odjezdu uběhlo už šest dní a já jsem si ještě nemohl jít lehnout. Protože dnes je moře jako olej, spím a spím asi pět hodin jako dudek. Když jsem se probudil, bylo deset hodin. Stále ještě bezvětří. Pojedli bezemne a pro mně připravili jaký si druh výtečné polenty z kukuřičné mouky, samozřejmě z konzervy. Čaj je skoro studený, ale to nic. Kouřím a čekám, až se větru uráčí začít foukat.

Je nádherná noc plná hvězd. Polárka vydává všechen svůj třpyt a jenom Jižní kříž září víc než ona. Je zřetelně vidět Velký a Malý vůz. Ani jediný mrak a úplněk už je hodně vysoko na nebi. Bretonec se třese zimou. Ztratil pulovr a má na sobě košili s krátkými rukávy. Půjčil jsem mu nepromokavý voskovaný plášť. Pustili jsme se do křížku se sedmým dnem.

„Chlapi, nemůžeme už být daleko od Curaçaa. Mám dojem, že jsem to vzal moc na sever. Pojedu teď přímo na západ, nesmíme minout Holandský Antily. Teď když už nemáme sladkou vodu a když jsme přišli o všechno jídlo kromě rezervy, byl by to malér.“

„My ti věříme, Motýlku,“ říká Bretonec.

„My ti věříme,“ opakují sborem všichni ostatní. „Dělej, co myslíš.“

„Děkuju.“

Myslím, že to, co jsem navrhl, je nejlepší řešení. Čekali jsme na vítr celou noc a teprve kolem čtvrté hodiny ráno nám čiperný větřík dovolil vyrazit dál.

Větřík ráno zesílil a trvá už víc než šestatřicet hodin. Je dost silný, aby člun jel slušnou rychlostí, ale vlny jsou přitom tak malé, že nemohou kocábku poškodit.

CURAÇAO

Rackové. Nejdřív křik, protože je noc, a potom ptáci sami. Krouží kolem člunu. Jeden si sedl na stěžeň, uletěl a zase se vrátil. Tenhle kolotoč trvá přes tři hodiny, až do rozednění, které přichází se zářícím sluncem. Na obzoru nic, co by napovídalo, že země je blízko. Tak kde se tady, k čertu, berou ti rackové? Celý den pátrají naše oči marně. Ani nejmenší příznak, že by se blížila země. Sotva zapadlo slunce, vzešel měsíc v úplňku. Ta tropická luna září tak, že mi odražené paprsky dělají potíže, bolí mě z nich oči. Nemám už černé brýle. Vzala je ta zatracená vlna, stejně jako všechny čepice. Kolem osmé hodiny navečer jsme zpozorovali ve veliké dálce toho měsíčního dne na obzoru černou čáru.

„To je určitě země!“ řekl jsem první.

„No jo, už je to tak.“

Zkrátka, všichni shodně říkají, že vidí tmavou čáru, což by měla být země. Celý zbytek noci stojím předkloněn ve směru toho stínu, který se postupně začíná rýsovat čím dál zřetelněji. Blížíme se ke břehu. Hnáni silným větrem pod nebem bez mraků a vysokými, ale ukázněnými vlnami, pádíme k té černé hmotě. Nevyčnívá příliš nad hladinu a z ničeho se nedá poznat, jaký je břeh, zda jsou to strmé skály nebo pláž. Měsíc, který se právě chystá zapadnout na druhé straně této země, dělá stín, který mi brání cokoli rozeznat, leda snad ve stejné výšce s vodou pruh světla, nejdřív jednolitý a potom rozkouskovaný. Jedu blíž a blíž a potom, asi kilometr od břehu, shazuji kotvu. Vítr je silný. Člun se otočil kolem vlastní osy a natočil se proti vlně, která ho, pokaždé když znovu přijde, celý zdvihne. Je to hrozná houpačka, a tudíž je to velice nepříjemné. Plachty jsou přirozeně staženy a svinuty. Byli bychom mohli čekat až do svítání v té nepohodlné, ale jisté poloze, naneštěstí se kotva náhle uvolnila. Má-li se loď zvládnout, musí být v pohybu, jinak ji nelze řídit. Vytáhli jsme přední i zadní kosatku, ale divná věc, kotva nějak ne a ne se zachytit. Kamarádi vytáhli lano na palubu. Kotva na něm nebyla, ztratili jsme ji. Přes všechno mé úsilí nás vlny zahánějí tak nebezpečně ke skalám, že jsem se rozhodl vytáhnout plachtu a rozjet se proti břehu dobrovolně, vzít to silou. Manévr se podařil tak dobře, že najednou trčíme mezi skalami a člun je vejpůl. Nikdo nekřičí „zachraň se, kdo můžeš“, ale když se přihnala další vlna, všichni jsme se do ní vrhli. Vlna nás koulí a tluče, ale jsme naživu. Jedině Clousiotovi s jeho nohou v sádře ublížily vlny víc než nám. Má obě paže, obličej a ruce zakrvácené, plné odřenin. Ostatní mají pár zranění na kolenou, rukou a kotnících. Mně krvácí jedno ucho, které drhlo příliš tvrdě o skálu.

Ale ať je tomu jakkoli, jsme všichni živí, mimo dosah vln, na suché zemi. Když se rozednilo, sebrali jsme nepromokavý plášť a já se vracím ke člunu, který se začíná rozpadávat. Podařilo se mi vytrhnout kompas, přibitý k zadní lavici. Nikdo tady ani v okolí. Díváme se na místa, kde jsme viděli ta záhadná světla. Je to řada lamp, které, jak jsme se dověděli později, označují rybářům, že místa jsou nebezpečná. Zamířili jsme pěšky do vnitrozemí. Nikde nic, jen kaktusy, obrovské kaktusy a osli. Došli jsme ke studni. Jsme velmi unaveni, protože jsme vždycky dva a dva museli po řadě nést Clousiota na rukou, spojených v „židličku“. Kolem studny samé vysušené kostry oslů a koz. Studna je suchá. Křídla mlýna, s jejichž pomocí se z ní kdysi čerpala voda, se točí naprázdno. Ani živáčka, jenom osli a kozy.

Pokračujeme v chůzi až k malému domku, jehož otevřené dveře nás zvou dál. Na kamnech leží plátěný pytlík, zdrhnutý provázkem. Vzal jsem ho a otvírám ho. Provázek se při otvírání přetrhl. Pytlík je plný florénů, holandských mincí. Jsme tedy na holandském území: Bonaire, Curaçao a nebo Aruba. Položili jsme pytlík tam, kde byl, aniž jsme se něčeho dotkli. Našli jsme vodu a po pořádku jsme vypili každý jednu sběračku. Nikdo v domě ani v okolí. Odcházíme a jdeme dál, velmi pomalu kvůli Clousiotovi, když vtom nám zahradí cestu stará fordka.

„Jste Francouzi?“

„Ano, pane.“

„Ztroskotali jste?“

„Ano.“

„Utopil se někdo?“

„Ne.“

„Odkud přicházíte?“

„Z Trinidadu.“

„A kde jste byli předtím?“

„Ve Francouzský Guayaně.“

„Trestanci, nebo vyhnanci?“

„Trestanci.“

„Já jsem doktor Naal, majitel tady toho kusu půdy, poloostrova přilepeného ke Curaçau. Jmenuje se ostrov Oslů. Žijí tu osli a kozy. Živí se kaktusy, plnými dlouhých bodlin. Ty bodliny pokřtil lid ‚Slečny z Curaçaa‘.“

Říkám:

„To není moc lichotivé pro skutečné slečny z Curaçaa.“

Tlustý a velký pán se hlučně směje. Udýchaná fordka začala funět, dýchavičně zakašlala a zastavila se sama od sebe. Ukazuji na stáda oslů a říkám: „Kdyby vůz nemohl dál, mohli bychom se nechat klidně táhnout.“

„Mám v kufru něco jako postroj, ale to se musí nejdřív jeden nebo dva chytit a postroj jim navléknout. A to není tak snadné.“ Tlusťoch nadzvedl kapotu a hned vidí, že příliš prudký náraz rozpojil drát, který vede ke svíčkám. Než nasedl znovu do vozu, rozhlédl se na všechny strany. Vypadá znepokojeně. Znovu se rozjíždíme, a když jsme urazili kus cesty po rozbrázděných cestách, vystupujeme, protože jsme dojeli ke spuštěným bílým šraňkům. Za závorami je bílý domeček. Lékař mluví holandsky s velmi světlým a čistým černochem, který každou chvilku říká: „Ja, master, ja, master.“ Potom nám řekl: „Nařídil jsem tomu muži, aby vám dal napít, kdybyste měli žízeň, a aby vám dělal společnost, než se vrátím. Račte vystoupit.“ Vystoupili jsme a usadili jsme se ve stínu na trávě. Fordka zabafala a je pryč. Urazila sotva padesát metrů a černoch už nám říká papiamentem, holandským antilským dialektem sestaveným z anglických, holandských, francouzských a španělských slov, že jeho pán, doktor Naal, jel pro policii, protože z nás má strach. Řekl mu, aby dal na sebe pozor, protože jsme prý uprchlí zloději. Uvařil velice řidkou kávu, která nám v tom horku přišla opravdu vhod. Čekali jsme víc než hodinu, když vtom přijel kamión, který se podobá policejnímu antonu, a v něm šest policistů, oblečených na německý způsob, a další vůz se sklápěcí střechou. Šofér je v policejní uniformě. Uvnitř tři páni, z nichž jeden je doktor Naal, který sedí vzadu.

Vystoupili z vozu a nejmenší z nich, s příliš čerstvě oholenou hlavou faráře, nám říká:

„Jsem šéf policie ostrova Curaçaa. Z moci tohoto úřadu jsem nucen vás zatknout. Dopustili jste se nějakého trestného činu od okamžiku, kdy jste vstoupili na ostrov? Jaký to byl čin? A kdo ho spáchal?“

„Pane, jsme uprchlí trestanci. Připluli jsme z Trinidadu a náš člun se rozbil o vaše skály teprve před několika hodinami. Jsem kapitán téhle skupinky a mohu vás ujistit, že nikdo z nás se nedopustil sebemenšího trestného činu.“

Komisař se obrátil k tlustému doktorovi Naalovi a mluví s ním holandsky. Diskutují spolu, když vtom přijede nějaký chlapík na kole. Mluví rychle a hlučně, obrací se hned na doktora, hned na komisaře.

„Pane Naale, proč jste řekl komisaři, že jsme zloději?“

„Protože tady ten muž mi přišel říct, dřív než jsem se s vámi setkal, že byl schován za kaktusem a viděl vás, jak vstupujete do domu a vycházíte z něho. Je to můj zaměstnanec a má na starosti osly.“

„A protože jsme vstoupili do domu, jsme zloději? Co říkáte, je nesmysl, pane. Napili jsme se jenom vody. Podle vás je to krádež?“

„A co ten váček s florény?“

„Ten jsem skutečně otevřel, a dokonce jsem při tom přetrhl provázek. Neudělal jsem vůbec nic jiného, než že jsem se podíval, co je to za peníze, abych se dověděl, do které země jsme přijeli. Peníze i váček jsem zase úzkostlivě položil na totéž místo, kde ležely, na plotnu kamen.“

Komisař se mi podíval do očí, prudce se otočil k muži s kolem a něco mu velice příkře říká. Doktor Naal udělal gesto a chce něco říct. Komisař nařidil muži, aby nasedl do jeho vozu vedle šoféra, nastoupil také i s oběma policisty a odjel. Naal a další muž, který přijel s ním, zůstali s námi.

„Musím vám vysvětlit, oč jde. Ten muž mi řekl, že váček zmizel. Než vás komisař dal prohledat, vyslýchal toho člověka – předpokládal, že lže. Jestli jste nevinní, je mi to velmi nepříjemné, ale já za to nemohu.“

Neuběhlo ani čtvrt hodiny, když se vůz vrátil, a komisař mi říká: „Mluvil jste pravdu, ten chlap je nestydatý lhář. Bude potrestán, protože vás chtěl vážně poškodit.“ Mezi tím naložili chlapa do zeleného antona, pět ostatních nastoupilo taky a já se chystám za nimi. Vtom mě komisař zadržel a říká: „Sedněte si do mého vozu vedle šoféra.“ Vyjeli jsme dřív než kamión a rychle jsme ho ztratili z dohledu. Vjeli jsme na dobře asfaltované silnice a zanedlouho jsme dojeli do města. Má holandské domy a holandský styl. Všechno je velice čisté a většina lidí jezdí na kolech. Stovky lidí na dvou kolech tak jezdí po městě sem a tam. Vešli jsme do úřadovny policejního komisařství. Z velké kanceláře, kde je několik policejních důstojníků v bílém, z nichž každý má svou psací soupravu, jsme vešli do další místnosti s klimatizačním zařízením. Je tam chládek. V lenošce sedí velký silný muž, asi čtyřicátník. Po úvodních větách řekl komisař francouzsky:

„Představuji vám náčelníka policie v Curaçau. Pane veliteli, tento muž je Francouz a je vedoucím skupiny šesti mužů, které jsme zatkli.“

„Dobře, komisaři. Buďte vítáni v Curaçau jako trosečníci. Vaše křestní jméno?“

„Henri.“

„Dobrá, Henri. Zažili jste nepříjemnou aféru s váčkem peněz. Ale ta mluví zároveň ve váš prospěch, protože svědčí bez nejmenší pochyby o tom, že jste poctivý člověk. Přidělím vám hodně světlou místnost s lůžkem, abyste si odpočal. Postoupíme váš případ guvernérovi, který učiní další opatření. Já a komisař budeme intervenovat ve váš prospěch.“ Podal mi ruku a odcházíme. Na dvoře se mi doktor Naal omlouvá a slibuje, že za nás bude intervenovat. Dvě hodiny nato jsme všichni zavřeni ve velikánské obdélníkové místnosti s dvanácti postelemi, dlouhým dřevěným stolem a s lavicemi uprostřed. Vytáhli jsme trinidadské dolary a požádali přes zamřížované okno jednoho policistu, aby nám koupil tabák, papírky a sirky. Nevzal si peníze a my nerozumíme, co odpověděl.

„Tenhle černoch, ten vypadá, že to moc žere. Ještě ten tabák nemáme?“ Zaklepal jsem na dveře, které se okamžitě otevřely. Drobný chlapík, nějaký indočínský míšenec v šedém vězeňském úboru a s číslem na prsou, aby nevznikl omyl, nám říká: „Peníze, cigarety.“ – „Ne. Tabák, sirky a papírky.“ Za pár minut se vrátil zpátky. Přinesl všechno, co jsme chtěli, a navíc velký kouřící hrnec čokolády nebo kakaa. Každý vypil velký hrnek.

Odpoledne pro mne přišli. Jdu znovu do kanceláře náčelníka policie.

„Guvernér mi dal příkaz, abych vás nechal volně se pohybovat po dvoře vězení. Řekněte svým kamarádům, ať se nepokoušejí uprchnout, mělo by to těžké následky pro všechny. Vy, jako kapitán, můžete do města každý den dopoledne na dvě hodiny od desíti a každé odpoledne od tří hodin do pěti. Máte peníze?“

„Mám. Anglické a francouzské.“

„Při vycházkách vás bude policista doprovázet, kam budete chtít.“

„Co s námi uděláte?“

„Myslím, že se pokusíme nalodit vás po jednom na tankové lodi různých národností. Curaçao má jednu z největších rafinérii na světě, zpracovává se v ní nafta z Venezuely a každý den sem přijíždí dvacet až pětadvacet tankových lodí ze všech zemí. Což by pro vás bylo ideální řešení, protože byste se dostali do příslušných států bez jakýchkoli problémů.“

„Do kterých zemí například? Panama, Kostarika, Guatemala, Nikaragua, Mexiko, Kanada, Kuba, USA a země, kde platí anglické zákony?“

„Vyloučeno, stejně tak jako Evropa. Buďte klidní, mějte důvěru a nechte nás pracovat. Pomůžeme vám vsunout nohu do třmene na cestu do nového života.“

„Díky, veliteli.“

Vypravuji to všechno slovo od slova přátelům. Clousiot, největší rošťák z bandy, mi říká:

„Co ty na to, Motýlku?“

„Ještě nevím, obávám se, jestli to nejsou jenom řečičky, abychom sekali dobrotu a neutekli.“

„Já se bojím, že máš pravdu,“ říká. Bretonec na ten zázračný plán věří. Mládenec s žehličkou jásá a říká: „Konečně žádnej člun, žádný dobrodružství, člověk má alespoň jistotu. Každej přijede na velký tankový lodi do nějaký země a usadí se úředně v nějakým Zapadákově.“ Leroux je téhož názoru. „Co ty, Maturette?“ A ten devatenáctiletý kluk, ten malý paďourek, z kterého se náhodou stal „těžkej“ v trestanecké kolonii, ten chlapec s rysy jemnějšími, než má žena, říká tichým hlasem:

„Snad si nemyslíte, že ti policajti, ti burani, nám každýmu vystaví padělaný nebo falešný průkazy? Tomu já nevěřím. V nejlepším případě by mohli přivřít oči a nechají nás jednoho po druhým tajně nalodit na palubu tankový lodi, nic víc. A když to udělají, tak proto, aby se nás zbavili a neměli s námi opletačky. To je můj názor. Já na to nevěřím.“

Chodím ven jen velmi zřídka, na chvíli dopoledne, něco koupit. Jsme tu už měsíc a pořád nic nového. Začínáme být nervózní. Jednou odpoledne jsme uviděli tři kněze obklopené policisty, jak navštěvují po řadě větší i menší cely. Zastavili se nadlouho ve vedlejší cele, kde je černoch obviněný ze znásilnění. Předpokládáme, že přijdou i k nám, jdeme proto všichni dovnitř a každý si sedne na svou postel. Skutečně, vstupují všichni tři v doprovodu doktora Naala, velitele policie a další šarže v bílé uniformě, nejspíš námořního důstojníka.

„Pánové, zde jsou ti Francouzi,“ říká francouzsky náčelník policie. „Jejich chování je vzorné.“

„Blahopřeji vám, mé dítky. Posaďme se na lavice kolem stolu, bude se nám líp povídat.“ Všichni, včetně biskupova doprovodu, se posadili. Někdo přinesl stoličku, která stála přede dveřmi na dvoře, a biskupa posadili na konec stolu, takže má všechny na očích.

„Francouzi jsou skoro všichni katolíci. Kdo z vás není?“ Nikdo nezdvihl ruku. Já si myslím, že farář v Conciergerie mě skoro pokřtil a že se mohu také pokládat za katolíka.

„Přátelé, já jsem francouzského původu. Jmenuji se Irénée de Bruyne. Moji předkové byli protestanti, hugenoti, kteří uprchli do Holandska, když je Kateřina Medicejská k smrti pronásledovala. Pocházím tedy z francouzské krve a jsem biskupem v Curaçau, ve městě, kde je víc protestantů než katolíků, ale kde katolíci jsou upřímní a horliví věřící. Jaká je vaše situace?“

„Čekáme, až budeme jeden po druhém naloděni na tankové lodi.“

„Kolik už vás tak odjelo?“

„Ještě nikdo.“

„Hm. Co na to říkáte, náčelníku? Odpovězte mi, prosím vás, francouzsky, mluvíte přece francouzsky tak dobře.“

„Milosti, guvernér chtěl těm lidem opravdu upřímně pomoci tímto způsobem. Ale musím říct, také upřímně, že až do dnešního dne ani jediný kapitán nechtěl žádného z nich přijmout hlavně proto, že nemají pasy.“

„Tím by se mělo právě začít. Nemůže guvernér vystavit každému mimořádný pas?“

„Nevím, o ničem takovém se mi nikdy nezmínil.“

„Pozítří budu za vás sloužit mši. Přijdete se zítra odpoledne vyzpovídat? Vyzpovídám vás osobně, aby vám dobrý Bůh odpustil vaše hříchy. Pošlete mi je do katedrály ve tři odpoledne, je to možné?“

„Ano.“

„Byl bych rád, kdyby přijeli v taxíku nebo v soukromém voze.“

„Doprovodím je sám, Milosti,“ říká doktor Naal.

„Děkuji, synu. Mé dítky, neslibuji vám nic. Mohu vám říct z čistého srdce jen to, že se budu od této chvíle snažit udělat pro vás všechno, co je v mých silách.“ Doktor Naal políbil jeho prsten. Bretonec to udělal po něm. Dotkli jsme se také lehce rty prstenu a doprovodili jsme biskupa až k jeho vozu, zaparkovanému na dvoře.

Nazítří se všichni zpovídáme u biskupa. Já jsem poslední.

„Tak, synu, začni nejdřív nejtěžším hříchem.“

„Otče, nejdřív vám musím říct, že nejsem pokřtěn, ale jeden vězeňský kněz ve francouzské věznici mi řekl, že ať jsme pokřtěni nebo ne, všichni jsme dítka boží.“

„Měl pravdu. Pojďme ven ze zpovědnice a všechno mi povíš.“

Vypravuji mu podrobně svůj život. Ten kníže církve mě poslouchá dlouho, trpělivě, velmi pozorně, ani jednou mě nepřerušil. Vzal mé ruce do svých a často se mi dívá do očí. Někdy, ve chvíli, kdy se mi k něčemu těžko přiznává, sklopí oči, aby mi pomohl. Ten šedesátiletý kněz má oči a tvář tak čistou, že z něho vyzařuje něco dětského. Jeho čirá duše, určitě plná nekonečné dobroty, se zračí v každém jeho ryse a světlý pohled šedých očí do mne vchází jako balzám do rány. Tiše, velice tiše, mé ruce stále ve svých mluví ke mně tak laskavě, že je to skoro šepot: „Bůh někdy ukládá svým dětem, aby snášely lidskou zlobu, aby ten, koho si zvolil za oběť, vyšel z té zkoušky silnější a šlechetnější, než byl kdy předtím. Vidíš, synu, kdybys nebyl musel podstoupit tu kalvárii, nikdy bys nemohl pozvednout tak vysoko a přiblížit se tak mocně k boží pravdě. Řekl bych to přesněji: lidé, systémy a soukolí toho strašlivého stroje, který tě rozdrtil, bytosti v samém základě špatné, které tě všelijak mučily a poškozovaly, ti prokázaly největší službu, kterou mohly prokázat. Vyburcovaly v tobě nového člověka, lepšího, než byl ten předtím, a jestliže máš dnes smysl pro čest, dobrotu, útrpnost a energii, nezbytnou k tomu, abys překonal všechny překážky a stal se někým vyšším, vděčíš za to jim. Ty myšlenky na pomstu, touha potrestat každého podle toho, jak ti ublížil, nemají místo v člověku, jako jsi ty. Ty musíš lidi zachraňovat, a ne žít, abys páchal zlo, i kdyby sis myslel, že je to spravedlivé. Bůh byl k tobě šlechetný, když ti řekl: ‚Pomoz si, a já ti pomohu.‘ Pomohl ti ve všem, a dokonce ti umožnil zachránit jiné lidi a otevřít jim cestu ke svobodě. Hlavně si nemysli, že všechny hříchy, které jsi spáchal, jsou tak těžké. Je mnoho lidí ve významném společenském postavení, kteří se provinili mnohem horšími činy než ty. Jenže oni neměli příležitost být potrestáni podle zákonů lidské spravedlnosti a pozdvihnout se, jako jsi to dokázal ty.“

„Děkuji, otče. Prokázal jste mi obrovské dobrodiní na celý život. Nikdy na to nezapomenu.“ A políbil jsem mu ruce.

„Zase teď odjedeš, synu, a budeš stát tváří v tvář dalším nebezpečenstvím. Chtěl bych tě před odjezdem pokřtít. Co tomu říkáš?“

„Otče, nechte mě zatím tak, jak jsem. Tatínek mě vychoval bez náboženství. Má zlaté srdce. Když mi umřela maminka, chtěl mě milovat ještě víc než předtím a nacházel pro mne mateřská gesta, slova a pozornosti. Zdá se mi, že kdybych se nechal pokřtít, spáchal bych naněm jakousi zradu. Dejte mi čas být úplně svobodný, nalézt znovu sám sebe a normální způsob života, abych ho mohl požádat, až mu budu psát, jestli smím, aniž bych mu ublížil, opustit jeho filozofii a dát se pokřtít.“

„Rozumím ti, synu, a jsem si jist, že Bůh je s tebou. Žehnám ti a prosím Boha, aby ti pomáhal.“

***

„Jeho Milost Irénée de Bruyne vypodobnil v tom kázání sám sebe od hlavy až k patě,“ řekl mi doktor Naal.

„Jistě, pane doktore. A co vy teď míníte podniknout?“

„Požádám guvernéra, aby dal celníkům příkaz, aby mi dali přednost při prvním odprodeji lodí zabavených pašerákům. Půjdete se mnou, řeknete mi svůj názor a vyberete si loď, která vám bude vyhovovat. Všechno ostatní, potraviny a šaty, to už bude jednoduché.“

Od biskupova kázání máme pořád návštěvy, hlavně k šesté hodině večer. Lidé nás chtějí poznat. Usedají na lavice kolem stolu. Každý něco přinese, položí to na některou postel a nechá to tam ležet, aniž řekl: přinesl jsem vám to a to. Kolem druhé hodiny odpoledne přicházejí vždycky sestřičky chudých v doprovodu své představené, která mluví velmi dobře francouzsky. Mají košík vždycky plný dobrot, které samy ukuchtily. Představená je velmi mladá, sotva čtyřicátnice. Není jí vidět vlasy, má je schované v bílém čepečku, ale má modré oči a světlé řasy. Je z významné holandské rodiny (informace od doktora Naala) a napsala do Holandska, aby se našel jiný způsob než nás znovu poslat na moře. Trávíme spolu pěkné chvíle. Přiměla mě, abych jí vypravoval náš útěk. Někdy mě prosí, abych vypravoval přímo sestřičkám, které umějí francouzsky. A pokaždé když zapomenu na nějakou podrobnost, volá mě vlídně k pořádku: „Henri, ne tak rychle. Přeskočil jste tu historku s kohoutem hocco… Proč jste dnes vynechal mravence? Mravenci jsou přece velice důležití, protože kvůli nim vás zaskočil Bretonec s maskou!“ Vyprávím to všechno, protože to byly tak sladké chvíle, tak zcela opačné než vše, co jsme žili, že přinich nebeské světlo neskutečně ozařovalo tu cestu zhouby a zatracení, která pomalu mizí.

Viděl jsem loď. Je to nádherná loď, osm metrů dlouhá, s fortelným kýlem, hodně vysokým stěžněm a obrovskými plachtami.

Je opravdu postavená pro pašerácké expedice. Má kompletní vybavení, ale teď je samá celní pečeť. Při dražbě začal nějaký pán s šesti tisíci florénů, což je asi tisíc dolarů. Zkrátka, dostali jsme ji za šest tisíc a jeden florén po několika slovech, která doktor Naal pošeptal tomu pánovi.

Za pět dní jsme připraveni. Ta loď s půlpalubou, nově natřená, nacpaná potravinami, dobře srovnanými v podpalubí, je zkrátka královský dar. Šest kufrů, pro každého jeden, s novými šaty, botami a ostatní garderobou, bylo srovnáno do nepromokavého plátna a potom umístěno do podpalubí.

VĚZENÍ V RIO HACHA

Za svítání vyjíždíme. Doktor a sestřičky se s námi přišli rozloučit. Odrazili jsme snadno od břehu, vítr se do nás okamžitě opřel a plujeme normálně. Vychází zářivé slunce, čeká nás den bez mimořádných událostí. Hned jsem si všiml, že člun má příliš mnoho plachet a není dostatečně zatížen. Umínil jsem si, že budu opatrný. Uháníme nejvyšší možnou rychlostí. Tenhle člun je, pokud jde o rychlost, plnokrevník, ale je náladový a popudlivý. Mířím přímo na západ. Dohodli jsme se, že na kolumbijském břehu vysadíme tajně tři muže, kteří se k nám připojili v Trinidadu. Nechtějí ani slyšet o dlouhé plavbě. Říkají, že ve mne mají důvěru, ale že už nevěří počasí. Skutečně, podle meteorologických bulletinů a podle novin, které jsme četli ve vězení, se očekává špatné počasí a dokonce uragány.

Přiznávám jim to právo a je ujednáno, že je tajně vysadím na jednom pustém a neobydleném poloostrově, který se jmenuje Guajira. A my tři pojedeme dál na Britský Honduras. Počasí je výtečné a hvězdná noc, která přišla po tom dni plném slunce, nám silným světlem zářícího půlměsíce usnadňuje plánované vylodění. Plujeme přímo ke kolumbijskému břehu. Hodil jsem kotvu a teď krůček za krůčkem sondujeme, jestli mohou ze člunu ven. Naneštěstí je voda velice hluboká a musíme se nebezpečně přiblížit ke skalnatému břehu, aby se nám podařilo najít místo, kde voda není hlubší než metr padesát. Stiskli jsme si ruce, každý z nich sestoupil, nahmatal nohama dno a potom vykročil ke břehu se zavazadlem nad hlavou. Sledujeme je se zájmem i s trochou smutku. Ti mládenci se k nám chovali dobře, byli na výši za všech okolností. Škoda, že člun opouštějí. Zatím co se blíží ke břehu, vítr úplně utichl. Do prčic práce! Jenom aby nás nezahlídli z vesnice, označené na mapě Rio Hacha! Je to první přístav, kde je policejní úřad. Doufejme, že se to nestalo. Zdá se mi, že jsme hodně vpředu před bodem, označeným jako malý maják na výběžku, který jsme právě minuli.

Čekat, čekat… Ti tři zmizeli, když nám předtím zamávali na rozloučenou bílým kapesníkem. Hergot, krucinál fagot, ten vítr! Vítr, abychom se odlepili od téhle kolumbijské půdy, kde nevíme, na čem jsme. Nevíme skutečně, jestli vracejí uprchlé vězně, nebo ne. Všichni tři dáváme přednost jistotě Britského Hondurasu před neznámou Kolumbii. Vítr se zdvihl teprve odpoledne ve tři hodiny a konečně můžeme vyrazit. Zdvihl jsem všechny plachty a šněrujeme si to kupředu. Člun je možná trochu příliš nakloněný. Ale uháníme víc než dvě hodiny, když tu náhle vidíme, jak přímo k nám míří plně obsazený strážní člun a střílí do vzduchu, aby nás přinutil zastavit. Neposlechl jsem, uháním dál, pokouším se dostat se co nejdál na širé moře, abych vyplul z teritoriálních vod. Není to možné. Strážní člun se silným motorem nás za necelou půldruhou hodinu pronásledování dohonil. Deset mužů s puškami v rukou na nás míří a nezbývá než se vzdát.

Ti vojáci či policisté, kteří nás zatkli, vypadají prapodivně: mají špinavé, kdysi bílé kalhoty, vlněná trička, která určitě nikdy nikdo nepral, samá díra, všichni jsou bosi, kromě „velitele“, lépe oblečeného a čistšího. Jsou-li špatně oblečeni, jsou zato po zuby ozbrojeni: opasek plný střeliva, dobře udržované válečné pušky a navíc pochva skrývající velkou dýku s rukojetí na dosah ruky. Muž, kterému říkají „velitel“, je míšenec a vypadá jako vrah. Má řádský revolver, který mu visí od opasku, plného střeliva. Protože mluví jen španělsky, není rozumět, co říkají, ale ani pohledy, ani gesta, ani tón jejich hlasu nevzbuzují sympatie, všechno je nepřátelské.

Jdeme z přístavu pěšky do vězení. Procházíme vesnicí, je to skutečně Rio Hacha, v doprovodu šesti rabiátů plus tří, kteří jdou dva metry od nás s namiřenými zbraněmi. Příchod tedy nijak zvlášť sympatický.

Vešli jsme do dvora vězení, obehnaného malou zdí. Asi dvacet vousatých špinavých vězňů, kteří sedí nebo stojí, se na nás dívá také nevraživě. „Vamos, vamos.“ Rozumíme, že říkají: „Přidat! Přidat!“ Což je pro nás nesnadné, protože Clousiot přestože už chodí mnohem líp, má stále nohu v sádře, našlapuje na železnou podpěru a nemůže jít rychle. „Velitel“, který zůstal vzadu, nás teď dochází. Pod paží má kompas a nepromokavý plášť. Jí naše placky s naší čokoládou a nám je okamžitě jasné, že nás oberou o všechno. Nemýlíme se. Zavřeli nás do odporné místnosti s oknem zamřížovaným tlustými mřížemi. Na zemi prkna a na nich najedné straně něco jako polštář ze dřeva. To jsou postele. „Francouzi, Francouzi,“ volá na nás pod oknem jeden vězeň, když nás policisté zavřeli a odešli.

„Co chceš?“

„Francouzi, nic dobrý, nic dobrý!“

„Co není dobrý?“

„Policie.“

„Policie?“

„Jo, policie nic dobrý.“ A odešel. Setmělo se. Místnost je osvětlena žárovkou, asi velmi slabou, protože dává málo světla. Moskyti nám piští v uších a lezou nám do nosu.

„To jsme to dopracovali. To nám příjde draho, že jsme přistoupili na to, že ty chlapy vysadíme.“

„Tohle jsme nemohli vědět. Je to hlavně kvůli tomu, že jsme neměli vítr.“

„Vzals to moc blízko ke břehu,“ říká Clousiot.

„Drž hubu. Teď není čas se navzájem obviňovat nebo obviňovat někoho jiného. Teď musíme zatnout zuby. Musíme držet pohromadě víc než kdy předtím.“

„Pardon, máš pravdu, Moty. Nemůže za to nikdo.“ Och! To by bylo příliš nespravedlivé! Takový zápas, a aby útěk skončil tady, a tak žalostně. Neprohledali nás. Mám v kapse pouzdro na peníze a rychle si je zavádím. Clousiot udělal totéž. Dobře jsme udělali, že jsme si je nechali. Je to ostatně vodotěsné a maličké pouzdro, můžeme ho snadno nosit. Na mých hodinkách je osm hodin večer. Přinášejí nám hnědý nerafinovaný cukr, každý dostal kus velký jako pěst a jaké si tři sáčky kaše z rýže, vařené ve slané vodě. „Buenas noches!“ – „To asi znamená dobrou noc,“ říká Maturette. Nazítří ráno nám dali na dvoře skvělou kávu v dřevěných miskách. Kolem osmé hodiny přišel velitel. Žádám ho, abych směl na loď. Buď nerozuměl, nebo se tváří, že nerozumí. Čím víc se na něho dívám, tím víc mi připadá jako vrahoun. Nosí na levé straně opasku malou lahvičku v koženém pouzdře. Vytáhl ji, odzátkoval, lokl si, odplivl si a podává mi ji. Je to první vlídné gesto. Vzal jsem láhev a napil jsem se. Naštěstí jsem upil jen trošku. Je to oheň, s chutí lihu na pálení. Rychle jsem to spolkl a rozkašlal jsem se a on, ten Indián smíšený s černochem, se hlučně rozřehtal.

V deset hodin přišlo několik civilistů, oblečených v bílém a s vázankami. Jejich šest nebo sedm a vstupují do budovy, kde je zřejmě ředitelství věznice. Zavolali si nás. Sedí všichni v půlkruhu na židlích v místnosti, které vévodí veliký obraz bílého, mohutně dekorovaného důstojníka: „Presidente Alfonso Lopez de Colombia.“ Jeden z pánů řekl francouzsky Clousiotovi, aby se posadil, my dva zůstáváme stát. Muž uprostřed, hubeňour, nos jako orlí zobák a brejle s polovičními skly, mě začíná vyslýchat. Překladatel nic nepřekládá a říká mi:

„Pán, který teď právě mluvil a který vás bude vyslýchat, je soudce města Rio Hacha, ostatní jsou vážení občané, jeho přátelé. Já zde tlumočím a jsem Haiťan, řídím elektrikářské práce v tomhle kraji. Myslím, že mezi nimi někteří umějí trochu francouzsky, dokonce sám soudce.“

Soudce je netrpělivý, preambule se mu zdá dlouhá a začíná výslech ve španělštině. Haiťan překládá otázky a odpovědi, jak jdou za sebou.

„Jste Francouzi?“

„Ano.“

„Odkud jste přijeli?“

„Z Curaçaa.“

„A předtím?“

„Z Trinidadu.“

„A předtím?“

„Z Martinique.“

„Lžete. Náš konzul v Curaçau dostal před týdnem upozornění, aby hlídal pobřeží, protože šest uprchlíků z francouzské trestnice se pokusí vylodit u nás.“

„Prosím. Jsme ti uprchlíci.“

„Tak tedy z Cayenne?“

„Ano.“

„Když vás tak ušlechtilá země, jako je Francie, poslala tak daleko a potrestala tak přísně, znamená to, že jste velice nebezpeční bandité?“

„Možná.“

„Zloději, nebo vrazi?“

„Zločin zabití.“

„Matador, to je totéž. Tak vy jste matadoři, vrahové. Kde jsou ti tři ostatní?“

„Zůstali v Curaçau.“

„Zase lžete. Vysadili jste je šedesát kilometrů odtud v kraji, který se jmenuje Castillette. Naštěstí byli zatčeni a budou tady za několik hodin. Tu loď jste ukradli?“

„Ne, dostali jsme ji darem. Od biskupa z Curaçaa.“

„Dobrá. Zůstanete tu uvězněni, dokud se guvernër nerozhodne, co s vámi. Protože jste se dopustili trestného činu vylodění tří vašich spřeženců na kolumbijské území a pokusili jste se potom znovu vyplout na moře, odsuzuji na tři měsíce kapitána lodi, a najeden měsíc ostatní. Chovejte se dobře, nechcete-li, aby vás tělesně trestali policisté, jsou to velice tvrdí muži. Chcete k tomu něco dodat?“

„Ne. Rád bych si jen vzal své věci a potraviny, které jsou na palubě lodi.“

„To všechno zkonfiskovali celníci kromě jedněch kalhot, jedné košile, jednoho saka a jedněch bot pro každého. Zbytek je zkonfiskován a nenaléhejte: nedá se nic dělat, je to zákon.“ Šli jsme zpátky na dvůr. Na soudce útočí ubozí domácí vězňové: „Doktore, doktore!“ Jde mezi nimi, vědom si vlastní důležitosti, neodpovídá a nezastaví se. Vyšli z vězení a zmizeli.

V jednu hodinu přijeli ostatní tři v nákladním autě se sedmi nebo osmi ozbrojenými muži. Vystupují se svými zavazadly celí zahanbení. Vracíme se s nimi do naší cely.

„Udělali jsme hroznou chybu a vás jsme do ní zatáhli taky,“ říká Bretonec. „Nedá se nám to odpustit, Motýlku. Jestli mě chceš zabít, udělej to, ani bych se nebránil. Nejsme chlapi, jsme poserové, teplouši. Udělali jsme to ze strachu před mořem, jenomže sotva jsem se koukl na Kolumbii a Kolumbijce, vidím, že nebezpečí na moři je sranda při srovnání s nebezpečím, který nám hrozí, když jsme v rukou těchhle pablbů. Jak vás dostali? Bylo to proto, že jste neměli vítr?“

„Jo. Nevím, proč bych někoho zabíjel, chybu jsme udělali všichni. Stačilo odmítnout a nevysadit vás a nic by se nebylo stalo.“

„Když ty jsi moc hodnej, Motýlku.“

„Ne, jsem spravedlivej.“ Vylíčil jsem jim výslech. „Koneckonců, možná, že nás guvernér osvobodí.“

„No jo. Jak stojí psáno: ‚Doufejme, naděje je život.‘“

„Podle mého názoru nemohou úřady tohohle polocivilizovaného Zapadákova v našem případě o ničem rozhodovat. O tom, jestli můžeme zůstat v Kolumbii, být vráceni do Francie nebo nasednout na naši loď a jet dál, se musí rozhodnout někde hodně vysoko nahoře. To by byl skutečně ďáblův úklad, kdyby tihle lidé o nás měli učinit nejtvrdší rozhodnutí, protože koneckonců jsme na jejich území nespáchali žádnej zločin.“

Už jsme tu týden. Žádná změna, leda snad to, že se mluví o našem přeložení do významnějšího města Santa Marta, dvě stě kilometrů odtud. Ti policajti s hubami bukanýrů nebo korzárů k nám nezměnili chování. Včera jsem málem dostal ránu pažbou za to, že jsem si na umyvadle vzal svoje mýdlo. Jsme stále v téže místnosti, zamořené moskyty, naštěstí je teď, díky Maturettovi a Bretonci, kteří ji každý den umývají, trochu čistší. Začínám si zoufat, ztrácím naději. Ztrácím víru kvůli téhle rase Kolumbijců, pomíchaných Indiánů a černochů, Indiánů křížených se Španěly, kteří za dávných časů bývali pány této země. Jeden kolumbijský vězeň mi půjčil starý časopis ze Svaté Marty. Na první stránce je šest fotografií a pod tím náčelník policie se svým obrovským plstěným kloboukem a doutníkem v ústech a fotografie asi deseti policistů, ozbrojených bouchačkami. Pochopil jsem, že naše zadržení bylo zromantizováno a úloha, kterou v něm policisté sehráli, zveličena. Vypadalo to, jako by naše zatčení zachránilo Kolumbii před obrovským nebezpečím. Přitom jsou na fotografii zločinci mnohem sympatičtější než policisté. Zločinci vypadají spíš jako poctiví lidé, zatím co u policistů, pardon! počínaje náčelníkem, člověk hned ví, na čem je! Co dělat? Začínám rozumět některým španělským slovům: uprchnout – fugarse; vězeň – preso; zabít – matar; řetěz – cadena; pouta – esposas; muž – hombre; žena – mujer.

ÚTĚK Z RIO HACHA

Na dvoře je jeden chlapík, který má trvale nasazená pouta a s kterým jsem se spřátelil. Kouříme stejný doutník, dlouhý a jemný, velice silný, ale kouříme. Pochopil jsem, že je pašerák mezi Venezuelou a ostrovem Aruba. Je obviněn ze zabití pobřežní hlídky a čeká ho soud. Některé dny je mimořádně klidný, jindy je nervózní a vzrušený. Všiml jsem si, je klidný, když dostane návštěvu a když žvýká listy, které mu přinášejí. Jednou mi dal polovinu listu a ihned jsem pochopil. Jazyk, patro a rty mi úplně znecitlivěly. Ty listy jsou listy koky. Tenhle pětatřicetiletý chlapík má chlupaté paže a hruď porostlou kudrnatými, velice černými chlupy. Má asi nevídanou sílu. Na bosých chodidlech má takový rohový krunýř, že znich často vytahuje kousky skla nebo hřebík, který se mu zabodl do nohy, ale vůbec nepronikl k masu.

„Fuga, ty a já,“ říkám jednou večer pašerákovi. Když mě jednou navštívil Haiťan, požádal jsem ho o francouzsko-španělský slovník. Chlapík pochopil a naznačuje mi, že by rád uprchl, ale co pouta? Jsou to americká pouta s profilovaným zámkem. Mají škvíru pro klíč, určitě plochý. Bretonec mi vyrobil šperhák z kusu drátu, na konci zploštělého. Po několika pokusech otvírám pouta svého nového přítele, kdy se mi zachce. V noci je calabozo (karceru) sám. Calabozo má dost tlusté mříže. My máme mříže docela tenké, dají se určitě odstranit. Takže půjde o to, přepilovat jen Antoniovu mříž – jmenuje se Antonio, je Kolumbijec. „Jak sehnat sacette (pilu)?“ – „Plata (peníze).“ – „Cuanto (kolik)?“ – „Cent pesos.“ – „Dollars?“ – „Deset.“ Zkrátka má teď za deset dolarů, které jsem mu dal, dvě kovové pilky. Vysvětluju mu kreslím při tom po zemi dvora, – že pokaždé, když kousek upiluje, musí smísit železné piliny s těstem z rýžových housek, které tu fasujeme, a štěrbinu pořádně vyplnit. V posledním okamžiku před návratem do cel mu otvírám jedno pouto. V případě, že by přišla kontrola, stačí, když nahoře stiskne, a pouto zaklapne samo. Piloval mříž tři noci. Přišel mi říct, že ji bude mít přepilovanou za necelou minutu a teď už ji určitě dokáže odstranit rukama. Dohodli jsme se, že pak příjde pro mne.

Protože tu často prší, řekl mi, že příjde „to la primera noche de Iluvia (první noc, co bude pršet).“ Dnes v noci leje jako z konve. Kamarádi jsou o mém plánu informováni, ale nikdo nechce se mnou, domnívají se, že území, kam se chystám, je příliš daleko. Chci se dostat na nejzazší výběžek kolumbijského poloostrova, na venezuelskou hranici. Na mapě, kterou máme, je napsáno, že se to území jmenuje Guajira a že je to území, o které se vede spor, nepatří ani ke Kolumbii, ani k Venezuele. Kolumbijec říká, že „eso es la tierra de los Indios (je to indiánské území)“ a že tam není žádná policie, ani kolumbijská, ani venezuelská. Tu a tam tudy procházejí pašeráci. Je to nebezpečné, protože Indiáni Guajiros netrpí, aby civilizovaný člověk pronikl na jejich území. Čím hlouběji do vnitrozemí, tím jsou nebezpečnější. Na pobřeží jsou Indiáni rybáři, kteří prostřednictvím jiných, trochu civilizovanějších Indiánů obchodují s vesnicí Castillette a samotou La Vela. Antonio tam nechce jít. Jeho společníci nebo on sám prý zabil několik Indiánů při bitce, která se strhla, když byla loď, plná pašovaného zboží, násilím donucena přistát na jejich pobřeží. Ale Antonio se zavázal, že mě dovede do těsné blízkosti Guajiry, odkud pak už budu muset jít sám. O tom všem jsme se domluvili – je zbytečné, abych to zdůrazňoval – jen velice pracně, protože používá slov, která nejsou ve slovníku. Tak tedy, dnes v noci leje jako z konve. Stojím u okna. Z okenice se už dávno odlepila jedna destička. K odstranění mříží musíme zatlačit spojenými silami. Předminulou noc jsme udělali pokus a viděli jsme, že povolí snadno.

„Listo (připraven).“

Objevil se Antoniův obličej, přitisknutý k mřížím. Mříže se pod jediným náporem, při kterém mi pomáhají Maturette a Bretonec, nejen uvolnily, ale dole vylomily ze zdi. Zdvihli mě a strkají mě ven, a než zmizím, inkasuju na zadnici pár plácnutí od svých přátel. Je to místo stisku ruky na rozloučenou. Jsme ve dvoře. Proudy deště dopadají na plechovou střechu a dělají pekelný hluk. Antonio mě vzal za ruku a táhne mě až ke zdi. Seskočit z ní je hračka, protože je vysoká jen dva metry. Nicméně jsem si pořezal ruku o skla nahoře na zdi, ale nevadí, vzhůru na cestu. Ten zatracený Antonio dokáže najít cestu uprostřed lijáku, pro který není vidět na tři metry dopředu. Využívá toho a projde celou vesnicí, jako by se nechumelilo. Potom jdeme po cestě mezi džunglí a pobřežím. Velmi pozdě v noci najednou světlo. Jsme nuceni udělat velkou okliku v džungli, naštěstí nepříliš husté, a potom se vracíme znovu na cestu. Jdeme v dešti až do svítání. Než jsme vyšli, dal mi list koky, který žvýkám, stejně jako to dělával on ve vězení. Když se rozednilo, nejsem vůbec unaven. Způsobil to ten list? Určitě. Přestože už je den, pokračujeme v cestě. Čas od času si Antonio lehne a přiloží ucho k zemi, po které crčí voda v potůčcích. A jde se dál.

Má podivný způsob chůze. Neutíká ani nejde, dělá jakési skoky, všechny stejně dlouhé, a kývá rukama, jako by vesloval vzduchem. Teď asi něco uslyšel, protože mě zatáhl do houští. Pořád ještě prší. Skutečně, před očima nám přejel válec, tažený traktorem, určitě válcuje cestu.

Půl jedenácté dopoledne. Déšť přestal, vyšlo slunce. Vešli jsme do lesa, když jsme předtím ušli víc než půl kilometru po trávě místo po silnici. Ležíme pod jakýmsi velice hustým keřem. Kolem nás je bujná vegetace plná trní. Myslím si, že nám nic nehrozí, a přesto mi Antonio nedovoluje, ani kouřit, ani potichu mluvit. Polyká bez ustání šťávu z listů. Dělám totéž, ale s mírou. Má kapsičku a v ní přes dvacet listů, ukazuje mi je. Jeho nádherné zuby se třpytí ve stínu, když se nehlučně směje. Protože je kolem všude plno moskytů, rozžvýkal doutník a slinou plnou nikotinu jsme si pomazali obličej a ruce. Od té chvíle máme pokoj. Sedm hodin večer. Je noc, ale měsíc svítí příliš jasně na cestu. Položil prst na devátou hodinu a říká: „Iluvia (déšť).“ Pochopil jsem, že v devět hodin začne pršet. Skutečně, v devět hodin se rozpršelo. Vyrazili jsme dál. Naučil jsem se, abych se mu vyrovnal v chůzi, poskakovat a veslovat rukama. Není to těžké, člověk postupuje rychleji, než když jde rychlým krokem, a přece to není běh. V noci jsme museli do houštiny třikrát. Museli jsme nechat přejet auto a vozík, tažený dvěma osly. Díky listům necítím za svítání únavu. Déšť v osm hodin přestal a zase totéž: jdeme potichu v trávě víc než kilometr a potom se jdeme schovat do lesa. Nevýhoda těch listů je v tom, že člověk nemůže spát. Od chvíle, kdy jsme vyšli, jsme nezamhouřili oko. Antoniovy zornice se tak roztáhly, že už není vůbec vidět duhovku. Moje budou asi stejné.

Devět hodin večer. Prší. Jako by déšť čekal na tu hodinu, aby mohl začít padat. Později jsem se dověděl, že když déšť začne v tropech padat v tu a tu hodinu, bude v tutéž hodinu padat každý den po celou měsíční čtvrť a přestane zase přibližně v tutéž hodinu. Na začátku pochodu této noci slyšíme výkřiky a potom vidíme světla. „Castillette,“ říká Antonio. Načež mě ten ďábel bez váhání popadne za ruku, zapadneme znovu do pralesa a po namáhavém dvouhodinovém pochodu jsme zase zpátky na cestě. Jdeme, či spíš skáčeme, celý zbytek noci a velkou část rána. Slunce na nás vysušilo šaty. Už jsou to tři dny, co jsme v jednom kuse zmáčení a co jsme, kromě kousku cukrkandlu první den, vůbec nic nejedli. Antonio se tváří, že už si je skoro jist, že nepotkáme nikoho zlého. Jde bezstarostně a už několik hodin nepřiložil ucho k zemi. U cesty běžící podél pláže si Antonio uřízne hůl. Jdeme teď po vlhkém písku. Sešli jsme z cesty. Antonio se zastavil a prohlíží si padesát centimetrů širokou stopu, která vede z moře k suchému písku. Jdeme po té cestičce, až dojdeme na místo, kde se rozšiřuje do podoby kruhu. Antonio zarazil tyč do písku. Když ji vytáhl, je na ní nalepena žlutá tekutina, tekutina žlutá jako žloutek vejce. Pomáhám mu vyhloubit díru. Odhrabáváme písek rukama a za chvíli se objeví vejce, asi tři nebo čtyři sta, nedovedu to odhadnout. Jsou to vejce mořské želvy. Nemají skořápku, jsou potažena pouze koží. Nabrali jsme jich plnou košili, kterou si Antonio sundal, snad nějakých sto vajec. Odešli jsme z pláže, překročili jsme cestu a zašli znovu do pralesa. Chráněni před čímkoli pohledem, začínáme jíst jenom žloutky, říká Antonio. Jediným zahryznutím svých vlčích zubů roztrhne pokožku, která obaluje vejce, nechá odtéct bílek a potom vysrkne žloutek. Jeden on, jeden já. Otvírá jich tak spoustu, vysrkává jedno a podává mi druhé. Když jsme se nacpali k prasknutí, natáhli jsme se a každý si dal pod hlavu svoje sako jako polštář. Antonio říká:

„Manana tu sigues solo dos dias más. De manana en atlante no hay policias (Zítra budeš pokračovat, půjdeš ještě dva dny dál. Od zítřka už nebudou žádní policajti).“

Poslední pohraniční strážnice dnes večer v deset hodin. Poznáváme ji podle štěkání psů a podle budky plné světla. Tomu všemu se Antonio mistrovsky vyhnul. Jdeme tedy celou noc a už si nedáváme pozor. Cesta není široká, je to stezička, ale přece je zřejmě používána, protože na ní zřetelně chybí tráva. Je asi padesát centimetrů široká a běží podle pralesa asi dva metry nad pláží. Tu a tam je také vidět otisky koňských a oslích podkov. Antonio si sedl na tlustý kořen stromu a dává mi znamení, abych si sedl taky. Slunce praží. Na mých hodinkách je jedenáct hodin, podle slunce by mělo být poledne: malý klacík zastrčený do země nemá žádný stín, to znamená, že je poledne, a nařizuju si hodinky na dvanáctou. Antonio vyprázdnil svůj váček s listy koky. Je jich tam sedm. Dal mi čtyři a sám si nechal tři. Poodešel jsem kousek, vešel jsem do houštiny a vracím se se sto padesáti trinidadskými dolary a šedesáti florény a podávám mu je. Dívá se na mne velice překvapeně a dotýká se bankovek. Nechápe, jak mohou takhle zářit novotou a jak to, že se nezmáčely, protože mě nikdy neviděl, že bych je sušil. Poděkoval mi. Drží všechny bankovky stále v ruce, dlouho uvažuje, potom si vezme šest pětiflorénových bankovek, to znamená třicet florénů, a zbytek mi vrací. Přes mé naléhání odmítá vzít si víc. V tu chvíli se v něm něco proměnilo. Byl rozhodnut, že se rozejdeme tady, a teď se zdá, že se mnou chce jít ještě jeden den. Odbočí potom stranou, vysvětluje mi. Tak tedy se vydáme na cestu, když jsme předtím vysrkli několik žloutků a zapálili si doutník. Než jsme vykřesali oheň, dalo to kus práce – tloukli jsme půl hodiny o sebe dvěma kameny, aby od jiskry chytil chomáček suchého mechu.

Pochodujeme už tři hodiny. Vtom jede přímo proti nám na koni nějaký člověk. Na hlavě má obrovský slamák, vysoké boty, nemá kalhoty, ale něco jako spodky z kůže, zelenou košili a vyrudlý kabát, také zelený, vojenského střihu. Jako zbraň má krásnou karabinu a u pasu obrovský revolver.

„Caramba! Antonio, hijo mio (můj synu)!“ Antonio poznal jezdce už z velké dálky. Neřekl mi nic, ale zřetelně věděl, kdo to je. Ten chlap jako hora – bude mít dobré čtyři křížky – seskočil z koně a začal se s Antoniem bouchat do ramenou. Později jsem se s tímto způsobem objímání setkával všude.

„A co je tenhle zač?“

„Compaňero de fuga (kamarád na útěku), Francouz.“

„Kam jdeš?“

„Co nejblíž k indiánským rybářům.“

„Chce projít indiánským územím, přejít do Venezuely a odtud se snažit nějak vrátit do Aruby nebo Curaçaa.“

„Indiáni Guajiro špatní,“ říká muž. „Nejsi ozbrojen, toma (tady máš).“ Podává mi dýku v kožené pochvě a s rukojetí z leštěného rohu. Sedli jsme si u stezky. Sundal jsem si boty – mám nohy samou krev. Antonio a jezdec si něco rychle říkají. Můj plán projít Guajirou se jim zřejmě nelíbí. Antonio mi ukazuje, abych vsedl na koně. Boty jsem si přivázal k rameni a pojedu bos, aby se mi rány usušily. Vyrozumívám to všechno z jeho gest. Jezdec vsedl na koně, Antonio mi podává ruku. Nerozumím ničemu. Sedím obkročmo na koni za Antoniovým přítelem a jsem cvalem unášen bůhvíkam. Cválali jsme tak celý den a celou noc. Čas od času se zastavujeme, muž mi podává láhev anýzovice a já se pokaždé trochu napiju. Za svítání se zastavil. Vychází slunce. Dal mi kus sýra, tvrdého jako kámen, a dvě placky, šest listů koky a daroval mi na ně speciální váček, který se uvazuje k opasku. Sevřel mě v náručí a poplácal mě po ramenou, jako to udělal Antoniovi, vsedl na koně a tryskem odjel.

INDIÁNI

Pochoduji až do jedné hodiny odpoledne. Na obzoru už není les ani jednotlivé stromy. Stříbrné moře jiskří pod paprsky žhnoucího slunce. Jdu bos, boty mám stále přehozeny přes levé rameno. Ve chvíli, kdy jsem se rozhodl, že si odpočinu, se mi zdá, že v dálce rozeznávám pět nebo šest stromů či skal, hezký kus od pláže. Pokouším se odhadnout vzdálenost: asi deset kilometrů. Vzal jsem si velký list, žvýkám a jdu i dost rychlým krokem. Hodinu nato rozeznávám pět nebo šest věcí: jsou to slaměné chýše se střechami z došků či ze slámy nebo ze světle hnědých listů. Z jedné chýše stoupá kouř. Potom vidím lidi. Zpozorovali mě. Rozeznávám výkřiky a gesta, která dělá skupinka lidí směrem k moři. Načež vidím čtyři čluny, které se rychle blíží k pláži a z nichž vystoupilo asi deset osob. Všichni se shromáždili před domky a dívají se směrem ke mně. Vidím zřetelně, že muži i ženy jsou nazí, mají jenom něco, co visí vpředu, aby se zakrylo pohlaví. Jdu pomalu k nim. Tři se opírají o luky a v ruce drží šípy. Žádné gesto – ani přátelské, ani nepřátelské. Nějaký pes se rozštěkal a zuřivě se na mne vrhl. Kousl mě do spodku lýtka a odnáší v zubech kus kalhot… Když se pokusil zaútočit znovu, dostal do zadku šíp, který přiletěl bůhví odkud (později jsem se dověděl, že je z trubky, z níž se vymršťuje foukáním). Pes zavyl a utekl, zdá se, že se schoval do některého domu. Jdu a kulhám, protože mě pořádně kousl. Jsem od skupiny už jenom šest metrů. Nikdo se nepohnul ani nepromluvil, děti se schovávají za matkami. Všichni mají těla měděné barvy, nádherná samý sval. Ženy mají prsy vzpřímené, tvrdé a s ohromnými hroty. Jenom jedna žena má velké svislé prsy.

Jeden z mužů vypadá tak urozeně, má tak jemné rysy a je to tak nadevší pochybnost člověk ušlechtilé rasy, že jdu přímo k němu. Nemá luk ani šípy. Je velký jako já, vlasy má pěkně přistřižené, vpředu má velkou ofinu, sahající až k obočí. Uši mu zakrývají vlasy, které vzadu sahají až po ušní lalůček, černé jako uhel, skoro fialové. Oči má barvy šedého kovu. Na prsou, na pažích a na nohou ani jediný chloupek. Bronzová stehna jsou stejně svalnatá jako nohy pěkného jemného tvaru. Je bos. Tři metry před ním jsem se zastavil. Nato udělal on dva kroky a dívá se mi přímo do očí. Zkouška trvá dvě minuty. Ta tvář, v níž se nepohnul ani sval, vypadá jako bronzová socha s očima posazenýma daleko od sebe. Potom se muž usměje a dotkne se mého ramene. V tu chvíli všichni vykročili a šli si na mne sáhnout. Jedna mladá Indiánka mě vzala za ruku a odvedla mě do stínu jedné chýše. Tam mi vyhrnula nohavici. Všichni jsou kolem, sedí v kruhu. Jeden muž mi podal zapálený doutník. Vzal jsem si ho a začal kouřit. Všichni se smějí, jak kouřím, protože oni, muži i ženy, kouří tak, že vkládají doutník ohněm do úst. Kousnutí už nekrvácí, ale kousek masa asi ve velikosti desetníku je vykousnut. Žena vytrhává chloupky, a když je všechny vytrhala, vymývá ránu mořskou vodou, pro kterou došla jedna malá Indiánka. Polévá ránu vodou a mačká ji, aby z ní vyšla krev. Není spokojena, rozškrabává každou díru po zubech, kterou rozšiřila kouskem přiostřeného železa. Snažím se ani se nehnout, všichni se na mne dívají. Jiná mladá Indiánka jí chce pomoci, ale ona ji hrubě odstrčí. To gesto všechny rozesmálo. Pochopil jsem, že chtěla té druhé dát najevo, že patřím jenom jí, a to, že je důvod, proč se všichni smějí. Ustřihla obě nohavice od mých kalhot hodně nad koleny. Připravila na kameni mořské řasy, které jí přinesli, přiložila je k ráně a stáhla dvěma pruhy látky, které si vystřihla z mých kalhot. Spokojena se svou prací mi pokynula, abych vstal.

Vstal jsem a sundal jsem si sako. V tu chvíli uviděla ve výstřihu mé košile motýla, kterého mám vytetovaného v dolní části krku. Prohlíží si mě, objevuje další tetování a nakonec mi sama svlékne košili, aby lépe viděla. Všechny muže i ženy velmi zajímá tetování na mých prsou: na pravé straně vojín trestné setniny z Calvi; na levé straně hlava ženy; na žaludku tygří tlama; na páteři velký ukřižovaný námořník a po celé šířce kříže lov na tygry s lovci, palmami, slony a tygry. Když uviděli tetování muži, odstrčili ženy a dlouze a do nejmenších podrobností ohmatávají a prohlížejí si každý kousek tetování. Po náčelníkovi řekl každý svůj názor. Od té chvíle mě definitivně přijali muži. Ženy mě přijaly od okamžiku, kdy se na mne náčelník usmál a dotkl se mého ramene.

Vstoupili jsme do největší slaměné chýše. Zůstal jsem stát jako u vidění. Chýše je postavena z udusané hlíny cihlové barvy. Má osmery dveře, je kruhová a uvnitř jsou v koutě na trámech zavěšeny visuté rohože, pestře vyšívané pestrobarevnými vlákny z čisté vlny. Uprostřed je kulatý plochý kámen a kolem tohoto hnědého vyleštěného kamene ploché kameny k sezení. Na zdi je několik dvouhlavňových pušek a vojenská šavle a všude zavěšené luky různých velikostí. Všiml jsem si ještě želvího krunýře, tak obrovského, že by v něm mohl ležet muž, krbu postaveného ze suchých kamenů, poskládaných na sebe v jednolitý celek bez kousíčku cementu. Na stole půlka vysušené tykve a v ní na dně dvě nebo tři hrsti perel. Dali mi napít z dřevěné nádobky zkvašený ovocný nápoj, hořkosladký a velice chutný, potom mi na banánovém listu přinesli velkou, nejméně dvoukilovou rybu, upečenou na řeřavém uhlí. Vyzvali mě, abych se pustil dojídla. Jím pomalu. Když jsem dojedl tu skvělou rybu, žena mě uchopila za ruku a odvedla mě na pláž, kde jsem si umyl ruce a ústa mořskou vodou. Potom jsme se vrátili. Sedíme v kruhu. Mladá Indiánka sedí vedle mne, ruku má na mém stehně. Pokoušíme se gesty a slovy vyměnit si o sobě několik informací.

Najednou náčelník vstal a šel dozadu do chýše. Vrátil se s kouskem bílého kamene a začal kreslit po stole. Nejdřív nahé Indiány a jejich vesnici, potom moře. Napravo od indiánské vesnice domy s okny a s oblečenými muži a ženami. Muži mají v ruce pušku nebo klacek. Nalevo jiná vesnice, muži s puškami a klobouky, typy rabiátů, a oblečené ženy. Když jsem si obrázky dobře prohlédl, všiml si, že něco zapomněl, a nakreslil cestu, která vede od indiánské vesnice ke vsi na pravé straně, a další cestu nalevo k druhé vesnici. Aby mi vysvětlil, jak jsou rozmístěny vzhledem k jeho vesnici, nakreslil na pravé, venezuelské straně slunce v podobě kruhu a čárek, které se od něho paprskovitě rozbíhají na všechny strany, a na straně kolumbijské vesnice slunce přepůlené na obzoru křivolakou čarou. Omyl není možný: na jedné straně slunce vychází, na druhé zapadá. Mladý náčelník se dívá na své dílo s pýchou a postupně si je prohlíží všichni přítomní. Když uviděl, že jsem správně pochopil, co mi chtěl říct, vzal křídu, obrázky obou vesnic přeškrtal, nechal jen svou vesnici nedotčenou. Pochopil jsem, že mi chce říct, že lidé v těch vesnicích jsou zlí, že s nimi nechce mít nic společného a jenom jeho vesnice, že je dobrá. Mně to musí říkat!

Utřeli stůl mokrým vlněným hadrem. Když uschl, dal mi náčelník do ruky křídu a teď je na mně, abych vyprávěl svůj příběh v obrázcích. Mám to složitější než on. Nakreslil jsem jednoho muže s rukama přivázanýma ke dvěma ozbrojeným mužům, kteří se na něho dívají, potom téhož člověka, jak utíká, a ty dva muže, jak ho pronásledují s namířenými puškami. Nakreslil jsem tentýž výjev třikrát, ale pokaždé jsem od svých pronásledovatelů o kus dál. Na posledním obrázku se policisté zastavili a já běžím dál k jejich vesnici, ve které jsem nakreslil Indiány, psa a především náčelníka s rukama napřaženýma ke mně.

Asi jsem to nenakreslil nejhůř. Muži si nad obrázky dlouho něco povídali a náčelník nakonec napřáhl ruce jako na mém obrázku. Pochopili.

Touž noc mě Indiánka zavedla do své chýše, kde bydlilo šest Indiánek a čtyři Indiáni. Zavěsila nádherné visuté lůžko z pestrobarevné vlny, tak široké, že by na něm mohli snadno spát dva lidé napříč. Lehl jsem si do lůžka na délku. Nato ona šla k jinému lůžku a lehla si napříč. Udělal jsem to po ní, načež si přišla lehnout ke mně. Dotýkala se mého těla, uší, očí a úst svými dlouhými a něžnými, ale velice drsnými prsty, plnými zahojených jizev, malých, ale s vystouplými rýhami. Jsou to jizvy po říznutích, která si způsobují, když se potápějí pro perlorodky. Když jsem ji pak i já začal hladit po tváři, vzala mi ruku, užaslá, že je tak jemná a nezrohovatělá. Po té hodince v lůžku jsme šli do velké náčelníkovy chýše. Dali mi pušky, abych si je prohlédl. Je to dvanáctka a šestnáctka ze Saint-Etienne. Mají šest krabiček plných olověných nábojů, kalibr nula nula.

Indiánka je střední postavy, má šedé oči kovového odstínu jako náčelník a velmi čistý profil. Vlasy spletené do copů jí sahají až po pás, uprostřed hlavy má pěšinku. Její prsy mají nádherné tvary, jsou vztyčené a mají podobu hrušky. Bradavky jsou tmavší než bronzová kůže a hodně protáhlé. Místo polibků mě kouše do rtů, neumí líbat. Rychle jsem ji naučil, jak se líbá civilizovaně. Když jdeme, nechce jít vedle mne, nedá se nic dělat, chodí vždycky kousek za mnou. Jedna z chýší je neobydlená a je ve velmi špatném stavu. Má Indiánka opravila střechu za pomoci ostatních žen listy z kokosovníku a vyspravila zdi červenou, velice jílovitou hlínou. Indiáni mají všechny druhy bodných zbraní: nože, dýky, tesáky, sekery, ostré motyčky a bodce se železnými zuby. Mají ucháče z mědi a alumínia, konve, kastroly, smirkový brus, pec, železné a dřevěné sudy. Visutá lůžka, neúměrně prostorná, z čisté vlny, zdobená třásněmi a barevnými kresbami v křiklavě ostrých barvách: krvavě rudá, pruská modř, černá jako krém na boty, kanárkově žlutá. Dům je brzy hotov a Indiánka tam začíná snášet věci, které dostala od ostatních, včetně bílého postroje, kruhu na třínožce, který se staví nad oheň, visutého lůžka, na kterém by mohli spát vedle sebe napříč čtyři dospělí lidé, sklenic, zinkových hrnků, kastrolů atd.

Laskáme se vzájemně už čtrnáct dní, co jsem u ní, ale pokaždé se zuřivě brání jít až do konce. Nechápu to, protože mě vždycky vyprovokuje ona, a v určitém okamžiku už dál jít nechce. Nikdy si na sebe nevezme ani kousek látky, kromě malé zástěrky, zakrývající pohlaví – má ji na teničkém provázku kolem jemného pasu, hýždě zůstávají úplně nahé. Bez jakéhokoli obřadu jsme se nastěhovali do nového domku, kde jsou troje dveře: jedny uprostřed a druhé a třetí proti sobě. Ty troje dveře tvoří v kruhovém domku pravidelný trojúhelník. Jejich funkce je velice důležitá: já musím vždycky vycházet a vcházet severními dveřmi, ona vždycky jižními dveřmi, já nesmím ani vyjít, ani vejít jejími dveřmi a ona nesmí použít mých dveří. Velkými dveřmi vcházejí přátelé, zatím co já nebo ona smíme těchto dveří použít jen v doprovodu hostů.

Teprve když jsme se nastěhovali do domu, odevzdala se mi úplně. Nechci zacházet do podrobností, stačí jen říct, že to byla vášnivá milenka s dokonalou intuicí, která se kolem mě ovíjela jako liána. Aby nikdo neviděl, pravidelně ji češu a zaplétám jí vlasy. Když ji češu, je celá blažená. Na tváři se jí zračí nevýslovné štěstí a zároveň strach, aby nás někdo nepřekvapil. Chápu, že muž nesmí česat ženu, ani jí drhnout ruce kamenem, podobným pemze, ani jí určitým způsobem líbat ústa a prsy.

Lali, tak se jmenuje, a já jsme se tedy nastěhovali do domu. Udivuje mě, že nikdy nepoužívá pekáčů nebo hrnců ze železa nebo alumínia ani nikdy nepije ze sklenice. Dělá všechno v kastrolech nebo hrncích hliněných, které si Indiáni sami vypalují.

K umývání se používá konve. Na záchod se chodí do moře.

Účastním se otvírání ústřic-perlorodek. Tuto práci dělají nejstarší ženy. Každá mladá potápěčka, která loví perly, má svůj pytlíček. Perly nalezené v lasturách se rozdělují takto: jeden díl pro náčelníka, který je představitelem obce, jeden díl pro lovce, půl dílu pro otvíračku ústřic a půldruhého dílu pro potápěčku. Žije-li potápěčka s rodinou, dává perly svému strýci, bratrovi svého otce. Nikdy jsem nepochopil, proč je to také strýc, kdo vchází první do domu snoubenců, kteří uzavírají sňatek. Vezme paži ženy a ovine ji kolem mužova boku, pak uchopí mužovu paži a ovine ji kolem ženina boku, přičemž jí musí pravý ukazováček strčit do pupku. Jakmile tu ceremonii ukončí, odejde.

Asistuji tedy u otvírání ústřic, ale nezúčastním se lovu, protože mě nikdo nepozval, abych nasedl do člunu. Loví dost daleko, asi pět set metrů od břehu. Některé dny přichází Lali celá poškrábaná korály na stehnech nebo na bocích. Někdy jí z ran teče krev. To pak drtí mořské řasy a rány si jimi potírá. Dělám jen to, k čemu mě Indiáni gesty vyzvou. Nevstoupím nikdy do náčelníkova domu, dokud mě někdo nebo sám náčelník nevezme za ruku a nezatáhne dovnitř. Lali podezřívá tři mladé Indiánky jejího věku, že si lehají do trávy co nejblíže ke dveřím našeho domu, aby viděly nebo slyšely, co se tam děje, když jsme sami.

Včera jsem viděl Indiána, který udržuje spojení mezi indiánskou vesnicí a první kolumbijskou aglomerací dva kilometry od pohraniční strážnice. Vesnice se jmenuje La Vela. Indián má dva osly a pušku vinčestrovku – opakovačku a nemá na sobě ani kousek oděvu, kromě zástěrky pro zakrytí pohlaví jako všichni ostatní. Neumí ani slovo španělsky – jakpak asi projednává výměnu zboží? S pomocí slovníku jsem napsal na papír: Agujas (jehly), modrou a červenou tuš a nit – náčelník po mně každou chvíli chce, abych mu udělal tetování. Indiánská spojka je malý a suchý mužíček. Má děsivou jizvu, která jde od dolního žebra přes celou horní část trupu a končí na pravém rameni. Když se rána zacelila, zbyla po ní zduřelá jizva, tlustá jako prst. Perly se schovávají do krabice na doutníky. Krabice je rozdělena na přihrádky a perly jdou do jednotlivých přihrádek podle velikosti. Když Indián odchází, smím ho kousek doprovodit, mám svolení náčelníka. Aby mě přinutil k návratu, půjčil mi náčelník dvojhlavňovou pušku a šest nábojů. Je přesvědčen, že takhle se určitě musím vrátit – je si jist, že nemohu odnést něco, co mi nepatří. Osli nemají žádný náklad, a tak na ně nasedáme, Indián na jednoho, já na druhého. Jeli jsme celý den po cestě, po které jsem přišel, ale asi tři nebo čtyři kilometry před pohraniční strážnicí se Indián otočil k moři zády a vnořil se do vnitrozemí.

Kolem páté hodiny jsme dorazili na břeh potoka, kde je pět indiánských domků. Všichni jejich obyvatelé se na mne přišli podívat. Indián mluvil a mluvil až do chvíle, kdy se objevil muž, na kterém je typicky indiánské všechno – oči, vlasy, nos – kromě barvy pleti. Je matně bílý a má červené oči albína. Má na sobě khaki kalhoty. Teď jsem pochopil, proč Indián z mé vesnice nejde nikdy dál než sem. Bílý Indián mi říká:

„Buenos dias (dobrý den). Tu eres el matador que se fue noc Antonio (ty jsi ten zabiják, co utekl s Antoniem)? Antonio es compadre mio de sangre (s Antoniem jsme pobratřeni krví).“

„Pobratření krví“ vypadá takto: dva muži se navzájem uchopí pažemi a potom každý přejede nožem po paži druhého a rozřízne ji.

Potom každý namaže paži toho druhého svou krví a vzájemně si krev z paží slížou.

„Que quieres (co chceš)?“

„Agujas, tinta china roja y azul (jehly, červenou a modrou tuš). Nada mas (nic jiného).“

„Tu lo tendras de aqui a un cuarto de luna (dostaneš je, až bude měsíc ve čtvrti).“

Mluví španělsky líp než já a hned se pozná, že umí navazovat spojení s civilizovanými lidmi, organizovat výměnu a přitom zarytě hájit zájmy své rasy. Když jsem byl na odchodu, daroval mi náhrdelník z jasně stříbrných kolumbíjských mincí, navlečených na šňůru. Řekl, že je to pro Lali.

„Vuelva a verme (přijď mě zase navštívit),“ řekl mi bílý Indián. Aby měl jistotu, že příjdu, dal mi luk.

Vracím se sám. Ještě jsem neušel ani polovinu cesty, když vtom vidím Lali v doprovodu jedné z jejích sester, velice mladé, může jí být dvanáct nebo třináct let. Lali má určitě šestnáct nebo osmnáct. Rozběhla se proti mně jako šílená, začala mě škrábat na prsou, protože obličej jsem si zakryl rukama, a nakonec mě strašně kousla do krku. Musel jsem vynaložit všechny síly, abych ji udržel. Náhle se uklidnila. Posadil jsem mladou Indiánku na osla a sám jdu za ním v objetí s Lali. Vracíme se pomalu do vesnice. Cestou jsem zabil sovu. Vystřelil jsem na ni, aniž jsem věděl, co to je, viděl jsem jen dvě oči, které zářily do noci. Lali si ji chce mermomocí vzít s sebou a zavěsí si ji na sedlo. Dojeli jsme za svítání. Jsem tak unaven, že se chci umýt. Lali mě umyla, potom předemnou sundala zástěrku své sestry a začala ji umývat, nakonec se umyla sama.

Když se obě vrátily, seděl jsem a čekal, až se mi začne vařit voda, kterou jsem si dal ohřát, abych ji vypil s citrónem a cukrem. V tu chvíli se stalo něco, co jsem pochopil teprve dlouho po tom, co se to stalo. Lali vstrčila sestru mezi mé nohy, uchopila mé paže a ovinula je kolem jejích boků. Vtom jsem si všiml, že Lalina sestra nemá zástěrku cudnosti a na krku má náhrdelník, který jsem dal Lali. Nevím, jak ven z té tak podivné situace, ale pomalu jsem tu malou sesunul ze svých nohou, vzal jsem ji do náručí a položil do visutého lůžka. Sundal jsem jí náhrdelník a dal jsem ho Lali kolem krku. Lali si lehla vedle sestry a já vedle Lali. Pochopil jsem teprve o hodně později, oč šlo. Lali se domnívala, že jsem se byl informovat, jak odjet, protože jsem s ní asi nebyl spokojen, a že by mne možná její sestra mohla udržet. Probudil jsem se tím, že jsem ucítil Lalinu ruku na očích. Bylo už hodně pozdě, jedenáct hodin dopoledne. Malá už tu není, Lali se na mne dívá zamilovaně svýma velkýma šedýma očima a kouše mne do koutku rtů. Dala mi tím, celá šťastná, najevo, že pochopila, že ji miluji a že jsem nemínil odjet, protože si mě nedokázala udržet.

Před domem sedí Indián, který obyčejně řídí člun, do něhož usedá Lali. Pochopil jsem, že čeká. Usmál se na mne a zavřel oči, roztomile mimicky znázornil, že ví, že Lali spí. Sedl jsem si vedle něho. Vypravuje mi věci, kterým nerozumím. Je mimořádně svalnatý, mladý a hranatý jako atlet. Díval se dlouho na mé tetování, podrobně si je prohlédl a nakonec mi naznačil, že by chtěl, abych ho tetoval. Přikývl jsem na znamení souhlasu, on se však tváří, jako by tomu tak docela nevěřil. Přichází Lali. Natřela si celé tělo olejem. Ví, že to nemám rád, ale naznačuje mi gesty, že v tomhle oblačném počasí bude voda asi velice studená. Její mimika, kterou provádí napůl v legraci a napůl vážně, je tak pěkná, že po ní chci, aby ji opakovala několikrát – tvářím se, že nerozumím. Když jí naznačím, aby své vysvětlení zopakovala, udělá nadurděnou grimasu, kterou mi zřetelně říká: „Jsi snad pitomý, nebo jsem já tak torpe (natvrdlá), že ti nedokážu vysvětlit, proč jsem se namazala olejem?“

Jde kolem nás náčelník s dvěma Indiánkami. Ženy nesou obrovskou zelenou ještěrku, nejmíň čtyř- nebo pětikilovou, náčelník drží v ruce luk a šípy. Právě ještěrku ulovil a zve mě, abych ji k němu později přišel sníst. Lali mu něco říká, nato se náčelník dotkne mého ramene a ukazuje mi moře. Pochopil jsem, že chci-li, mohu jet s Lali. Odcházíme všichni tři, Lali, její obvyklý společník při lovu a já. Položili malou, velice lehkou loďku z korkového dřeva snadno na vodu. Zacházejí hloub a hloub do vody a člunek nesou na rameni. Způsob vyplutí je velice zvláštní: Indián vstoupí do člunu první, v ruce má obrovité veslo. Lali stojí ve vodě po prsa, udržuje loďku v rovnováze a zabraňuje jí, aby necouvala zpátky ke břehu, pak vlezu do loďky já a sedám si uprostřed, a nakonec se zčistajasna octne v loďce i Lali přesně v okamžiku, kdy Indián zabere veslem a člun vyplouvá. Vlny mají podobu válečků, které jsou tím vyšší, čím dále vyjíždíme na širé moře. Ve vzdálenosti pěti nebo šesti set metrů přijíždíme do jakéhosi průplavu mezi skalami, kde už se dva čluny chystají začít výlov. Lali si přivázala copy k hlavě pomocí pěti řemínků z červené kůže: tři jdou napříč přes hlavu, dva po délce a všechny jsou připoutány ke krku. Lali má v ruce pořádný nůž a potápí se do vody za tlustou železnou tyčí, vážící dobrých patnáct kilo, která slouží jako kotva a kterou muž hodil do vody. Loďka je zakotvena, ale nestojí klidně, při každé válcovité vlně stoupá a klesá.

Po dobu víc než tří hodin se Lali potápí ke dnu a vyplouvá zase nahoru. Dno není vidět, ale podle toho, jak dlouho je pod hladinou, tam musí být hloubka patnáct až osmnáct metrů. Pokaždé přinese ve vaku ústřice a Indián je vyklopí do člunu. Celé ty tři hodiny Lali ani jednou nevystoupila zpátky do člunu. Odpočívá tak, že se pět až deset minut přidržuje okraje člunu. Dvakrát jsme změnili místo lovu, aniž při tom Lali vystoupila nahoru. Na novém místě je v pytlíku víc a větších ústřic. Vracíme se na břeh. Lali vystoupila do člunu a válečky vln nás rychle odstrkaly ke břehu. Tam čeká stará Indiánka. Lali a já jsme ji nechali odnosit ústřice spolu s Indiánem na suchý písek. Když jsou všechny na suchu, nedovolí Lali staré, aby je otvírala, chce začít sama. Rozevře jich špičkou nože rychle asi třicet, než najde perlu. Zbytečné vám říkat, že jsem jich zbaštil nejméně dva tucty. Voda je na dně určitě studená, protože mají chladivé maso. Lali vyloupla opatrně perlu, velkou jako zrnko cizrny. Tahle perla patří spíš k větším než ke středním. Jak se třpytí! Příroda jí dala tolik měňavých nenápadných odstínů. Lali vzala perlu mezi prsty, vložila si ji do úst, chvíli ji tam nechala, pak ji vytáhla a vložila do mých úst. Pohyby čelistí mi naznačila, že ji mám rozdrtit mezi zuby a potom spolknout. Když jsem poprvé odmítl, zaprosila tak pěkně, že bych jí udělal pomyšlení: rozkousal jsem perlu a úlomky jsem spolkl. Otevřela pět nebo šest ústřic a dala mi je sníst, abych spolykal perlu do posledního prášku. Jako malá holka si mě položila na písek a dívá se mi do úst, jestli mi nějaké zrníčko neuvízlo mezi zuby. Odcházíme a necháváme Indiána se starou, aby pokračovali v práci.

Jsem tu už měsíc. Nemohu se mýlit, protože si každý den poznamenávám na papír den a datum. Jehly s červenou, modrou a fialovou tuší už dávno přišly. Objevil jsem u náčelníka tři žiletky. Nepoužívá jich k holení, protože Indiáni jsou bezvousí. Jedna žiletka slouží k úpravě vlasů, aby vypadaly pěkně stupňovitě. Udělal jsem Zatovi, náčelníkovi, tetování na paži. Znázornil jsem mu tam Indiána v čelence s různobarevnými péry. Je nadšen a vyložil mi gesty, abych netetoval nikoho jiného, dokud mu neudělám velké tetování na prsou. Chce stejného tygra s velkými zuby, jako mám já. Směji se, neumím dost kreslit, abych dokázal udělat stejně pěknou tlamu. Lali mi vytrhala chlupy na celém těle. Jen vidí chloupek, už mi ho tahá ven a natírá mě rozmačkanými mořskými řasami, smíšenými s popelem. Zdá se mi, že chloupky mi teď nevyrážejí tak snadno jako dřív.

Tahle indiánská vesnice se jmenuje Guajira. Indiáni tu žijí na pobřeží a uvnitř planiny až po úpatí hor. V horách žijí jiné kmeny, které se jmenují Motilones. Po létech budu mít co dělat s nimi. Guajiros mají, jak už jsem vysvětlil, nepřímé spojení s civilizací pomocí výměny zboží. Pobřežní Indiáni odvádějí bílému Indiánovi perly a želvy. Želvy dodávají živé a někdy dosahují váhy až sto padesát kilo. Nikdy ovšem nedosahují váhy želv z Orinoka nebo z Maroni, které někdy váží až čtyři sta kilo a jejich krunýř bývá někdy dva metry dlouhý a uprostřed víc než metr široký. Když se želva položí na záda, nedokáže se obrátit. Viděl jsem, jak se převážejí želvy ležící tři týdny na zádech. Nejedly a nepily vůbec nic a přesto pořád žily. Pokud jde o velké zelené ještěrky, jsou velmi dobré kjídlu. Mají báječně chutné bílé a křehké maso a jejich vejce pečená na slunci v písku mají také výbornou chuť. Jenom jejich vzhled člověka zrovna dvakrát nepobízí k jídlu.

Pokaždé když se Lali vrátí z lovu, přináší domů perly, které jí patří, dává mi je. Ukládám je do dřevěného poháru, aniž je třídím, velké, střední a malé, všechny dohromady. Zvlášť mám v prázdné krabičce od sirek jenom dvě růžové perly, tři černé a sedm kovově šedých, které jsou fantasticky krásné. Kromě toho mám ještě jednu velkou zvláštní perlu ve tvaru fazole, velkou jako bílá nebo červená fazole u nás doma. Má tři barvy ve vrstvách nad sebou a podle počasí jedna z nich vystupuje víc než ostatní. Buď vrstva černá, nebo vrstva barvy leštěného chromu, nebo stříbrná s růžovým odleskem. Díky perlám a nějakým těm želvám nechybí kmenu nic. Mají ovšem věci, které jim nejsou k ničemu, a přitom postrádají jiné věci, které by mohli potřebovat. Tak například v celém kmeni nemá nikdo zrcadlo. Nezbylo mi než si opatřit z lodi, která tu zřejmě kdysi ztroskotala, poniklovanou čtvercovou destičku o straně čtyřicet centimetrů, abych se mohl holit a dívat se do zrcadla.

Má politika k mým přátelům je jednoduchá: nedělám nic, co by mohlo ubrat na autoritě a vědění náčelníka, tím méně na autoritě a vědění starého Indiána, který bydlí sám čtyři kilometry ve vnitrozemí, obklopen hady, dvěma kozami a asi tuctem ovcí a beranů. Je to kouzelník různých vísek kmene Guajiros. Dosáhl jsem tímto postojem toho, že na mne nikdo nežárlí a ani na mne nezahlíží. Za dva měsíce mě všichni přijali za svého. Kouzelník má také asi dvacet slepic. Vzhledem k tomu, že ve dvou vesnicích, které znám, nejsou ani kozy, ani slepice, ani ovce a berani, chovat domácí zvířata bude asi zvláštní výsadou kouzelníka. Každé ráno odchází jedna Indiánka – střídají se po řadě – s pleteným košíkem na hlavě a nese mu ryby a lastury čerstvě vylovené z moře. Nosí mu také kukuřičné placky, udělané ten den ráno a upečené na kamenech rozestavěných kolem ohně. Někdy, ale ne vždycky, se vracejí s vejci a sraženým mlékem. Když si kouzelník přeje, abych ho šel navštívit, pošle mi tři vajíčka a pěkně vyleštěný dřevěný nůž. Lali mě doprovodí do půli cesty a čeká na mě ve stínu obrovských kaktusů. Poprvé mi dala dřevěný nůž do ruky a ukázala mi, kterým směrem mám jít.

Starý Indián žije v odpuzující špíně pod stanem zhotoveným z napjatých kravských kůží, obrácených srstí dovnitř. Uvnitř jsou tři kameny a oheň, který hoří zřejmě nepřetržitě. Nespí ve visutém lůžku, ale v jakési posteli, vyrobené z větví stromů víc než metr nad zemí. Stan je dost prostorný, jistě nejméně dvacet čtverečních metrů. Nikde žádná zeď, jen na straně, odkud fouká vítr, několik větví. Viděl jsem u něho dva hady, jednoho téměř třímetrového, tlustého jako lidská paže, druhého asi metrového, se žlutým V na hlavě, a říkám si: „Co ti se asi nacpou vajec a slepic!“ Jediné, co nechápu, jak se pod ten stan mohou vejít kozy, slepice, ovce a navíc ještě osel. Starý Indián si mě prohlédl od hlavy k patě, nařídil mi, abych sundal kalhoty, z kterých Lali udělala šortky, a když jsem byl holý jako červ, posadil mě na kámen u ohně. Hodil do ohně zelené listy. Stoupá z nich spousta kouře a voní po mátě. Všude kolem je kouře k zalknutí, ale já skoro nekašlu a čekám, až to za nějakých deset minut přejde. Kouzelník potom spálil mé kalhoty a dal mi dvě indiánské zástěrky, jednu z beraní a druhou z hadí kůže – ta je měkká jako rukavice. Na ruku mi navlékl náramek ze spletených řemínků z kozí, beraní a hadí kůže. Je deset centimetrů široký a upevňuje se na ruce řemínkem z hadí kůže, který se podle libosti stahuje nebo uvolňuje.

Na levém kotníku má kouzelník vřed zvící dvoufrankové mince, posetý komáry. Občas je zažene, a když na něho příliš dorážejí, zasype ránu popelem. Když mě kouzelník takto přijal mezi své, chystal jsem se odejít. Tu mi dal dřevěný nůž, menší než ten, který mi poslal, když mě chtěl vidět. Lali mi později vysvětlila, že až budu já chtít vidět kouzelníka, musím mu poslat tenhle malý nůž, a bude-li ochoten mě příjmout, že mi pošle velký. Ještě než jsem odešel od toho starého Indiána, všiml jsem si, co má na hubeném obličeji a na krku vrásek. Je skoro bezzubý, zbývá mu jen pět předních zubů, tři dole a dva nahoře. Jeho oči, protáhlé jako mandle, jako u všech Indiánů, mají tak masitá víčka, že když je zavře, udělají se mu na očích dvě boule. Nemá obočí ani řasy, zato má tuhé vlasy, které mu spadají na ramena a jsou na konečcích přesně zastřiženy. Jako všichni Indiáni má ofinu, sahající až k obočí.

Odcházím a holá zadnice ve mně vyvolává pocit trapnosti. Připadám si hrozně legrační. Ale koneckonců, útěk je útěk. S Indiány nejsou žádné žerty a být na svobodě stojí za nějakou tu nepříjemnost. Lali se dívá na mou zástěrku a směje se všemi svými zuby, krásnými jako perly, které loví. Prohlíží si náramek a druhý laclík z hadí kůže. Očichává mě, aby se přesvědčila, jestli jsem prošel kouřem. V závorce budiž řečeno, že Indiáni mají velmi vyvinutý čich. Zvykl jsem si na tento život a začínám si uvědomovat, že bych se neměl tak zabydlovat, protože by se mohlo stát, že člověk ztratí chuť odejít. Lali mě neustále pozoruje – přála by si, abych se zúčastnil aktivněji života vesnice. Například mě viděla, jak odcházím chytat ryby. Ví, že umím výborně veslovat a že dokážu obratně řídit malý lehký člun. Odtud není daleko k přání, abych já řídil loďku, když jede na lov. Jenže to mi nevyhovuje. Lali je nejlepší potápěčka ze všech dívek ve vsi. Její člun přiváží vždycky nejvíc a největších ústřic, to znamená, že byly vyloveny z větší hloubky než ostatní. Vím také, že mladý lovec, který řídí její člun, je náčelníkův bratr. Kdybych jezdil s Lali já, ublížil bych mu, proto to nesmím udělat. Kdykoli mě Lali vidí zamyšleného, odejde znovu pro sestru. Ta přiběhne celá šťastná a vchází do domu mými dveřmi. Znamená to zřejmě něco velice důležitého. Příjdou například spolu před velké dveře, obrácené k moři. Tam se rozejdou. Lali se otočí a vstoupí svými dveřmi a malá Zoraima projde mými dveřmi. Zoraima má prsy velké sotva jako mandarinky a nemá dlouhé vlasy. Má je zastřižené rovně ve výši brady, ale zato ofina jí sahá níž než k obočí, skoro k víčkům. Pokaždé, když ji sestra takhle zavolá, obě se vykoupají. Když vejdou do chýše, odvážou si zástěrky zakrývající pohlaví a pověsí je na visuté lůžko. Malá od nás odchází vždycky velice smutná, že jsem si ji nevzal. Nedávno, když jsme leželi všichni tři, Lali uprostřed, Lali vstala, a když si zase lehla, nechala mě přitisknutého k Zoraiminu nahému tělu.

Indián, který dělá Lali společníka při lovu, se poranil na koleně, má hlubokou a širokou ránu. Muži ho odnesli ke kouzelníkovi, odkud se vrátil s náplastí z bílého jílu. Dnes ráno jsem tedy jel na lov s Lali. Vyplutí, provedené přesně tak jako s Indiánem, šlo hladce. Poodjel jsem o něco dál než obyčejně. Září štěstím, že jsem v loďce s ní. Než se ponořila, namazala se olejem. Myslím, že na dně, kde je úplně černo, musí být voda velice studená. Upozornil jsem ji na tři žraločí ploutve, které se mihly dost blízko nás, ale nepřikládá tomu žádnou důležitost. Je deset hodin dopoledne, slunce září. Potápí se do vody s váčkem omotaným kolem levé paže a s nožem v pochvě dobře zatknutým za pasem, aniž se odráží od loďky nohama, jako by to udělal kdokoli jiný. Mizí ke dnu do tmy s nevídanou rychlostí. První potopení bylo asi jenom průzkumné, protože ve vaku je málo ústřic. Dostal jsem nápad. Na palubě leží velký svazek kožených řemínků. Udělal jsem na vaku dvojitý uzel, vrátil jsem vak Lali, a když sestupovala dolů, odmotával jsem řemínek z klubka. Táhla ho za sebou. Zřejmě pochopila, oč mi jde, protože se pohodně dlouhé chvíli vynořila bez váčku. Přidržuje se okraje člunu, aby si odpočala po tak dlouhém ponoření, a dává mi znamení, abych váček vytáhl. Táhnu, táhnu, ale najednou se za něco zachytil, zřejmě za korál. Ponořila se a uvolnila ho. Když jsem ho vytáhl, byl do poloviny plný. Vysypal jsem škeble do člunu. To dopoledne jsme za osm ponoření do hloubky patnácti metrů skoro naplnili loďku. Když vylezla do člunu, chybějí jen dva prsty a voda by do něho vnikla. Člun je tak přetížený, že když jsem chtěl vytáhnout kotvu, hrozilo nebezpečí, že se potopíme. Odvázali jsme tedy kotevní lano a přivázali jsme k němu veslo, které bude plavat ve vodě, než se vrátíme. Přistáli jsme bez nehody.

Stará nás čeká a Lalin Indián je na suchém písku, na místě, kde se po každém lovu otvírají ústřice. Je především spokojen, že jsme jich vylovili tolik. Lali mu zřejmě vysvětluje nový způsob: přivázat vak, což jí ulehčuje, když se vrací nahoru, a zároveň jí to umožňuje naskládat do vaku víc ústřic. Dívá se, jak jsem váček přivázal, a pozorně si prohlíží dvojitý uzel. Rozvázal ho a na první pokus ho velmi dobře udělal znovu. Načež se na mne podíval, celý pyšný, jak se mu to podařilo.

Stará našla při otvírání ústřic třináct perel. Lali, která se tohoto aktu nikdy neúčastní a čeká doma, až jí přinesou její díl, čeká nyní, až je otevřena poslední ústřice. Zhltal jsem jich nejméně tři tucty, Lali pět nebo šest. Stará začala rozdělovat. Perly jsou víceméně stejně velké, asi jako pěkné hrášky. Na jednu hromádku dala tři perly pro náčelníka, na druhou tři pro mne, potom tři pro sebe a pět pro Lali. Lali vzala mé tři perly a dala mi je. Vzal jsem je a odevzdal jsem je zraněnému Indiánovi. Nechce je příjmout, ale otevřel jsem mu dlaň, vložil jsem do ní perly a zase ji zavřel. Nechal si je tedy. Jeho žena a dcera stály opodál a pozorovaly tu scénu. Byly zticha a teď se najednou rozesmály a přidaly se k nám. Pomohl jsem jim odnést lovce do jeho chýše.

Táž scéna se opakovala asi čtrnáct dní. Pokaždé jsem odevzdal perly lovci. Včera jsem si nechal jednu ze šesti perel, které na mne připadly. Když jsem přišel domů, donutil jsem Lali, aby ji snědla. Byla šílená radostí a celé odpoledne zpívala. Čas od času jdu navštívit bílého Indiána. Řekl mi, abych mu říkal Zorillo, což znamená španělsky lišáček. Říká mi, že náčelník se mne dává ptát, proč mu nechci vytetovat tygří tlamu. Vysvětluji Zorillovi, že je to proto, že neumím dobře kreslit. S pomocí slovníku ho žádám, aby mi přinesl obdélníkové zrcadlo, velké jako moje prsa, průsvitný papír, jemný štěteček a lahvičku inkoustu, karbonový papír, a kdyby žádný nesehnal, tak velkou, hodně mastnou tužku. Požádal jsem ho také, aby mi přinesl šaty, které by mi padly, a tři khaki košile, a aby to všechno nechal u sebe. Dověděl jsem se, že se ho policie ptala na mne i na Antonia. Řekl jim, že já jsem se dostal přes hory do Venezuely a Antonia, že uštkl had a že na uštknutí umřel. Ví také, že Francouzi jsou ve vězení ve Svaté Martě.

V Zorillově domě je spousta různorodých věcí, stejně jako v náčelníkově domě: velká hromada hrnců, vypálených z jílu a ozdobených oblíbenými indiánskými kresbami, keramiky provedené velmi umělecky jak co do tvaru, tak co do kreseb a barev; nádherná visutá lůžka z čisté vlny, některá úplně bílá, jiná různobarevná s třásněmi; vydělané kůže z hadů, ještěrek a obrovských buvolích ropuch; košíčky pletené z bílých lián a jiné zase z barevných lián. Řekl mi, že to všechno zhotovili Indiáni téže rasy jako Indiáni mého kmene, kteří však žijí uprostřed džungle, pětadvacet dní cesty odtud. Od nich jsou také listy koky, kterých mi dal víc než dvacet. Až budu mít černý den, jeden si sežvýkám. Odcházím od Zorilla a prosím ho, aby mi přinesl všechno, co si poznamenal, a navíc nějaké španělské noviny nebo časopisy, protože jsem se za ty dva měsíce pomocí slovníku už hodně naučil. O Antoniovi nemá žádné zprávy, ví jenom, že došlo k nové srážce mezi pobřežní hlídkou a pašeráky. Bylo zabito pět členů hlídky a jeden pašerák, loď nebyla zabavena. Ve vesnici jsem nikdy neviděl ani kapku alkoholu, nepočítám-li ten zkvašený nápoj z ovoce. Když jsem si všiml, že má láhev anýzovice, požádal jsem ho, aby mi ji dal. Odmítl. Jestli chci, mohu si ji prý vypít zde, ale odnést ji nesmím. Ten albinos je moudrý člověk.

Odešel jsem od Zorilla a jedu na oslu, kterého mi půjčil a který se zítra vrátí sám domů. Vezu jenom veliký balík bonbónů všech barev, zabalených do jemného papíru, a šedesát krabiček cigaret. Lali mě čeká spolu se sestrou víc než tři kilometry před vesnicí. Neudělala mi žádnou scénu a uvolila se jít vedle mne a vést se se mnou v objetí. Čas od času se zastavila a políbila mě po evropsku na ústa. Když jsme přišli, šel jsem navštívit náčelníka a nabídl jsem mu bonbóny a cigarety. Sedíme přede dveřmi proti moři a pijeme zkvašený nápoj. Nalévá se z oválných hliněných nádob, kde se uchovává chladný. Lali sedí po mé pravici, paže má ovinuty kolem mého stehna, její sestra sedí z levé strany v téže poloze. Cucají bonbóny. Balík leží otevřený před námi a ženy i děti si diskrétně berou. Náčelník přistrčil Zoraiminu hlavu k mé hlavě a naznačuje mi, že Zoraima chce být mou ženou stejně jako Lali. Ta vzala do rukou své prsy a potom ukazuje, že Zoraima má malé prsy a proto že ji nechci. Pokrčil jsem rameny a všichni se smějí. Zdá se, že Zoraima je velice nešťastná. Objal jsem ji tedy kolem krku a polaskal jsem jí prsy, až se celá rozzářila štěstím. Vykouřil jsem několik cigaret. Indiáni to zkoušejí také, ale rychle cigarety zahazují a berou si své doutníky, zapálenou stranou do úst. Vzal jsem Lali pod paží, všechny jsem pozdravil a odcházím. Lali jde za mnou a Zoraima za ní. Upekli jsme na řeřavém uhlí velké ryby, je to vždycky hostina. Položil jsem na uhlí langustu, která vážila nejméně dvě kila. Pochutnáváme si na tom jemném mase.

Dostal jsem zrcadlo, průsvitný papír a kopírovací papír, tubu lepidla, které jsem si neobjednal, ale které mi může přijít vhod, několik mastných polotvrdých tužek, kalamář a štětec. Zavěsil jsem zrcadlo na provázek tak, aby sahalo do výšky mých prsou, když sedím. Tygří hlava se objevila v zrcadle zřetelně, se všemi podrobnostmi a ve stejné velikosti. Lali a Zoraimu to zajímá, zvědavě se na mě dívají. Začal jsem obkreslovat čáry štětcem, ale protože barva stékala po zrcadle, vzal jsem si na pomoc lepidlo: smíchal jsem je s inkoustem. Od té chvíle jde všechno dobře. Za tři hodinová sezení se mi podařilo namalovat v zrcadle dokonalou kopii tygří hlavy.

Lali šla pro náčelníka. Zoraima mě uchopila za ruce a položila mi je na své prsy. Vypadá tak nešťastně a zamilovaně, oči má tak plné touhy a lásky, že aniž jsem si dost dobře uvědomil, co dělám, zmocnil jsem se jí na zemi uprostřed chýše. Trochu sténala, ale její tělo, napjaté rozkoší, se kolem mne ovíjí a nechce mě pustit. Jemně jsem se jí vyprostil z objetí a šel jsem se vykoupat do moře, protože jsem byl samá hlína. Zoraima jde za mnou a koupáme se spolu. Drhnu jí záda, ona mi drhne nohy a paže a potom se vracíme domů. Lali sedí na místě, kde jsme spolu spali, a když jsme vstoupili, všechno pochopila. Vstala, objala mě kolem krku a něžně mě políbila. Potom vzala svou sestru za ruku a vyvedla ji mými dveřmi. Sama se vrátila a vyšla svými dveřmi. Slyším venku rány. Vyšel jsem a uviděl jsem Lali, Zoraimu a dvě další ženy, jak se snaží udělat železem do zdi díru. Pochopil jsem, že chtějí prorazit čtvrté dveře. Aby se zeď prolomila a nepraskala dál, polévají ji vodou z konve. Za chvíli jsou dveře hotové. Zoraima vyházela úlomky ven. Od této chvíle bude vycházet a vcházet tímto vchodem jen ona a nikdy už nepoužije mého vchodu.

Náčelník přišel v doprovodu tří Indiánů a svého bratra, jehož noha se už skoro zacelila. Dívá se na kresbu v zrcadle a na sebe. Je okouzlen, že vidí tak krásně nakresleného tygra a že vidí svou tvář. Nechápe, co mám za lubem. Když všechno uschlo, položil jsem zrcadlo na stůl, přes ně průsvitný papír a začal jsem kopírovat. Je to docela jednoduché, jde to velice rychle. Polotvrdá tužka věrně obkresluje všechny čáry. Ani ne za půl hodiny jsem vytáhl před zaujatýma očima všech přítomných kresbu, stejně dokonalou jako originál. Jeden po druhém bere do ruky papír s kresbou a srovnává tygra na mých prsou s tygrem na papíře. Položil jsem Lali na stůl, lehce jsem jí potřel břicho vlhkým hadrem a přiložil jsem na ně kopírovací papír. Přes něj jsem položil list s kresbou, kterou jsem před chvílí dokončil. Udělal jsem několik tahů a úžas všech přítomných vyvrcholil, když na Lalině břichu uviděli malý kousek kresby. Teprve teď náčelník pochopil, že celou tu námahu si dávám kvůli němu.

Bytosti, které v sobě nemají pokrytectví výchovy v civilizaci, reagují přirozeně, tak jak věci vnímají. Tito lidé jsou v okamžiku buď spokojeni, nebo nespokojeni, veselí, nebo smutní, zaujatí, nebo lhostejní. Nadřazenost čistých Indiánů, jako jsou Guajiros, nad námi bije do očí. Převyšují nás ve všem, neboť jestliže někoho mezi sebe přijmou, všechno, co patří jim, je jeho, a když naopak se jim od něho dostane sebemenší pozornosti, jsou při své mimořádné citlivosti hluboce dojati. Rozhodl jsem se, že udělám všechny hlavní čáry břitvou tak, aby hned při prvním sezení byla kresba definitivně zafixována prvním tetováním. Potom celou kresbu navíc ještě vypíchám třemi jehlami, upevněnými na kolíčku.

Na stole leží Zato. Když jsem přenesl kresbu z jemného papíru na tužší bílý papír tvrdou tužkou, okopíroval jsem mu ji na kůži, předem potřenou bílým mlékem z jílu, které jsem nechal zaschnout. Kresba se okopírovala na vlásek přesně, nechávám ji zase dobře zaschnout. Náčelník leží na stole, ani se nehne a nepohne hlavou, tak se bojí, aby nepokazil kresbu, kterou jsem mu ukázal v zrcadle. Pustil jsem se do všech čar břitvou. Krev teče jen tu a tam, a kdykoli se objeví, hned ji utírám. Když jsem pěkně přejel všechny čáry břitvou a když okopírovanou kresbu nahradily jemné červené čáry v kůži, natřel jsem celá prsa modrou tuší. Chytá těžko jen na místech, kde jsem zajel příliš hluboko, krev ji v těch místech vypuzuje. Ale skoro celá kresba vystoupila báječně. Za týden má Zato svou tygří hlavu pořádně rozevřenou, s růžovým jazykem, bílými zuby a černým čumákem, vousy a očima. Jsem se svým dílem spokojen. Tygr je hezčí než můj, barvy jsou živější. Když odpadly strupy, přepíchal jsem některá místa jehlami. Zato je tak spokojen, že si u Zorilla objednal šest zrcadel, jedno pro každou chýši a dvě pro sebe.

Ubíhají dny, týdny, měsíce. Je duben, jsem tu už čtyři měsíce. Těším se výtečnému zdraví. Jsem silný a nohy, přivyklé chodit bosky, mi dovolují podnikat bez únavy dlouhé pochody, když si vyjdu na lov velkých ještěrek. Zapomněl jsem říct, že po své první návštěvě u kouzelníka jsem požádal Zorilla, aby mi přinesl jódovou tinkturu, kysličník, vatu, obvazy, chinin v tabletkách a Stovarsol. Viděl jsem v nemocnici jednoho trestance, který měl stejně velký vřed jako kouzelník. Ošetřovatel Chatal vždycky rozdrtil tabletu Stovarsolu a dával mu ho na vřed. Dostal jsem to všechno a navíc nějakou mast, kterou přinesl od svého náčelníka Zorillo. Poslal jsem malý nůž kouzelníkovi, který mi odpověděl tím, že mi poslal svůj nůž. Trvalo hodně dlouho a bylo nesnadné ho přesvědčit, aby se nechal ošetřit. Ale po několika návštěvách byl vřed už poloviční. Kouzelník pak už prováděl léčebné procedury sám a jednoho dne mi poslal velký nůž, abych se přišel podívat, že je úplně uzdraven. Nikdo se nikdy nedozvěděl, že jsem ho vyléčil já.

Mé ženy se ode mne nehnou na krok. Když je Lali na lovu, je Zoraima se mnou. Když se jde potápět Zoraima, dělá mi společnost Lali.

Zatovi se narodil syn. Když jeho žena dostala bolesti, odešla na pláž. Vybrala si místo u skály, která ji chrání před pohledy ostatních, a druhá Zatova žena jí přinesla velký koš s plackami, sladkou vodou a papelónem – nerafinovaným hnědým cukrem ve dvoukilových homolích. Porodila zřejmě kolem čtvrté hodiny, protože při západu slunce šla k vesnici, křičela a dítě nesla ve zdvižených rukou. Zato věděl, že je to syn, ještě než přišla. Začínám chápat, že kdyby to bylo děvče, nezvedla by je do výšky a nekřičela radostně, šla by bez křiku a dítě by nesla v náručí a nezvedala je. Lali mi to mimicky vysvětluje. Indiánka se blíží, potom se zastaví a zvedne syna. Zato napřahuje ruce, křičí, ale nehýbá se. Pak vstane ona a pokročí o několik dalších metrů, zdvihne dítě do vzduchu, zase křičí a zastavuje se. Zato zase křičí a vztahuje ruce. To se opakuje posledních třicet nebo čtyřicet metrů několikrát. Zato se stále nehýbá od prahu své chýše. Stojí před velkými dveřmi a všichni zleva a zprava kolem něho. Matka se zastavila. Zbývá jí pět nebo šest kroků. Zdvihne dítě a křičí. Tu Zato vykročí, vezme chlapce pod paží, také ho zdvihne, otočí se k východu a třikrát vykřikne, přičemž ho třikrát zvedne. Potom posadí dítě na svou pravou ruku, položí si ho přes prsa, vloží mu hlavičku do svého pravého podpaždí a zakryje ji levou paží. Vrátí se pak do chýše, aniž se ohlédne. Všichni jdou za ním, matka vstupuje poslední. Vypilo se všecko kvašené víno.

Celý týden se zalévá půda před Zatovou chýší a muži i ženy ji pak udusávají patami nebo celými chodidly. Udělali tak dokonale udusaný velikánský kruh z červeného jílu. Nazítří tam rozbili velký stan z volské kůže a mně začíná být jasné, že se připravuje slavnost. Pod stanem se naplňují obrovské hliněné nádoby jejich oblíbeným nápojem, je jich tam nejméně dvacet. Potom začali skládat kameny a kolem nich suché zelené dřevo. Je ho velká hromada, která den ze dne roste. Mnoho kusů dřeva přineslo moře už velice dávno, je bílé a lesklé. Jsou zde také tři velké kmeny, vytažené z vln bůhví kdy. Nad kmeny zarazili do země dvě stejně vysoké vidlice ze dřeva. Jsou to podstavce pro ohromný rožeň. Čtyři želvy, ležící na zádech, víc než třicet stejně obrovských živých ještěrek, kterým propletli drápky nohou tak, že se nemohou pohybovat, dva berani. Všechna ta zvířata čekají, až budou obětována a pozřena. Navíc je připraveno nejméně dva tisíce želvích vajec.

Jednoho rána přijelo asi patnáct jezdců, samí Indiáni s náhrdelníky kolem krku, velikánské klobouky, v krycích zástěrkách, stehna, nohy a hýždě nahé a na hořejší části těla kazajky z obrácené beraní kůže. Každý má za pasem obrovskou dýku, dvě dvojhlavňové lovecké pušky. Náčelník má opakovací karabinu a také skvostný kabátec s rukávy z černé kůže a opasek plný nábojů. Koně jsou nádherní, malí, ale velice nervózní, všichni šedí grošáci. Vzadu za sebou vezou svazek suchých bylin. Ohlásili svůj příjezd zdálky výstřely z pušek, ale protože jedou tryskem, jsou u nás za chviličku. Náčelník se kupodivu podobá Zatovi a jeho bratrovi ve starším vydání. Když sestoupil ze svého čistokrevného koně, jde k Zatovi a vzájemně se dotknou rameny. Vstoupil sám do domu a vrací se s Indiánem, který jde za ním s dítětem v náručí. Zdvihl je vzhůru a všem je tak představil a potom udělal stejné gesto jako Zato: zdvihl dítě proti východu, kde slunce vychází, pak je schoval do podpaždí, přikryl druhou rukou a nakonec se s ním vrátil do domu. Nato všichni jezdci seskočili z koní a o kus dál je připoutali svazky trávy, které má každý kůň zavěšené na krku. Kolem poledne přijely Indiánky v obrovském voze, taženém čtyřmi koňmi. Kočího dělá Zorillo. Ve voze je nejméně dvacet úplně mladých Indiánek a sedm nebo osm dětí, samí kloučci.

Ještě než přijel Zorillo, náčelník mě představil všem jezdcům. Zato mě upozorňuje, že má malíček na levé noze vykloubený, takže překrývá vedlejší prst. Jeho bratr má totéž a podobný malíček má i náčelník, který právě přijel. Potom mi ukázal, že všichni tři mají pod paží stejnou černou skvrnku, něco jako znamínko krásy. Pochopil jsem, že nově příchozí je jeho otec. Všichni obdivují Zatovo tetování, zvlášť tygra. Všechny Indiánky, které právě přijely, mají po celém těle a obličeji kresby ve všech možných barvách. Lali navlékla některým kolem krku náhrdelníky z úlomků korálů a jiným ze škeblí. Všiml jsem si jedné překrásné Indiánky, vyšší než ostatní, které jsou spíše střední postavy. Má profil jako Italka, učiněná kamej. Černofialové vlasy, oči čistě nefritově zelené a obrovské, s velice dlouhými řasami a pěkně vyklenutým obočím. Vlasy má přistřiženy po indiánsku do ofiny, pěšinka uprostřed hlavy je rozděluje tak, že padají po obou stranách obličeje a zakrývají uši. Jsou deset centimetrů dlouhé, rovně přistřižené sahají do poloviny krku. Její mramorové prsy se blíží k rozpuku a harmonicky se otvírají.

Lali mě jí představila a zatáhla ji k nám se Zoraimou a další velice mladou Indiánkou, která má pohárky a jakési štětečky. Návštěvnice mají totiž za úkol pomalovat Indiánky z mé vesnice. Asistuji mistrovskému dílu, které Indiánka maluje na Lali a Zoraimě. Mají štětce vyrobené z dřívek, omotaných na špičce kouskem vlny. Namáčí je do různých barev a maluje. Nato jsem se chopil svého štětce já a nakreslil jsem od Lalina pupku nahoru rostlinu, jejíž větve směřují ke spodní části obou prsů. Kolem nich jsem namaloval okvětní plátky a bradavku jsem natřel na žluto. Vypadá to jako pootevřená květina s pestíkem uprostřed. Tři ostatní chtějí, abych je pomaloval stejně. Musím se zeptat Zorilla. Přišel a řekl mi, že je mohu zmalovat, jak chci, jestliže s tím souhlasí. To jsem si dal! Celé dvě hodiny jsem pomalovával prsy Indiánek, které přijely, i ostatních. Zoraima vyžaduje, aby měla přesně stejnou kresbu jako Lali. Mezitím upekli Indiáni na rožni berany, a dvě želvy se pečou na řeřavém uhlí. Mají krásné růžové maso, vypadá jako hovězí.

Sedím pod stanem vedle Zata a jeho otce. Muži jedí z jedné strany a ženy z druhé, kromě těch, které nás obsluhují. Slavnost skončila jakýmsi tancem velmi pozdě v noci. Chce-li Indián roztančit lidi, hraje na dřevěnou flétnu, která vydává ostré tóny v několika málo variacích, a tluče na dva bubny z beraní kůže. Hodně Indiánů i Indiánek se opilo, ale nic nepříjemného se nepřihodilo. Kouzelník přijel na oslu. Všichni se dívají na růžovou jizvu, kterou má na místě, kde býval vřed, o němž každý věděl. Je to překvapení, že ho vidí zacelený. Jen Zorillo a já víme, jak se všechno vlastně zběhlo. Zorillo mi vysvětlil, že náčelník kmene, který přijel, je Zatův otec a že se mu říká Justo, což znamená Spravedlivý. Je soudcem, který vynáší rozsudky, když se něco přihodí v jeho kmeni nebo některém jiném kmeni Guajirů. Řekl mi také, že když dochází ke konfliktům s Indiány jiné rasy, s Iapy, sejdou se a diskutují, jestli budou válčit, nebo jestli vyřeší věci po dobrém. Když některého Indiána zabije příslušník jiného kmene, domluví se, aby předešli válce, že ten, kdo zabil, musí druhému kmeni smrt zaplatit. Někdy obnáší pokuta až dvě stě volských hlav, protože všechny kmeny mají v horách a na jejich úpatí spoustu krav a volů. Naneštěstí je nikdy neočkují proti slintavce a kulhavce a epidemie zabíjejí velká množství zvířat. Z jedné strany je to ovšem dobré, říká Zorillo, protože bez těch nemocí by jich měli příliš mnoho. Indiánský dobytek se nesmí oficiálně prodávat do Kolumbie ani do Venezuely. Musí zůstat na indiánském území, protože je obava, že by zavlekl slintavku a kulhavku do těchto zemí. Přes hory se však, podle toho, co říká Zorillo, pašují ve velkém celá stáda.

Náčelník, který přijel na návštěvu, Spravedlivý, řekl Zorillovi, aby mi tlumočil pozvání do jeho vesnice, v níž je zřejmě kolem sta slaměných chýší. Řekl mi, abych přišel s Lali a Zoraimou, že mi dá domek jen pro nás, abychom si s sebou nic nebrali, protože tam budu mít všechno, co je třeba. Říká, abych si přinesl jenom všechno, co potřebuji k tetování, protože chce mít také tygra. Sundal ze zápěstí nátepník z černé kůže k posílení ruky a dal mi ho. Podle Zorilla je to významné gesto, které znamená, že je můj přítel, a kdybych po něm chtěl cokoli, nedokázal by mi to odmítnout. Zeptal se mne, jestli chci koně. Řekl jsem, že chci, ale že ho nemohu příjmout, protože tu skoro není tráva. Odpověděl, že Lali a Zoraima mohou jet, pokaždé když bude třeba, pro trávu na koni, cesta, že trvá půl dne. Vysvětluje, kde to je a že je tam vysoká a dobrá tráva. Koně jsem tedy přijal. Říká, že mi ho brzy pošle.

Využívám dlouhé Zorillovy návštěvy a říkám mu, že mu důvěřuji a doufám, že mě nezradí a neřekne nikomu o mém úmyslu odejít do Venezuely nebo Kolumbie. Líčí mi nebezpečí prvních třiceti kilometrů kolem hranic. Podle informací od pašeráků je prý venezuelská strana nebezpečnější než kolumbijská. Na druhé straně by mě on sám mohl doprovodit na kolumbijskou stranu skoro, až k Svaté Martě. Dodal k tomu, že je to cesta, kterou jsem už jednou prošel, a že podle něho je to tím směrem snazší. Je pro to, abych si koupil jiný slovník nebo učebnici španělštiny, kde jsou běžná rčení. Podle jeho názoru by bylo dobré, kdybych se naučil hodně koktat. Byla by to prý velká výhoda, protože by to lidi rozčilovalo, dokončovali by věty za mne a moc by si nevšímali přízvuku a výslovnosti. Dohodli jsme se. Přinese mi knihy, co možná nejpřesnější mapu a také si bere na starost, až to bude potřeba, prodat mé perly za kolumbijské peníze. Zorillo mi vysvětlil, že Indiáni, počínaje náčelníkem, nemohou než souhlasit, abych odjel, protože je to mé přání. Bude jim líto, že odcházím, ale pochopí, že je normální, abych se vrátil ke svým. Horší to bude se Zoraimou a zvlášť s Lali. Jedna jako druhá, ale zvlášť Lali, jsou s to mě zastřelit puškou. Na druhé straně jsem se, zase Zorillovým prostřednictvím, dověděl něco, co jsem netušil: Zoraima je těhotná. Ničeho jsem si nevšiml a jsem z toho celý vyjevený.

Slavnost skončila, všichni odjeli, kožený stan je stržen, všechno je jako dřív, nebo se to alespoň zdá. Dostal jsem koně, nádherného šedého grošáka s dlouhým ocasem, který se skoro dotýká země, a s šedě platinovou skvostnou hřívou. Lali a Zoraima nejsou vůbec spokojeny a kouzelník si mě pozval a řekl mi, že Lali a Zoraima se ho ptaly, jestli mohou dát koni roztlučené sklo, aby pošel. Řekl jim, aby to nedělaly, protože mě chrání nevím který indiánský svatý a že by se sklo vrátilo do jejich břicha. Dodal, že myslí, že už nebezpečí nehrozí, ale že to není jisté. Mám si koně hlídat. A pokud jde o mne? Říká, že ne. Jestli uvidí, že se připravuji k odchodu, jediné, co mohou udělat, zvlášť Lali, je zastřelit mě z pušky. Smím se pokusit je přesvědčit, aby mě nechaly odjet, a říct jim, že se vrátím? Jenom to ne, nikdy nedávat najevo, že chci pryč.

Kouzelník mi to všechno mohl říct, protože na týž den si pozval Zorilla, který tlumočil. Situace je velice vážná a musím si dávat dobrý pozor, uzavřel Zorillo. Vrátil jsem se domů. Zorillo přišel ke kouzelníkovi a odešel od něho úplně jinou cestou než já. Nikdo ve vsi neví, že si mě kouzelník zavolal v týž den jako Zorilla.

Uteklo už šest měsíců a já mám naspěch, abych už byl co nejdřív pryč. Jednoho dne jsem se vrátil a našel jsem Lali a Zoraimu skloněné nad mapou. Snaží se pochopit, co ty kresby znamenají. Znepokojuje je kresba s šipkami, označujícími světové strany. Jsou v rozpacích, ale tuší, že ten papír nějak důležitě souvisí s naším životem.

Zoraimino břicho se začalo viditelně zvětšovat. Lali trochu žárlí a nutí mě, abych s ní spal v kteroukoli denní nebo noční hodinu na kterémkoli příhodném místě. Zoraima vyžaduje, abych se s ní také miloval, naštěstí jenom v noci. Jel jsem na návštěvu k Justovi, Zatovu otci. Lali a Zoraima jely se mnou. Použil jsem kresby tygra, kterou jsem naštěstí nezničil, a okopíroval jsem mu tygra na prsa. Za šest dní bylo tetování hotovo, protože mu strupy rychle odpadly díky tomu, že se omýval vodou, do které dal kousíček nehašeného vápna. Justo je tak spokojen, že se dívá do zrcadla několikrát denně. Během mého pobytu u Justa přišel Zorillo. Mluvil s mým svolením s Justem o mém plánu, protože jsem si chtěl vyměnit koně. Koně Guajirů, šedí grošáci, v Kolumbii vůbec nejsou a Justo má tři kolumbijské ryzáky. Hned jak se Justo dověděl, co zamýšlím, poslal mi koně. Vybral jsem si jednoho, který se mi zdál nejklidnější. Justo ho dal osedlat a opatřil mi třmeny a železné udidlo, protože jejich koně nemají sedla a udidla mají z kosti. Když mě takto vybavil po kolumbijsku, dal mi Justo do ruky opratě z hnědé kůže a potom Zorillovi předemnou odpočítal devětatřicet zlatých mincí, každá má cenu sto pesos. Zorillo si je má schovat a dát mi je v den mého odjezdu. Chce mi darovat svou opakovací vinčestrovku, ale já odmítám – ostatně Zorillo říká, že nemohu vstoupit do Kolumbie ozbrojen. Nato mi Justo dal dvě šipky, dlouhé jako prst, zabalené do vlny a zavřené v malém koženém pouzdře. Zorillo mi řekl, že jsou to šípy otrávené velice prudkým a vzácným jedem.

Zorillo nikdy neviděl ani neměl otrávené šípy. Má za úkol je uschovat až do mého odjezdu. Nevím, jak vyjádřit Justovi vděčnost za takovou královskou štědrost. Řekl mi, že od Zorilla trochu zná můj život a ta jeho část, kterou nezná, bude jistě hodna muže, za jakého mě pokládá. A že poznal poprvé za svůj život bílého muže. Dřív, že je všechny pokládal za nepřátele, ale teď, že je bude mít rád a že se bude snažit poznat dalšího muže, jako jsem já.

„Než odjedeš do země, kde máš tolik nepřátel, uvažuj dobře, protože u nás máš samé přátele.“

Řekl mi, že Zato a on se ujmou Lali a Zoraimy a Zoraimino dítě, že bude mít vždycky čestné místo v kmeni, samozřejmě bude-li to chlapec. – „Nerad bych, abys odjel. Zůstaň tady, dám ti tu pěknou Indiánku, kterou jsi poznal na slavnosti. Je to panna a má tě ráda. Mohl bys zůstat se mnou tady. Měl bys velkou chýši a krav a volů, kolik bys chtěl.“

Odešel jsem od toho skvělého muže a vrátil jsem se do své vesnice. Celou cestu neřekla Lali ani slovo. Seděla za mnou na ryzákovi. Sedlo jí zraňovalo stehna, ale celou cestu ani nemukla. Zoraima sedí zajedním Indiánem, který ji veze na svém koni. Zorillo jel do své vesnice jinou cestou. V noci je trochu chladno. Navlékl jsem Lali kazajku z beraní kůže, kterou mi dal Justo. Nechala se obléct, aniž řekla jediné slovo nebo vyjádřila jakýkoli pocit. Ani jediné gesto. Přijala kazajku a dost. Přeztože se kůň rozběhl o něco rychleji, nechytila se mě za boky, aby nespadla. Když jsem dojel do vesnice a šel pozdravit Zata, odjela s koněm, uvázala ho k domu a dala před něj otep trávy. Nesundala mu sedlo ani mu nevytáhla udidlo. Se Zatem jsem strávil víc než hodinu a vrátil jsem se domů.

Když jsou Indiáni a zejména Indiánky smutní, mají uzavřený výraz. V tváři se jim nepohne ani sval, oči mají zaplavené smutkem, ale nikdy nepláčou. Mohou sténat, ale nepláčou. Když jsem se pohnul, strčil jsem do Zoraimina břicha. Vykřikla bolestí. Vstal jsem z obavy, že by se to mohlo opakovat, a šel jsem si lehnout do jiného lůžka. Je zavěšeno velice nízko. Když jsem ulehl, najednou cítím, že se někdo lůžka dotkl. Tvářil jsem se, že spím. Lali si sedla na dřevěný špalek, dívá se na mne a ani se nehne. Za chvilku cítím, že přišla i Zoraima: má ve zvyku vonět se pomerančovými květy, které rozemne mezi prsty, a potírá si jimi kůži. Dostává je v malých pytlíčcích výměnou od jedné Indiánky, která přichází čas od času do vesnice. Když jsem se probudil, stále tam ještě seděly bez hnutí. Slunce je vysoko, je osm hodin. Odvedl jsem je na pláž a natáhl jsem se do suchého písku. Lali sedí, Zoraima také. Laskám Zoraiminy prsy a břicho, ale nepohne se, jako by byla z kamene. Položil jsem Lali a políbil jsem ji, ale má rty sevřené. Rybář přišel pro Lali. Stačilo, aby se podíval najejí obličej, a hned odešel. Opravdu mě to velice trápí a nevím co dělat – jediné, co mi zbývá, je laskat je a líbat a tím jim dávám najevo, že je mám rád. Z úst jim nevyjde ani slovo. Jsem opravdu rozrušen, jak velice je bolí pouhé pomyšlení, jaký život je čeká, až odejdu. Lali chce se mnou stůj co stůj spát. Oddává se mi s jakousi beznadějí. Z jakého důvodu? Může tu být jen jeden důvod: chce ode mne dítě.

Poprvé jsem u ní dnes ráno zpozoroval gesto žárlivosti k Zoraimě. Laskal jsem Zoraimino břicho a prsy a ona mi hryzala ušní lalůčky. Leželi jsme v dobře chráněné jámě na pláži, v jemném písku. Přišla Lali, vzala sestru za ruku, položila jí její ruku na nakynuté břicho a potom na svoje břicho, hladké a ploché. Zoraima vstala a s výrazem: ano, máš pravdu, přenechala jí místo vedle mne.

Ženy mi každý den připravují jídlo, ale samy nejedí. Vzal jsem koně a málem jsem poprvé udělal hrubou chybu, první za víc než pět měsíců: jel jsem bez dovolení navštívit kouzelníka. Po cestě jsem se vzpamatoval, a místo abych jel k němu, přejel jsem dvakrát sem a tam asi dvě stě metrů od jeho stanu. Uviděl mě a dal mi znamení, abych ho přišel navštívit. Vyložil jsem mu, jak se dalo, že Lali a Zoraima přestaly jíst. Dal mi jakýsi ořech, abych ho vložil do sladké vody, která je v domě. Vrátil jsem se a hodil jsem ořech do velké nádoby. Pily několikrát, ale jíst nezačaly. Lali už nechodí na lov. Dnes, po čtyřech dnech úplného půstu, udělala opravdu šílený kousek: odplavala bez člunu asi dvě stě metrů od břehu a vrátila se s třiceti ústřicemi, pro mne k obědu. Jejich němá beznaděje mě tak trápí, že už taky skoro nejím. Trvá to už šest dní. Lali leží s horečkou. Za celých šest dní vysála pár citrónů, to je všechno. Zoraima jí jednou denně, v poledne. Nevím už, co dělat. Sedl jsem si k Lali. Leží na zemi na lůžku, které jsem složil, abych jí udělal jakousi matraci, dívá se upřeně na střechu a nehýbá se. Dívám se na ni, dívám se na Zoraimu s jejím vystouplým břichem a sám nevím přesně proč, začnu najednou plakat. Nad sebou? Nebo nad nimi? Kdoví. Pláču a po tváři se mi kutálejí velké slzy. Když je Zoraima uviděla, začala sténat. Nato se otočila Lali a uviděla mě celého v slzách. Naráz se zvedla, posadila se mi mezi nohy a začala tiše sténat, líbat mě a laskat. Zoraima mě objala jednou paží kolem ramenou a Lali začala mluvit, mluví a mluví. Přitom sténá a Zoraima jí odpovídá. Vypadá to, jako by Lali něco vyčítala. Lali vzala kus surového cukru, velký jako pěst, ukazuje mi, že ho rozpouští ve vodě, a nápoj pak nadvakrát vypila. Potom vyšly se Zoraimou ven. Slyším, jak táhnou koně. Když jsem vyšel ven, vidím, že je osedlaný, v hubě má udidlo a otěže má přivázané ke hrušce na sedle. Vzal jsem beraní kazajku pro Zoraimu a Lali vzala složené lůžko a přehodila je přes koně. Zoraima vysedla první a sedla si hodně dopředu, skoro koni na krk, já doprostřed a Lali dozadu. Jsem z toho tak zmaten, že jsem se s nikým nerozloučil ani jsem nedal vědět náčelníkovi.

Lali trhla uzdou, protože myslela, že se jede ke kouzelníkovi vyjel jsem tím směrem. Lali přitáhla uzdu a říká: „Zorillo.“ Jedeme navštívit Zorilla. Drží se mého pasu jako klíště a cestou mě několikrát políbila za krk. Já mám levou ruku zaměstnanou přidržováním otěží a pravou laskám svou Zoraimu. Vjíždíme do vesnice právě v okamžiku, kdy se Zorillo vrací z Kolumbie s třemi osly a jedním koněm, naloženými, až se prohýbají. Vstoupili jsme do domu. Lali mluví první, Zoraima po ní.

A hle, co mi vysvětluje Zorillo: až do okamžiku, kdy jsem začal plakat, si Lali myslela, že jsem běloch, kterému na ní vůbec nezáleží. Že jsem chtěl odjet, to Lali věděla, ale byl jsem falešný jako had, protože jsem jí to nikdy neřekl nebo nenaznačil. Říká, že byla hluboce zklamána. Myslela si, že Indiánka, jako je ona, může muže učinit šťastným a že muž, který dostává, co chce, neodchází. Myslela si, že nemá smysl, aby po takové katastrofě dál žila. Zoraima řekla totéž a navíc prý měla strach, že její syn bude po otci. Že z něho bude člověk falešný, který neumí dodržet slovo, a že bude po svých ženách, které by za něho položily život, požadovat věci tak nesnadné, že je nebudou vůbec chápat. Proč jsem prý od ní chtěl utéct, jako kdyby byla pes, který mě kousl v den, kdy jsem přišel! Odpověděl jsem:

„Co bys udělala, Lali, kdyby tvůj otec byl nemocný?“

„Šla bych přes trni a bodláčí, abych ho mohla ošetřovat.“

„Co bys udělala, kdyby tě štvali jako zvíře, aby tě zabili, v den, kdy by ses mohla bránit?“

„Hledala bych svého nepřítele všude, abych ho pohřbila tak hluboko, že by se v té díře nemohl ani otočit.“

„A co bys udělala, až bys s tím vším byla hotova a měla dvě nádherné ženy, které tě čekají?“

„Vrátila bych se na koni.“

„A právě to zcela určitě udělám.“

„A co když už budu stará a ošklivá, až se vrátíš?“

„Vrátím se daleko dřív, než budeš stará a ošklivá.“

„Ano, tekly ti z očí slzy a nikdy bys to nemohl udělat schválně.

Takhle můžeš odjet, kdy chceš, ale musíš odjet za bílého dne, přede všemi, a ne jako zloděj. Musíš odjet v tutéž hodinu, kdy jsi přijel, odpoledne, a od hlavy až k patě pěkně oblečen. Musíš říct, kdo nás tu má ve dne a v noci hlídat jako oko v hlavě. Zato je náčelník, ale musíš určit jiného muže, který nás bude střežit. Musíš říct, že dům je stále tvůj dům a že žádný muž kromě tvého syna, nosí-li Zoraima pod srdcem syna, nesmí vstoupit do tvého domu. Kvůli tomu všemu musí Zorillo přijít v den tvého odjezdu. Aby přeložil všechno, co musíš říct.“

Spali jsme u Zorilla. Byla to rozkošně něžná a sladká noc. Šepot a zvuky úst těch dvou přírodních bytostí byly tak vzrušující zvuky lásky, že mě celého rozrušily. Vrátili jsme se všichni tři na koni. Jeli jsme pomalu kvůli Zoraiminu břichu. Mám odjet osm dní po novu, protože mi Lali chce říct, jestli je pravda, že je těhotná. Při poslední měsíční čtvrti neviděla krev. Bojí se, jestli se nezmýlila, ale jestli při téhle čtvrti zase neuvidí krev, znamená to, že má dítě, které v ní klíčí. Zorillo musí přinést všechno, co si vezmu na sebe: až promluvím jako Guajiro, to znamená nahý, musím se obléct tam. Zítra musíme jít všichni tři ke kouzelníkovi. Řekne nám, jestli máme v domě moje dveře zavřít, nebo je nechat otevřené. Ten návrat, tak pomalý kvůli Zoraiminu břichu, neměl v sobě nic smutného. Chtějí raději vědět pravdu než zůstat opuštěné a zesměšnit se před ženami a muži z vesnice. Až se Zoraimě narodí dítě, najde si lovce, aby vylovila hodně perel, které mi bude schovávat. Lali bude lovit každý den déle, aby měla také pořád co na práci. Lituji, že jsem se nenaučil guajirsky víc než nějaký tucet slov. Měl bych jim toho tolik co říct, co se nedá říkat přes tlumočníka. Vjíždíme do vsi. Nejdřív musím k Zatovi, omluvit se mu, že jsem odjel bez jeho vědomí. Zato je stejně noblesní jako jeho bratr. Ještě než jsem začal mluvit, položil mi ruku na hrdlo a řekl: „Uilu (mlč).“ Nový měsíc bude asi za dvanáct dní. Když k tomu připočtu osm dní, po které musím čekat, znamená to, že za dvacet dní budu na cestě.

Když se znovu dívám do mapy a měním některé podrobnosti své cesty, zase si uvědomuji, co mi řekl Justo. Kde bych byl šťastnější než zde, kde mě všichni mají rádi? Nejsem strůjcem vlastního neštěstí, když se vracím do civilizace? Budoucnost to ukáže.

Ty tři týdny uběhly jako sen. Lali má důkaz, že je těhotná, takže mě po mém návratu budou čekat dvě nebo tři děti. Proč tři? Řekla mi, že její matka měla dvakrát dvojčata. Šli jsme ke kouzelníkovi. Ne, dveře nemáme zavírat. Máme přes ně dát jenom větev ze stromu. Naše společné lože máme zavěsit u stropu. Ony dvě mají spát spolu, protože jsou dohromady jedna žena. Potom nás kouzelník posadil k ohni, hodil do něho zelené listy a přes deset minut nás nechal sedět zahalené kouřem. Vrátili jsme se domů a čekali na Zorilla, který skutečně přijel týž den. Celou noc jsme strávili u ohně před mou chýší a povídali jsme si. Řekl jsem každému Indiánovi Zorillovým prostřednictvím něco milého a on mi také něco odpověděl. Když vyšlo slunce, šel jsem s Lali a Zoraimou dovnitř. Celý den jsme se milovali. Zoraima si na mě sedla, aby mě v sobě lépe cítila, a Lali mě obtáčí jako břečťan, vsazený do jejího pohlaví, které tluče jako srdce. Odpoledne je odjezd. Mluvím a Zorillo překládá:

„Zato, velký náčelníku kmene, který mě přijal a všechno mi dal, musím tě požádat, abys mi dovolil opustit vás na mnoho lun.“

„Proč chceš opustit přátele?“

„Protože musím jít potrestat ty, kdo mě pronásledovali jako zvíře. Díky tobě jsem našel ve tvé vesnici úkryt, mohl jsem tam šťastně žít, dobře jíst, mít šlechetné přátele a ženy, které vložily do mých prsou slunce. Ale to všechno nesmí proměnit člověka, jako jsem já, ve zvíře, které našlo teplé a dobré útočiště a zůstane v něm celý život ze strachu, že by v boji mohlo trpět. Chci se utkat se svými nepřáteli, jedu ke svému otci, který mě potřebuje. Zde zanechávám svou duši v mých ženách Lali a Zoraimě, děti, plod našeho spojení. Má chýše patří jim a dětem, které se narodí. Doufám, Zato, že kdyby na to někdo zapomněl, ty mu to připomeneš. Navíc tě prosím, aby kromě toho, že nad nimi budeš bdít ty sám, muž jménem Usli ve dne v noci chránil mou rodinu. Měl jsem vás všechny velice rád a budu vás mít rád vždycky. Udělám všechno, co je v mých silách, abych se vrátil co nejdřív. Jestliže při plnění svého poslání umřu, má poslední myšlenka bude patřit vám, Lali, Zoraimo a mé děti, a vám, Indiáni Guajiros, kteří jste má rodina.“

Vrátil jsem se do chýše, Lali a Zoraima se mnou. Oblékám se, khaki košili a kalhoty, ponožky, vysoké boty do půl lýtek.

Velice dlouho jsem se rozhlížel kolem dokola, abych si ještě jednou, kousek po kousku, prohlédl tu idylickou vesnici, kde jsem strávil šest měsíců. Tento guajirský kmen, kterého se tolik bojí jak jiné kmeny, tak běloši, se pro mě stal přístavem oddechu, jedinečným útočištěm proti lidské zlobě. Našel jsem tam lásku, mír, klid a urozenost. Sbohem, Guajiros, divocí Indiáni z kolumbijsko-venezuelského poloostrova. O vaše tak velké území se naštěstí vede spor a je proto ušetřeno jakéhokoli vměšování dvou civilizací, které je obklopují. Váš divoký způsob života a ochrany mě naučil pro budoucnost něčemu velice důležitému: že je lepší být divokým Indiánem než vysokým soudním úředníkem s doktorátem.

Sbohem, Lali a Zoraimo, ženy, jimž není rovno, ženy s reakcemi tak blízkými přírodě, bez vypočítavosti, spontánní, ženy, jež jste mi ve chvíli odjezdu vložily prostým gestem do plátěného pytlíku všechny perly, které byly v chýši. Jisto jistě se vrátím. Jak? Kdy? To nevím, ale slibuji sám sobě, že se vrátím.

Na sklonku odpoledne vsedl Zorillo na koně a vyrážíme směrem ke Kolumbii. Mám slaměný klobouk. Jdu pěšky a vedu koně za uzdu. Všichni Indiáni do jednoho si zakrývají obličej levou rukou a pravou ke mně vztahují. Naznačují mi tím, že nechtějí vidět, jak odjíždím, protože je jim to velice líto, a ruku napřahují proto, aby mi tím gestem řekli, že mě chtějí zadržet. Lali a Zoraima mě doprovázejí asi sto metrů. Myslel jsem, že mě políbí, když vtom se náhle otočily a se srdceryvným křikem, aniž se ohlédly, se rozběhly k našemu domu.

PÁTÝ SEŠIT

NÁVRAT K CIVILIZACI

VĚZENÍ VE SVATÉ MARTĚ

Dostat se z území indiánské Guajiry není těžké – překročili jsme hraniční čáru v La Vela bez obtíží. Na koních jsme urazili cestu, která mi s Antoniem trvala tak dlouho, za dva dny. Jenže krajně nebezpečné nejsou jenom pohraniční strážnice, ale celý pruh sporného pohraničního území, sto dvacet kilometrů dlouhý, až po Rio Hacha, vesnici, odkud jsem uprchl.

Se Zorillem po boku jsem udělal první zkušenost s mluvením. Dal jsem se do řeči s jedním kolumbijským civilistou v jakési krčmě, kde se prodává jídlo a pití. Nebylo to nejhorší, Zorillo měl pravdu: čím víc člověk koktá, tím víc zastře přízvuk a způsob mluvy.

Vyrazili jsme dál k Svaté Martě. Zorillo mě má opustit v půli cesty a vrátit se dopoledne zpátky.

Zorillo mě opustil. Rozhodli jsme se, že si koně vezme s sebou. Protože mít koně znamená mít místo bydliště, patřit do nějaké určité vesnice, a tudíž riskovat odpovědi na nevhodné otázky, jako například: „Znáte toho a toho? Jak se jmenuje starosta? Co dělá paní X? Kdo má na starosti ‚la fonda‘?“

Ne, radši půjdu pěšky a budu jezdit v nákladních autech nebo v autobusech a za Svatou Martou vlakem. Musím pro všechny platit za „forastero“ (cizince) v tomhle kraji, který pracuje kdekoli a dělá cokoli.

Zorillo mi rozměnil tři zlaté stopesosky. Dal mi tisíc pesos. Dobrý dělník vydělá osm až deset pesos denně, to znamená, že bych jen s těmito penězi mohl vystačit dost dlouho. Nastoupil jsem do náklaďáku, který jede někam kousek od Svaté Marty, vzdálené asi sto dvacet kilometrů od místa, kde mě opustil Zorillo. Náklaďák jede pro kozy nebo pro kůzlata, nevím to přesně.

Každých deset kilometrů je nějaká hospoda. Šofér vystupuje a zve mě na skleničku. On mě zve, ale já platím. A pokaždé vypije pět nebo šest sklenic kořalky. Já se tvářím, že pokaždé vypiju jednu. Když jsme ujeli asi padesát kilometrů, byl pod obraz. Je tak nadraný, že si spletl cestu a zajel na blátivou cestu, kde náklaďák uvízl a nemůže ven. Vůbec ho to nerozházelo: lehl si dozadu do vozu a mně řekl, abych se vyspal v kabině. Nevím co teď. Má ujet ještě čtyřicet kilometrů směrem k Svaté Martě. Když jsem s ním, nemusím odpovídat na otázky lidí, které bych potkal, a přes ty četné zastávky postupuji rychleji, než kdybych šel pěšky.

Tak jsem se tedy k ránu rozhodl, že půjdu spát. Mezitím se rozednilo, je kolem sedmé hodiny. Přijíždí vozík, tažený dvěma koňmi. Nákladní vůz mu stojí v cestě. Probudili šoféra – mysleli si, že jsem to já, protože jsem spal v kabině. Začal jsem koktat a sehrál jsem člověka, kterého vytrhli z tvrdého spánku a najednou neví, čí je.

Šofér se vzbudil a diskutuje s chlapíkem od vozu. Pokusili jsme se několikrát náklaďák vyprostit, ale nepodařilo se nám to. Vězí v blátě až po nápravy, nedá se nic dělat. Ve vozíku sedí dvě jeptišky v černém a s čepečky a tři děvčátka. Po dlouhém handrkování se oba muži dohodli, že vysekají při kraji lesa kus houští, aby mohl vozík, jedno kolo na cestě a druhé na vysekaném pruhu, zdolat těch asi dvacet kritických metrů.

Každý s jednou „mačetou“ v ruce (šavle na sekání cukrové třtiny, nástroj, který si bere na cestu s sebou) vysekávají všechno, co by mohlo překážet, a já to rozestýlám po cestě, abych snížil výšku a také abych chránil vozík, který je v nebezpečí, že zapadne do bláta. Asi za dvě hodiny je cesta hotová. Sestry poděkovaly a zeptaly se mě, kam jedu.

Říkám: „Svatá Marta.“

„Ale to jedete špatně, musíte se vrátit s námi. Dovezeme vás kousíček, osm kilometrů od Svaté Marty.“

Nemohu odmítnout, vypadalo by to nenormálně. Na druhé straně bych rád řekl, že chci zůstat s řidičem, abych mu pomohl, ale při představě, že bych měl mluvit tak dlouho, říkám radši:

„Gracias, gracias.“

A tak sedím vzadu ve vozíku s třemi holčičkami. Obě sestřičky sedí na kozlíku vedle vozky.

Vyjeli jsme a jedeme opravdu dost rychle – za chvíli jsme urazili těch osm kilometrů, které ujel kamión po nesprávné cestě. Na dobré silnici jsme ujeli hezký kus cesty a kolem poledne jsme se zastavili na oběd v hospodě. Tři děvčátka a kočí sedí u jednoho stolu, obě sestřičky a já u sousedního. Jsou velice mladé, je jim něco mezi pětadvaceti a třiceti. Mají nápadně bílou kůži. Jedna je Španělka, druhá Irka. Irka se mě potichu ptá:

„Vy nejste odtud, viďte?“

„Ale ano, jsem z Baranquilly.“

„Vy nejste z Kolumbie. Máte moc světlé vlasy a kůži máte tmavou, protože jste opálený. Odkud přicházíte?“

„Z Rio Hacha.“

„Co jste tam dělal?“

„Elektrikáře.“

„Ach, mám v Elektrických podnicích přítele, jmenuje se Pérez, je to Španěl. Znáte ho?“

„Ano.“

„To mě těší.“

Když jsme dojedli, vstaly a šly si umýt ruce. Irka se vrátila sama. Podívala se na mne a spustila francouzsky:

„Já vás neprozradím, ale kamarádka říká, že viděla vaši fotografii v novinách. Vy jste ten Francouz, co utekl z Rio Hacha, viďte?“

Zapírat by bylo ještě horší.

„Ano, sestro. Prosím vás snažně, neudávejte mě. Nejsem tak zlý, jak mě popsali. Miluji Boha a ctím ho.“

Přišla Španělka a ta druhá jí řekla: „Ano.“ Španělka odpověděla rychle něco, čemu jsem neporozuměl. Zdá se, že uvažují. Potom vstaly a šly zase na toaletu. Po dobu pěti minut jejich nepřítomnosti rychle uvažuji. Mám utéct, než příjdou? Mám zůstat? Jestli mě chtějí udat, je to jedno, protože kdybych odešel, rychle by mě našli. V téhle krajině není „selva“ (džungle) moc hustá a přístupy k městům se jistě dají rychle ohlídat. Svěřím se do rukou osudu, který mi až dosud nebyl nepříznivý.

Vrátily se s úsměvy na tvářích a Irka se mě zeptala na křestní jméno.

„Enrique.“

„Dobrá, Enrique, pojedete s námi až do kláštera, je osm kilometrů od Svaté Marty. Když budete ve vozíku s námi, nemusíte se cestou ničeho bát. Nemluvte, všichni si budou myslet, že jste dělník z kláštera.“

Sestry zaplatily jídlo za všechny. Koupil jsem si kartón cigaret, je v něm dvanáct krabiček a zapalovač s hubkou. Vyjeli jsme. Po celou cestu už mě sestry neoslovily a já jsem jim za to vděčný. Kočí si tak neuvědomuje, že mluvím špatně. Pozdě odpoledne jsme se zastavili ve velké hospodě. Stojí tam autobus, na kterém čtu: „Rio Hacha – Santa Marta.“ Mám chuť do něho nastoupit. Šel jsem k irské sestře a řekl jsem jí, že bych se s tím autobusem rád svezl.

„To je velice nebezpečné, protože než dojedete do Svaté Marty, jsou po cestě nejmíň dvě policejní strážnice, kde musí každý cestující předložit ‚cédula‘ (průkaz totožnosti), což vozíku nehrozí.“

Srdečně jsem jí poděkoval a v tu chvíli ze mne opadla úzkost, která mě neopouštěla od okamžiku, kdy mě odhalily. Naopak, je to nevídané štěstí, že jsem sestřičky potkal. Skutečně, kvečeru jsme dojeli k policejní strážnici (španělsky „alcabale“). V jednom autobuse, který jel ze Svaté Marty do Rio Hacha, policie kontrolovala průkazy. Já ležím v káře na zádech a přes obličej mám slaměný klobouk. Předstírám, že spím. Jedna z holčiček, asi osmiletá, spí skutečně a má hlavu opřenou o mé rameno. Když vůz projížděl, zastavil ho vozka přesně mezi autobusem a strážnicí.

„Cómo estan por aqui (jak se tady máte)?“ Říká španělská sestra.

„Muy bien, Hermana (výborně, sestro).“

„Me alegro, vamonos, muchanos (to mě těší, tak pojeďme, děti).“ A v klidu odjíždíme.

V deset hodin další, hodně osvětlená strážnice. Z obou stran stojí dvě šňůry vozů všech značek. Jedna zprava, naše zleva. Policisté otvírají kufry vozů a dívají se dovnitř. Vidím, jak jedna žena musí vystoupit z vozu. Přehrabuje se v kabelce. Odvádějí ji na strážnici. Zřejmě nemá „cédula“. V tom případě se nedá nic dělat. Vozidla projíždějí jedno za druhým. Protože šňůry jsou dvě, nemůžeme nikudy projet. Není místo, musíme rezignovat a čekat. Už vidím, že jsem ztracen. Před námi je malý autobus, přecpaný lidmi. Nahoře na střeše jsou zavazadla a velké balíky. Vzadu také jakási síť, plná balíků. Čtyři policisté vyzývají lidi, aby vystoupili. Autobus má jen jedny dveře. Muži i ženy vystupují. Ženy mají v náručí děti. A jeden po druhém zase nastupují.

„Cédula! Cédula!“

A všichni vytahují legitimace s fotografiemi.

O něčem takovém se Zorillo nikdy nezmínil. Kdybych to byl věděl, mohl jsem si možná pořídit falešnou. Říkám si, že jestli projedu touhle strážnicí, zaplatím nevím co, ale než odjedu ze Svaté Marty do Baranquilly, významného, podle slovníku dvěstěpadesátitisícového města na pobřeží, musím si „cédulu“ obstarat.

Panebože, to to trvá, než ten autobus odbaví. Irka se ke mně obrátila: „Jen klid, Enrique.“ Okamžitě jí mám tu neopatrnou větu za zlé, vozka ji určitě slyšel.

Když na nás přišla řada, vozík vjel do toho oslňujícího světla. Rozhodl jsem se, že se posadím. Zdá se mi, že kdybych ležel, vypadalo by to, že se schovávám. Opírám se o příčle vozu a dívám se sestrám do zad. Je mě vidět jen z profilu a klobouk mám dost, ale ne zase příliš naražený do čela.

„Cómo estan todos por aqui (jak se tady všichni máte)?“ opakuje španělská sestra.

„Muy bien, Hermanas. Y cómo viajan tan tarde (Výborně, sestřičky. A cože jedete tak pozdě)?“

„Por una urgencia, por eso no me detengo. Somos muy apuradas (Naléhavý případ, tak nás moc nezdržujte. Máme velice naspěch).“

„Vayanse con Dios, Hermanas (jeďte s Bohem, sestry).“

„Gracias, hijos. Que Dios les protege (Díky, děti. Ať vás Pánbůh ochrání).“

„Amén (amen),“ říkají policisté.

A projíždíme klidně, nikdo po nás nic nechce. Vzrušení právě přestálých okamžiků asi způsobilo, že sestřičky rozbolelo břicho, protože sto metrů odtud daly vůz zastavit, slezly a ztratily se na chvilku v houští. Jedeme dál. Zapálil jsem si cigaretu. Jsem tak dojat, že říkám Irce, když vystupuje zpátky na vůz: „Děkuju, sestro!“

Odpověděla mi: „Není zač, ale my měly takový strach, že nás z toho rozbolelo břicho.“

Kolem půlnoci jsme přijeli do kláštera. Tlustá zeď, velká brána. Vozka šel uklidit vůz a zavést koně do stáje a tři děvčátka odvedli dovnitř do kláštera. Na nádvoří se rozpoutala vášnivá diskuse mezi sestrou vrátnou a mými dvěma sestrami. Irka mi říká, že prý vrátná nechce budit představenou a požádat ji o povolení, abych směl spát v klášteře. V tu chvíli jsem nevěděl, jak se rozhodnout. Měl jsem tehdy rychle využít sporu a odejít do Svaté Marty – věděl jsem, že je to už jenom osm kilometrů.

Tato chyba mě později stála sedm let nucených prací.

Nakonec, když matku představenou vzbudili, dostal jsem pokoj v prvním poschodí. Z okna vidím světla města. Rozeznávám maják a orientační světla. Z přístavu vyjíždí velká loď.

Usnul jsem, a když někdo zaklepal na dveře, slunce už bylo na nebi. Měl jsem ohavný sen. Lali si předemnou rozřízla břicho a naše dítě z ní vycházelo po kusech.

Oholil jsem se a rychle jsem dokončil ranní toaletu. Sešel jsem dolů. Dole pod schody na mne čekala irská sestra. Lehce se usmála:

„Dobré jitro, Henri. Vyspal jste se dobře?“

„Ano, sestro.“

„Pojďte, prosím vás, do kanceláře naší matky, chce vás vidět.“

Vstoupili jsme. Mimořádně přísný obličej asi padesátileté a možná starší ženy, sedící za psacím stolem, se na mne dívá nepřívětivě černýma očima.

„Seňor, sabe usted hablar espaňol (pane, mluvíte španělsky)?“

„Muy poco (velice málo).“

„Bueno, la Hermana va servir de interprete (dobře, sestra bude tlumočit).“

„Řekli mi, že jste Francouz.“

„Ano, matko.“

„Utekl jste z vězení v Rio de Hacha?“

„Ano, matko.“

„Jak je to dlouho?“

„Asi sedm měsíců.“

„Co jste celou tu dobu dělal?“

„Byl jsem u Indiánů.“

„Cože? Vy jste byl u Guajiros? To vám nikdy neuvěřím. Ti divoši nikdy nikoho nepřijali na své území. Představte si, že tam nikdy nepronikl ani jediný misionář. Kde jste byl? Mluvte pravdu.“

„Matko, byl jsem u Indiánů a mám o tom důkaz.“

„Jaký?“

„Perly, které vylovili.“ Vytáhl jsem pytlík – mám ho přišpendlený v saku uprostřed zad – podal jsem jí ho. Otevřela ho a vysypala hrst perel.

„Kolik jich tam je?“

„Nevím, možná pět nebo šest set. Přibližně.“

„To není důkaz. Mohl jste je ukrást někde jinde.“

„Matko, abyste měla čisté svědomí, budete-li si přát, zůstanu zde tak dlouho, dokud se nepřesvědčíte, že nikde není hlášena krádež perel. Mám peníze. Mohu si pobyt platit. Slibuji vám, že se nehnu z pokoje, dokud nerozhodnete jinak.“

Dívá se na mne upřeně. Rychle mě napadlo, že teď musí říct: „A co když utečeš? Utekl jsi z vězení, od nás je to přece snazší.“

„Nechám vám ten pytlík perel, je to celé mé jmění. Vím, že je v dobrých rukou.“

„Dobrá, souhlasím. Nezůstanete zavřený ve svém pokoji. Ráno a odpoledne, když jsou mé dívky v kapli, můžete sejít do zahrady. Budete jíst v kuchyni s personálem.“

Odešel jsem napůl uklidněn. Když jsem se chystal nahoru do svého pokoje, odvedla mě irská sestra do kuchyně. Velký hrnek bílé kávy, úplně čerstvý chleba a máslo. Sestra čeká, až se nasnídám. Neřekla ani slovo a celou dobu stála. Tváří se ustaraně. Řekl jsem: „Děkuji, sestro, za všechno, co jste pro mne udělala.“

„Chtěla jsem udělat víc, ale dál už nic nemohu, příteli Henri.“ S těmi slovy vyšla z kuchyně.

Sedím u okna a dívám se na město, přístav a na moře. Pole kolem jsou dobře obdělaná. Nemohu se zbavit dojmu, že jsem v nebezpečí. Pocit je tak silný, že jsem se rozhodl v noci utéct. Perly vzal čert, ať si je matka představená nechá pro svůj klášter nebo pro sebe. Nemám k ní důvěru a asi se sotva mýlím. Jak by bylo možné, že je Katalánka a neumí francouzsky? Představená kláštera, a tudíž vzdělaná žena, to by musela být opravdu výjimka. Závěr: dnes večer uteču.

Ano, dnes odpoledne sejdu na dvůr a vyhlédnu si místo, kde přelezu zeď. Kolem jedné hodiny někdo klepe na mé dveře:

„Račte dolů, obědvat, Henri.“

„Ano, už jdu, díky.“

Sedím u stolu v kuchyni, a ještě jsem si ani nestačil naložit na talíř maso s vařenými brambory, když se otevřely dveře a v nich se objevili čtyři policisté s puškami, v bílých uniformách, a jeden oficír s revolverem.

„No te mueve, o te mato (nehýbej se, nebo tě zabiju)!“ Nasadil mi pouta. Irská sestra pronikavě vykřikla a omdlela. Dvě sestry z kuchyně ji zvedají.

„Vamos (pojďme),“ říká velitel. Šel se mnou nahoru do mého pokoje. Prohledali můj uzel a okamžitě našli šestatřicet zlatých stopesosových mincí, které mi ještě zbyly. Zato však nevěnovali nejmenší pozornost dvěma šípům. Zřejmě si mysleli, že jsou to tužky. Velitel si vstrčil zlaté mince do kapes s neskrývaným uspokojením. Sešli jsme dolů. Na dvoře stálo nějaké mizerné auto.

Pět policistů a já jsme se vmáčkli do té kraksny a vůz, který řídí šofér v policejní uniformě, černý jako uhel, vyrazil plnou rychlostí. Jsem zničený a neprotestuji. Pokouším se chovat se důstojně. Nemá smysl prosit o smilování nebo o odpuštění. Buď muž a pamatuj si, že nesmíš nikdy ztrácet naději. To všechno mi rychle prošlo hlavou. A když vystupuji z vozu, jsem rozhodnut tvářit se jako chlap, a ne jako hadr, což se mi podařilo tak dobře, že první slovo, které mi řekl důstojník při výslechu, je: „Ten Francouz má pro strach uděláno, nijak zvlášť ho to nedojalo, že nám padl do rukou.“ Vstoupil jsem dojeho kanceláře. Sundal jsem klobouk, bez vyzvání jsem si sedl a tlumok jsem si položil mezi nohy.

„Tu sabes hablar espaňol (umíš španělsky)?“

„Ne.“

„Llame el zapatero (zavolejte ševce).“ Za několik okamžiků přišel malý mužík v modré zástěře a s ševcovským kladívkem v ruce.

„Jsi ten Francouz, co utekl před rokem z věznice v Rio Hacha?“

„Ne.“

„Lžeš.“

„Nelžu. Nejsem Francouz, co utekl před rokem z Rio Hacha.“

„Sundejte mu pouta. Dej dolů kabát a košili.“ Vzal papír a dívá se. Veškeré tetování je tam popsáno.

„Chybí ti palec na levé ruce. Souhlasí. Takže jsi to ty.“

„Ne, nejsem, protože já jsem utekl před sedmi měsíci, a ne před rokem.“

„To je jedno.“

„Pro tebe je to jedno, pro mne ne.“

„Vidím, že jsi typický zabiják. Francouz nebo Kolumbijec, všichni zabijáci (matadores) jsou stejní, nedají se zkrotit. Jsem tady v tom vězení jenom zástupcem velitele. Nevím, co s tebou uděláme. Zatím tě dám k tvým starým kamarádům.“

„K jakým kamarádům?“

„K těm Francouzům, co jsi přivezl do Kolumbie.“

Jdu za policisty. Odvádějí mě do cely, jejíž mříže vedou na dvůr.

Shledal jsem se se všemi pěti přáteli. Objali jsme se. „A my mysleli, že ses zachránil už navždycky, bráško,“ říká Clousiot. Maturette pláče jako kluk, ostatně vždyť taky kluk je. Tři ostatní jsou taky konsternováni. Shledání mi dodává síly.

„Vypravuj,“ říkají.

„Později. A vy?“

„Jsme tu už tři měsíce.“

„Zacházejí s váma dobře?“

„Ani dobře, ani špatně. Čekáme na transport do Baranquilly, vypadá to, že nás tam vydají francouzskejm úřadům.“

„Banda lumpů. Nedá se odtud utéct?“

„Ještě ses tady neohřál a už myslíš na útěk.“

„No dovol! To si myslíš, že to vzdám jen tak? Jak se to tu hlídá?“

„Ve dne moc ne, ale v noci je tu speciální stráž pro nás.“

„Kolik je jich?“

„Tři dozorci.“

„A co tvá noha?“

„V pořádku, už ani nekulhám.“

„Jste pořád pod zámkem?“

„Ne, procházíme se na dvoře, na sluníčku, dvě hodiny dopoledne a tři hodiny odpoledne.“

„A co ostatní kolumbijští vězni?“

„Dva chlapi jsou zřejmě velice nebezpeční zloději a zabijáci.“

Odpoledne jsem na dvoře. Právě jsme poodešli stranou s Clousiotem a něco si povídáme, když vtom mě volají. Jdu za policistou a vstupuji do téže kanceláře jako ráno. Je tam velitel věznice a s ním muž, který mě vyslýchal. Na čestném místě sedí muž velice tmavé, skoro černé pleti. Podle barvy vypadá spíš na černocha než na Indiána. Má krátké, kudrnaté černošské vlasy. Je mu kolem padesáti let, oči má černé a zlé. Tlustý horní ret vzteklých úst přečnívá na kratičko přistřižený knír. Je bez vázanky, má porozhalenou košili. Na levé straně je zelená a bílá stuha nějakého vyznamenání. Švec je tu taky.

„Francouzi, byl jsi znovu dopaden po sedmi měsících. Cos mezitím dělal?“

„Byl jsem u Guajirů.“

„Nedělej si ze mne blázny, nebo si tě podáme.“

„Řekl jsem pravdu.“

„Nikdo nikdy nežil u Indiánů. Jenom letos zabili pětadvacet pobřežních stráží.“

„Ne, ty zabili pašeráci.“

„Jak to víš?“

„Žil jsem tam sedm měsíců. Guajiros neopouštějí nikdy své území.“

„Dobrá, možná je to pravda. Kde jsi ukradl ty mince po sto pesos?“

„Jsou moje. Dal mi je náčelník jednoho horského kmene, jmenuje se Justo.“

„Jak mohl mít Indián takové jmění a dát ti je?“

„Poslechněte, šéfe, máte hlášenou krádež stopesosových mincí ve zlatě?“

„Ne, to je pravda. V bulletinech taková krádež nebyla hlášena. To mi ovšem nebrání, abych se informoval.“

„Udělejte to, mně to jenom prospěje.“

„Francouzi, udělals velkou chybu, že jsi uprchl z vězení z Rio Hacha, a ještě větší chybu, že jsi pomohl k útěku člověku, jako je Antonio. Měl být zastřelen, protože zabil několik mužů z pobřežní hlídky. Teď už je nám známo, že tě hledá Francie, kde si máš odpykat doživotní vězení. Jsi nebezpečný zabiják. Takže nebudu riskovat, abys utekl i odtud, a nenechám tě proto s ostatními Francouzi.

Půjdeš do díry a budeš tam čekat na odjezd do Baranquilly. Zlaté mince ti budou vráceny, jestliže nepocházejí z krádeže.“

Vyšel jsem z kanceláře a byl jsem odveden až ke schodům vedoucím do podzemí. Když se sestoupí po víc než pětadvaceti schodech, příjde se na velice slabě osvětlenou chodbu, kde jsou po levé i po pravé straně klece. Otevřeli jednu celu a vstrčili mě dovnitř. Když se dveře vedoucí na chodbu zavřely, je cítit, jak z kluzké hliněné podlahy stoupá pach hniloby. Ze všech stran mě někdo volá. Každá ta zamřížovaná díra má jednoho, dva nebo tři vězně.

„Francés, Francés! Que a hecho? Por que esta aqui? (Co jsi udělal? Proč jsi tady?) Vis, že tyhle cely jsou cely smrti?“

„Mlčte! Ať mluví,“ křičí jeden hlas.

„Ano, jsem Francouz. Jsem tady, protože jsem utekl z vězení v Rio Hacha.“ Porozuměli dokonale mé španělské hatmatilce.

„Poslouchej, Francouzi, co musíš vědět: vzadu v tvé cele je deska. Na té se spí. Napravo máš krabici s vodou. Nemrhej s ní, protože jí dostaneš ráno velice málo a nemůžeš si říct o další. Nalevo záchodový kbelík. Zacpi ho kabátem. Tady kabát nepotřebuješ, je tu příliš horko, strč ho tam, aby to tolik nesmrdělo. Děláme to tak všichni.“

Přistoupil jsem k mříži a snažím se rozeznat obličeje. Podrobněji rozeznávám jen dva lidi z protější cely, přitisknuté k mříži, s nohama vysunutýma ven. Jeden, pošpanělštěný Indián, vypadá jako policisté, kteří mě zatkli v Rio Hacha. Druhý je hodně světlý černoch, pěkný mladý chlapec. Černoch mě upozorňuje, že při každém přílivu začne v celách stoupat voda. Nemám prý mít strach, protože nikdy nevystoupí výš než po břicho. Taky nemám chytat krysy, kdyby na mne lezly, ale dát jim ránu. Nikdy se nemám pokoušet je chytit, protože by mě mohly kousnout. Ptám se ho:

„Jak dlouho jsi v cele?“

„Dva měsíce.“

„A ostatní?“

„Nikdy víc než tři měsíce. Když je tu někdo tři měsíce a nepropustí ho, znamená to, že tady musí umřít.“

„Jak dlouho je tu ten, co je tu nejdýl?“

„Osm měsíců, ale už to nebude trvat dlouho. Skoro měsíc se nezdvihne víc než na kolena. Nemůže už vstát. Až přijde velký příliv, utopí se.“

„Člověče, ta tvoje země je země divochů.“

„Nikdy jsem ti neříkal, že je civilizovaná. Ale ta tvoje taky není civilizovaná, když tě odsoudila na doživotí. U nás v Kolumbii se fasuje buď dvacet let, nebo smrt. Ale doživotí nikdy.“

„To máš všude stejný.“

„Zabils jich hodně?“

„Ne, jenom jednoho.“

„To není možné. Kvůli jednomu člověku se neodsuzuje na tak dlouho.“

„Ujišťuji tě, že je to pravda.“

„Tak vidíš, že ta tvá země je stejně divošská jako moje.“

„No jo. Tak se nebudeme hádat kvůli našim zemím. Máš pravdu, policajti jsou všude hajzlové. A cos udělal ty?“

„Zabil jsem jednoho chlapa, jeho syna a ženu.“

„Proč?“

„Hodili mého mladšího bratra svini a ta ho sežrala.“

„To není možný. To je hrůza.“

„Můj pětiletý malý bratříček házel po jejich dítěti kamením a několikrát ho poranil na hlavě.“

„To přece není důvod.“

„Právě to jsem řekl, když jsem se to dověděl.“

„Můj bratříček se ztratil a už třetí den nebyl k nalezení. Když jsem ho hledal, našel jsem jeho sandálek v hnoji. Byl to hnůj z chléva, kde byla svině. A když jsem pak hnůj prohledal, našel jsem ponožku plnou krve. Bylo mi to jasné. Než jsem je zabil, žena se přiznala. První ranou jsem roztříštil otci nohy.“

„Udělal jsi dobře, žes je zabil. Co ti za to dají?“

„Nejvíc dvacet let.“

„Proč jsi v karceru?“

„Zmlátil jsem policajta z jejich rodiny. Přeložili ho. Už tu není a mám klid.“

Otevřely se dveře z chodby. Vešel dozorce s dvěma vězni, kteří mají přes ramena dvě dřevěné tyče a na nich zavěšený sud. Za nimi jakžtakž rozeznávám dva další dozorce, s puškami v ruce. Jdou od cely k cele a vyprazdňují do bečky záchodové kbelíky. Pach moče a výkalů zamořuje vzduch tak strašně, že se člověk dusí. Nikdo nemluví. Když došli ke mně, upustil jeden z vězňů, který vzal můj kbelík, malý balíček. Rychle jsem ho nohou pošoupl dál do tmy. Když odešli, našel jsem v balíčku dvě krabičky cigaret, zapalovač na hubku a na papírku vzkaz napsaný francouzsky. Nejdřív jsem zapálil dvě cigarety a hodil je těm dvěma naproti. Potom jsem zavolal na souseda. Ten natáhl ruku, dosáhl na cigarety a rozdal je dalším vězňům. Když jsem všechny takhle podělil, zapálil jsem si také a snažím se přečíst lístek ve světle chodby. Ale nedaří se mi to. Udělal jsem tedy z papíru, do kterého byl zabalen balíček, tenký svitek a po několika pokusech se mi podařilo zapálit ho zapalovačem. Rychle čtu:

„Hlavu vzhůru, Motýlku, spolehni se na nás. Dávej pozor. Zítra ti pošleme papír a tužku, abys nám mohl napsat. Jsme s tebou až do smrti.“

Zahřálo mě to u srdce. Pár slov, a člověka tak posílí. Nejsem sám a mohu počítat s přáteli.

Nikdo nemluví. Všichni kouří. Podle rozdělených cigaret zjišťuji, že je nás v celách devatenáct. Vida, tak jsem znovu na cestě do záhuby, a tentokrát až po krk! Ty sestřičky Pánaboha byly sestry ďáblovy. Ale určitě mě neudala ani Irka, ani Španělka. Jakou jsem to udělal pitomost, že jsem uvěřil těm sestřičkám. Ne, ony to nebyly. Možná, že vozka. Dvakrát nebo třikrát jsme byli neopatrní a mluvili jsme před ním francouzsky. Že by to byl zaslechl? Ale co na tom záleží. Jsi tentokrát v tom a jsi v tom až po uši. Sestřičky, vozka, nebo matka představená, výsledek je stejný.

Je se mnou amen v té hnusné díře, která se zřejmě naplňuje dvakrát denně. Horko je tak dusivé, že si sundávám nejdřív košili a potom i kalhoty. Sundal jsem si i boty a všechno jsem to pověsil na mříže.

Když si pomyslím, že jsem urazil dva tisíce pět set kilometrů, abych skončil tady! Tomu říkám výsledek. Pane Bože! Ty, který jsi ke mně byl vždycky tak velkomyslný, chceš mě teď opustit? Možná se zlobíš, protože když se to vezme, dals mi nejjistější a nejkrásnější svobodu. Dal jsi mi obec, která mě přijala za svého. Dal jsi mi nejednu, ale hned dvě nádherné ženy. A slunce a moře. A chýši, ve které jsem byl neomezeným vládcem. A ten život v přírodě! Ta primitivní, ale jak sladká a klidná existence! Ten jedinečný dar, který jsi mi dal tím, že jsem mohl žít svobodně, bez policie, bez úřadů, bez závistníků a zlých lidí kolem sebe. A já nedokázal ocenit, jak veliký je to dar. To modré moře, když přecházelo do zelené a skoro černé, ty východy a západy slunce, které člověka oblévaly tak jasným a něžným mírem, ta existence bez peněz, při níž jsem nepostrádal nic podstatného, co člověk potřebuje k životu – to všechno jsem pošlapal a pohrdl jsem tím. Abych odjel – kam? K lidským společnostem, které se ke mně nechtějí snížit. K lidem, kteří si ani nehodlají dát námahu, aby zjistili, co se ve mně dá ještě zachránit. Ke světu, který mě odmršťuje a zbavuje veškeré naděje. Ke společenstvím, která myslí jen na to, jak mě zničit jakýmikoli prostředky.

Až se dovědí, že mě dostali, ti se budou chechtat – dvanáct bábovek z poroty, darebák Polein, policajti i prokurátor. Protože určitě se najde nějaký novinář, který pošle tu zprávu do Francie.

A co má rodina? Jak museli být šťastni, když k nim bezpochyby přišli četníci a ohlásili jim, že jsem uprchl, že jejich syn a bratr unikl svým katům! Teď, když se dovědí, že mě zase chytili, budou trpět podruhé.

Udělal jsem chybu, že jsem zavrhl svůj kmen. Ano, smím říkat „můj kmen“, protože mě všichni přijali za svého. Neměl jsem pravdu a zasloužím si všechno, co se mi děje. A přece… Neutekl jsem přece proto, abych zvýšil populaci Indiánů v Jižní Americe. Dobrý Bože, musíš přece pochopit, že musím začít znovu žít v normální civilizované společnosti a dokázat, že mám právo být jejím členem a nebýt pro ni nebezpečný. To je můj pravý osud – s Tebou – nebo bez Tvé pomoci.

Musí se mi podařit dokázat, že mohu být, že jsem a že budu normální, ne-li lepší člověk než ostatní v jakémkoli společenství v kterékoli zemi.

***

Kouřím. Voda začíná stoupat. Mám jí asi po kotníky. Volám: „Černej, jak dlouho zůstane voda v cele?“

„Záleží na síle přílivu. Hodinu, nejvýš dvě hodiny.“ Slyším, jak několik vězňů volá: „Esta llegando (už je tady)!“

Voda stoupá pomalu, pomaloučku. Míšenec a černoch se vyšplhali na mříže. Nohy jim visí do chodby a rukama objímají železné tyče. Slyším nějaký hluk ve vodě. To šplouchá krysa ze stoky, velká jako kočka. Pokouším se vyšplhat na mříž. Popadl jsem jednu botu, a když se krysa ke mně přiblížila, praštil jsem ji přes hlavu. Začala ječet a utekla do chodby.

Černoch mi říká: „Francés, ty pořádáš hon na krysy. Kdybys je chtěl zabít všechny, nikdy bys neskončil. Vylez na mříž, chyť se a zůstaň v klidu.“

Udělal jsem, co mi poradil, ale příčka mříže se mi zařezává do stehen a nemohu v té pozici dlouho vydržet. Odzátkoval jsem záchodový kbelík, vzal jsem kabát, přivázal ho k mřížím a sešoupl jsem se na něj. Vznikla z toho jakási židle, která mi umožňuje snášet tu pozici, protože teď skoro sedím.

Ta invaze vody, krys, stonožek a maličkých krabů je něco nejodpornějšího a nejvíc deprimujícího, co může lidská bytost snášet. Když po víc než hodině voda ustoupila, zůstala na zemi přes centimetr tlustá vrstva lepkavého bahna. Navlékl jsem si boty, abych se nemusel v té břečce brouzdat. Černoch mi hodil deset centimetrů dlouhou destičku a řekl mi, abych bahno odhrnul na chodbu. Mám prý začít u desky, na které budu spát, a potom pokračovat od zadní části cely k chodbě. Ta práce mi zabrala dobrou půl hodinu a nemohl jsem při ní myslet na nic jiného. To už je něco. Než příjde další příliv, nebudu tu mít žádnou vodu, to znamená přesně jedenáct hodin, protože právě uplynulá hodina byla hodina zátopy. Než zase příjde voda, uběhne šest hodin, než se moře stáhne, a pět hodin, než příjde zase zpátky. Došel jsem k této trochu směšné úvaze:

Motýlku, ty máš osudem určeno, abys měl pořád co dělat s přílivy a odlivy moře. Ať chceš nebo nechceš, měsíc má pro tebe a pro tvůj život velkou důležitost. Díky přílivům a odlivům se ti přece podařilo vyplout snadno z Maroni, když jsi utekl z trestnice. Když jsi vyjel z Trinidadu na Curaçao, musel jsi počítat s hodinou přílivu. V Rio Hacha tě zatkli proto, že odliv nebyl dost silný, aby tě zanesl dost daleko, a teď jsi zase vydán na milost a nemilost tomu věčnému pohybu moře.

Mezi těmi, kdo budou číst tyto stránky, budou-li jednoho dne vydány, pocítí se mnou možná někteří čtenáři soucit při líčení všeho, co jsem musel vytrpět v těch kolumbijských kobkách. To budou dobří lidé. Ti druzí, přímí příbuzní dvanácti bábovek, které mě odsoudily, nebo rodní bratři prokurátora řeknou: „Dobře mu tak, měl zůstat v trestanecké kolonii, nebylo by ho to potkalo.“ Nuže, víte, co vám řeknu, stejně vám, vy dobří, jako vám bábovkám? Nejsem zoufalý, ani v nejmenším, a dokonce víc: jsem radši v těchhle kobkách staré kolumbijské pevnosti, kterou vybudovala španělská inkvizice, než na ostrovech Spásy, kde jsem měl být až dodnes. Tady je ještě mnohé, oč se mohu pokusit, aby se mi podařil útěk, a tady, dokonce v této shnilé díře, jsem přecejen dva tisíce pět set kilometrů daleko od kolonie. Budou tu mít opravdu co dělat, aby mě uhlídali a donutili jet všechny ty kilometry zase zpátky. Lituji jen jednoho: svého kmene, Lali a Zoraimy a té svobody uprostřed přírody, bez komfortu civilizovaného člověka, ale také bez policie, vězení a tím spíš bez podzemních kobek. Myslím, že by mé divošské přátele nikdy ani nenapadlo mučit takhle své nepřátele, a tím méně mne, člověka, který se vůči Kolumbii nedopustil žádného trestného činu.

Ležím na desce a kouřím dvě nebo tři cigarety vzadu ve své cele, aby to ostatní neviděli. Když jsem černochovi vracel škrabátko, hodil jsem mu také zapálenou cigaretu a on si počíná stejně jako já, ze studu vůči ostatním. Tyhle podrobnosti, které se zdají nicotné, mají podle mého názoru velkou cenu. Dokazují, že my, páriové společnosti, jsme si přinejmenším zachovali zbytky dobrého chování, taktu a studu.

Zde to není jako v Conciergerie. Mohu snít a toulat se prostorem a nemusím si přitom dávat přes oči kapesník, abych si je chránil před příliš ostrým světlem.

Kdo jenom mohl udat na policii, že jsem v klášteře?

Ach, jestli se to jednou dovím, ten si to odskáče. Ale potom si říkám: „Neblbni, Motýlku! Máš-li důvody podniknout něco, aby ses pomstil ve Francii, proč máš někomu ubližovat v téhle ztracené zemi? Toho člověka stejně potrestá život sám, a jestli se sem kdy máš vrátit, nebude to proto, aby ses mstil, ale abys dal štěstí Lali a Zoraimě a možná svým dětem, jejichž otcem budeš. Jestli máš ještě někdy přijít do téhle pustiny, pak to bude kvůli nim a všem Guajiros, od nichž se ti dostalo cti, že tě přijali mezi sebe jako svého. Jsem ještě na cestě zatracení, ale i když jsem na dně podmořské kobky, jsem stále, ať se to komu líbí nebo ne, na útěku a na cestě ke svobodě. To se nedá popřít.“

Dostal jsem papír, tužku a dva balíčky cigaret. Jsem tu už tři dny. Měl bych vlastně říct tři noci, protože je tu pořád noc. Zapaluji si cigaretu „Piel Roja“ a myslím přitom s obdivem, jak jsou tu vězni k sobě solidární. Kolumbijec, který mi přinesl balíček, hrozně riskuje. Kdyby ho dopadli, znamenalo by to, že by se asi octl právě zde, v těchto kobkách. Samozřejmě, že o tom ví, a přesto je ochoten pomoci mi v mé kalvárii. Je nejen odvážný, ale i vzácně ušlechtilý. Stále týmž systémem, se zapáleným svitkem papíru, čtu: „Motýlku, víme, že se držíš dobře. Bravo! Co je u tebe nového? U nás vše při starém. Přišla tě navštívit jeptiška, která mluví francouzsky. Nenechali ji s námi mluvit, ale jeden Kolumbijec nám říkal, že prý jí stačil sdělit, že ten Francouz je v kobkách smrti. Řekla: Příjdu zas. Toje všechno. Objímáme tě, tví přátelé.“

Odpovědět bylo nesnadné, přesto se mi podařilo napsat: „Děkuji za všechno. Jde to, držím se. Napište francouzskému konzulovi, člověk nikdy neví. Ať všechno zařizuje vždycky jenom jeden z vás, protože kdyby to prasklo, bude potrestán jenom on. Nedotýkejte se špiček šípů. Ať žije útěk!“

ÚTĚK VE SVATÉ MARTĚ

Teprve po osmadvaceti dnech jsem se dostal z té odporné jeskyně na zásah belgického konzula ve Svaté Martě, jménem Klausen. Černoch, který se jmenoval Palacios, se dostal z kobek tři týdny po mém příchodu a napadlo ho říct při návštěvě své matce, aby upozornila belgického konzula, že v kobkách je jeden Belgičan.

Tak se stalo, že mě jednoho dne přivedli do velitelovy kanceláře. Velitel mi říká:

„Jste Francouz, proč intervenujete u belgického konzula?“ V kanceláři seděl v lenošce pán v bílém obleku, asi tak padesátník, světlé, skoro bílé vlasy, kulatý, svěží a růžový obličej. Na kolenou měl koženou aktovku. Okamžitě mi došlo, oč jde.

„To říkáte vy, že jsem Francouz. Uprchl jsem před francouzskou justicí, to přiznávám, ale jsem Belgičan.“

„Tak vidíte,“ říká drobný pán s obličejem faráře.

„Proč jste to neřekl?“

„Pro mne to nemělo vzhledem k vám žádný význam, protože jsem se na vašem území skutečně nedopustil žádného trestného činu, nepočítám-li, že jsem uprchl z vězení, což je pro každého vězně normální.“

„Dobrá, dám vás zpátky k vašim kamarádům. Ale Seňor Consul, upozorňuji vás, že při prvním pokusu o útěk ho dám zpátky tam, kde byl. Odveďte ho k holiči a potom ho zaveďte k jeho kumpánům.“

„Děkuji, pane konzule, moc vám děkuji, že jste se kvůli mně tolik obtěžoval.“

„Panebože! Jak jste asi musel v těch hrozných kobkách trpět. Rychle, zmizte odtud, aby si to to zvíře náhodou nerozmyslelo. Příjdu se na vás zase podívat. Na shledanou.“

Holič tam nebyl, a tak mě dovedli k přátelům. Musel jsem asi vypadat prapodivně, protože mi v jednom kuse říkali:

„Člověče, vždyť to nejsi ty! To není možný! Co ti tam ti lumpi udělali, že tě tak zřídili? Mluv přece. Řekni něco! Co to máš s očima? Proč je pořád otvíráš a zavíráš?“

„Protože si nemůžu zvyknout na tohle světlo. Denní světlo je na mě moc ostrý, bolí mě z něho oči, zvykly si na tmu.“ Posadil jsem se obličejem do pokoje: „Takhle je to lepší.“

„Smrdíš hnilobou. I tělo je ti cítit hnilobou!“

Svlékl jsem se do naha a mládenci položili mé svršky ke dveřím.

Měl jsem paže, záda, stehna a nohy plné červených bodnutí, jako u nás od štěnic, a stop po kusadlech malinkatých krabů, které přinášel příliv. Vypadal jsem hrozně, nepotřeboval jsem ani zrcadlo, abych si to uvědomil. Šest trestanců, kteří toho už tolik viděli, přestalo mluvit, tak byli tím pohledem vyvedeni z míry. Clousiot zavolal jednoho policistu a řekl mu, že když není po ruce holič, je na dvoře aspoň voda. Ten mu řekl, ať počká, až nás pustí na dvůr.

Šel jsem na dvůr úplně nahý. Clousiot mi přinesl čisté šaty. S Maturettovou pomocí se znova a znova drhnu černým kolumbijským mýdlem. Čím víc se umývám, tím víc špíny ze mne jde. Nakonec, po několikerém umytí a opláchnutí, se cítím čistý. V pěti minutách jsem se osušil na slunci a oblékl. Přišel holič. Chce mě ostříhat dohola. Říkám mu: „Ne, ostříhej mě normálně a ohol mě. Zaplatím ti.“

„Kolik?“

„Jedno peso.“

„Udělej to dobře, dám ti dvě,“ říká Clousiot.

Vykoupaný, oholený, dobře ostříhaný a oblečen do čistého se cítím jako znovuzrozený. Přátelé se mě donekonečna vyptávají:

„A co voda? Jak vysoko vystupovala? A krysy? A stonožky? A bahno? A krabi? A hovna z kádí a mrtví, co vyplavávali nahoru? Byli to mrtví, co umřeli přirozenou smrtí, nebo co se oběsili? Anebo sebevrazi, co ‚zasebevraždila‘ policie?“

Otázky nebraly konce, až jsem z toho mluvení dostal žízeň. Ve dvoře jeden chlapík prodával kávu. Za ty tři hodiny, co jsem byl na dvoře, jsem vypil nejméně deset silných káv, oslazených „papelónem“, surovým cukrem. Ta káva mi připadala jako nejlepší nápoj na světě. Černoch, který byl v protější kobce, mě přišel pozdravit. Vyložil mi polohlasem historku belgického konzula a své matky. Stiskl jsem mu ruku. Je velice pyšný, že je původcem mého vysvobození. Odchází celý šťastný a říká: „Promluvíme si zítra. Pro dnešek to stačí.“

Cela mých přátel mi připadá jako palác. Clousiot má visuté lůžko, které je jeho majetkem, protože si je koupil za vlastní peníze. Donutil mě, abych si na ně lehl. Natáhl jsem se napříč. Diví se a já mu vysvětluji, že když si lehne podélně, znamená to, že nemá ponětí, jak se má ležet ve visutém lůžku.

Jíst, pít, spát, hrát dámu, hrát karty se španělskými kartami, mluvit španělsky mezi sebou i s policisty a kolumbijskými dozorci, abychom se dobře naučili jazyk, to všechno vyplňovalo náš den a dokonce část noci. Je to mizérie, muset na kutě v devět večer. To se pak hrnou podrobnosti od útěku z nemocnice ve Svatém Vavřinci až po Svatou Martu, přicházejí, defilují mi před očima a žádají si pokračování. Kamaráde, ten film se tady nemůže zastavit, musí pokračovat, a bude pokračovat! Nech mě načerpat sil a můžeš si být jist, že příjdou další epizody, spolehni se! Našel jsem svoje maličké šípy a dva listy koky, jeden úplně suchý a druhý ještě trochu zelený.

Žvýkám ten zelený. Všichni se na mě dívají s úžasem. Vysvětlil jsem přátelům, že to jsou listy, z kterých se vyrábí kokain.

„Nedělej si z nás blázny.“

„Ochutnej.“

„Opravdu, dřevění z toho jazyk a rty.“

„Prodává se to tady?“

„Nevím. Jak to děláš, Clousiote, že máš čas od času prachy?“

„Vyměnil jsem si peníze v Rio Hacha a od tý doby jsem u sebe nosil peníze vždycky úplně veřejně.“

„Já mám šestatřicet zlatejch stopesosek u velitele a každá má cenu tři sta pesos. Některej den ten problém nadhodím.“

„To jsou hadi, radši mu nabídni nějakej kšeft.“

„To je nápad.“

V neděli jsem mluvil s belgickým konzulem a s belgickým vězněm, který se dopustil zneužití důvěry vůči jakési americké banánové společnosti. Konzul mně nabídl ochranu mých zájmů. Vyplnil dotazník, v němž prohlašuji, že jsem se narodil z belgických rodičů v Bruselu. Řekl jsem mu o jeptiškách a o perlách. Jenže on je protestant a nezná ani jeptišky, ani kněze. Zná trochu biskupa. Pokud jde o mince, radí mi, abych je nereklamoval. Je to příliš riskantní. O našem převozu do Baranquilly by měl být vyrozuměn čtyřiadvacet hodin před naším odjezdem, „a mohl byste si je vyžádat v mé přítomnosti,“ říká, „protože jestliže jsem správně pochopil, jsou tu svědkové.“

„Ano.“

„Ale teď nereklamujte nic – byl by schopen strčit vás zpátky do těch hrozných kobek, a dokonce vás dát zabít. Ty zlaté pesos, to je opravdové malé jmění. Nemají hodnotu tři sta pesos, jak se domníváte, nýbrž každá má cenu pět set padesát pesos. Je to tedy velká částka. Nesmíte pokoušet ďábla. Pokud jde o perly, to je něco jiného, dejte mi čas na uváženou.“

Zeptal jsem se černocha, jestli by se mnou nechtěl utéct a jak by se na to, podle jeho názoru, mělo jít. Když uslyšel o útěku, jeho světlá kůže zpopelavěla.

„Proboha tě prosím, člověče. Ať tě ani nenapadne na to pomyslet. Kdybys shořel, čeká tě pomalá a příšerná smrt. Závdavek už sis vybral a víš, jak chutná. Počkej, až budeme jinde, v Baranquille. Tady by to byla sebevražda. Chceš přijít o kejhák? Jestli ne, tak zachovej klid. V celý Kolumbii neexistujou kobky, jako jsou tyhle, tos poznal na vlastní kůži. Tak proč to riskovat tady?“

„To je pravda, ale zdi tu nejsou nijak zvlášť vysoký a bylo by to asi relativně snadný.“

„Hombre, facil o no (se mnou nepočítej). Ani, že uteču, ani že ti pomůžu. Dokonce s tebou o tom ani nebudu mluvit.“ Odešel celý vyděšený s těmito slovy: „Francouzi, ty nejsi normální, jsi blázen, že můžeš na něco takovýho pomyslet tady, ve Svaté Martě.“

Každé ráno a každé odpoledne se dívám na kolumbijské vězně, kteří si tu odpykávají těžké zločiny. Vypadají všichni jako vrahouni, ale je vidět, že jsou zkroceni. Hrůza, že by se mohli octnout v kobkách, je úplně paralyzuje. Před čtyřmi nebo pěti dny jsme viděli, jak byl z kobek propuštěn chlap jako hora, o hlavu větší než já, říká se mu „El Caimán“. Má pověst mimořádně nebezpečného člověka.

Dal jsem se s ním do řeči a po třech čtyřech procházkách mu říkám:

„Caimán, quieres fugarte conmigo (chceš se mnou utéct)?“

Podíval se na mne, jako bych byl ďábel, a říká mi:

„Abych se vrátil tam, odkud jsem vyšel, kdyby to prasklo? Ne, děkuju. Radši bych zabil vlastní mámu, než bych se tam vrátil.“

To byl můj poslední pokus. Už nepromluvím o útěku s nikým.

Odpoledne jsem uviděl velitele věznice, šel právě kolem mne.

Zastavil se, podíval se na mne a říká:

„Jakpak se daří?“

„Docela dobře, ale bylo by to lepší, kdybych měl svoje zlaté mince.“

„Proč?“

„Protože bych si mohl zaplatit advokáta.“

„Pojď se mnou.“

Odvedl mě do své kanceláře. Jsme sami. Podal mi doutník – to není špatné – zapálil mi ho – čím dál tím líp.

„Umíš dost španělsky, abys rozuměl, a když budeš pomalu mluvit, srozumitelně odpovídal?“

„Umím.“

„Dobrá. Říkáš, že chceš prodat svých šestadvacet mincí.“

„Ne, svých šestatřicet mincí.“

„Ach ano, ano. A zaplatit si těmi penězi advokáta. Jenže o tom, že ty máš peníze, víme jenom my dva.“

„Ne, ví to ještě seržant, těch pět mužů, co mě zatýkali, a druhý velitel, který je měl u sebe, než vám je odevzdal. A potom můj konzul.“

„Ach, ach! Bueno! Tím líp, že to ví tolik lidí, aspoň budem hrát otevřenou hru. Ty víš, že jsem ti prokázal velkou službu. Mlčel jsem a neposlal jsem informační dotazník různým policiím v zemích, kterými jsi prošel, s dotazem, jestli nevědí něco o krádeži mincí.“

„Ale to jste měl udělat.“

„Ne, kvůli tobě bylo lepší to neudělat.“

„Děkuju vám, pane veliteli.“

„Chceš, abych ti je prodal?“

„Po kolika?“

„Po tolika, kolik ti zaplatili za ty tři, jak jsi mi říkal: tři sta pesos. Dáš mi z každého zlaťáku stovku za to, že jsem ti prokázal službu. Co na to říkáš?“

„Ne. Ty mi vrátíš mince, jak jsi je dostal, a já ti dám zakaždou ne sto, ale dvě stě pesos. Zasloužíš si to za všechno, cos pro mne udělal.“

„Francouzi, ty jsi moc velká liška. Já jsem jenom chudák kolumbijský oficír, moc důvěřivý a trochu pitomec, kdežto ty jsi inteligentní, a jak říkám, moc velká liška.“

„Tak dobrá. Co rozumného mi můžeš nabídnout?“

„Zítra pozvu sem do mé kanceláře kupce. Uvidí mince a rozdělíme se na půl. Buď, anebo. Buď tě pošlu do Baranquilly s mincemi, nebo tady zůstanou, aby se vyšetřilo, jak jsi k nim přišel.“

„Ne, poslechni si můj poslední návrh: ten člověk příjde sem, podívá se na mince a všechno, co zaplatí nad tři sta padesát pesos za každou, je tvoje.“

„Esta bien (dobrá), tu tienes mi palabra (máš mé slovo). Ale kam dáš tak velkou sumu?“

„Hned jak budou peníze vyplaceny, zavoláš belgického konzula. Dám mu je na advokáta.“

„Ne, nechci, aby tu byli svědci.“

„Neriskuješ nic. Podepíšu, žes mi mých šestatřicet mincí vrátil.

Plácni si se mnou, a budeš-li se ke mně chovat korektně, navrhnu ti další obchod.“

„Jaký?“

„Spolehni se, že je stejně dobrý jako ten první, a půjdeme v něm na polovic.“

„Cual es (co je to)? Řekni mi to.“

„Zařiď zítra všechno rychle a večer, v pět hodin, až moje peníze budou v bezpečí u konzula, řeknu ti tu druhou věc.“

Schůzka trvala dlouho. Když jsem se navýsost spokojený vrátil na dvůr, byli už přátelé v cele.

„Tak co se děje?“

Zopakoval jsem jim celý rozhovor. Všichni se svíjíme smíchy navzdory situaci, v které jsme.

„To je ale liška, ten chlap. Ale tys ho vzal o koňskou dýlku. Myslíš, že na to půjde?“

„Sázím sto pesos proti dvěma stovkám, že ho mám v pytli. Kdo se vsadí?“

„Ne, já si taky myslím, že zabral.“

Celou noc jsem přemýšlel. První záležitost je v suchu. Druhá, protože jít zabavit perly bude pro něho potěšením, je taky v suchu. Zbývá třetí. Třetí… by bylo to, že bych mu nabídl všechno, co by připadlo mně, aby mě nechal ukrást v přístavu loď. Mohl bych ji koupit za peníze, které nosím v pouzdru. Uvidíme, jestli podlehne pokušení. Co riskuji? Po prvních dvou obchodech mě ani nebude moci potrestat. Uvidíme. Neříkej hop, dokud… atd. Mohl bys čekat, až budeš v Baranquille. Ale proč? Významnější město, důležitější vězení, z čehož plyne, že je líp hlídané a má vyšší zdi. Měl bych se vrátit a žít s Lali a Zoraimou: rychle uprchnu, přečkám tam několik let, půjdu do hor s kmenem, který má voly, a tam navážu spojení s Venezuelci. Tenhle útěk se mi musí podařit stůj co stůj. Celou noc kombinuji, jak to navléknout, abych dobře vymanévroval tu třetí věc.

Nazítří všechno klape jako na drátkách. V devět hodin pro mne přišli, abych šel za nějakým pánem, který mě čeká u velitele. Když jsem přišel, velitel zůstal venku a já stojím před mužem, asi šedesátníkem, ve světle šedém obleku a v šedé vázance. Na stole velký klobouk z šedé plsti, jaký nosívají kovbojové. Do popředí vystupuje veliká šedá, stříbřitě modrá perla, vyložená na vázance jako ve skříňce na skvosty. Ten hubený a suchý muž nepostrádá určitou eleganci.

„Dobrý den, pane.“

„Mluvíte francouzsky?“

„Ano, pane, jsem původem z Libanonu. Jak vidím, máte zlaté mince po sto pesos, mám o ně zájem. Nabízím vám za každou pět set. Souhlasíte?“

„Ne, šest set padesát.“

„Jste špatně informován, pane! Maximální cena je pět set padesát za kus.“

„Podívejte se, vzhledem k tomu, že si je berete všechny, dám vám je po šesti stech.“

„Ne, po pěti stech padesáti.“

Zkrátka, dohodli jsme se na pěti stech osmdesáti. Obchod je uzavřen. „Qué han dicho (co jste říkal)?“

„Obchod je uzavřen, veliteli. Po pěti stech osmdesáti. Prodej se uskuteční odpoledne.“

Obchodník odjel. Velitel vstal a říká mi:

„Výborně, tak kolik připadne na mne?“

„Dvě stě padesát za kus. Vidíte, že vám dávám dvaapůlkrát víc, než co jste chtěl vydělat vy, sto pesos za jednu.“

Usmál se a říká: „Ta druhá záležitost?“

„Nejdřív aby tu byl odpoledne konzul a přijal peníze. Až odjede, řeknu ti o té druhé věci.“

„Tak je to přece pravda, že je ještě nějaká jiná?“

„Máš moje slovo.“

„Dobrá, ojalá (jenom aby).“

Ve dvě hodiny se dostavili konzul i Libanonec. Ten mi vyplatil dvacet tisíc osm set pesos. Z toho jsem odevzdal dvanáct tisíc šest set konzulovi a osm tisíc dvě stě osmdesát veliteli. Napsal jsem veliteli potvrzení, že mi vrátil mých šestatřicet zlatých mincí. Zůstali jsme s velitelem sami. Vyprávěl jsem mu scénu s představenou.

„Kolik bylo těch perel?“

„Pět až šest set.“

„Je to zlodějka, ta představená. Měla ti je vrátit, nebo ti je dát, poslat, nebo je odevzdat na policii. Podám na ni trestní oznámení.“

„Ne, pojedeš k ní a dáš jí ode mne dopis, napsaný francouzsky. A než začneš mluvit o dopise, dáš si zavolat irskou sestřičku.“

„Chápu: ta má přečíst dopis napsaný francouzsky a přeložit jí ho. Výborně. Už tam jedu.“

„Počkej na dopis.“

„Jo, dopis! José, připrav vůz se dvěma muži!“ křičí pootevřenými dveřmi.

Usadil jsem se ve velitelově kanceláři a na papír s hlavičkou věznice jsem napsal tento dopis:

Matka představená kláštera,

do rukou šlechetné dobročinné

irské sestry.

Když mě Bůh přivedl k Vám, a já se domníval, že se mi dostane pomoci, na jakou má podle křesťanského zákona právo každý pronásledovaný, svěřil jsem Vám vdobré víře pytlík perel, který je mým majetkem, abych Vás tak ujistil, že nehodlám odejít tajně zpod Vaší střechy, která chrání dům boží. Nějaký podlý člověk pokládal za svou povinnost udat mě policii, která mě u vás vzápětí zatkla. Doufám, že nízká duše, která ten čin spáchala, nepatří žádné z nevěst božích ve Vašem domě. Nemohu Vám říct, že mu nebo ji, té zkažené duši, odpouštím, protože bych lhal. Naopak, budu horlivě prosit Boha, aby buď on, nebo některý z jeho svatých potrestal bez smilování toho nebo tu, kdo se dopustil tak obludného hříchu. Žádám Vás, matko představená, abyste veliteli Cesariovi vydala pytlík s perlami, který jsem Vám svěřil. Jsem si jist, že mi ho odevzdá ve vší zbožnosti. Tento dopis pokládejte za potvrzenku.

Poroučím se atd.

Klášter je od Svaté Marty vzdálen osm kilometrů. Vůz se vrátil za půldruhé hodiny. Velitel pro mne poslal.

„Hotovo. Přepočítej je, jestli nějaká nechybí.“

Počítám je nikoli proto, abych zjistil, jestli nějaká chybí, ale abych věděl, kolik perel je teď v rukou toho rabiáta. Je jich pět set sedmdesát devět.

„Je to správně?“

„Je.“

„No falta (nechybí žádná)?“

„Ne. A teď vypravuj.“

„Když jsem přišel do kláštera, byla představená na dvoře. Oba policisté se postavili vedle mne, každý zjedné strany, a já jsem řekl: ‚Madame, musím ve vaší přítomnosti mluvit s irskou sestrou ve velmi vážné záležitosti, jistě se domýšlíte, oč jde.‘“

„A dál?“

„Když sestra četla představené dopis, celá se při tom chvěla. Ta neřekla nic. Sklonila hlavu, vytáhla zásuvku svého stolu a řekla mi: ‚Zde je váček s perlami, je nedotčený. Ať Bůh odpustí té, která se dopustila na tom člověku takového zločinu. Řekněte mu, že se za něho modlíme.‘ To je všechno, hombre!“ uzavřel své vyprávění velitel.

„Kdy prodáme ty perly?“

„Maňana (zítra). Neptám se tě, odkud je máš. Vím teď, že jsi nebezpečný matador (zabíječ), ale vím, že umíš držet slovo a že jsi čestný muž. Tady máš. Odnes si tu šunku, láhev vína a francouzský chleba a oslav s přáteli dnešní památný den.“

„Dobrou noc.“

Tak jsem přišel do cely s dvoulitrovou lahví chianti, asi tříkilovou šunkou a čtyřmi dlouhými francouzskými chleby. Je to sváteční tabule. Šunky, chleba i vína rychle ubývá. Všichni jedí a pijí s velkou chutí.

„Myslíš, že advokát pro nás může něco udělat?“

Rozesmál jsem se na celé kolo. Chudáci, i oni naletěli na ten trik s advokátem!

„Nevím. Než vydám nějaký peníze, musí se všechno promyslet a zvážit.“

„Nejlepší by bylo,“ říká Clousiot, „zaplatit jenom v případě, že se to podaří.“

„Správně. Musíme najít advokáta, kterej na tenhle návrh přistoupí.“ Dál už o tom nemluvím, trochu se stydím.

Nazítří přišel Libanonec znovu. „Tohle je moc složité,“ říká. „Perly se musí nejdřív roztřídit podle velikosti, potom podle lesku a nakonec podle tvaru. Musí se zjistit, jestli jsou pěkně kulaté nebo nepravidelných tvarů.“ Zkrátka je to nejen složité, ale Libanonec navíc říká, že musí přivést jiného příslušného kupce, který se ve věci vyzná lépe než on. Za čtyři dny je všechno hotovo. Zaplatil třicet tisíc pesos. V poslední chvíli jsem vytáhl jednu růžovou a dvě černé perly. Chci je dát jako dárek ženě belgického konzula. Jako dobří obchodníci toho využívají a tvrdí, že ty tři perly samy stojí pět tisíc pesos. Přesto jsem si je vzal.

Belgický konzul se zdráhá perly přijmout. Těch patnáct tisíc pesos mi uschová. Mám tedy sedmadvacet tisíc pesos. Teď jde o to zařídit dobře třetí záležitost.

Jak bych na to měl jít? Dobrý dělník vydělával v tu dobu v Kolumbii osm až deset pesos denně. Takže sedmadvacet tisíc pesos jsou velké peníze. Budu kout železo, dokud je žhavé. Velitel dostal třiadvacet tisíc pesos. Kdyby se k tomu přidalo sedmadvacet tisíc, měl by padesát tisíc pesos.

„Veliteli, kolik by stálo zařídit si nějaký obchod, z kterého by se dalo žít líp, než žijete vy?“

„Dobrý obchod by stál něco mezi čtyřiceti a šedesáti tisíci pesos.“

„A co by vynášel? Třikrát tolik, co vyděláváte vy? Čtyřikrát?“

„Víc. Pětkrát až šestkrát tolik, co vydělávám.“

„Tak proč se nestanete obchodníkem?“

„Potřeboval bych dvakrát tolik, co mám.“

„Tak poslouchej, veliteli, mám pro tebe třetí návrh.“

„Nezahrávej si semnou.“

„Ujišťuju tě, že ne. Chceš těch sedmadvacet tisíc pesos, které mám? Když budeš chtít, jsou tvoje.“

„Jak to?“

„Nech mě utéct.“

„Poslechni, Francouzi, vím, že mi nedůvěřuješ. Dřív jsi možná měl pravdu. Ale teď, kdy jsem se díky tobě dostal z bídy, nebo skoro dostal, když si můžu koupit dům a poslat děti do soukromé školy, pamatuj si, že jsem tvůj přítel. Nechci tě okrást ani nechci, aby tě zabili. Ale v tomhle pro tebe nemůžu nic udělat ani za celé jmění. Nemohu tě nechat utéct, abys měl šanci, že se ti to podaří.“

„A co když ti dokážu opak?“

„To by se uvidělo, ale dobře si to napřed rozmysli.“

„Veliteli, máš nějakého přítele rybáře?“

„Mám.“

„Dokázal by mě vyvézt na moře a prodat mi člun?“

„Nevím.“

„Kolik asi stojí člun?“

„Dva tisíce pesos.“

„Kdybych mu dal sedm tisíc a tobě dvacet, stačilo by to?“

„Francouzi, deset tisíc by mi stačilo, nech si něco pro sebe.“

„Tak to zařiď.“

„Pojedeš sám?“

„Ne.“

„Kolik?“

„Dohromady tři.“

„Musím promluvit se svým přítelem rybářem.“

Jsem ohromen, jak se chování toho člověka ke mně změnilo. Má hubu jako vrah, ale pod tím zevnějškem má zlaté srdce.

Na dvoře jsem promluvil s Clousiotem a Maturettem. Řekli mi, ať udělám, co uznám za vhodné, že jsou připraveni jít se mnou. Že svěřují své životy s takovou důvěrou do mých rukou, je pro mne velké zadostiučinění. Nezneužiju jí, budu krajně opatrný, protože jsem si na sebe vzal velkou zodpovědnost. Ale musím upozornit ostatní naše společníky. Právě jsme dokončili turnaj v dominu. Je kolem deváté hodiny večer. Je to poslední možnost napít se kávy. Volám: „Cafetero!“ a dali jsme si nalít šestkrát horkou kávu.

„Musím s váma mluvit. Oč jde. Vypadá to, že se mi naskytne příležitost znovu zahnout. Bohužel není možný, aby nás uteklo víc než tři. Normální by bylo, abych utekl s Clousiotem a Maturettem, s těma jsem utekl z kolonie. Jestli někdo z vás něco má, ať to upřímně řekne, poslechnu si to.“

„Ne,“ říká Bretonec, „je to spravedlivý, ať se to vezme, z který chce strany. Nejdřív proto, že jste spolu foukli z kolonie. Dál. Jestliže jste teď v týhle situaci, můžeme za to my, protože jsme chtěli přistát v Kolumbii. Přesto ti děkujeme, Motýlku, žes chtěl znát náš názor. Ale máš naprosté právo dělat, co děláš. Dej Bůh, aby se vám útěk podařil, protože kdyby vás chytili, je to jistá smrt, a navíc v krásnejch podmínkách.“

„To víme,“ říká Clousiot a Maturette, oba najednou.

Velitel se mnou mluvil odpoledne. Jeho přítel souhlasí. Chce vědět, co si s sebou chceme vzít do člunu.

„Padesátilitrový sud sladké vody, pětadvacet kilo kukuřičné mouky a šest litrů oleje. To je všechno.“

„Carajo!“ vykřikl velitel. „S tak málo věcmi chceš vyplout na moře?“

„Ano.“

„Ty jsi třída, Francouzi.“

A je to. Rozhodl se, že podnikne i třetí akci. Dodává chladně:

„Věř si tomu nebo ne, dělám to pro děti a pak taky pro tebe. Zasloužíš si to za svou odvahu.“

Vím, že mluví pravdu, a děkuji mu.

„Jak chceš udělat, aby se moc nepoznalo, že jsem byl s tebou ve spolku?“

„Tvé zodpovědnosti se to vůbec nedotkne. Uteču v noci, když bude mít službu druhý velitel.“

„Jaký máš plán?“

„Zítra snížíš noční hlídku o jednoho strážného. Za tři dny o dalšího. Až bude jen jeden, dáš postavit strážní budku proti dveřím cely. První noc, kdy bude pršet, se půjde hlídka schovat do budky a já vyskočím zadním oknem. Pokud jde o světlo kolem zdi, musíš to nějak zařídit, abys udělal sám krátké spojení. Víc nic po tobě nechci. Krátké spojení můžeš udělat tak, že přehodíš přes dva dráty, které vedou ke sloupu k řadě světel, osvětlujících zeď shora, metr dlouhý měděný drát. Ten bude mít na každém konci přivázaný kámen. Pokud jde o rybáře, člun musí být přivázán řetězem, u kterého zlomí zámek sám, abych nemusel ztrácet čas. Plachty musí být připraveny ke zdvižení a musí tam být tři velká vesla, abychom co nejdřív nabrali vítr.“

„Je tam přece malý motor,“ říká velitel.

„Á, tím líp: ať ho nechá běžet, jako by ho zahříval, a ať si jde do nejbližší hospody na skleničku. Až nás uvidí přicházet, ať si stoupne ke člunu v černém gumáku.“

„Peníze?“

„Rozříznu tvých dvacet tisíc pesos, každá bankovka bude rozříznuta na dvě půlky. Rybářovi zaplatím těch sedm tisíc předem.

Takže ty dostaneš nejdřív první polovinu bankovek. Druhá bude uložena u Francouze, který tu zůstává, řeknu ti, u kterého.“

„Ty mi nevěříš? To je špatné.“

„Ne, to neznamená, že ti nevěřím, ale mohl bys udělat chybu s krátkým spojením, a v tom případě bych ti nezaplatil, protože bez krátkého spojení nemůžu pryč.“

„Dobrá.“

Všechno je připraveno. Velitelovým prostřednictvím jsem dal sedm tisíc rybářovi. Už pět dní hlídá v noci jen jeden strážný. Budka je postavena a my čekáme na déšť, který nepřichází. Mříž jsme přepilovali pilkami, které nám dal velitel, zářez je dobře zalepen a navíc zakryt klecí s papouškem, který začíná říkat francouzsky „hovno“. Jsme jako na trní. Velitel má polovinu bankovek. Čekáme každou noc. Déšť nepřichází. Velitel má za úkol udělat za hodinu od chvíle, kdy se spustí déšť, krátké spojení pod zdí z vnější strany. Nic, nic, ani kapka, v tomto ročním období je to neuvěřitelné. Sebemenší mráček, který okamžitě zaregistrujeme přes mříže, nás naplňuje nadějí – a pak zase nic. Člověk by se z toho zbláznil. Už šestnáct dní je všechno připraveno, šestnáct nocí beze spánku, srdce v hrdle. Jednou v neděli ráno si pro mne velitel přišel sám na dvůr a odvedl si mě do kanceláře. Vrací mi balíček s polovinami bankovek a tři tisíce pesos v celých bankovkách.

„Co se děje?“

„Francouzi, kamaráde, už ti zbývá jen tato noc. Zítra v šest hodin jedete do Baranquilly. Od rybáře ti vracím jenom tři tisíce pesos, ostatní utratil. Jestliže Bůh dá, aby dnes v noci pršelo, rybář tě bude čekat, a až si budeš brát loď, dáš mu peníze. Mám k tobě důvěru, vím, že se nemám čeho obávat.“

Nepršelo.

ÚTĚKY V BARANQUILLE

V šest hodin ráno nám osm vojáků a dva kaprálové pod velením jednoho poručíka nasadili pouta a vzhůru do Baranquilly ve vojenském kamiónu. Ujeli jsme sto osmdesát kilometrů za tři a půl hodiny. V deset hodin dopoledne jsme ve věznici, která se jmenuje „80“, calle Medellín v Baranquille. Té námahy, abychom se nedostali do Baranquilly, a nakonec jsme přece tady! Je to významné město, nejdůležitější kolumbijský přístav na Atlantiku, ale je v ústí velké řeky, která se jmenuje Magdaléna. Vězení je kapitální: čtyři sta vězňů a skoro sto dozorců. Je zorganizováno jako kterékoli evropské vězení. Kolem dokola dvě zdi, vysoké přes osm metrů.

Přijal nás generální štáb věznice v čele s ředitelem donem Gregoriem. Věznice má čtyři nádvoří. Dvě z jedné strany, dvě z druhé. Odděluje je dlouhá kaple, kde se konají bohoslužby a která také slouží jako hovorna. Nás dali na nádvoří pro nejnebezpečnější zločince. Při osobní prohlídce našli třiadvacet tisíc pesos a šipky. Pokládám za svou povinnost upozornit ředitele, že jsou otrávené, což nedělám proto, aby si mysleli, že jsme snaživí chlapci.

„Ti Francouzi mají dokonce otrávené šípy!“

Že jsme se octli v Baranquille, je pro nás nejnebezpečnější okamžik celého dobrodružství. Právě tady budeme skutečně odevzdáni francouzským úřadům. Ano, Baranquilla, která se pro nás scvrkla na to ohromné vězení, je klíčový bod. Musíme odtud uprchnout za cenu jakékoli oběti. Musím hrát vabank.

Naše cela je uprostřed dvora. Ostatně to není cela, je to klec: cementová střecha, spočívající na velkých železných mřížích, v jednom koutě záchod, v druhém umyvadla. Ostatní vězňové, jejich asi stovka, byli odvedeni do cel vyhloubených ve čtyřech zdech nádvoří, velkého dvacet krát čtyřicet metrů. Mříže těchto cel vedou na dvůr. Nad každou mříží je plechový přístřešek, který chrání celu před deštěm. V ústřední kleci není nikdo jiný než my, šest Francouzů. Jsme ve dne v noci na očích vězňů a hlavně dozorců. Ve dne jsme na dvoře, od šesti hodin ráno do šesti do večera. Vcházíme do cely a vycházíme z ní podle libosti. Můžeme na dvoře mluvit, procházet se a dokonce jíst. Dva dny po našem příchodu shromáždili nás šest v kapli v přítomnosti ředitele, několika policistů a sedmi nebo osmi novinářů fotografů.

„Vy jste uprchlíci z francouzské trestanecké kolonie Guayany?“

„Nikdy jsme to nepopírali.“

„Pro jaký trestný čin byl který z vás tak přísně potrestán?“

„To není vůbec důležité. Důležité je, že jsme nespáchali žádný trestný čin na kolumbijské půdě a že váš národ nám nejen odmítá právo začít nový život, ale navíc ještě dělá nadháněče a četníka francouzské vládě.“

„Kolumbie se domnívá, že vás nemá příjmout na své území.“

„Jenže já osobně a moji přátelé jsme byli a jsme pevně rozhodnuti nežít v této zemi. Všichni tři jsme byli zatčeni na širém moři a nikoli ve chvíli, kdy bychom byli chtěli přistát v této zemi. Naopak, dělali jsme všechno možné, abychom se od ní vzdálili.“

„Francouzi jsou skoro všichni katolíci jako my, Kolumbijci,“ říká jeden novinář z katolických novin.

„Je možné, že jste pokřtění, ale nepočínáte si právě jako křesťané.“

„A co nám vyčítáte.“

„Že spolupracujete s policajty, kteří nás honí. Dokonce víc, že děláte jejich práci za ně. Že jste nás okradli o loď, která nám patřila, a o všechno, co v ní bylo a co patřilo jen a jen nám. Byl to dar katolíků z ostrova Curaçao, které tak ušlechtile reprezentoval biskup Irénée de Bruyne. Nemůžeme uznat, že jste nechtěli na sebe vzít riziko zkušenosti s naším problematickým přerodem a že jste nám k dovršení všeho zabránili jet dál za naše vlastní peníze do země, která by si na sebe případně to riziko vzala. To je pro nás nepřijatelné.“

„Máte to za zlé nám Kolumbijcům?“

„Ne Kolumbijcům jako takovým, ale jejich policejnímu a justičnímu systému.“

„Co tím chcete říct?“

„Že každou chybu lze napravit, když člověk chce. Nechte nás odjet do jiné země.“

„Pokusíme se, aby vám to bylo povoleno.“

Když jsme se vrátili na nádvoří, Maturette mi říká: „Tak co, došlo ti to? Tentokrát je, kamaráde, konec všech iluzí. Jsme v troubě a vysekat se z toho, to nepůjde tentokrát jen tak.“

„Mládenci, nevím, jestli budeme dohromady silnější, ale rád bych vám řekl, že každej si může dělat, co pokládá za správný. Pokud jde o mne, musím z té slavné Osmdesátky zdrhnout.“

Ve čtvrtek mě zavolali do hovorny. Uviděl jsem tam pěkně oblečeného asi pětatřicetiletého muže. Dívám se na něho. Podobá se podivně Louisi Degovi.

„Ty jsi Motýlek?“

„Jo.“

„Já jsem Josef, bratr Louise Degy. Četl jsem noviny a přišel jsem tě navštívit.“

„Děkuju.“

„Viděl jsi tam mýho bráchu? Znáš ho?“

Vypravoval jsem mu přesně Degovu odyseu až do dne, kdy se naše cesty rozešly v nemocnici. Sdělil mi, že jeho bratr je na ostrovech Spásy, dostal tu zprávu přes Marseille. Návštěvy se konají v kapli každý čtvrtek a neděli. Řekl mi, že v Baranquille žije tucet Francouzů, kteří přišli hledat štěstí se svými ženami. Jsou to samí pasáci. V jedné speciální městské čtvrti udržuje půldruhého tuctu prostitutek vysokou francouzskou tradici distingované a dovedné prostituce. Je to stále týž typ mužů a žen, kteří provozují od Káhiry po Libanon, od Anglie po Austrálii, od Buenos Aires po Caracas, od Saigonu po Brazzaville na této zemi stále svou profesi, starou jako svět, prostituci a způsob, jak z ní být dobře živ.

Josef Dega mi v této souvislosti vypravoval zábavnou věc: francouzští pasáci z Baranquilly se zlobí. Bojí se, aby náš příchod do vězení tohoto města neporušil jejich klid a nepřinesl újmu jejich kvetoucímu obchodu. Kdyby prý některý z nás uprchl, půjde ho policie hledat do „casetas“ Francouzek, i kdyby tam uprchlík nikdy nehledal útočiště. A z toho nepřímo plyne hrozba, že by policie mohla odhalit mnoho věcí: falešné papíry, zastaralá nebo propadlá povolení k pobytu. Kdyby hledali nás, vyvolalo by to ověřování totožnosti a pobytu. Jsou ženy, a dokonce muži, kteří by, takto odhaleni, mohli mít velké nepříjemnosti.

Takže jsem o celé věci důkladně informován. Degův bratr dodává, že je mi k dispozici, ať ho požádám o cokoli, a že ke mně bude chodit každý čtvrtek a každou neděli. Děkuji tomu hodnému mládenci, který mi později dokázal, že své sliby myslel upřímně. Informoval mě také, že naše vydání Francii už bylo schváleno.

„Tak, panstvo! Musím vám říct spoustu věcí.“

„Co?“ zvolali všichni sborem.

„Především, žádný iluze. Naše vydání už je hotová věc. Přijede pro nás extra loď z Francouzský Guayany, aby nás odvezla, odkud jsme přišli. Dál, že naše přítomnost dělá starosti našim pasákům, kteří se tu ve městě pěkně zabydleli. Toho, co mě navštívil, se to netýká. Ten na to kašle, ale jeho kolegové z korporace mají strach, že kdyby někdo z nás utekl, že jim z toho vzejdou maléry.“

Všichni vyprskli smíchy. Mysleli, že si dělám legraci. Clousiot říká:

„Vážený pane pasáku XY, mohl bych laskavě zdrhnout?“

„Dost legrace. Jestli za náma příjdou holky, musíte jim říct, aby už nechodily. Rozuměli jste?“

„Rozuměli.“

Na našem nádvoří je, jak už jsem říkal, asi stovka kolumbijských vězňů. Nejsou to zdaleka hlupáci. Najde se mezi nimi třída, dobří zloději, elegantní penězokazci, geniální podvodníci, odborníci na útok se zbraní v ruce, obchodníci s drogami a několik zabijáků s velkou praxí, vytrénovaných k této, v Americe tak běžné profesi ve speciálních kursech. Boháči, politikové a přistěhovalí dobrodruzi si je tam najímají do služeb a oni pro ně pracují.

Jsou tu kůže všech možných barev. Od černé pleti afrických Senegalců po čajovou pleť našich kreolů z Martinique. Od indiánsko-mongolské cihlové barvy kůže s lesklými černofialovými vlasy až k čistě bílé. Navazuji známosti, pokouším se udělat si představu o schopnosti a vůli k útěku několika vybraných mužů. Většinou jsou to lidé jako já: protože se bojí dlouhého trestu, nebo si ho už odpykávají, žijí v trvalých přípravách na útěk.

Nahoře na čtyřech zdech obdélníkového dvora běží kolem dokola cesta pro strážné. V noci je silně osvětlená a v každém rohu zdi je malá věžička, kde se stráž schovává před deštěm. Takže tu ve dne v noci mají službu čtyři hlídky plus jedna na nádvoří u dveří kaple. Ta poslední není ozbrojena. Strava je dostačující a mnoho vězňů navíc prodává jídlo a k pití buď kávu, nebo šťávy z kolumbijského ovoce, pomerančů, ananasů, papájí atd., které přicházejí zvenčí. Čas od času přepadne tyto malé obchodníčky chlap s nožem v ruce. Bývají to bleskurychlé útoky. Obchodník si ani nestačí uvědomit, že se někdo blíží, a už má přes obličej velký šátek, aby nemohl křičet, a nůž na slabině, nebo na krku. Stačil by jediný pohyb a měl by ho hluboko v sobě. Oběť je obrána o stržené peníze, dřív než stačí pípnout. Rána pěstí do vazu doprovází odstranění šátku. Ať se stane cokoli, nikdo nikdy nemluví. Někdy obchodník „zavře krám“ tak, že jednoduše sbalí zboží, které prodával, a začne pátrat, kdo ho asi přepadl. Když ho objeví, je z toho bitka, vždycky na nože.

Přišli ke mně s návrhem dva kolumbijští zloději. Poslouchám je velice pozorně. Podle toho, co říkají, jsou ve městě zloději v policejních uniformách. Když mají v některé čtvrti službu, dávají echo svým komplicům, aby tam mohli jít krást.

Mí dva návštěvníci je do jednoho znají a vysvětlují mi, že by to musela být zvlášť velká smůla, kdyby některý z těchto policistů nedostal během týdne službu u dveří kaple. Musel by sis dát od návštěvy propašovat do vězení revolver. Policista-zloděj by jistě bez obtíží přistoupil na to, že by byl takříkajíc násilím donucen zaklepat na dveře od východu z kaple, které vedou do malé strážnice, kde jsou strážní – nejvýš čtyři až šest mužů. Kdybychom je překvapili s revolverem v ruce, nemohli by nám zabránit, abychom pronikli na ulici. A pak by nám už jenom zbývalo ztratit se v pouličním ruchu, který je tam prý velice živý.

Plán se mi moc nezamlouvá. Aby se dal revolver schovat, musí být malý, nejvýše ráže 6.35. Je tu riziko, že s něčím takovým v ruce by člověk taky nemusel stráž zastrašit. Nebo by některý ze strážných mohl špatně zareagovat a člověk by byl nucen ho zabít. Odmítl jsem.

Touha po činu netrápí jenom mě, ale i moje přátele. Pouze s tím rozdílem, že některé dny, kdy je přepadne skleslost, se už už smiřují s pomyšlením, že loď, která připluje, nás zastihne ve vězení. Odtud je už pak jenom krůček k pocitu porážky. Diskutují dokonce o tom, jak by nás tam mohli potrestat a jaké zacházení nás tam čeká.

„Nemůžu ty vaše pitomosti poslouchat! Jestli se chcete bavit o takový budoucnosti, tak to nedělejte předemnou, jděte si do nějakýho kouta, kde nejsem. Tak se může smířit s osudem jenom impotent. Jste snad impotenti? Je mezi vámi někdo, komu uřízli kulky? Jestli se vám to přihodilo, dejte mi vědět. Protože, to si pamatujte, chlapi: když tady myslím na útěk, tak tím myslím útěk pro všechny. Když mně div hlava nepraskne, abych zkombinoval, jak to navlíknout, aby se dalo zdrhnout, připravuju útěk pro všechny. A to není tak jednoduchý, šest chlapů. Protože pokud jde o mne, to vám řeknu, kdybych viděl, že se nebezpečně blíží datum odjezdu, a já ještě pořád nic neudělal, oddělal bych jednoduše kolumbijského policajta, abych získal čas. Nevydají mě přece Francii, když jsem jim zabil policajta. Takže bych měl času dost. A protože bych musel utéct sám, bylo by to jednodušší.“

Kolumbijci připravují jiný plán, který není k zahození. V neděli dopoledne při mši je kaple vždycky plná návštěvníků i vězňů. Nejdřív se zúčastní bohoslužeb všichni dohromady, a když je po mši, zůstávají v kapli vězňové, kteří mají návštěvu. Kolumbijci mě žádají, abych šel v neděli do kaple a ujasnil si, jak to při mši chodí; a mohl pak příští neděli akci zorganizovat. Navrhují mi, abych se stal vůdcem vzpoury. Odmítl jsem tu čest – neznám dobře lidi, kteří do akce jdou.

Zodpovídám za čtyři Francouze. Bretonec a muž s žehličkou do toho nechtějí jít. Snadná věc – stačí, když nepůjdou do kaple. V neděli jsme šli my čtyři, kteří se akce zúčastníme, na mši. Kaple je čtvercová. Vzadu kůr, uprostřed po obou stranách dveře, které vedou na nádvoří. Hlavní dveře vedou do strážnice. Jsou zamřížované a za mříží je asi dvacet strážných. Za nimi jsou konečně dveře na ulici. Protože kaple je nabitá k prasknutí, nechávají strážní mříž otevřenou a během bohoslužby stojí v sevřeném útvaru. Do kaple projdou mezi návštěvníky dva muži. Zbraně pronesou ženy mezi stehny. Až budou všichni vevnitř, podají je mužům. Budou to dvě zbraně velké ráže, osmatřicítky nebo pětačtyřicítky. Šéf komplotu dostane revolver velké ráže od ženy, která okamžitě odejde. Na stanovený signál, až ministrant podruhé zazvoní, má útok začít naráz. Já mám přiložit velký nůž na hrdlo ředitele dona Gregoria a říct: „Da la orden de nos dejar passar, si no, te mato (dej rozkaz, aby nás nechali odejít, nebo tě zabiju).“

Někdo jiný má udělat totéž s knězem. Další tři z různých úhlů namíří zbraně na policisty stojící u mříží hlavního vchodu do kaple. Rozkaz zní zabít prvního, kdo neodhodí zbraň. Ti, kdo nejsou ozbrojení, mají vyjít první. Kněz a ředitel budou sloužit jako štít pro zadní voj. Jestli půjde všechno normálně, odhodí všichni policisté zbraně na zem. Muži s revolvery je zaženou do kaple. My vyjdeme tak, že nejdřív zavřeme mříž a potom dřevěná vrata. Strážnice bude prázdná, protože všichni policisté se povinně účastní mše. Venku, ve vzdálenosti padesáti metrů, bude stát nákladní auto s malými schůdky vzadu, aby se dalo vylézt nahoru rychleji. Odstartuje teprve ve chvíli, kdy nasedne šéf vzpoury, který má vylézt nahoru poslední. Zúčastnil jsem se celé mše a jsem pro akci. Všechno se odehrálo, jak mi to popsal Fernando.

Josef Dega nepříjde v neděli na návštěvu. Ví proč. Připraví falešný taxík, abychom nemuseli lézt do náklaďáku, a odveze nás do úkrytu, který také předem připraví. Jsem celý týden velice vzrušený a nemohu se akce dočkat. Fernandovi se podařilo obstarat si revolver jinou cestou. Je to ráže 45 kolumbijské civilní gardy, skutečně hrozivá zbraň. Ve čtvrtek mě přišla navštívit jedna z Josefových žen. Byla velice milá a řekla mi, že taxík bude žlutý a že omyl je vyloučen.

„O.K. Díky.“

„Mnoho štěstí.“ Políbila mě hezky na obě tváře a zdálo se mi, že je trochu dojatá.

***

„Entra, entra. Ať se kaple naplní a vyslechněmež si slovo boží,“ říká kněz.

Clousiot je zcela připraven. Maturettovi se lesknou oči a ten třetí je mi pořád v patách. Jsem úplně klidný a zaujímám své místo. Don Gregorio, ředitel věznice, už je tady, sedí na židli vedle nějaké tlusté ženy. Stojím opřen o zeď. Po mé pravici Clousiot, po levici oba ostatní, slušně oblečení, abychom lidem nebyli nápadní, kdyby se nám podařilo dostat se na ulici. Nůž mám otevřený a přitisknutý k pravé paži. Přidržuje ho velká guma a je schován v dobře zapjatém rukávě mé khaki košile. Malý ministrant má v okamžiku pozdvihování, kdy mají všichni sklopenou hlavu, jako by něco hledali, nejdříve rychle zatřást zvonečkem a vzápětí třikrát zřetelně zazvonit. Druhé zazvonění je náš signál. Každý ví, co má dělat.

První zazvonění, druhé… Vrhl jsem se k donu Gregoriovi a položil mu dýku na velký vrásčitý krk. Kněz křičí: „Misericordia, no me mata (smilování, nezabíjejte mě)!“ Tři ostatní nevidím, ale slyším, jak nařizují strážným, aby odhodili zbraně. Všechno jde dobře. Vzal jsem dona Gregoria za límec jeho krásného obleku a říkám mu:

„Sigua y no tengas miedo, no te haré daňo (pojď se mnou a neboj se, nic ti neudělám)!“

Kněze někdo drží v šachu břitvou na krku hned vedle mé skupiny. Fernando říká:

„Vamos, Francés, vamos a la salida (jdem ke vchodu, Francouzi)!“

S triumfální radostí z úspěchu ženu všechny své lidi k východu, který vede na ulici, když vtom zazní současně dva výstřely. Fernando a ještě jeden z ozbrojených mužů se skáceli. Postoupil jsem ještě o metr, ale strážní už vstali a zahrazují nám cestu puškami. Naštěstí jsou mezi nimi a námi ženy, takže nemohou střílet. Dvě další rány z pušky a rána z revolveru. Náš třetí ozbrojený společník byl právě sražen. Měl předtím ještě čas vystřelit trochu nazdařbůh, protože poranil nějaké mladé děvče. Don Gregorio, bledý jako smrt, mi říká:

„Dej mi ten nůž.“

Odevzdal jsem mu ho. Pokračovat v boji by nemělo smysl. Za méně než třicet vteřin je situace obrácená.

O týden později jsem se dověděl, že vzpoura ztroskotala kvůli jednomu vězni, který se díval na mši ze zvědavosti zvenčí. Pár vteřin nato, co akce začala, upozornil hlídky na zdech kolem věznice. Strážní seskočili z víc než šestimetrové zdi na nádvoří, každý z jedné strany kaple, a přes mříže postranních dveří zastřelili nejdřív ty dva, kteří stáli na lavici a ohrožovali policisty revolverem. Třetího skolili za několik vteřin, jakmile se dostal do jejich zorného pole. Co následovalo, byla pěkná „corrida“. Já jsem zůstal u ředitele, který vykřikoval rozkazy. Šestnáct z nás, z toho čtyři Francouzi, se shledalo v karceru o chlebu a vodě. Byli jsme společně připoutáni k železné tyči.

Dona Gregoria přišel navštívit Josef. Don Gregorio mě dal zavolat a řekl, že mě dá přeložit zpátky na dvůr ke kamarádům, aby udělal Josefovi radost. Díky Josefovi jsme byli deset dní po vzpouře všichni, včetně Kolumbijců, zase na dvoře a v téže cele. Když jsem tam přišel, navrhl jsem, abychom věnovali Fernandovi a jeho dvěma mrtvým kamarádům z akce několik minut ticha. Při jedné návštěvě mi pak Josef vysvětlil, že udělal sbírku a vybral od všech pasáků pět tisíc pesos, sjejichž pomocí se mu podařilo přesvědčit dona Gregoria. To gesto pozvedlo pasáky v našich očích.

Co teď? Co nového vymyslet? Nemohu se přece začít pokládat za poraženého, čekat až do příjezdu lodi a nic nepodniknout!

Když jsem ležel ve společné umývárně, chráněn před žhavým sluncem a nikým nepozorován, začal jsem studovat pohyb stráží nahoře na zdi. V noci křičí jedna po druhé v desetiminutových intervalech „Hlídky, pozor, hlídky, pozor!“ Velitel si tak může ověřit, že žádná ze čtyř hlídek nespí. Jestliže některá neodpoví, volá druhá tak dlouho, až dostane odpověď.

Mám dojem, že jsem našel skulinu. Z každé budky ve všech čtyřech rozích strážního okruhu visí přece na provaze bednička. Když chce hlídka kávu, zavolá „cafetera“, který jí dá do bedýnky jednu nebo dvě kávy. Muž pak už jenom zatáhne za provaz. Nuže, budka, která je nejvíc napravo, má jakousi věžičku, jejíž rampa je trochu vysunutá do dvora. Řekl jsem si, že kdybych si udělal velký hák a přivázal ho na spletený provaz, musel by se tam snadno zachytit.

Tak bych mohl v několika vteřinách přelézt zeď, za níž je ulice. Jediný problém: zneškodnit hlídku. Jak?

Vidím strážného, jak vstal a udělal několik kroků po zdi okruhu. Mám dojem, že je zmalátnělý horkem a že se musí přemáhat, aby neusnul. Hergot, ale to je přece ono! Musí usnout! Nejdřív si zhotovím provaz, a jestli najdu spolehlivý hák, uspím hlídku a zkusím štěstí. Za dva dny je upleten provaz ze všech košil ze silného plátna, které se mi podařilo sehnat, zvlášť z khaki košil. Hák se našel poměrně snadno. Je to podpěra jednoho z přístřešků, které jsou upevněny nade dveřmi cel, aby je chránily před deštěm. Josef Dega mi přinesl láhev velmi silného uspávacího prostředku. Podle návodu se ho má brát jen deset kapek. Láhev obsahuje asi šest velkých polévkových lžic. Navykl jsem hlídky, že si dávaly posílat nahoru kávu ode mne. Strážný poslal dolů bedýnku a já mu poslal nahoru pokaždé tři kávy. Protože všichni Kolumbijci rádi alkohol a protože uspávadlo má trochu anýzovou chuť, dal jsem si poslat láhev anýzovice.

Říkám strážnému:

„Chceš kávu po francouzsku?“

„Jak je to?“

„S anýzem.“

„Zkus to, musím to nejdřív ochutnat.“

Několik strážných ochutnalo mou kávu s anýzovou kořalkou, a když jim teď nabízím kávu, volají: „Po francouzsku!“

„Jak chceš.“ A žbluňk, cáknu jim do kávy anýzovice.

Hodina H nadešla. Je sobotní poledne, příšerné horko. Mí přátelé vědí, že čas je příliš krátký, aby mohli přelézt dva, ale jeden Kolumbijec s arabským jménem Ali mi řekl, že by přelezl hned po mně. Přistoupil jsem na to. Vyloučí se tím, že by některý z Francouzů byl pokládán za komplice a potom byl potrestán. Kromě toho nemohu mít provaz a hák u sebe, protože hlídka by měla dost času všimnout si mne, až jí budu posílat kávu. Podle našeho názoru by měl být strážný za pět minut groggy.

Je „za pět minut“. Volám hlídku.

„Jak se máš?“

„Dobrý.“

„Nedáš si kávu?“

„Dám, tu lepší, po francouzsku!“

„Počkej, přinesu ti.“

Jdu ke cafeterovi: „Dvě kávy.“ V bedničce už mám celou láhev uspávadla. Jestli po tomhle nepadne jako špalek! Jdu pod něho. Vidí, jak mu ostentativně nalévám.

„Chceš silnou?“

„Jo.“

Přidal jsem ještě trochu, vylil jsem do bedýnky všechno a strážný si ji ihned vytáhl nahoru.

Uběhlo pět minut, deset, patnáct, uběhlo dvacet minut! Chlap pořád ještě nespí. A hůř než to. Místo aby si sedl, začne chodit, několik kroků tam a zpátky, pušku v ruce. Ale vždyť přece všechno vypil! A směna stráží je v jednu hodinu.

Pozoruji jeho pohyby a jsem jako na trní. Vůbec nic nenasvědčuje, že by byl omámen. Aha, teď právě klopýtl. Sedl si před boudu, pušku má mezi koleny. Hlava mu klesá k rameni. Mí přátelé a dva nebo tři Kolumbijci, kteří jsou do věci zasvěceni, sledují jeho reakce se stejně vášnivým zájmem jako já.

„Do toho,“ říkám Kolumbijci. „Provaz!“

Chystá se hodit provaz, když vtom se strážný zvedne, pušku pustí z ruky, protáhne se a začne zdvíhat nohy, jako kdyby pochodoval na místě. Kolumbijec se zastavil právě včas. Do směny stráží zbývá osmnáct minut. V tu chvíli jsem v duchu začal přivolávat na pomoc Boha: „Prosím tě, pomoz mi ještě jednou! Na kolenou tě prosím, neopouštěj mě!“ Ale vzývám nadarmo Boha křesťanů, často tak nepochopitelného, zejména pro mne, ateistu.

„To přestává všecko!“ říká Clousiot a přistupuje ke mně. „To je zvláštní, ten idiot ne a ne usnout!“

Strážný se znovu chápe pušky a v okamžiku, kdy se naklání, aby ji zvedl, spadne na strážní okruh jak dlouhý, tak široký, jako by ho zasáhl blesk. Kolumbijec hodil hák, ale hák se nezachytil a spadl dolů. Hodil ho podruhé – teď se zachytil. Zatáhl za něj, aby se přesvědčil, jestli dobře drží. Přesvědčuje se sám a v okamžiku, kdy se opírám nohou o zeď, abych poprvé zatáhl a začal stoupat, říká mi Clousiot:

„Bacha, jde střídačka.“

Měl jsem právě tak čas zmizet, než by mě zpozorovali. Poslušni pudu sebezáchovy a kamarádství mezi vězni, obklopili mě Kolumbijci a zamíchali mě mezi sebe. Jdeme podél zdi a provaz necháváme viset. Strážnému nové směny stačil jediný pohled na hák i zhrouceného strážného a pušku. Uběhl dva nebo tři metry a stiskl poplachové tlačítko, přesvědčen, že někdo utekl.

Pro spícího strážného přišli s nosítky. Na strážním okruhu je přes dvacet policistů. Don Gregorio je s nimi, nařizuje, aby vytáhli provaz. Má hák v ruce. Za několik okamžiků nato policisté obklíčili nádvoří s namířenými puškami. Svolali apel! Každý, kdo byl vyvolán, musí do své cely. Překvapení! Nikdo nechybí. Zavřeli všechny na klíč, každého v jeho cele.

Druhý apel a kontrola, cela za celou. Ne, nikdo nezmizel. Ke třetí hodině musíme znovu nastoupit na dvoře. Dovídáme se, že strážný chrápe jako dudek a nic na světě ho nedokáže probudit. Můj kolumbijský komplic je stejně zdrcen jako já. Byl tak skálopevně přesvědčen, že se to podaří! Zuří na americké přípravky, protože uspávací prostředek byl americký.

„Co dělat?“

„Hombre, začít znovu!“ To je všechno, co jsem mu dokázal odpovědět. Myslí, že tím míním uspat znovu hlídku, zatím co já jsem tím myslel přijít na něco jiného. Říká mi:

„Ty si myslíš, že ti strážní jsou takoví blbci, že by se mezi nimi mohl najít ještě někdo, kdo by si dal kafe po francouzsku?“

Přes všechnu tragiku okamžiku se nemohu ubránit smíchu.

„To víš, že ne, brácho.“

Strážný spal tři dny a čtyři noci. Když se nakonec probudil, řekl, že jsem ho určitě uspal já kávou po francouzsku. Don Gregorio mě dal zavolat a zkonfrontoval mě s ním. Velitel strážního sboru mě chtěl udeřit šavlí. Skočil jsem do kouta místnosti a provokuji ho. Velitel se rozpřáhl šavlí, don Gregorio se postavil mezi nás, dostal ránu naplno do ramene a zhroutil se. Má zlomenou klíční kost. Začal tak řvát, že důstojník se teď stará jenom o něho. Zvedl ho. Don Gregorio volá o pomoc. Ze sousedních kanceláří se seběhli všichni civilní zaměstnanci. Důstojník a dva další policisté a strážný, kterého jsem uspal, se bijí s desítkou civilistů, kteří chtějí pomstít svého ředitele. V téhle „tanganě“ (rvačce) je několik lehce zraněných. Jediný, komu se nic nestalo, jsem já. Důležité je, že už to není můj případ, ale historie ředitele a důstojníka. Ředitel byl odvezen do nemocnice a jeho zástupce mě odvedl zpátky na dvůr.

„Co s tebou, to se uvidí později, Francés.“

Nazítří mě ředitel s ramenem v sádře žádá, abych napsal prohlášení proti důstojníkovi. Prohlásil jsem s radostí všecko, co chtěl. Na historii s uspávacím prostředkem se úplně zapomnělo. Nezajímá je to, a to je moje štěstí.

Uběhlo několik dní a Josef Dega mi nabízí, že by zorganizoval akci zvnějška. Protože jsem mu řekl, že noční útěk je nemožný kvůli osvětlení strážního okruhu, hledá způsob, jak přerušit proud. S pomocí jednoho elektrikáře na něj přišel: musí se urazit vypínač transformátoru, který je na vnější straně vězení. Mně zbývá podplatit strážného na straně ulice a druhého na dvoře, před vchodem do kaple. Bylo to těžší, než by se bylo zdálo. Nejdřív jsem musel přesvědčit dona Gregoria, aby mi vydal deset tisíc pesos pod záminkou, že je chci poslat rodině prostřednictvím Josefa. Samozřejmě jsem ho přitom musel „donutit“, aby přijal dva tisíce na dárek pro svou ženu. Když jsem potom zjistil, kdo má na starosti organizaci a rozvrh hodin pro hlídky, musel jsem podplatit i tohoto muže. Je ochoten příjmout tři tisíce pesos, ale nechce zasahovat do jednání s dalšími dvěma strážnými. Je na mně, abych si je našel a věc s nimi projednal. Potom mu mám dát jejich jména a on jim přidělí službu, kterou mu určím.

Příprava tohoto dalšího útěku mi trvala víc než měsíc. Protože si nebudu muset dávat pozor před strážným ze dvora, přepiluju mříž pilkou na železo, kterou mi dá ze své výstroje. Mám tři pilky. Kolumbijec s hákem je o akci informován. On bude muset pilovat svou mříž v několika etapách. V noci, kdy akci provedeme, bude jeho kamarád, který dělá už delší dobu blázna, tlouct na zinkový plech a zpívat na celé kolo. Kolumbijec ví, že strážný byl ochoten jednat jen o útěku dvou Francouzů, a řekl, že poleze-li ještě někdo třetí, bude po něm střílet. Chce se však přesto pokusit o štěstí a říká, že když polezeme přilepeni jeden na druhého, nepozná se ve tmě, jestli leze jeden nebo dva. Clousiot a Maturette tahali los, kdo se mnou půjde. Vyhrál Clousiot.

Přišla bezměsíčná noc. Seržant a dva policisté dostali půlky bankovek, každý, kolik mu patří. Tentokrát jsem je nemusel rozřezávat, byly už rozřezané. Pro druhé poloviny si mají jít do Barrio Chino k ženě Josefa Degy.

Světlo zhaslo. Pustil jsem se do mříže. Za deset minut je přepilovaná. V tmavých kalhotách a košilích jsme vylezli z cely. Kolumbijec se k nám přidal cestou. Má na sobě jen černé spodky, jinak je úplně nahý. Vylezl jsem na mříž brány „calaboza“ (karceru), která je ve zdi, ohnul jsem přístřešek a hodil hák, na kterém jsou tři metry provazu. Jsem na strážním okruhu ani ne za tři minuty, aniž jsem udělal nejmenší hluk. Ležím na břiše a čekám na Clousiota. Je tma jako v pytli. Najednou vidím nebo spíš tuším ruku, která se natahuje. Chytil jsem ji a táhnu. Vtom se rozlehl hrozný rámus. Vznikl proto, že když Clousiot stoupal nahoru mezi přístřeškem a zdí, zachytil se páskem od kalhot za plech. Jakmile rámus začal, přestal jsem samozřejmě táhnout. Zinek přestal drnčet. Táhnu Clousiota znovu, předpokládám, že se vyprostil, a uprostřed dalšího kraválu ho násilím rvu nahoru a nakonec ho vytáhnu na strážní okruh.

Z ostatních strážnic je slyšet výstřely, ale z naší nic. Vyděšeni výstřely, skočili jsme na nesprávné straně do ulice z devíti metrů, zatímco napravo byla druhá ulice jen pět metrů pod zdí. Výsledek: Clousiot si znovu zlomil pravou nohu. Já nemohu také vstát: zlomil jsem si obě nohy. Později jsem se dověděl, že to byly patní kosti. Kolumbijec si vykloubil koleno. Po výstřelech vyběhli strážní do ulice. Obklopili nás a pod světlem velké elektrické svítilny na nás míří puškami. Pláču vztekem. Navíc nechtějí strážní připustit, že bych nemohl vstát. Vracím se do vězení po kolenou, prší na mne stovky ran. Clousiot skáče po jedné noze, Kolumbijec také. Krvácím strašně z rány na hlavě, způsobené pažbou.

Výstřely probudily dona Gregoria, který měl dnes naštěstí službu a spal ve své kanceláři. Bez něho by nás byli dobili ranami pažeb a bodly. Nejhůř na mne doráží seržant, kterého jsem podplatil, aby hlídku přidělil dvěma strážným, kteří byli do útěku zasvěceni. Don Gregorio učinil přítrž té štvanici, při níž nás málem rozsápali. Hrozí jim, že je pošle před tribunál, jestli nás vážně poraní. To magické slovo všechny ochromilo.

Nazítří dali Clousiotovi v nemocnici nohu do sádry. Kolumbijci napravil koleno starý vězeňský felčar a má na něm elastické obinadlo. Mně otekly v noci nohy tak strašně, že jsou velké jako má hlava, červené a černé od sražené krve, strašlivě zduřelé. Doktor nařídil, aby mi dali nohy do vlažné slané vody a potom mi začali třikrát denně přikládat pijavice. Když jsou nacucané krve, odpadávají samy a dávají se do octa, aby krev vyvrhly zpátky. Šest stehů mi zavřelo ránu na hlavě.

Nějaký špatně informovaný žurnalista o mně napsal článek. Napsal v něm, že jsem byl vůdcem vzpoury v kostele, že jsem „otrávil“ strážného a naposled, že jsem zorganizoval společný útěk za pomoci zvenčí, protože poškozením transformátoru bylo vypnuto světlo v celé čtvrti. „Doufejme, že Francie si pospíší a zbaví nás svého gangstera číslo jedna,“ zakončil svůj článek.

Přišel mě navštívit Josef v doprovodu své ženy Annie. Seržanta tři strážní se dostavili každý zvlášť vybrat si druhé půlky bankovek. Annie se mě přišla zeptat, co má dělat. Řekl jsem, aby jim zaplatila, protože své závazky dodrželi. Jestliže jsme pohořeli, není to jejich chyba.

Už týden mě vyvážejí na procházku v železném vozíku, který mi slouží jako lůžko. Jsem natažen, nohy mám trochu zdvižené nahoru a opírám se o pruh látky, napjaté mezi dvěma destičkami, upevněnými kolmo na držadle. To je jediná možná poloha, v níž tolik netrpím. Mé obrovské nohy, oteklé a naběhlé sraženou krví, se nemohou o nic opřít, ani když ležím. Takhle pololeže trpím trochu méně. Asi čtrnáct dní poté, co jsem si zlomil nohy, se otok o polovinu zmenšil. Odvezli mě na rentgen. Mám zlomené obě patní kosti. Celý život už budu mít ploché nohy.

Dnešní noviny ohlašují na konec měsíce příjezd lodi, která pro nás jede s eskortou francouzských policistů. Loď se jmenuje „Mana“, píší noviny. Je 12. října. Zbývá nám osmnáct dní, musím vsadit všechno na poslední kartu. Ale jak, se zlomenýma nohama?

Josef je zoufalý. Při návštěvě mi vypravuje, že všechny Francouze a všechny ženy z Barrio Chino děsí pomyšlení, že jsem tolik bojoval za svobodu a že mám být za pár dní vydán francouzským úřadům: Můj případ vzrušuje celou kolonii. Posiluje mě vědomí, že tito muži a jejich ženy jsou morálně se mnou.

Vzdal jsem se úmyslu zabít kolumbijského policistu. Nemohu se prostě odhodlat zbavit života člověka, který mi nic neudělal. Musím myslet na to, že má možná otce nebo matku, kterým pomáhá, ženu, děti. Usmívám se při pomyšlení, že bych si měl najít zlého policistu bez rodiny. Mohl bych se ho například zeptat: „Nebudeš opravdu chybět nikomu, když tě zavraždím?“ Dnes ráno, 13. října, je mi nanic. Dívám se na kousek krystalu kyseliny pikrové – až ho sním, mám po něm zežloutnout. Kdyby mě vzali do nemocnice, možná, že by mě mohli dostat z nemocnice lidé podplacení Josefem. Nazítří, čtrnáctého, jsem žlutší než citrón. Don Gregorio přišel na nádvoří podívat se na mne. Jsem ve stínu, pololežím na svém vozíku, nohy mám ve vzduchu. Rychle, bez oklik, jsem na něho zaútočil.

„Deset tisíc, jestli mě dostanete do nemocnice.“

„Francouzi, pokusím se. Ani ne tak pro těch deset tisíc, daleko spíš proto, že to člověka bolí, vidět tě, jak tolik a marně bojuješ za svou svobodu. Jenže nevím, jestli tě budou chtít do nemocnice vzít kvůli tomu článku v novinách. Budou mít strach.“

Hodinu nato mě doktor poslal do nemocnice. Ani jsem se tam neohřál. Z ambulance mě snesli na nosítkách a už dvě hodiny nato, po důkladné prohlídce a zkoušce moči, jsem se vrátil do vězení.

Je čtvrtek devatenáctého. Josefova žena Annie ke mně přišla se ženou jednoho Korsičana. Přinesly mi cigarety a nějaké sladkosti. Ty dvě ženy mě svými přívětivými slovy nesmírně potěšily. To nejkrásnější na světě, projevy čistého přátelství, změnilo opravdu ten „hořký“ den v slunečné odpoledne. Nikdy nedokážu vyjádřit, jakou posilou pro mne byla solidarita těchto lidí z podsvětí za mého pobytu ve vězení „80“. Ani za co všechno vděčím Josefu Degovi, který šel tak daleko, že riskoval vlastní svobodu a zaměstnání, aby mi pomohl uprchnout.

Ale při jedné větě Annie se mi v hlavě zrodil nápad. Jak tak povídala, řekla najednou:

„Milej Motýlku, udělal jste všechno, co bylo v lidských silách, abyste se dostal na svobodu. Osud se k vám zachoval hrozně krutě. Už vám nezbývá nic jiného než vyhodit Osmdesátku do povětří!“

„A proč ne? Proč bych vlastně to staré vězení neměl vyhodit do povětří? Udělal bych těm Kolumbijcům dobrou službu. Kdybych je vyhodil do povětří, třeba se odhodlají postavit nové, hygieničtější.“

Když jsem nakonec políbil obě ty půvabné ženy, s kterými jsem se rozloučil navždycky, požádal jsem Annii:

„Řekněte Josefovi, ať ke mně v neděli příjde.“

V neděli 22. je Josef u mne.

„Poslechni, udělej všechno, co je v lidských silách, a přines mi patronu dynamitu, rozbušku a doutnák Bickford. Já udělám všechno pro to, abych sehnal vrtačku a tři vrtáky.“

„Co chceš udělat?“

„Vyhodím do povětří zeď věznice za bílého dne. Slib pět tisíc pesos příslušnému falešnému taxíku. Ať stojí v ulici za calle Medellín každý den od osmi ráno do šesti hodin večer. Dostane pět set pesos za každý den čekání a pět tisíc pesos, když všechno dobře dopadne. Dírou, kterou prolomí dynamit, projdu na zádech jednoho kolumbijského ramenáče až k taxíku a ostatní je na něm. Když to s falešným taxíkem klapne, pošli patronu. Jestli ne, tak je to konec všech konců a nezbývá žádná naděje.“

„Spolehni se,“ řekl Josef.

V pět hodin jsem se dal odnést do kaple. Řekl jsem, že se chci pomodlit sám. Poslal jsem vzkaz, aby za mnou přišel don Gregorio. Přišel.

„Hombre, už jenom týden a opustíš mě.“

„Proto jsem pro vás poslal. Máte mých patnáct tisíc pesos. Chci je odevzdat příteli, než odjedu, aby je poslal mé rodině. Vy budete tak laskav a příjmete odemne tři tisíce pesos, které vám dávám z celého srdce, protože jste mě vždycky chránil před špatným zacházením vašich vojáků. Udělal byste mi velkou službu, kdybyste mi je přinesl dnes s ruličkou lepící pásky, chci je mít do čtvrtka připravené, abych je mohl dát v pořádku svému příteli.“

„Dobrá.“

Přišel a přinesl mi dvanáct tisíc pesos, stále ještě rozpůlených na dvě poloviny. Sám si nechal tři tisíce.

Když jsem se vrátil do svého vozíku, zavolal jsem do odlehlého kouta Kolumbijce, který se mnou naposled utíkal. Vysvětlil jsem mu svůj plán a ptám se ho, jestli by mě dokázal odnést na zádech dvacet nebo třicet metrů k taxíku. Zavázal se, že to udělá. Tohle by tedy bylo. Jednám, jako bych si byl jist, že se Josefovi jeho úkol podaří. Lehl jsem si v pondělí časně ráno pod střechu umývárny a Maturette, který se s Clousiotem střídá v „šofírování“ mého vozíku, jde pro seržanta, kterému jsem dal tři tisíce pesos a který mě při poslední útěku tak zběsile tloukl.

„Seržante Lopezi, musím s vámi mluvit.“

„Co chcete?“

„Za dva tisíce chci velice silnou pneumatickou vrtačku na tři rychlosti a šest vrtáků. Dva pětimilimetrové, dva desetimilimetrové a dva patnáctimilimetrové.“

„Nemám to za co koupit.“

„Tady je pět set pesos.“

„Budeš to mít zítra při střídání stráží v jednu hodinu. Připrav si dva tisíce pesos.“

V úterý mám všechno vjednu hodinu v prázdné popelnici na papíry, která stojí na dvoře a vyprazdňuje se při výměně stráží. Pablo, kolumbijský silák, všechno vytáhl a schoval.

Ve čtvrtek 26. jsou návštěvy, ale Josef nikde. Ke konci návštěv mě volají. Je tam starý Francouz, samá vráska. Přichází od Josefa.

„Tady v tom bochníku je, co jsi chtěl.“

„Tady jsou dva tisíce pro taxikáře. Každý den pět set pesos.“

„Šofér taxíku je starej Peruánec, nebojí se ani čerta. Z toho si hlavu nedělej. Ciao.“

„Ciao.“

Dali mi do velkého papírového sáčku cigarety, sirky, uzenky, salám, balíček másla a láhev černého oleje, aby bochník chleba nevypadal nápadně. Když strážný ve vrátnici prohlížel můj balík, dal jsem mu balíček cigaret, sirky a dvě uzenky. Říká mi:

„Dej mi kousek chleba.“

To mi ještě scházelo!

„Ne, chleba si kup sám. Tady máš pět pesos, protože pro nás šest by ho pak bylo málo.“

Uf, unikl jsem o vlásek! To byl nápad, strkat tomu chlapovi uzenky. Vozík si to mete pryč od dotěrného policajta. Že si řekl o chleba, mě tak překvapilo, že jsem ještě celý zpocený.

„Tak tedy, ohňostroj bude zítra. Už máme všechno, Pablo. Musíš díru provrtat přesně pod vysunutou věžičkou. Bachař tě nemůže shora vidět.“

„Ale mohl by mě uslyšet.“

„Myslel jsem na to. Ráno v deset hodin je ta strana dvora ve stínu. Jeden z dělníků, co zpracovávají měď, ať začne vyklepávat list měděnýho plechu na zdi, někde, kde ho bude vidět, kousek od nás. Když budou dva, tím líp. Dám jim každýmu pět set pesos. Sežeň ty dva chlapy.“

Sehnal je.

„Do toho plechu budou mlátit dva moji kamarádi. Hlídka vrtačku neuslyší. Ale ty musíš stát kousek dál od přístřešku a bavit se s Francouzema. To mě bude trochu maskovat, aby mě neuviděl strážnej z druhýho rohu.“

Za hodinu je díra provrtána. Díky ranám kladiva do měděného plechu a díky oleji, který leje pomocník na vrták, nemá strážný o ničem tušení. Patrona je zasunuta do otvoru, rozbuška připevněna, dvacet centimetrů doutnáku. Patronu jsme podložili jílem. Poodešli jsme. Jestli všechno půjde dobře, měla by explozí vzniknout ve zdi díra. Strážný spadne s budkou a já se dostanu koňmo na Pablovi dírou ven k taxíku. Ostatní si nějak poradí. Clousiot a Maturette budou u taxíku logicky dřív než já, i když vyjdou po nás.

Okamžik předtím, než jsme zapálili doutnák, upozornil Pablo skupinu Kolumbijců:

„Jestli chcete vzít roha, za pár vteřin bude ve zdi díra.“

„To je dobře, protože strážní se začnou hemžit a střílet po posledních, kteří budou nejvíc na ráně.“

Zapálili jsme doutnák. Ďábelská exploze otřásla celou čtvrtí. Věžička i se strážným spadla dolů. Zeď má veliké trhliny na všech stranách, tak široké, že je vidět ulici z druhé strany, ale žádný z otvorů není dost velký, aby se tudy dalo projít. Neudělal se ani jeden dost velký průlom a teprve v tuto chvíli si přiznávám, že jsem ztracen. Zřejmě je mým osudem vrátit se zpátky do Cayenne.

Blázinec, který následoval po explozi, je nepopsatelný. Na nádvoří je víc než padesát bachařů. Don Gregorio ví, načem je.

„Bueno (dobrá), Francés. Tentokrát je to, myslím, už naposledy.“

Velitel posádky šílí vzteky. Nemůže dát rozkaz, aby ztloukli zraněného člověka, který leží na vozíku, a já, abych z toho dostal ostatní, prohlašuji hodně nahlas, že jsem to všechno udělal sám. Šest strážných před popraskanou zdí, šest na nádvoří věznice a šest venku v ulici bude držet nepřetržitě stráž, dokud zedníci neodstraní škody. Strážný, který spadl ze zdi strážního okruhu, si naštěstí nic neudělal.

NÁVRAT DO KOLONIE

Tři dny nato, 30. října vjedenáct hodin dopoledne, si nás přišlo vyzvednout dvanáct dozorců z trestanecké kolonie, oblečených v bílém. Než jsme odjeli, malá oficiální ceremonie: každý z nás musí být identifikován a poznán. Přivezli s sebou naše antropometrické údaje, fotografie, otisky a všechny ty opičárny. Když byla naše totožnost ověřena, přistoupil francouzský konzul, aby podepsal dokument okresnímu soudci, který je pověřen, aby nás oficiálně odevzdal Francii. Všichni přítomní jsou překvapeni, jak přátelsky se k nám dozorci chovají. Ani stopa po nevraživosti, ani jedno drsné slovo. Tři z nás, kteří tam byli déle než my ostatní, znají několik bachařů a žertují s nimi jako staří kamarádi. Velitel eskorty Boural si dělá starosti, jak se mi daří, dívá se mi na nohy a říká, že budu na lodi ošetřen, že ve skupině, která pro nás přijela, je dobrý sanitář.

Cesta v podpalubí na těch neckách byla vyčerpávající kvůli dusivému vedru. Navíc nás trýznilo, že jsme byli přivázáni po dvou k proslulým „tyčím spravedlnosti“ (Železné tyče, po kterých jezdí v drážkách železa, navlečená na nohy trestanců.), zařízení zavedenému kdysi dávno v toulonské káznici. Za záznam stojí jen jediný incident: loď byla nucena naložit na Trinidadu uhlí. Když jsme vjeli do přístavu, vyžadoval anglický důstojník, aby nás odvázali od železných tyčí. Je prý zakázáno přivazovat lidi na palubě lodi. Využil jsem incidentu a dal jsem facku jinému anglickému důstojníkovi, který přišel na loď ve funkci inspektora. Udělal jsem to proto, aby mě zatkli a vysadili na pevninu. Důstojník mi řekl:

„Nezatknu vás a nevysadím vás na zemi za těžký delikt, kterého jste se právě dopustil. Budete daleko víc potrestán, když se vrátíte tam.“

A mám po ptákách. Ne, já jsem vážně předurčen k tomu, abych se vrátil do kolonie. Je to neštěstí, ale těch jedenáct měsíců útěku a všech těch vypjatých zápasů skončilo žalostně. Přesto však doznívající vřava všech nesčetných dobrodružství ani návrat do kolonie se všemi hořkými důsledky, které bude mít, nemůže smazat nezapomenutelné okamžiky, které jsem za tu dobu prožil.

Kousek, několik málo kilometrů od tohoto trinidadského přístavu, který jsme právě opustili, žije skvělá rodina Bowenova. Propluli jsme kousek od Curaçaa, země velkého muže, který je jejím biskupem, Irénée de Bruyna. Dozajista jsme také zavadili o území Indiánů Guajiros, kde jsem poznal lásku nejvášnivěji čistou v její přirozeně spontánní formě. Všechen jas, jakého jsou schopny děti, čistý způsob vidění věcí, který charakterizuje ten šťastný věk, jsem našel u mých Indiánů, plných dobré vůle, obdařených schopností prosté lásky a čistoty.

A co malomocní na Holubím ostrově, ubozí trestanci, zasažení tou děsivou nemocí, kteří přesto měli sílu najít ve svých srdcích tolik ušlechtilosti, aby nám pomohli!

Až po belgického konzula a jeho spontánní dobrotu, až po Josefa Degu, který se pro mne tolik exponoval, aniž mě znal. Všichni tito lidé, všechny ty bytosti, které jsem při útěku poznal, stojí za námahu, kterou jsem vynaložil, aby se podařil. A přestože jsem ztroskotal, je můj útěk vítězstvím, když ne pro nic jiného, tedy proto, že jsem obohatil svou duši o poznání těch vzácných lidí. Ne, nelituji, že jsem útěk podnikl.

***

A už je tu zase Maroni se svými blátivými vodami. Jsme na palubě Many. Tropické slunce už začalo spalovat tu zem. Je devět ráno.

Vidím zase ústí a vjíždíme pomalu tam, odkud jsem vyrazil tak rychle. Kamarádi nemluví. Dozorci jsou rádi, že jsme dojeli. Po celou cestu bylo moře bouřlivé a mnohým z nich se teď ulevilo.

16. listopadu 1934.

V přístavišti je šílená spousta zvědavců. Cítíme, že čekají s napětím na lidi, kteří se nebáli odjet tak daleko. A protože přijíždíme v neděli, je to také povyražení pro tuto společnost, která ho nemá zrovna moc. Slyším, jak lidé říkají:

„Ten zraněnej, to je Motýlek. Tamhleten je Clousiot. Tamten je Maturette…,“ a tak dále.

V kárném táboře stojí nastoupeno šest set mužů ve skupinách před svými baráky. U každé skupiny dozorce. První, koho poznávám, je François Sierra. Pláče veřejně, před nikým neskrývá slzy. Stojí v okně ambulance a dívá se na mne. Je vidět, jak upřímně trpí. Zastavujeme se uprostřed tábora. Velitel trestnice si vzal hlásnou troubu:

„Transportovaní, tady vidíte, jak je zbytečné utíkat. Všechny země vás zatknou a vydají Francii. Nikdo vás nechce. Z toho plyne, že je lepší zůstat klidně tady a dobře se chovat. Co čeká těch pět mužů? Tvrdý trest, který si musí odpykat v káznici na ostrově svatého Josefa a po zbytek trestu budou internováni na ostrovech Spásy. Tady vidíte, co tím získali, že utekli. Doufám, že všem je to jasné. Dozorci, odveďte ty muže do disciplinárního oddělení.“

Několik minut nato jsme se octli ve speciální, zvlášť přísně střežené cele. Sotva jsme tam vešli, žádám, aby mi ošetřili nohy, stále ještě zduřelé a velice oteklé. Clousiot říká, že mu sádra na noze způsobuje bolesti. Pokoušíme se na ně vyzrát… Co kdyby nás poslali do nemocnice! Přišel Sierra se svým dozorcem.

„Tady je ošetřovatel,“ říká bachař.

„Jak se máš, Motýlku?“

„Jsem marod, chci do nemocnice.“

„Pokusím se tě tam poslat, ale po tom, cos tam udělal, si myslím, že to bude skoro nemožný. A Clousiot to samý.“

Namasíroval mi nohy, dal mi na ně mast, zkontroloval Clousiotovu sádru a odešel. Nemohli jsme si nic říct, protože u toho byli bachaři, ale měl v očích tolik něžnosti, že mě to celého rozrušilo.

„Ne, je to marný,“ řekl mi nazítří, když mi dělal další masáž. „Chceš, abych tě dal poslat do společnýho sálu? Dávají ti v noci nohy na tyč pod zámek?“

„Jo.“

„Tak bude lepší, když půjdeš do společnýho sálu. Tyč se zámkem budeš mít stejně, ale nebudeš sám. Izolace, to teď pro tebe musí bejt hrozný.“

„Tak jo, jsem pro.“

Je to pravda, izolace se teď snáší daleko hůř než předtím. Jsem v takovém duševním stavu, že ani nemám potřebu zavírat oči a toulat se v minulosti stejně jako v přítomnosti. A protože nemohu chodit, je pro mne samotka horší než kdy předtím.

Ach! Tak už jsem se zase octl na „cestě zatracení“. A přece jsem jí mohl tak rychle uniknout! Letěl jsem po moři ke své svobodě, k radosti stát se novým člověkem i k pomstě. Nesmím zapomenout na dluh, který u mne má trio: Polein, policajti a prokurátor. Pokud jde o to zavazadlo s výbušninou, nemusím je vůbec odevzdat u vchodu do budovy soudní policie. Příjdu oblečen za úředníka spacích vozů Cookovy společnosti, na hlavě budu mít pěknou čepici společnosti. Na zavazadle bude nalepená velká adresa: Divizní komisař Benoit, nábřeží Zlatníků 36, Paříž (Seina). Vynesu zavazadlo nahoru sám, a protože budu mít vypočteno, že budík dojde, teprve až budu pryč, nemůže to selhat. Konečně jsem našel řešení a velice se mi ulevilo. Pokud jde o prokurátora, mám dost času vytrhnout mu jazyk. Ještě jsem se pořád nerozhodl, jak to udělám. Ale je to hotová věc. Budu mu ho vytrhávat po kouscích, ten zprostituovaný jazyk.

V tuto chvíli je můj první cíl vyléčit si nohy. Musím začít co nejdřív chodit. Před tribunál půjdu až za tři měsíce, a za tři měsíce se může stát věcí! Jeden měsíc, než začnu chodit, druhý měsíc na důkladnou přípravu, a má poklona, pánové. Směr Britský Honduras. Ale tentokrát mi to nikdo nepřekazí.

Včera, tři dny po našem návratu, mě odnesli do společného sálu. Čtyřicet mužů tam čeká na válečný soud. Jedni jsou obžalováni pro krádež, druzí pro drancování, pro založení požáru, pro zabití, pro pokus o zabití, pro vraždu, pro pokus o útěk, pro útěk, a dokonce pro lidojedství. Je nás dvacet po obou stranách dřevěné příčky a všichni jsme společně přivázáni k železné tyči přes patnáct metrů dlouhé. V šest hodin večer se levá noha každého muže připoutává k železné tyči železným kruhem. V šest hodin ráno nám ty masívní kruhy odepnou a celý den je dovoleno sedět, procházet se, hrát dámu, diskutovat na takzvané promenádě, jakési dva metry široké uličce, probíhající po celé délce sálu. Přes den nemám čas se užírat. Všichni ke mně chodí po skupinkách, abych jim vypravoval o útěku. Všichni křičí jako blázni, když jim vypravuju, že jsem opustil dobrovolně svůj kmen, Lali a Zoraimu.

„Na co jsi byl zvědavej, brácho?“ Říká Pařížan, který poslouchá mé vyprávění. „Na tramvaje? Na zdviže? Na biografy? Na proud o vysokým napětí, kterej se pouští do elektrickýho křesla? Nebo ses snad chtěl vykoupat v bazénu na Pigalle? Jak je to možný, brácho,“ pokračuje pařížský pásek, „máš dvě šťabajzny, jednu hezčí než druhou, žiješ si nahej v přírodě s celou bandou sympaťáků nudistů, máš žrádlo, pití, chodíš na lov; máš moře, slunce, teplej písek, a dokonce perly z ústřic, všecko gratis, a ty nemáš nic lepšího na práci než se na to všechno vyfláknout a jít kam? No řekni? Muset zase lítat přes ulice, aby tě nepřejelo auto, platit nájemný, krejčího, účet za elektriku a za telefon, když si chceš pořídit káru, udělat kasu nebo se dřít jako blbec pro nějakýho bonzu a vydělávat akorát tolik, abys nechcíp hlady? Já tě nechápu, brácho! Byls v nebi a dobrovolně se vracíš do pekla, kde musíš koukat, aby ses protlouk, a navíc utíkat všem policajtům světa, kteří tě honěj. Je pravda, že máš ještě docela čerstvou francouzskou krev a žes ještě neměl čas vidět, jak ti ubejvá páry a morálních kvalit. Mám na triku deset let kolonie a stejně tě nemůžu pochopit. Ale ať už je to, jak chce, my tě tady vítáme, a protože už určitě přemejšlíš, jak zahnout znova, počítej, že ti píchnem. Co říkáte, mládenci! Jste pro?“

Mládenci jsou pro a já jim všem děkuju.

Jak jsem si dobře všiml, jsou to samí nebezpeční chlapi. Protože jsme tak promícháni, je skoro nemožné, aby si ten nebo onen nevšiml, kdo má pouzdro s penězi. V noci, kdy jsou všichni připoutáni ke společné „tyči spravedlnosti“, není nesnadné někoho beztrestně zabít. Stačí se přes den domluvit s arabským poskokem, aby za nějaké ty peníze přistoupil na to, že nedovře jaksepatří železný kruh. Tak se příslušný chlapík v noci odpoutá, udělá, co měl za lubem, a jde si klidně lehnout zpátky na místo, přičemž dává pozor, aby dobře zaklapl kruh. A protože Arab je nepřímý komplic, drží hubu.

Už je to tři týdny, co jsem se, vrátil. Uběhly dost rychle. Začínám trochu chodit – přidržuji se železné tyče v chodbičce, která odděluje obě řady postelí od pažení. Dělám první kroky. Minulý týden u výslechu jsem viděl ty tři bachaře, které jsme omráčili a odzbrojili. Jsou velice rádi, že jsme zpátky, a doufají, že jednoho dne se dostaneme někam, kde oni budou sloužit. Po našem útěku je totiž všechny stihly těžké sankce: zrušení šestiměsíční dovolené v Evropě a zrušení koloniálního přídavku ke gáži po dobu jednoho roku. Není třeba zdůrazňovat, že naše setkání nebylo nijak zvlášť srdečné. Řekli jsme o vyhrožování u výslechu, aby to bylo zaznamenáno do protokolu.

Arab se zachoval líp. Řekl pravdu, nic nepřeháněl a opomněl se zmínit o roli, kterou sehrál Maturette. Kapitán vyšetřující soudce velice naléhal, aby se dověděl, kdo nám obstaral člun. Neposloužili jsme si, když jsme mu vypravovali nepravděpodobné historky, jako například, že jsme si sami smontovali vor atd.

Vyšetřující soudce nám řekl, že se postará, abychom za napadení dozorců dostali Clousiot a já pět let a Maturette tři roky.

„A protože vám se říká Motýlek, spolehněte se, že vám ustřihnu křídla, abyste neměl na lítání ani pomyšlení.“

Obávám se, že se mu to povede.

Musím čekat víc než dva měsíce, než budu předvolán před soud. Mám na sebe zlost, že jsem si do pouzdra nevložil jednu nebo obě špičky z otrávených šipek. Kdybych je měl, mohl bych možná v disciplinárním oddělení vsadit všechno na jednu kartu. Teď dělám každý den pokroky. Chodím líp a líp. François Sierra neopomene nikdy přijít namasírovat mě kafrovým olejem. Tyhle masážové návštěvy mi dělají ohromně dobře na nohou i na duchu. Jak je pěkné mít v životě přítele.

Všiml jsem si, že jsme si tím dlouhým útěkem vysloužili u všech trestanců nepopiratelnou autoritu. Jsem si jist, že jsme uprostřed těch lidí v naprostém bezpečí. Neriskujeme, že by nás mohl někdo zabít, aby nás okradl. Velká většina by něco takového odsoudila a viníci by byli určitě zabiti. Všichni, bez výjimky, nás respektují, a dokonce k nám chovají jistý obdiv. A tím, že jsme omráčili bachaře, jsme si vysloužili pověst, že jsme schopni čehokoli. Je to velice pěkný pocit, cítit se v bezpečí.

Chodím každý den o něco déle. Díky Sierrovi, který mi nechává malou lahvičku, se mi každou chvíli někdo nabídne a masíruje mi nejen nohy, ale i svaly na lýtkách a stehnech, které dlouhou nehybností atrofovaly.

ARAB S MRAVENCI

V sále jsou dva mlčenliví lidé, kteří s nikým nemluví. Nehnou se od sebe ani na krok a povídají si jenom mezi sebou, tak potichu, aby je nikdo nemohl slyšet. Jednou jsem jednomu z nich dal americkou cigaretu z balíčku, který mi přinesl Sierra. Poděkoval mi a potom mi říká:

„François Sierra je tvůj kamarád?“

„Jo, je to můj nejlepší přítel.“

„Možná, že ti jednou, jestli všechno dopadne špatně, po něm pošleme svý dědictví.“

„Jaký dědictví?“

„Já a můj kamarád jsme se rozhodli, že jestli půjdeme pod gilotinu, pošleme ti svoje pouzdra, abys moh utýct znovu. Dali bysme je Sierrovi, aby ti je odevzdal.“

„Myslíte si, že budete odsouzeni k smrti?“

„Je to skoro jistý, máme moc malou naději, že bysme se z toho dostali.“

„Když je tak jistý, že budete odsouzeni k smrti, tak proč vás dali do společnýho sálu?“

„Asi mají strach, abysme se v cele sami neoddělali.“

„To je možný. A co jste udělali?“

„Dali jsme jednoho lumpa sežrat masožravejm mravencům. Říkám ti to, protože mají naneštěstí nevývratný důkazy. Chytili nás při činu.“

„A kde se to stalo?“

„V Dvaačtyřicátým kilometru, v táboře smrti za Sparouinskou zátokou.“

Přistoupil k nám jeho přítel. Je to Toulousan. Nabídl jsem mu jednu ameriku. Posadil se vedle kamaráda proti mně.

„Nikdy jsme se žádnýho neptali, co si o tom myslí,“ řekl nově příchozí, „ale zajímalo by mě, co si o nás myslíš ty.“

„Jak chceš, abych ti to řekl, když nevím, jestli jsi měl nebo neměl pravdu, když jsi dal živýho člověka sežrat mravencům, i když to byl lump. Abych ti moh říct, co si o tom myslím, musel bych tu historii znát od A až do Z.“

„Budu ti to vypravovat,“ říká Toulousan. „Tábor Dvaačtyřicátej kilometr, dvaačtyřicet kilometrů od Svatýho Vavřince, je lesní tábor. Trestanci tam musí každej den nařezat kubík tvrdýho dřeva. Každej večer se musíš v džungli postavit k pěkně narovnanýmu dříví. Dozorci v doprovodu arabskejch poskoků choděj kontrolovat, jestli jsi splnil úkol. Když kubík příjmou, označí se červenou, zelenou nebo žlutou barvou, podle toho, kterej je den. Převezmou práci, jenom když je každý poleno z tvrdýho dřeva. Aby se dal úkol splnit, pracuje se ve dvou. Velice často se stávalo, že jsme nedokázali úkol splnit. To nás pak večer dali do díry bez jídla a ráno, zase bez jídla, nás zahnali znovu do práce, kde jsme museli udělat to, co chybělo ze včerejška, plus kubík denní normy. Pomalu jsme chcípali jako psi. Byli jsme čím dál tím slabší a míň schopni úkol splnit. Navíc nám ještě dali speciálního hlídače. Nebyl to bachař, ale Arab. Přišel s náma vždycky na pracoviště, rozvalil se, bejkovec si dal mezi nohy a v jednom kuse na nás řval nadávky. Jedl a mlaskal, aby nám dělal chutě. Zkrátka nekonečný mučení. Měli jsme dvě tuby, v každý tři tisíce franků pro útěk. Jednou jsme se rozhodli, že Araba podplatíme. Situace byla horší a horší. Naštěstí si vždycky myslel, že máme jenom jedno pouzdro. Měl jednoduchej systém: například nás za padesát franků nechal nakrást polena z kubíků převzatejch den předtím, na který se nechytila barva, a tak jsme stačili udělat kubík denní normy. Tak z nás po padesáti a sto francích vytahal asi dva tisíce franků.

Protože jsme zameškanou práci dohnali, Araba odvolali. Předpokládali jsme, že nás neudá, když nás obral o tolik peněz, hledali jsme v džungli přebraný kubíky a dělali jsme to stejně jako s Arabem. Jednou si na nás Arab počíhal, schoval se a sledoval nás krok za krokem, aby poznal, jestli krademe dřevo. Potom se ukázal:

‚Ach, ach! Ty krást dřevo dál a nic platit? Jestli ty nedat pět set franků, udám tě.‘

Mysleli jsme, že jen tak hrozí, a odmítli jsme. Druhej den přišel zas.

‚Zaplatíš, nebo jsi večer v díře.‘

Odmítli jsme znovu. Odpoledne přišel a přivedl s sebou bachaře. To byla hrůza, Motýlku! Nejdřív nás svlíkli do naha a potom nás zavedli ke kubíkům, z kterejch jsme brali dřevo. V tu chvíli nás ti divoši začali štvát jako psy, Arab nás přitom mlátil bejkovcem. Museli jsme v běhu rozházet naše kubíky a doplnit všechny, z kterejch jsme kradli. Tahle ‚corrida‘ trvala dva dni. Nedali nám přitom najíst ani napít. Často jsme padali. Arab nás zdvíhal kopancem nebo bejkovcem. Nakonec jsme si lehli na zem – dál už jsme nemohli. A víš, jak se mu podařilo nás zdvihnout? Sebral jedno hnízdo, podobný, jako mají divoký vosy, v kterejch žijou ohnivý mouchy. Uřízl větev, na který hnízdo viselo, a roztřískal je o nás. Šílení bolestí jsme nejenom vstali, ale letěli jako blázni. Co ti máme říkat, jak to bolelo. Víš, jak strašně bolí, když tě štípne vosa. Představ si, že máš v sobě padesát nebo šedesát žihadel. Ty ohnivý mouchy bodají daleko hůř než vosy.

Nechali nás deset dní o chlebě a vodě v díře. Nikdo nás neošetřil. I když jsme si potírali kůži močí, pálilo nás to bez přestání tři dny. Já přitom přišel o levý oko, dostal jsem do něho asi deset žihadel. Když nás dali zpátky do tábora, rozhodli se ostatní chlapi, že nám pomůžou. Domluvili se, že nám každej dá jedno stejně dlouhý poleno tvrdýho dřeva. To stačilo skoro na celej kubík a velice nám to pomáhalo, protože teď jsme ve dvou mohli dělat už jenom jeden kubík. Dařilo se nám to jenom s námahou, ale šlo to. Pomaličku jsme se zotavovali. Hodně jsme jedli. A na myšlenku, že by nám při pomstě na tom lotrovi mohli pomoct mravenci, jsme přišli náhodou. Když jsme hledali tvrdý dřevo, našli jsme v houští obrovský mraveniště masožravejch mravenců, kteří právě požírali srnku, velkou jako koza.

Ten hajzl dělal pořád kontrolní obchůzky. Jednoho krásnýho dne jsme ho omráčili toporem sekery a potom jsme ho odtáhli k mraveništi. Svlíkli jsme ho do naha a přivázali ke stromu. Ležel na zemi v oblouku, nohy a ruce jsme mu svázali tlustejma provazama, co jsou na svazování dřeva.

Sekerou jsme mu zasadili několik ran na různejch místech těla. Do úst jsme mu nacpali hrst trávy, aby nemohl křičet, převázali hadrem a čekali. Mravenci začali útočit, až když jsme rozšťourali mraveniště klackem, nechali je po něm vylézt a potom je na lumpa setřásli. Netrvalo to dlouho. Za půl hodiny se na něho vrhly tisíce mravenců. Viděls někdy masožravý mravence, Motýlku?“

„Ne, nikdy. Viděl jsem jenom velký černý mravence.“

„Tihle jsou malinký a červený jako krev. Vytrhávají mikroskopický kousky masa a odnášejí je do mraveniště. Jestli jsme my trpěli, když nás bodali ohnivý mouchy, dovedeš si představit, jak asi musel trpět on, když ho ožíraly tisíce mravenců. Agónie trvala celý dva dny a jedno dopoledne. Po čtyriadvaceti hodinách už neměl oči. Uznávám, že jsme se pomstili nemilosrdně, ale musí se taky vzít v úvahu, co udělal on nám. Byl to zázrak, že jsme nechcípli. Chlapa samozřejmě všude hledali a ostatní arabští poskokové i bachaři tušili, že v tom zmizení asi máme prsty.

V jiným houští jsme každej den chvíli kopali díru, do který jsme chtěli dát, co z něho zbude. Pořád ještě o Arabovi nic nevěděli, až nás jeden bachař viděl, jak kopeme tu díru. Když jsme odešli do práce, sledoval nás, aby zjistil, kde jsme. A to nás stálo krk.

Jednou ráno, hned jak jsme přišli do práce, jsme odvázali Araba, ještě plnýho mravenců, ale už skoro holou kostru, a zrovna když jsme se chystali ho odvléct do jámy (když jsme ho táhli, poštípali nás mravenci do krve), překvapili nás tři arabští poskoci a dva bachaři. Dobře se schovali a trpělivě čekali, až ho půjdeme pohřbít.

A tak jsme v tom. My jim předstíráme úředně, že jsme ho nejdřív zabili a teprve potom dali mravencům. Obžaloba, která se opírá o dobrozdání soudního lékaře, tvrdí, že na těle není žádný smrtelný zranění. Tvrdí, že jsme ho nechali sežrat zaživa.

Náš bachař-obhájce (bachaři v tom lágru příležitostně přejímají obhajobu) nám řekl, že jestli naši verzi příjmou, můžeme si zachránit krk. Jestli ne, je s náma amen. Upřímně řečeno, máme málo naděje, a proto jsme si tě tady s kamarádem bez tvýho vědomí vybrali za dědice.“

„Doufejme, že po vás nebudu dědit, přeju si to z celého srdce.“

Zapálili jsme si cigaretu a vidím, že mě pozorují, jako by chtěli říct: Tak co, řekneš nám něco?

„Poslechněte, mládenci, vidím, že čekáte na to, o co jste mě požádali, než jste mi ten příběh začali vyprávět: abych vám jako chlap řekl, co si o vašem případu myslím. Mám ještě poslední otázku, která můj soud vůbec neovlivní: Co si myslí většina tady toho sálu a proč s nikým nemluvíte?“

„Většina si myslí, že jsme ho měli zabít, ale že jsme ho neměli nechat zaživa sežrat. A mlčíme a nemluvíme s nikým proto, že tady byla jednou příležitost utýct, kdyby se byla podařila vzpoura, ale nikdo na to nepřistoupil.“

„Teď vám řeknu, co si o tom myslím. Udělali jste dobře, že jste mu stonásobně vrátili, co vám udělal: ta historie s hnízdem ohnivých much se nedá odpustit. Jestli půjdete pod gilotinu, myslete v poslední chvíli intenzívně najedinou věc: ‚Teď mi useknou hlavu: bude to trvat třicet vteřin od chvíle, kdy mě přivážou, prostrčí mi hlavu otvorem a než spadne nůž. Jeho agónie trvala šedesát hodin. Já to vyhrál na celý čáře.‘ A pokud jde o lidi tady v sále, nevím, jestli máte pravdu, protože vám se ten den mohlo zdát, že je možný si dovolit společnej útěk, ale ostatní ten názor nemuseli sdílet. A pak, při každý vzpouře je člověk schopen zabíjet, i když to předem nechtěl. Ze všech, kteří jsou tady, jediní, komu jde o hlavu, jste vy dva a bratři Gravillové. Mládenci, každá mimořádná situace nutně vyvolává různý reakce.“

A tak ti dva chudáci, spokojeni s naším rozhovorem, se stáhli a začali zase žít v tichu, které kvůli mně přerušili.

ÚTĚK LIDOŽROUTŮ

„Sežrali Dřevěnou nohu!“ – „Gulášek z Dřevěný nohy!“ Nebo hlas, který napodobuje ženský hlas: „Porci chlapa na rožni, dobře propečenou a bez pepře, pane vrchní!“

Stávalo se jen velice zřídka za těch hlubokých nocí, aby někdo nevykřikl jednu dvě takové věty, a obyčejně se ozvaly všechny tři.

Clousiot a já jsme si lámali hlavu, kvůli komu a proč se ozývají tyhle noční hlasy.

Dnes odpoledne jsem našel k tomu tajemství klíč. Vypravoval mi to jeden z hlavních účastníků celé historie. Jmenuje se Marius de La Ciotat a je to odborník na nedobytné pokladny. Když se dověděl, že jsem znal jeho otce Titina, nebál se se mnou mluvit.

Jednou jsem mu popisoval kus z našeho útěku a nakonec jsem se ho zeptal, jak se to normálně dělává: „A co ty?“

„Copak já,“ řekl, „já vězím vjedný špinavý historii. Mám strach, že vyfasuju za docela obyčejnej útěk pět let. Zúčastnil jsem se totiž útěku, co dostal přezdívku ‚Útěk lidožroutů‘. Když někdy v noci slyšíš, jak někdo zakřičí: ‚Oni sežrali,‘ atd., ‚guláš z chlapa…,‘ tejká se to bratří Gravillů.

Uteklo nás šest z Dvaačtyřicátýho kilometru. Byli tan Dédé a Jean Gravillové, dva bratři, jednomu je třicet, druhýmu pětatřicet let, jsou z Lyonu, jeden Neapolitánec z Marseille a já ze Ciotatu a pak jeden chlap z Angers s dřevěnou nohou a jeden třiadvacetiletej kluk, co mu dělal ženskou. Z Maroni jsme se dostali na moře dobře, ale nepodařilo se nám vyrovnat člun a za pár hodin nás moře vyhodilo na pobřeží v Holandský Guayaně.

Při ztroskotání se nepodařilo zachránit vůbec nic, potraviny ani nic jinýho. Octli jsme se v džungli, naštěstí jsme byli oblečeni. Musím ti říct, že na tom místě nebyla žádná pláž a že tam moře sahá až k džungli. Nedá se to prolízt kvůli poraženejm stromům. Buď se polámaly, nebo je vyvrátilo moře a ležej tam v hromadách na sobě.

Šli jsme celej den a nakonec jsme našli suchou zem. Rozdělili jsme se do tří skupin. Bratři Gravillové, já a Guesepi a Dřevěná noha se svým hošánkem. Zkrátka rozešli jsme se každej jinam a za dvanáct dní jsme se znovu setkali skoro na tom samým místě, odkud jsme vyšli – Gravillové, Guesepi a já. Všechno kolem bylo samý třasavisko a nepodařilo se nám najít žádnej východ. Nemusím ti popisovat, jak jsme vypadali. Třináct dní jsme neměli co do huby, jedli jsme jenom kořínky stromů a mladý výhonky. Byli jsme na smrt utahaní hladem a únavou úplně vyčerpaní. A tak se rozhodlo, že já a Guesepi se z posledních sil vrátíme k moři a přivážeme co nejvejš na nějakej strom košili a vzdáme se první holandský hlídkový lodi, která tudy určitě musí projet. Gravillové si měli pár hodin odpočinout a potom hledat stopy po těch dvou zbejvajících.

To bylo celkem snadný, protože jsme se při odchodu dohodli, že každá skupina bude za sebou nechávat stopy tím, že bude lámat větve.

A hned pár hodin nato ti dva najednou viděj, jak k nim jde chlapík s dřevěnou nohou. Byl sám.

‚Kde je ten mladej?‘

‚Nechal jsem ho hodně daleko, protože už nemohl dál.‘

‚To jsi hajzl, žes ho tam nechal.‘

‚Chtěl to sám, řekl mi, abych se pro něho vrátil.‘

V tu chvíli si Dédé všiml, že má na své jediné noze chlapcův střevíc.

‚A navíc jsi ho tam nechal naboso a obul sis jeho botu? To ti gratuluju! A taky se mi zdá, že jsi ve formě, určitě na tom nejsi jako my. Něco jsi jedl, je to na tobě vidět.‘

‚Jo, našel jsem velkou poraněnou opici.‘

‚Tak tos měl kliku!‘ A v tu chvíli Dédé vstal, v ruce má nůž. Zdá se, že pochopil v okamžiku, kdy si všiml, že má nacpaný chlebník.

‚Otevři ten chlebník! Co to v něm máš?‘

Chlap otevřel chlebník a objevil se kus masa.

‚Co je to?‘

‚Kus opice.‘

‚Syčáku! Tys toho kluka oddělal a snědl!‘

‚Ne, Dédé, přísahám, že ne! Umřel únavou a snědl jsem ho jenom kousek. Odpusť!‘

Ani to nestačil doříct a už měl nůž v břichu. Když jsme mu pak prohlíželi kapsy, našli jsme koženej pytlík se sirkami a škrtátkem.

Všechny popadl vztek, že ten chlap nepokládal za nutný, když jsme se rozcházeli, podělit se s ostatníma o sirky, k tomu ten hroznej hlad, zkrátka rozdělali oheň, chlapa upekli a začali ho jíst.

Guesepi přišel, když byla hostina v plným proudu. Pozvali ho, ať si vezme taky. Guesepi odmítl. Na břehu moře se najedl krabů a syrovejch ryb. Tak se zúčastnil toho představení, který uspořádali Gravillové. Rozkládali na řeřavým uhlí kousky masa a přiživovali oheň dokonce dřevěnou nohou oběti. Zkrátka Guesepi viděl ten den a ještě den nato, jak Gravillové jedí člověka, a dokonce si zapamatoval, který části jeho těla snědli: jedno lejtko, jedno stehno a obě hýždě.“

„Já,“ pokračoval Marius, „jsem byl celou tu dobu na břehu, až pro mne Guesepi přišel. Nasbírali jsme plnej klobouk malejch ryb a krabů a šli jsme je upéct na Gravillův oheň. Neviděl jsem mrtvolu, určitě ji odtáhli kus dál. Ale viděl jsem ještě několik kousků masa na popelu vedle ohně.

Tři dny nato nás sebral hlídkovej člun a odevzdal nás do trestnice ve Svatým Vavřinci nad Maroni.

Guesepi nedržel jazyk za zuby. V tomhle sále znají tu historii všichni, včetně bachařů. Vykládám ti ji proto, že je všeobecně známá. A odtud ty výkřiky v noci, protože Gravillové jsou špatní chlapi.

Úředně jsme obžalováni z pokusu o útěk a navíc z lidožroutství. Celý neštěstí je v tom, že kdybych se chtěl hájit, musel bych píchnout ty druhý, a to nejde. Včetně Guesepiho u výslechu všichni všechno zatloukají. Říkáme, že zmizel v džungli. Tak to je moje situace, Motýlku.“

„Je mi tě líto, chlapče, protože by ses mohl obhájit jenom tím, že bys práskl ostatní.“

Měsíc nato byl Guesepi jednou v noci zavražděn ranou nožem rovnou do srdce. Zbytečné se ptát, kdo tu ránu zasadil.

Tak to je autentická historie o lidožroutech, co snědli muže a živili oheň jeho vlastní dřevěnou nohou, když on zase předtím zbaštil chlapce, který ho doprovázel.

Dnes v noci jsem si šel lehnout najiné místo u „tyče spravedlnosti“. Zaujal jsem místo po muži, který odešel. Clousiot požádal ostatní, aby se o jedno místo posunuli, a leží vedle mne.

Z místa, kde teď ležím, mohu, když se posadím, vidět, co se děje na dvoře, přestože mám nohu připoutanou kruhem k železné tyči.

Dozor se zostřil do té míry, že obchůzky ztratily jakýkoli rytmus. Strážní chodí bez přestání a jiní zase v opačném směru v kteroukoli dobu.

Nohy mě už nesou docela dobře a bolest cítím, jenom když prší. Jsem už tedy znovu schopen podniknout nějakou akci, ale jak? Tenhle sál nemá okna, má jen obrovskou mříž odzdola až po střechu po celé šířce místnosti. Je postavena tak, že jí může volně pronikat severovýchodní vítr. Přestože sleduji hlídky už celý týden, nemohu přijít na nějakou skulinu v jejich organizaci. Poprvé si už skoro začínám přiznávat, že se jim podaří zavřít mě do káznice na ostrově svatého Josefa.

Někdo mi řekl, že je strašlivá. Říká se jí „požíračka lidí“. Další informace: za osmdesát let, co existuje, se nikdy nikomu nepodařilo z ní uprchnout. Když jsem takhle napůl přijal svou prohru, nutí mě to přirozeně dívat se do budoucna. Je mi dvacet osm let a kapitán-prokurátor mi navrhuje pět let káznice. Sotva se mi podaří vyváznout z toho s menším trestem. Znamená to, že až vyjdu z káznice, bude mi třiatřicet.

Mám v pouzdře ještě hodně peněz. To znamená, že jestli se mi nepodaří uprchnout, což je na základě všeho, co je mi známo, pravděpodobné, budu se muset přinejmenším udržet při dobrém zdraví. Vydržet pět let naprosté izolace a nezešílet je velice těžké. A tak tedy počítám s tím, že při dobré stravě si budu muset hned od prvních dnů trestu vytrénovat svůj mozek podle přesně stanoveného a různorodého programu. Především se musím co nejvíc vystříhat snů o vzdušných zámcích a zvláště pak snů, které se týkají mé pomsty. A tak se tedy už od této chvíle připravuji, abych vyšel z hrozného trestu, který mě čeká, jako vítěz. Však oni ještě zpláčou nad výdělkem. Vyjdu z káznice silný fyzicky a stále ještě v nejlepší formě svých tělesných i duševních kvalit.

Dělá mi dobře promýšlet tenhle plán a přijímat s klidnou myslí, co mě čeká. Vánek, který proniká do sálu, mě ovívá dřív než všechny ostatní a dělá mi opravdu dobře.

Clousiot ví, kdy se mi nechce mluvit. A tak tedy vůbec nerušil můj klid, prostě hodně kouřil, víc nic. Díváme se na pár hvězd na nebi a já mu říkám: „Je z tvýho místa vidět hvězdy?“

Trochu se naklonil a řekl: „Je. Ale radši se na ně nedívám, protože mi moc připomínají hvězdy z doby, kdy jsme byli na útěku.“

„Nerozčiluj se, až utečeme příště, ještě jich uvidíme tisíce.“

„Kdy? Za pět let?“

„Clousiote, copak ten rok, co jsme právě prožili, všechno, co se nám přihodilo, a lidi, který jsme potkali, nestojí za těch pět let káznice? Myslíš si, že by bylo bejvalo lepší vůbec neutíkat a zůstat na Ostrovech od samýho začátku? Copak lituješ kvůli tomu, co nás čeká a co jistě nebude žádnej med, žes utekl? Odpověz mi upřímně, lituješ, nebo ne?“

„Motýlku, zapomínáš na něco, co já neměl: těch sedm měsíců, co jsi ty strávil u Indiánů. Kdybych byl bejval s tebou, myslel bych si to samý co ty, jenže já byl v base.“

„Odpusť, já blbnu, zapomněl jsem na to.“

„Ne, neblbneš, já jsem přece jenom přes to všechno rád, že jsme ten útěk prožili, protože jsem taky zažil nezapomenutelný okamžiky. Jenom se tak trochu bojím, co mě čeká v tý lidožroutský káznici. Pět let, to se přece skoro nedá vydržet.“

Na to jsem mu vyložil, pro co jsem se rozhodl já, a cítím, že na to reaguje velice pozitivně. Těší mě, že se mi podařilo dodat kamarádovi odvahu. Zbývá už jen čtrnáct dnů do chvíle, kdy předstoupíme před tribunál. Podle toho, co se proslýchá, je velitel, který bude válečnému soudu předsedat, přísný, ale prý také velice spravedlivý. Nenechá si od Správy hned tak něco nakukat. A to je vlastně dobrá zpráva.

Clousiot a já, protože Maturette je od samého začátku v cele, jsme odmítli vzít si jako obhájce některého z dozorců. Rozhodli jsme se, že budu mluvit za všechny tři a že pronesu obhajobu sám.

SOUD

Dnes ráno čekáme na dvoře, čerstvě oholeni a ostříháni, v nových šatech z červeně pruhovaného drilichu a v botách, až nás předvolají. Clousiotovi sundali sádru už před čtrnácti dny. Chodí normálně, nekulhá.

Válečný soud začal už v pondělí. Teď je sobota dopoledne a to znamená, že už pět dní probíhaly nejrůznější procesy: proces mužů s mravenci trval celý den. Byli oba odsouzeni k smrti a už jsem je nikdy neuviděl. Bratři Gravillové vyfasovali jenom čtyři roky (pro nedostatek důkazů o zločinu lidožroutství). Jejich proces trval přes půl dne. Zbytek zločiny zabití, basa čtyři nebo pět let.

Vcelku dostalo všech čtrnáct souzených tresty sice přísné, ale přijatelné, v ničem nepřehnané.

Přelíčení začíná v sedm hodin třicet. Jsme už v síni, když vstupuje velitel, oblečený v uniformě saharského důstojníka, v doprovodu starého kapitána pěchoty a poručíka, kteří budou dělat přísedící.

Napravo od předsedova stolu sedí oprýmkovaný dozorce, kapitán, který je představitelem Správy – žalující strany.

„Případ Charriére, Clousiot, Maturette.“

Stojíme asi čtyři metry od předsednického stolu. Mám čas prohlédnout si podrobně tvář velitele, rozpukanou a ošlehanou v poušti. Může mu být čtyřicet až pětačtyřicet let. Vlasy má na spáncích prokvetlé. Husté obočí nad černýma, nádhernýma očima, které se dívají přímo do našich očí. Je to pravý voják. V jeho pohledu není nic zlého. Zkoumá a váží nás v několika vteřinách. Zadíval jsem se mu upřeně do očí a potom jsem dobrovolně sklopil pohled.

Kapitán ze Správy zaútočil přehnaně, což ho nakonec stálo prohru. Okamžité odstranění dozorců označil za pokus o vraždu. Pokud jde o Araba, tvrdil, že po tolika ranách unikl smrti jenom zázrakem. Další chybu udělal, když řekl, že jsme trestanci, kteří exportovali hanbu Francie za celou dobu, co existují trestanecké kolonie, nejdál do ciziny: „Až do Kolumbie! Pane předsedo, ti muži ujeli dva tisíce pět set kilometrů! Trinidad, Curaçao, Kolumbie, všechny ty země určitě vyslechly nejprolhanější povídačky o Správě francouzských trestnic.“

„Pro Charriéra a Clousiota žádám dva různé tresty, úhrnem osm let: pět let za pokus o vraždu a tři roky za útěk. Maturettovi navrhuji tři roky za útěk, protože z výslechů vyplývá, že se nezúčastnil pokusu o vraždu.“

Předseda: „Soud by zajímala co nejstručnější zpráva o té dlouhé odyseji.“

Vynechal jsem úsek na Maroni a popsal jsem naši cestu po moři až po Trinidad. Vylíčil jsem rodinu Bowenovu a její dobrotu. Citoval jsem slova šéfa policie na Trinidadu: „Nemáme právo soudit francouzskou justici, ale v čem se s ní neshodujeme, je posílání vězňů do Guayany, a to je důvod, proč vám pomůžeme.“ Curaçao, otec Irénée de Bruyne, příběh s pytlíkem florénů, potom Kolumbie, proč a jak jsme se tam dostali. Velmi rychle krátký výklad o mém životě u Indiánů. Velitel mě poslouchá, ani jednou mě nepřerušil. Zeptal se mě jenom na několik dalších podrobností z mého života s Indiány, ta pasáž ho ohromně zajímala. Následovala kolumbijská vězení, zvláště podmořské kobky ve Svaté Martě.

„Děkuji, vaše vyprávění soudu mnohé objasnilo a zároveň ho zaujalo. Uděláme patnáctiminutovou přestávku. Nevidím vaše obhájce, kde jsou?“

„Žádné nemáme. Prosím vás, abyste mi dovolil převzít obhajobu sebe i svých přátel.“

„Povoluje se, zákony to připouštějí.“

„Děkuji.“

Přelíčení bylo znovu zahájeno za čtvrt hodiny.

Předseda: „Charriére, soud vám povoluje, abyste se ujal obhajoby svých přátel a své vlastní. Nicméně vás upozorňujeme, že vám soud vezme slovo, nebudete-li se chovat s náležitým respektem k představiteli Správy. Můžete se hájit zcela svobodně, ale používat přitom slušných výrazů. Máte slovo.“

„Žádám soud, aby jednoduše zcela odmítl nařčení z trestného činu pokusu o vraždu. Je to zcela nepravděpodobné a hned to dokážu: mně bylo loni sedmadvacet let, Clousiotovi třicet. Přišli jsme rovnou z Francie a byli jsme v plné síle. Měříme sto sedmdesát čtyři a sto sedmdesát pět centimetrů. Uhodili jsme Araba a dozorce železnou nohou z naší postele. Ani jeden ze všech čtyř nebyl vážně poraněn. Uhodili jsme je tedy velice opatrně za účelem, kterého jsme dosáhli, to jest, omráčit je a co nejméně jim při tom ublížit. Dozorce, který představuje žalující stranu, zapomněl říct, nebo neví, že ty kusy železa byly obaleny hadry, abychom neriskovali, že někoho zabijeme. Soud, který se skládá z vojáků z povolání, ví velmi dobře, co může udělat silný člověk, když někoho uhodí do hlavy třeba jenom plochým bodlem. Představte si tedy, co se dá udělat železnou nohou od postele. Upozorňuji soud, že ani jedna z osob, které jsme uhodili, nebyla hospitalizována.

Protože jsem odsouzen na doživotí, domnívám se, že trestný čin útěku je menší přestupek než u člověka, který je odsouzen k malému trestu. V našem věku se člověk těžko smiřuje s tím, že už nikdy nezačne znovu žít. Prosím proto za nás za všechny tři soud o shovívavost.“

Velitel si chvíli něco šeptal s oběma přísedícími a potom ťukl na stůl kladívkem.

„Odsouzení, povstaňte.“

Všichni tři stojíme napjati jako struny a čekáme.

Předseda: „Soud zamítá obvinění z pokusu o vraždu a nevynese v tomto smyslu rozsudek, ani dokonce výrok o zproštění viny.

Za trestný čin útěku jste byli uznáni vinnými opakovaným zločinem a odsuzujete se ke dvěma rokům káznice.“

Řekli jsme všichni najednou: „Děkujeme, pane veliteli.“

A já jsem dodal: „Děkuji soudu.“

Bachaři, kteří se přelíčení zúčastnili, koukali s otevřenou hubou.

Když jsme se vrátili do budovy, kde jsou naši kamarádi, všechny ta zpráva potěšila, nikdo nám nezáviděl. Naopak. Dokonce ti, kterým napařili větší tresty, nám upřímně blahopřejí, že jsme měli takové štěstí.

François Sierra mě přišel obejmout. Šílí radostí.

ŠESTÝ SEŠIT

OSTROVY SPÁSY

PŘIJEZD NA OSTROVY

Zítra se máme nalodit na cestu k ostrovům Spásy. Marná sláva, přes všechny zápasy, které jsem svedl, budu tentokrát vlastně už za pár hodin internován na doživotí. Nejdřív si budu muset odbýt dva roky káznice na ostrově svatého Josefa. Doufám, že usvědčím ze lži přezdívku „požíračka lidí“, kterou dali káznici trestanci.

Prohrál jsem, ale necítím se jako poražený.

Musím se radovat, že budu jenom dva roky v tom vězení uvnitř vězení. Jak jsem si slíbil, nedám se tak snadno vyvést z rovnováhy, což je v úplné izolaci tak snadné. Mám lék, který mi pomůže tomu uniknout. Především se musím pokládat za svobodného a zdravého člověka, kterému se daří dobře jako kterémukoli normálnímu trestanci na ostrově. Až vyjdu z káznice, bude mi třicet.

Vím, že na Ostrovech se útěk podaří jen velmi zřídka. Ale i když uprchlo tak málo lidí, že by se dali spočítat na prstech jedné ruky, přece jenom uprchli. Z toho plyne, že uteču určitě i já. Za dva roky uprchnu z Ostrovů. Opakuji to Clousiotovi, který sedí vedle mne.

„Motýlku, ty stará vojno, tebe dostat na kolena je hrozně těžký a závidím ti tentokrát tu víru, že budeš jednoho dne svobodnej. Už je to rok, co podnikáš jeden útěk za druhým, a ani jednou jsi to nevzdal. Sotva ti jeden útěk vybouchne, hned připravuješ druhej. Divím se, že jsi tady ještě nic nepodnikl.“

„Tady, kamaráde, je jenom jeden možnej způsob: zorganizovat vzpouru. Ale na to nemám dost času, kterej potřebuju, abych zvládl všechny ty lidi. Jsou každej jinej a byla by to hrozná fuška. Málem jsem už chtěl vzpouru vyprovokovat, ale dostal jsem strach, že by mě sežrala. Těch padesát chlapů, to jsou všechno staří mazáci. Cesta zatracení je už absorbovala, reagujou jinak než my. Příklad: ‚lidožrouti‘, ‚chlapi s mravenci‘ nebo ten, co namíchal jed do polívky a neváhal otrávit kvůli jednomu člověku, kterýho chtěl zabít, sedm dalších, co mu v životě nic neudělali.“

„Ale na Ostrovech budou přece stejný typy lidí.“

„To je pravda, ale z Ostrovů uprchnu sám, bez cizí pomoci, nejvejš s jedním kamarádem. Ty se usmíváš, Clousiote. Proč?“

„Usmívám se, jakej seš nezmar. Ten oheň, co tě uvnitř spaluje, a touha octnout se v Paříži, abys mohl naservírovat účet tvejm třem přátelům, ti dává takovou sílu, že vůbec nepřipouštíš, že by se to mohlo nepodařit.“

„Dobrou noc, Clousiote, a zejtra na shledanou. Tak je přece uvidíme, ty zatracený ostrovy Spásy. První, na co se musíme zeptat, je, proč se ty ostrovy zkázy jmenujou ostrovy Spásy.“

Otočil jsem se zády ke Clousiotovi a trochu jsem nastavil obličej k nočnímu vánku.

Nazítří jsme se velmi časně ráno nalodili k cestě na Ostrovy. Šestadvacet mužů na palubě čtyřset tunového pekáče, zvaného Tanon, pobřežní bárky, která jezdí po trase Cayenne–Ostrovy–Svatý Vavřinec a zpět. Jdeme po dvou svázáni na nohou řetězy, na rukou máme pouta. Dvě skupiny po osmi mužích, před každou jdou vpředu čtyři bachaři s napřaženými puškami. K tomu jedna desetičlenná skupina se šesti bachaři vzadu a dvěma veliteli eskorty. Všichni jsou na palubě těch necek, které se mohou za bouřlivého počasí kdykoliv poroučet.

Rozhodl jsem se, že během téhle cesty nebudu přemýšlet – chci se bavit. A tak říkám nahlas nejbližšímu dozorci, který má mordu jako pohřební kůň, jenom proto, abych ho podráždil:

„S těmahle řetězy, co jste nám navlíkli, není opravdu obava, že se nám podaří se zachránit, kdyby ta shnilá rachotina šla ke dnu, což se jí může na rozbouřeným moři docela snadno stát.“ Bachař, který dnes vstával levou nohou, reaguje, jak jsem předpokládal.

„Že vy se utopíte, na to kašleme. Máme rozkaz vás svázat a tím to hasne. Odpovědnost mají ti, co dávají rozkazy. My jsme v každém případě kryti.“

„V každým případě máte pravdu, pane dozorce. Jestli se ta rakev po cestě otevře, půjdeme ke dnu všichni, ti, co mají řetězy, i ti, co je nemají.“

„Prosím vás,“ říká ten pitomec, „ta loď jezdí po téhle trase už hodně dlouho a nikdy se jí nic nestalo.“

„To jistě, ale právě proto, že už je to moc dlouho, co ta loď existuje, je teď už nutně ve stavu, kdy se jí může každou chvíli něco stát.“ Podařilo se mi, co jsem chtěl: otřást tím všeobecným tichem, které mě rozčiluje. Námětu se okamžitě chopili dozorci i trestanci. „To je pravda, ta rachotina je nebezpečná a navíc nás ještě spoutali. Bez řetězů máme přece jenom jakžtakž šanci.“

„Vždyť je to jedno. My máme zase uniformy, vysoké boty a pušky a nejsme o nic lehčí.“

„Puška se nepočítá, protože v případě ztroskotání ji okamžitě odhodíme,“ říká druhý.

Když vidím, že to zabralo, zaryl jsem podruhé: „Kde jsou záchranný čluny? Vidím jenom jeden úplně mrňavej, vejde se do něho nejvejš osm lidí. To je tak akorát velitel a posádka a ostatní zdrávas, královno!“

Tohle zapůsobilo ještě účinněji.

„To je pravda, nic na záchranu a přitom je loď v takovém stavu, že je naprosto nezodpovědné, aby otcové rodin doprovázeli ty šibeničníky a riskovali při tom, že příjdou o krk.“

Protože jsem ve skupině, která je na zádi, jedou s námi oba velitelé eskorty. Jeden z nich se na mne podíval a řekl:

„Ty jsi ten Motýlek, co se vrátil z Kolumbie?“

„Ano.“

„To mě nepřekvapuje, že ses dostal tak daleko, jak je vidět, vyznáš se v námořnickém řemesle.“ Odpovídám namyšleně: „To jo, a jak!“ Ta odpověď ho trochu zmrazila. Navíc sestoupil z můstku velitel. Vypluli jsme totiž z ústí Maroni, kde se musel ujmout kormidla sám, protože je to nejnebezpečnější místo. Teď svěřil kormidlo někomu jinému. Tenhle velitel, černý jako Timbukťan, je malý a tlustý, tvář má dost mladou. Ptá se, kde jsou ti mládenci, co dopluli na kusu dřeva do Kolumbie.

„Tenhle, tady ten a tamten vedle něho,“ říká velitel transportu.

„Kdo byl kapitán?“ ptá se skrček.

„Já, pane.“

„Chlapče, jako námořník ti teda gratuluju. Nejsi jen tak obyčejný člověk, Tady máš!“ Strčil ruku do kapsy kabátu: „Vezmi si tenhle balíček modrého tabáku a papírky. Vykuř to na mé zdraví.“

„Děkuju, veliteli. Ale já vám musím taky gratulovat, že máte odvahu plavit se na týhle pohřební káře, jestli se nemejlím, jednou nebo dvakrát týdně.“

Rozesmál se na celé kolo k dovršení vzteku bachařů, které jsem chtěl pozlobit.

Říká: „To máš pravdu! Ty necky se měly už dávno poslat na hřbitov, jenže společnost čeká, až se potopí, aby dostala pojistné.“

Na to jsem zakončil elegantním šermiřským výpadem: „Ještě štěstí, že máte pro posádku a pro sebe záchrannej člun.“ – „Ano naštěstí,“ říká velitel, než zmizel na schodech, aniž si uvědomil, co řekl.

Diskuse, kterou jsem z rozmaru rozpoutal, mi tak zpestřovala cestu víc než čtyři hodiny. Každý k tomu měl co dodat a diskuse se bůhví jak, dostala až na příď.

Moře je dnes ráno kolem šesté hodiny dost klidné, ale vítr nám moc nepomáhá, spíš naopak. Plujeme na severovýchod, to znamená proti vlnám a větru, což samozřejmě způsobuje, že se loď kolébá víc než normálně. Několik dozorců a trestanců má mořskou nemoc. Naštěstí chlapík, který je spoutaný semnou, je z námořnického pytle, protože nic není tak nepříjemné jako vidět vedle sebe člověka, který zvrací. Ten mládenec je pravý pařížský hejsek. Dostal se do kolonie v roce 1927. Je tedy na Ostrovech už sedm let. Je relativně mladý, osmatřicet. „Říká se mi Titi Belota, protože, kamaráde, musím ti říct, že belota je moje force. Ostatně, na Ostrovech z toho žiju. Mastím belotu celou noc, dva franky za bod. Když se hlásí, dá se to vyšroubovat hodně vysoko. Když bereš za bod na kluka dvě kila vyplázne chlap čtyři sta babek a nějaký ty drobný na ostatní body.“

„Tak to znamená, že na Ostrovech je hodně peněz?“

„To víš, Motýlku, Ostrovy jsou plný pouzder, narvanejch prachama. Jedni si je přivezli s sebou, druzí dostávají za padesátiprocentní úplatek prachy prostřednictvím šikovnejch dozorců. To je vidět, brácho, že jsi tady nováček. Jak tak koukám vůbec se tu nevyznáš?“

„Ne, nevím o Ostrovech absolutně nic. Vím jenom, že je velice těžké odtud utýct.“

„Utýct?“ říká Titi. „To pusť rovnou z hlavy. Já jsem na Ostrovech už sedm let. Za tu dobu byly dva pokusy o útěk a výsledek jsou tři mrtví a dva chycení. Nikomu se to nepodařilo. Proto není ani moc kandidátů, co by se chtěli pokusit o štěstí.“

„Proč jsi jel na Velkou zem?“

„Jel jsem na rentgen, na zjištění, jestli nemám vřed.“

„A nepokusil ses v nemocnici zdrhnout?“

„Že to říkáš zrovna ty! Ty jsi tam, Motýlku, totiž všechno zamřížoval. A navíc jsem měl zrovna to štěstí, že jsem se dostal přesně do toho sálu, odkud jsi ty zdrhnul. To bys koukal, jak se to tam od tý doby hlídá! Jak si chtěl člověk stoupnout k oknu a trochu se nadejchat vzduchu, hned ho hnali zpátky. A když ses zeptal proč, prej: ‚To je pro případ, že bys dostal nápad udělat to jako Motýlek.‘“

„Poslechni, Titi, kdo je tamhleten vysokej chlapík, co sedí vedle velitele eskorty? Je to práskač?“

„Blázníš? Toho si tady kdekdo váží. Je to sice paďour, ale umí se chovat jako správnej chlap z podsvětí: nikdy se nezahodí s bachařem, nikdy nebyl prominent, drží si tvrdě svoje místo trestance. Dovede dobře poradit, dobrej kamarád a fízly si drží od těla. Nešel dělat poskoka ani faráři, ani doktorovi. Tenhle paďour, co se chová jako správnej grand, je potomek Ludvíka XV. To koukáš, kamaráde, je to nefalšovanej hrabě. Jmenuje se vévoda Jean de Bérac. Ale když přišel, trvalo hodně dlouho, než si ho lidi začali vážit, protože se dostal do kolonie kvůli hnusné historii.“

„Co udělal?“

„Hodil vlastní děcko z mostu do řeky, a když viděl, že chlapeček spadl do míst, kde bylo málo vody, měl odvahu slízt dolů, popadnout ho a hodit ho do větší hloubky.“

„Cože? To je, jako by zabil vlastní dítě dvakrát!“

„Podle toho, co mi říkal jeden kamarád, písař, kterej viděl jeho spisy, byl tenhle chlapík obětí teroru svýho šlechtickýho prostředí. Jeho matka vyhodila na ulici jako psa matku toho dítěte, mladou komornou z jejich zámku. Kamarád říká, že hrabě trpěl pod nadvládou pyšný matky, pedantky. Ta ho tak ponižovala, že on, hrabě, mohl mít styky s nějakou služkou, že už nevěděl, kde mu hlava stojí, a hodil dítě do vody, Matce řekl, že je odvezl do sirotčince.“

„Kolik vyfasoval?“

„Jenom deset let. To víš, Motýlku, není to chlap jako my. Ta hraběnka, strážkyně počestnosti domu, asi vysvětlila úřadům, že zabít děcko komorný není tak velkej zločin, když ho spáchal hrabě, aby zachránil pověst svý rodiny.“

„A co z toho plyne?“

„No co. Pro mne, obyčejnýho pařížskýho frajera, z toho plyne tohle: ten hrabě Jean de Bérac, člověk svobodnej a s výhledem na klidnej život, byl šlechtic vychovanej tak, že všechno, co nemá modrou krev, vůbec nic neznamená a že nestojí vůbec za to se tím bavit. Že ti lidi sice nejsou zrovna nevolníci, ale že jsou to všechno přinejmenším zanedbatelný nuly. Jeho matka, to monstrum sobectví a zpupnosti, ho ničila a zterorizovala tak důkladně, že byl jako oni všichni. Teprve v kolonii se tenhle šlechtic, kterej si dřív myslíval, že má právo první noci, stal doopravdy šlechticem v pravým smyslu toho slova. Vypadá to paradoxně, ale teprve teď se z něho stal skutečnej hrabě Jean de Bérac.“

Ostrovy Spásy, ta „velká neznámá“, už není dál než několik hodin. Vím, že je velmi nesnadné odtud uprchnout. Ale není to nemožné. Vdechuji vítr z širého moře s rozkoší a myslím si: Kdypak se tenhle vítr, co nás teď žene k Ostrovům, změní ve vítr, co nám bude foukat do zad, až budeme na útěku?

A už jsou tu Ostrovy, rozestavené do trojúhelníku. Královský a Svatý Josef tvoří jeho základnu, Ďábel je vrchol. Slunce, které je už nízko, je ozařuje všemi svými plameny, které nemají takovou intenzitu jako v tropech, a tak si je můžeme podrobně prohlédnout po libosti. Nejdřív Královský ostrov. Kolem pahorku přes dvě stě metrů vysokého běží plochá římsa. Vršek je plochý. Celek se dá docela dobře přirovnat k mexickému klobouku s uříznutou špičkou, položenému na moři. Všude hodně vysoké a velice zelené kokosové palmy. Malé domečky s červenými střechami dodávají ostrovu vzácné malebnosti, a kdo neví, co se tam děje, by tam chtěl žít celý život. Na návrší je maják, který má za úkol svítit do tmy, aby se za špatného počasí lodi neroztříštily o skály. Teď, když už jsme blíš, rozeznávám pět velkých a dlouhých budov. Titi mi vysvětlil, že ty první jsou obrovské sály, ve kterých žije čtyři sta trestanců. Potom je disciplinární čtvrť s celami a kobkami, obehnaná vysokou bílou zdí. Čtvrtá budova je nemocnice pro trestance a pátá pro dozorce. A všude kolem, rozsety po svazích, jsou malé domečky se střechami z růžových tašek, kde bydlí dozorci. Kousek dál od nás, ale hodně blízko ke špici Královského, je Svatý Josef. Je tam méně kokosovníků, méně zeleně, a nahoře na plochém vrcholku obrovská pevnost, kterou je z moře velmi zřetelně vidět. Okamžitě jsem pochopil, že je to káznice, a Titi Belota mi to potvrzuje. Ukazuje mi o trochu níž budovy tábora, kde bydlí trestanci, kteří si odpykávají normální trest. Tyto budovy jsou blízko u moře. Strážní věžičky se střílnami se rýsují velmi ostře proti obloze. A potom další domečky, celé vyšňořené, mají zdi namalované na bílo a červené střechy.

Loď najíždí ke vstupu na Královský ostrov od jihu, takže teď už nevidíme malý ostrůvek Ďábel. Předtím jsem si všiml, že je to obrovská skála, pokrytá kokosovými palmami, a že na ní nejsou žádné významnější budovy. Několik domů u břehu namalovaných na žluto, se začouzenými střechami. Později jsem se dověděl, že jsou to domky, ve kterých bydlí političtí vyhnanci.

Vjíždíme právě do přístavu Královského ostrova, dobře chráněného obrovským molem z velikých betonových bloků. Je to dílo, které muselo stát hodně trestaneckých životů.

Po trojím zahoukání sirény spustil Tanon kotvu asi dvě stě padesát metrů od břehu. Nábřežní rampa je pěkně vybudovaná z cementu a velkých oblázků. Je hodně dlouhá a přes tři metry vysoká. O kus dál se podél nábřeží táhne řada bílých domů. Čtu černá písmena na bílém pozadí: „Strážnice“ – „Přepravní služba“ – „Pekařství“ – „Správa přístavu“.

Už vidíme trestance, kteří si prohlížejí loď. Nemají na sobě pruhované šaty. Všichni jsou v kalhotách a jakýchsi bílých blůzách. Titi mi říká, že na Ostrovech si lidé, kteří mají peníze, dávají šít „na míru“ od krejčích šaty z pytlů od mouky, z kterých se odstranily nápisy. Látka je prý docela poddajná a šaty mívají dokonce jistou eleganci. Říká, že skoro nikdo nenosí trestaneckou uniformu.

K Tanonu se blíží člun. U kormidla jeden dozorce, dva další s puškami nalevo a napravo. Vzadu, kousek od něho, stojí šest trestanců, svlečených do půl těla, v bílých kalhotách. Veslují obrovskými vesly. Urazili vzdálenost velmi rychle. Za nimi v závěsu velký člun, který se podobá záchrannému člunu. Je prázdný. Vyloďujeme se. Nejdřív vystupují velitelé eskorty, kteří zaujímají místa na zádi. Potom dva dozorci s puškami – ti jdou na příď. Nohy už nemáme spoutané, ale stále ještě v železech. Sestupujeme do člunu po dvou. Nejdřív deset mužů z mé skupiny na přídi. Veslaři zabrali. Vrátí se pro ostatní ještě jednou. Vylodili jsme se na nábřeží a nastoupeni před „Správou přístavu“ čekáme. Nikdo z nás nemá žádný balík. Místní trestanci ignorují bachaře a mluví s námi nahlas z obezřetné vzdálenosti pěti až šesti metrů. Řada známých z mého transportu mě přátelsky zdraví. Cesari a Essari, dva korsičtí bandité, které jsem poznal ve Svatém Martinu, mi říkají, že jsou převozníky v přístavní službě. V tu chvíli přichází Chapar, muž zapletený do aféry v marseillské burze, kterého jsem poznal na svobodě ve Francii. Nevšímá si bachařů a říká mi: „Nic si z toho nedělej, Motýlku! Spolehni se na kamarády, v káznici ti nebude nic chybět. Kolik jsi vyfasoval?“

„Dva roky.“

„To uteče jako voda a příjdeš sem mezi nás. Uvidíš, že se tu nemáme špatně.“

„Děkuju, Chapare. A co Dega?“

„Dělá nahoře písaře, divím se, že tu není. Bude mu líto, že tě neviděl.“ V tu chvíli přichází Galgani. Jde ke mně. Strážný ho chce zadržet, přesto došel až ke mně a říká: „Nemůžete mi zabránit, abych neobjal bratra, to tedy ne!“ Nato mě objal, řekl: „Spolehni se na mě,“ a poodešel.

„Co děláš?“

„Jsem poštovní úředník.“

„A co, jde to?“

„Mám svůj klid.“

Zbytek už se vylodil také a přiřadil se k nám. Všem nám sundali pouta. Titi, de Bérac a několik dalších, které neznám, od nás odešlo. Jeden dozorce jim říká: „Tak honem, jdeme nahoru do tábora.“ Všichni mají pytel s trestaneckými svršky. Každý si ho přehodil přes rameno a vykročili po cestě, která zřejmě vede nahoru na ostrov. Přichází velitel Ostrovů v doprovodu šesti dozorců. Dělá se prověrka. Převzal celé osazenstvo. Naše eskorta odešla.

„Kde je písař?“ ptá se velitel.

„Už jde, šéfe.“ Vidím přicházet Degu v pěkných bílých šatech se sakem na knoflíky, v doprovodu jednoho dozorce. Každý nese pod paží velkou knihu. Oba vyvolávají lidi z řady a jeden po druhém dostáváme novou klasifikaci:

„Káranec ten a ten, během transportu číslo X, budete mít nadále kázeňské číslo Z.“

„Kolik?“

„X let.“

Když přišla řada na mne, Dega mě několikrát políbil. Přistoupil k nám velitel.

„Tak to je Motýlek?“

„Ano, pane veliteli,“ říká Dega.

„Chovejte se v káznici dobře. Dva roky uběhnou rychle.“

KÁZNICE

Člun je připraven. Z devatenácti vězňů jich jde do prvního člunu deset. Vyvolali i mne. Dega říká chladně: „Ne, ten pojede v poslední várce.“

Od samého začátku žasnu, jak tu trestanci mluví. Není tu vůbec cítit disciplínu a zdá se, že na bachaře kašlou. Mluvím s Degou, který se postavil vedle mne. Zná už celou mou historii i všechno o útěku. Chlapci, kteří se mnou byli ve Svatém Vavřinci, přišli na Ostrovy a všechno mu vypravovali. Nelituje mne, na to je příliš jemný. Jediná věta z celého srdce: „Zasloužil sis, aby se ti to podařilo, kluku. Tak až příště.“ Neřekl mi dokonce ani: „Odvahu!“ Ví, že jí mám dost.

„Jsem tu vrchním písařem a vycházím výborně s velitelem. V káznici se chovej dobře. Budu ti posílat tabák a něco k jídlu. Nebude ti tam nic scházet.“

„Motýlek, nástup!“ Přišla na mne řada.

„Všichni na shledanou. Děkuju za dobrý slovo.“

A nastoupil jsem do člunu. Za dvacet minut jsme přistáli na Svatém Josefu. Stačil jsem si všimnout, že na šest trestanců-veslařů a deset vězňů jsou na palubě jen tři ozbrojení dozorci. Zmocnit se člunu by musela být hračka. Na Svatém Josefu uvítací komitét. Představili se nám dva velitelé: velitel trestanecké kolonie na ostrově a velitel káznice. V doprovodu strážných nás vedou pěšky nahoru po cestě ke káznici. Cestou jsme nenarazili ani najednoho trestance. Když jsme vstupovali železnou branou, nad kterou je nápis DISCIPLINÁRNÍ KÁZNICE, pochopili jsme okamžitě, že v tomhle kárném ústavu to věru není legrace. Ta brána a čtyři vysoké zdi, jimiž je obehnána, skrývají nejdřív malou budovu, na níž je nápis: „Správa – Ředitelství“, a tři další budovy, A, B a C. Zavedli nás do budovy ředitelství. Studený sál. Všech devatenáct je nás nastoupeno ve dvojřadu. Velitel káznice nám říká:

„Káranci, tento ústav je, jak dobře víte, káznice pro lidi už odsouzené do trestanecké kolonie. Nepokoušíme se vás zde napravovat. Víme, že je to zbytečné. Ale pokoušíme se vás zkrotit. Platí zde jediné pravidlo: držet hubu. Absolutní ticho. Telefonovat si navzájem je riskantní, kdokoli bude přistižen, čeká ho velice tvrdý trest. Nejste-li těžce nemocní, nehlaste se k lékařské prohlídce, neboť neoprávněná návštěva lékaře se trestá. To je všechno. Á! Je kategoricky zakázáno kouřit. Dozorci, do práce, důkladně je prohlédněte a každého do jedné cely. Charriére, Clousiot a Maturette nesmějí být v téže budově. Pane Santori, dohlédněte na to osobně.“

Deset minut nato jsem zavřen ve své cele číslo 234 v budově A. Clousiot je v béčku a Maturette v céčku. Rozloučili jsme se pohledem. Jakmile sem člověk vstoupil, pochopil okamžitě, že chce-li se odtud dostat živ, musí dodržovat ty nelidské předpisy. Vidím je, jak oba odcházejí, druhové tak dlouhého útěku, věrní a odvážní přátelé, kteří se celou cestu chovali skvěle a nikdy si nepostěžovali ani nelitovali ničeho, co se mnou podnikli. Srdce se mi svírá, protože po čtrnácti měsících společného boje za svobodu jsme k sobě navzájem poutáni bezmezným přátelstvím na celý život.

Prohlížím si celu, do níž mě zavedli. Nikdy bych nebyl předpokládal, ani bych si nedovedl představit, že moje vlast, Francie, země, kde se zrodila lidská práva, by mohla mít, třeba ve Francouzské Guayaně, na ostrově ztraceném v Atlantickém oceánu a velkém jako kapesník, tak barbarské represívní zařízení, jako je káznice na Svatém Josefu. Představte si sto padesát cel v řadě vedle sebe. Po celé délce dlouhých čtyř zdí jen řada malých železných dveří s okýnkem. Nad každým okýnkem je nadedveřmi nápis: „Zákaz otvírat tyto dveře bez nařízení shora.“ Nalevo sklápěcí deska s dřevěným polštářem, týž systém jako v Beaulieu: sklápěcí deska se zvedne a zahákne se za hák ve zdi; jedna deka; vzadu v koutě cementový blok místo stoličky; koště; plechový hrnek, dřevěná lžíce, železná zástěna a za ní záchodový kbelík, který je k ní přivázán řetězem. (Za ten se může zatáhnout zvenčí, když se vyprazdňuje, a zevnitř, když se ho používá.) Cela je tři metry vysoká. Místo stropu obrovské železné mříže, silné jako tramvajová kolej, a zkřížené tak, že nic jen trochu objemnějšího jimi neprojde. O kus výš je teprve střecha budovy, asi tak sedm metrů od země. Nahoře nad celami asi metr široká lávka pro obchůzky strážných, se železnou rampou. Dva dozorci chodí bez ustání z jednoho konce do poloviny trasy, kde se setkají a otočí se čelem vzad. Dojem z cely je hrozný. Až k lávce dosáhne dosti jasné světlo. Ale dole v cele je sotva vidět i za bílého dne. Okamžitě jsem začal chodit v očekávání, že se ozve píšťalka nebo nějaký jiný povel, abychom odklopili desky. Vězňové i strážní mají ponožky, aby nedělali ani sebemenší hluk. Okamžitě jsem si pomyslel: Charriére, zvaný Motýlek, teď tady v cele číslo 234 zkus žít a nezešílet, odbýt si tady dvouletý trest, to jest sedm set třicet dní! Je na tobě, abys usvědčil ze lži přezdívku této káznice – „požíračka lidí“.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Bachař právě přešel před mou střechou. Neslyšel jsem ho přicházet, uviděl jsem ho. Cvak! Rozžalo se světlo, ale hodně vysoko. Lampa je zavěšena na hořejší střeše, ve výšce víc než šest metrů. Lávka je osvětlena, cely jsou ve tmě. Chodím, kyvadlo se znovu dalo do pohybu. Spěte klidně, vy poseroutkové z poroty, kteří jste mě odsoudili. Spěte klidně. Myslím si totiž, že kdybyste věděli, kam jste mě poslali, odmítli byste s odporem být spoluviníky takového výkonu trestu.

Bude velice nesnadné, ba skoro nemožné uniknout toulkám fantazie. Myslím, že bude lepší zkusit přehodit jí výhybky na méně deprimující témata než se jim úplně vyhnout.

Rozkaz ke spuštění sklápěcích desek se skutečně dává zapískáním píšťalky. Slyším hrubý hlas, který říká:

„Oznámení nováčkům: jestli chcete, můžete od této chvíle spustit sklápěcí desky a lehnout si.“ Zapamatoval jsem si jenom slova: „jestli chcete“. Chodím tedy dál. Je to příliš kardinální chvíle, než abych šel spát. Musím si zvyknout na tu klec s otevřenou střechou. – Ráz, dva, tři, čtyři, pět, okamžitě jsem si osvojil rytmus kyvadla. Hlavu mám skloněnou, ruce za zády, vzdálenost kroků přesně, jak má být. Chodím donekonečna tam a zpátky jako oscilující kyvadlo, jako náměsíčník. Když dojdu na konec pátého kroku, ani se nedívám na zeď, zavadím o ni při otáčce v tom neúnavném maratónu, který nemá začátek ani stanovený konec.

Je to fakt, Moty, ta „požíračka lidí“ není žádná legrace. Když se bachařův stín promítne na zeď, dělá to prapodivné efekty. A když se na něho člověk podívá vzhůru, deprimuje to ještě víc: člověk má pocit leoparda vjámě, na něhož se shora dívá lovec, který ho právě chytil. Je to děsivý pocit, a bude trvat měsíce, než si na to zvyknu.

Každý rok tři sta pětašedesát dní; dva roky sedm set třicet dní, nebude-li některý z roků přestupný. Usmívám se tomu nápadu. Víš přece, že je to jedno, sedm set třicet nebo sedm setjedenatřicet dní. Jak to, že je to jedno? Není to jedno. Jeden den navíc, to je o čtyřiadvacet hodin víc, a čtyřiadvacet hodin je dlouhá doba. Sedm set třicet dní je mnohem delší doba, přidá-li se k nim čtyřiadvacet hodin. Kolik hodin je to asi dohromady? Dokázal bych to vypočítat zpaměti? Jak na to? Není to možné. Ale proč ne? Musí to jít. Počítejme chvilku. Sto dní, to jsou dva tisíce čtyři sta hodin. Násobeno sedmi, to je velice jednoduché, je to šestnáct tisíc osm set hodin, plus třicet zbývajících dní po čtyřiadvaceti hodinách, což je sedm set dvacet hodin. Úhrnem: šestnáct tisíc osm set plus sedm set dvacet by bylo, jestli jsem neudělal chybu, sedmnáct tisíc pět set dvacet hodin. Milý pane Motýlku, musíte v téhle speciálně vybudované kleci pro dravá zvířata, v kleci s hladkými zdmi, zabít sedmnáct tisíc pět set hodin. Kolik tu budu muset strávit minut? Ale to přece není vůbec zajímavé. Ještě tak hodiny, ale minuty? Nepřehánějme. A proč ne vteřiny? Ať už je to důležité nebo ne, mě to nezajímá. Nějak je budu muset zaplnit, ty dny, ty hodiny, ty minuty, kdy budu sám se sebou! Kdopak je asi napravo odemne? A kdo nalevo? A kdo za mnou? Ti tři muži – jsou-li cely obsazeny – si jistě taky kladou otázku, kdo právě přišel do cely 234.

Tlumený zvuk nějaké věci, která právě upadla někde za mnou v cele. Co by to mohlo být? Že by byl můj soused tak šikovný a něco mi hodil skrz mříž? Pokouším se rozeznat, co to je. Špatně rozeznávám něco dlouhého a úzkého. Ve chvíli, kdy to chci zvednout, začne se věc, kterou spíš tuším v polotmě, než abych ji viděl, hýbat a běží rychle ke zdi. Když se to pohnulo, instinktivně jsem ucouvl. Když to došlo až ke zdi, začíná to po ní kousek šplhat a potom to sklouzne zpátky na zem. Přepážka je tak dobře vyhlazena, že se ta věc nemůže zachytit a lézt dál. Nechal jsem ji třikrát, aby se o to pokusila, a potom, počtvrté, když zase spadla, jsem ji zašlápl. Cítím pod ponožkou něco měkkého. Co to jen může být? Klekl jsem na kolena a dívám se na to z co největší blízkosti, až se mi konečně podaří to rozeznat: je to obrovská stonožka, přes dvacet centimetrů dlouhá a na dva tlusté prsty široká. Zmocnil se mě takový odpor, že jsem ji nezvedl, abych ji odhodil do záchodového kbelíku. Odstrčil jsem ji nohou pod sklápěcí desku. Zítra uvidím, co s ní. Ještě se na ty stonožky vynadívám dost a dost. Padají shora z velké střechy. Naučím se nechat je, aby se mi procházely po nahém těle, až budu ležet, a nechytat je ani je nevyrušovat. Dostane se mi také příležitosti poznat, co bolesti může člověka stát taktická chyba, když je stonožka na něm. Kousnutí tohoto odporného hmyzu způsobuje koňskou horečku, trvající víc než dvanáct hodin, a strašlivé pálení asi šest hodin.

V každém případě to bude zábava, příjdu tím na jiné myšlenky. Až zas někdy spadne nějaká stonožka a já budu vzhůru, budu ji trápit co nejdéle, nebo se budu bavit tím, že ji nechám, aby se schovala, a za pár vteřin se budu snažit ji zase objevit.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… naprosté ticho. Copak tady nikdo nechrápe? Nikdo nekašle? Pravda, je tu horko k udušení. A to je noc! Jak to asi bude vypadat ve dne! Je mi souzeno žít se stonožkami. Když ve vězení ve Svaté Martě, v podmořské kobce, přicházely spousty stonožek, byly menší, ale nicméně to byl stejný živočišný druh. Ve Svaté Martě byla každý den záplava, to je pravda, ale aspoň se tam mluvilo, křičelo, člověk mohl poslouchat, jak někdo zpívá nebo křičí, nebo mluví z cesty dočasní či definitivní blázni. To bylo něco jiného. Kdybych si měl vybrat, vybral bych si Svatou Martu. Ale není to logické, co říkáš, Motýlku. Tam se shodně tvrdilo, že člověk to může vydržet nejdéle šest měsíců, a tady je spousta lidí, kteří si musí odsedět čtyři, pět let a víc. Jedna věc je na tu dobu je odsoudit, ale něco jiného je si tu dobu odkroutit. Kolikpak jich tady asi spáchá sebevraždu? Nevím, jak by se tady vůbec dala sebevražda spáchat. Ale ano, je to možné. Není to snadné, ale dalo by se tu oběsit. Z kalhot by se dal udělat provaz. Jedním koncem by se dal přivázat ke koštěti, a kdyby člověk vystoupil na lůžko, mohlo by se mu podařit přehodit provaz přes mříž. Kdyby se to udělalo ve stejné výši, ve které je strážní okruh, bachař by provaz pravděpodobně nezpozoroval, a přesně ve chvíli, kdy by přecházel kolem tebe, zhoupl by ses do prázdna. A než by se vrátil, bylo by už po tobě. Ostatně, nesmí ani spěchat dolů, otevřít celu a pak tě sundat. Otevřít celu? To má zakázáno. Je to napsáno na dveřích: „Zákaz otevřít dveře bez nařízení shora.“ Takže žádný strach, kdo by chtěl spáchat sebevraždu, bude mít času dost, než ho „na nařízení shora odříznou.“

Popisuji tohle všechno, co není nijak zvlášť záživné a zajímavé pro lidi, kteří mají rádi živý a pestrý děj. Jestli je nudím, mohou pár stránek přeskočit. Přesto však si myslím, že musím vylíčit co nejvěrněji své první dojmy a první myšlenky, které mne napadaly, když jsem se začal obeznamovat s novou celou, své reakce z prvních hodin po tom, co mě zaživa pohřbili.

Chodím už dlouho sem a tam. Rozeznávám ve tmě šeptání, slyším střídání stráží. První strážný byl vysoký a suchý, tenhle je malý a tlustý. Tahá za sebou nohy v ponožkách. Jejich šustivý zvuk je slyšet dvě cely dřív, než ke mně dojde, a dvě cely za mnou. Není tak stoprocentně tichý jako jeho kolega. Pokračuji v chůzi. Už musí být pozdě. Kolik hodin může být? Zítra už budu moci měřit čas. Čtyřikrát denně se bude muset otevřít okénko a díky tomu budu přibližně vědět, kolik je hodin. A v noci, když budu vědět, v kolik nastupuje první stráž a jak dlouho trvá, budu mít spolehlivý rozvrh hodin: první, druhá, třetí stráž atd.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… Vydávám se automaticky znovu na tu nekonečnou procházku, a když příjde únava, vznesu se do prostorů fantazie a začnu se probírat v minulosti. V protikladu k černé tmě cely se ocitám v plném slunci. Sedím na pláži svého kmene. Člun, v němž loví Lali, se houpá dvě stě metrů ode mne na nádherném, opálově zeleném moři. Shrabuji písek nohama. Zoraima mi přináší velkou rybu, upečenou na řeřavém uhlí a dobře zabalenou v banánovém listu, aby nevychladla. Jím samozřejmě prsty. Ona sedí proti mně, nohy má zkřížené a dívá se. Je navýsost spokojena, když vidí, jak se od ryby odlupují velké kusy masa, a čte mi z tváře, sjakou rozkoší jím.

Už nejsem v cele. Už ani nevím o káznici, o Svatém Josefu, ani o Ostrovech. Válím se v písku a otírám si ruce o písečná zrnka tak jemná, jako by to byla mouka. Potom jdu k moři vypláchnout si ústa vodou, která je tak čistá a slaná. Nabírám vodu do dlaní a stříkám si ji do obličeje. Když si otírám krk, uvědomuji si, jak mám dlouhé vlasy. Až se Lali vrátí, dám se od ní ostříhat. Trávím tak se svým kmenem celou noc. Odepínám Zoraimě zástěrku a zmocňuji se jí v písku, v plném slunci, ovíván mořským větrem. Sténá milostně, jak to bývá jejím zvykem, když pociťuje rozkoš. Vítr možná zanáší tu milostnou hudbu až k Lali. V každém případě nás Lali jistě vidí a rozeznává, že jsme spolu propleteni. Je příliš blízko, aby zřetelně neviděla, že se milujeme. Ano, určitě nás viděla, protože se člun vrací k pobřeží. Přiráží ke břehu a usmívá se. Když se vracíme domů, rozplete si copy a svými dlouhými prsty zajíždí do mokrých vlasů, které začínají schnout ve větru a slunci nádherného dne. Jdu k ní. Objala mě pravou rukou kolem pasu a popostrkuje mě, abychom šli vzhůru po pláži k naší chýši. Celou cestu mi znovu a znovu dává zřetelně najevo: „A co já, a co já?“ Sotva vstoupíme, převrhne mne na lůžko rozložené na zemi a já v ní zapomenu, že existuje svět. Zoraima je velmi inteligentní. Nevstoupí do chýše dřív, než si vypočítá, že naše dovádění už mohlo skončit. Přišla ve chvíli, kdy, nasyceni láskou, ležíme ještě oba na lůžku. Usedá k nám, poplácává sestru po tvářích a několikrát jí opakuje slovo, které určitě znamená něco jako – ty labužnice! Potom mně i Lali opatrně připíná zástěrku gesty plnými cudné něžnosti. Tak jsem strávil celou noc v Guajiře. Nezamhouřil jsem oko. Nešel jsem si ani lehnout, abych si za zavřenými víčky znovu vyvolal ty scény, které jsem prožil. Přenesl jsem se jen tak v neustávající chůzi a v jakémsi hypnotickém stavu bez nejmenšího volního úsilí do onoho okouzlujícího dne, který jsem zažil před šesti měsíci.

Světlo zhaslo a lze už rozeznat, že bílý den zahání polotmu cely, tu mlhu, která se vznáší a zahaluje všechno, co je dole kolem mne. Hvizd píšťalky. Slyším, jak sklápěcí desky tlučou do zdí, a dokonce jak ve vedlejší cele se kovový kroužek provléká do háku na zdi. Můj soused kašle a slyším, jak teče trocha vody. Jakpak se tu asi člověk umyje?

„Pane dozorce, jak se tu mám umýt?“

„Káranče, promíjím vám tu otázku, protože to ještě nemůžete vědět. Oslovovat dozorce je zakázáno, a kdo to udělá, je přísně potrestán. Chcete-li se umýt, postavíte se nad záchodový kbelík a vezmete do jedné ruky hrnek s vodou. Druhou rukou se umýváte. Vy jste si neroztáhl deku?“

„Ne.“

„Určitě je v ní plátěný ručník.“

No to je krásné! Člověk nemá právo oslovit strážného? Ať k tomu má jakýkoliv důvod? A co když člověka začne najednou něco nesnesitelně bolet? Anebo co když třeba zrovna chcípá? Co když má někdo nemocné srdce, když se někomu provalí slepé střevo nebo někdo dostane silný záchvat záduchy? To je tu zakázáno křičet o pomoc, i když je člověk ve smrtelném nebezpečí? To je ale vrchol! Ale vlastně je to normální. Bylo by přece příliš jednoduché, kdyby člověku vypověděly nervy a udělal skandál ve chvíli, kdy je u konce svých sil. Prostě proto, aby slyšel nějaké hlasy, jen proto, aby ho někdo oslovil, anebo aby třeba aspoň uslyšel: „Chcípni, ale buď zticha.“ Muselo by se přece stávat dvacetkrát denně, že nejméně dvacet z těch dvou set padesáti lidí, kteří zde asi tak mohou být, by mohlo vyvolat jakoukoliv diskusi, aby se zbavili, jako když se zvedne záklopka, toho nadměrného tlaku ve svém mozku!

Ne, to nemohl být psychiatr, kdo přišel na myšlenku postavit tyhle lví klece. Něco tak hanebného by žádný lékař neudělal. Ani dokonce žádný felčar nemohl stanovit takový kázeňský řád. Ale ti dva lidé, kteří vymysleli celé toto zařízení, architekt a úředník, lidé, kteří promysleli do všech podrobností výkon trestu, jsou jeden jako druhý odporné stvůry, neřestní a lstiví psychologové, plní sadistické nenávisti k odsouzeným.

Do kobek ústřední věznice Beaulieu v Caen, byť byly dvě patra pod zemí, přece jen mohl proniknout paprsek, mohla dolehnout ven, k lidem, ozvěna mučení nebo špatného zacházení s tím či oním trestancem.

Nejlepším důkazem je, že ve chvíli, kdy mi tam sundávali pouta a palečnice, jsem si všiml strachu na tvářích dozorců. Byl to bezpochyby strach, aby z toho neměli nepříjemnosti.

Ale tady, v této galejnické káznici, kam mají přístup jen úředníci Správy, jsou naprosto klidní, nic se jim nemůže stát.

Klap, klap, klap – otvírají se okýnka. Přiblížil jsem se ke svému. Nejdřív jsem se odvážil jen vykouknout ven, potom vystrkuji do chodby maličko kus hlavy a nakonec celou hlavu. Vidím v chodbě napravo i nalevo odemne spoustu hlav. Ihned jsem pochopil, že sotva se okénka otevřou, všechny hlavy se k nim vrhnou. Hlava z pravé strany se na mne dívá a v jejím pohledu není vůbec nic. Je to asi člověk zblblý onanováním. Je bledý a tučný, v jeho tupé idiotské tváři není ani jiskřička něčeho lidského. Muž nalevo odemne mi říká rychle: „Kolik?“

„Dva roky.“

„Já mám čtyři. Jeden už mám za sebou. Jméno?“

„Motýlek.“

„Já jsem Georges, Jojo z Auvergne. Kde tě dostali?“

„Paříž. A ty?“

Nemá čas odpovědět: už přišli s kávou a šiškou chleba dvě cely předemnou. Schoval hlavu, udělal jsem totéž. Vystrčil jsem svůj hrnek. Nalili mi do něho kávu a potom mi dali bochánek chleba. Nesáhl jsem po něm dost rychle, okénko zapadlo a chleba se kutálí po zemi. Ani ne za čtvrt hodiny nastalo znovu ticho. Zřejmě se rozdává na obou stranách chodby, jde to velice rychle. V poledne polévka s kouskem vařeného masa. Večer čočka. Toto menu se za celé dva roky mění jenom večer: čočka, červené fazole, mletý hrášek, cizrna, bílé fazole a rýže na tuku. V poledne je jídlo vždycky stejné.

Každých čtrnáct dní vystrkujeme také všichni hlavu do okýnka a jeden trestanec nám jemným strojkem na vlasy stříhá vousy.

Jsem tady už tři dny. Něco mi leží v hlavě. Na Královském ostrově mi přátelé řekli, že mi budou posílat jídlo a kouření. Zatím jsem nic nedostal a ostatně si kladu otázku, jak by se jim takový zázrak mohl podařit. Takže se vlastně ani moc nedivím, že jsem nic nedostal. Kouřit tu musí být velice nebezpečné a v každém případě je to luxus. Jídlo, ano, to je jistě životně důležité, protože polední polévka je jenom teplá voda s dvěma nebo třemi lístky zeleniny a asi stogramovým kousíčkem vařeného masa. A večer sběračka vody, ve které plave několik fazolí nebo jiná sušená zelenina. Mám-li být upřímný, nepodezírám ani tak Správu, že nám nedává náležitou porci, jako spíš trestance, kteří rozdělují nebo připravují jídlo. To mě napadlo, když večer rozdával zeleninu jeden malý Marseillan. Ponoří sběračku pokaždé až na dno kotle, a kdykoli rozdává jídlo on, mám víc zeleniny než vody. U ostatních je to naopak. Neponoří sběračku pořádně, trochu s ní zakvedlají a naberou shora, takže člověk dostane hodně řediny a žádnou zeleninu. Taková podvýživa je krajně nebezpečná. Má-li mít člověk mravní sílu, musí mít určitou sílu fyzickou.

Někdo zametá na chodbě. Zdá se mi, že zametá hodně dlouho před mou celou. Sláma naléhavě škrábe o mé dveře. Podíval jsem se pozorně a vidím, jak se pode dveřmi vysouvá růžek bílého papíru. Rychle jsem pochopil, že mi něco podstrčili pode dveře, ale že to nelze zvenčí zasunout dál dovnitř. Člověk venku čeká, až si to přitáhnu, aby mohl jít zametat dál. Vytáhl jsem papírek a rozložil jsem ho. Je to vzkaz napsaný fosforeskujícím inkoustem. Počkal jsem, až přejde bachař, a rychle čtu:

„Motýlku, v kyblíku budeš mít od zítřka vždycky pět cigaret a kokosový ořech. Až budeš jíst kokosový ořech, dobře ho rozkousej, chceš-li z něho něco mít. Dužinu spolkni. Kuř ráno při vyprazdňování kýblů. Nikdy po ranní kávě, ale teprve po polední polévce, okamžitě jakmile ji sníš, a večer, až budeš jíst zeleninu. Přikládáme kousíček tuhy. Kdykoli budeš něco potřebovat, napiš si o to na papírku, který je přiložen. Pokaždé když zametač zaškrábe koštětem na dveře, zaškrábej zevnitř prsty. Když ti odpoví zaškrábáním, prostrč lístek. Nikdy ho nevystrkuj, dokud ti na tvé zaškrábání neodpoví. Papír si strč do ucha, abys nemusel vytahovat pouzdro z břicha, tuhu polož kamkoli ke zdi v cele. Odvahu. Objímáme tě. Ignác – Ludvík.“

Ten vzkaz mi poslali Galgani a Dega. Do hrdla mi stoupá horká vlna: hřeje mě, že mám tak věrné a oddané přátele. A tak jsem vykročil veselým a výbojným krokem s ještě větší vírou v budoucnost a s jistotou, že z té hrobky vyváznu živ: ráz, dva, tři, čtyři, pět, atd. A v chůzi si myslím: Jaká je to noblesa, jaká je v těch lidech touha udělat něco dobrého. Určitě velice riskují, jeden možná svoje místo účetního a druhý místo listovního úředníka. To, co pro mne dělají, je skutečně grandiózní, nemluvě o tom, že je to musí stát velké peníze. Kolik lidí asi musejí podplácet, aby pronikli z Královského ostrova až ke mně do mé kobky v „požíračce lidí“!

Musíte dobře pochopit, čtenáři, že suchý kokosový ořech je plný oleje. Jeho tvrdá a bílá dužina je tak plná oleje, že když se nastrouhá šest kokosových ořechů a dužina se prostě namočí v teplé vodě, dá se příští den sebrat z povrchu litr oleje. Ten olej, tuk, který přitomhle režimu nejvíc postrádáme, je navíc plný vitamínů. Jeden kokosový ořech denně znamená skoro jistotu, že si uchovám zdraví. V každém případě člověku nehrozí, že by se tělo dehydrovalo, ani že umře na fyzickou sešlost. Dnes je tomu už přes dva měsíce, co dostávám bez komplikací jídlo i kouření. Při kouření jsem opatrný jako Sioux. Hltám kouř hodně hluboko, potom ho pomalinku vypouštím a pravou rukou mávám jako vějiřem, aby se rozptýlil.

Včera se stalo něco podivného. Nevím, jestli jsem jednal dobře, nebo špatně. Jeden strážný se na můstku naklonil nad zábradlím a podíval se do mé cely. Zapálil si cigaretu, několikrát zatáhl a potom mi ji hodil dolů a odešel. Čekal jsem, až se vrátí, a cigaretu jsem ostentativně zašlápl. Na okamžik se zastavil, ale jakmile si uvědomil, jaké gesto jsem udělal, pokračoval v chůzi. Pocítil ke mně lítost, nebo se zastyděl za Správu, ke které patří, a nebo to byla léčka? Nevím, a žere mě to. Když člověk trpí, bývá přecitlivělý. Velice nerad bych svým gestem pohrdání udělal něco nehezkého strážnému, který chtěl být na několik vteřin dobrým člověkem.

Už je tomu skutečně dva měsíce, co jsem tady. Tahle káznice je podle mého názoru jediná, kde člověk nemůže nic prokouknout, protože se tu nedá nic vykombinovat. Naučil jsem se dokonale se rozdvojovat. Mám naprosto spolehlivou taktiku. Kdykoli se chci mermomocí toulat mezi hvězdami a přivolat si tu či onu etapu z mého minulého dobrodružného života nebo z dětství, nebo když si chci stavět vzdušné zámky a vidět to všechno jako živé, musím se nejdřív unavit. Musím chodit bez přestání několik hodin po sobě a nesednout si, myslet normálně na cokoli. Potom, když už jsem doslova uchozený, se natáhnu na svou vyklápěcí desku, položím si hlavu na jednu půlku pokrývky a druhou si přehrnu přes obličej. To mi potom dochází k ústům a k nosu už beztak zředěný vzduch cely ještě přefiltrovaný přes pokrývku. Asi to v plicích provokuje jakési dušení, protože mi pokaždé začne hořet hlava. Dusím se horkem a nedostatkem vzduchu a tu se najednou vznesu. Ach, ty kavalkády duše, jak nepopsatelné zážitky mi přinesly. Prožil jsem noci lásky opravdu intenzívnější, než když jsem byl na svobodě, vášnivější a s autentičtějšími pocity, než byly ty, které jsem skutečně prožil. Ano, ta schopnost bloudit prostorem mi například dovoluje, abych si sedl vedle maminky, která je mrtva už sedmnáct let. Hraji si s jejími šaty a ona mě hladí po prstýncích vlasů, které mi nechala v pěti letech narůst, jako bych byl děvčátko. Já se mazlím s jejími dlouhými a jemnými prsty, s kůží něžnou jako hedvábí. Směje se se mnou nad mou neohroženou touhou potopit se do řeky jako velcí chlapci, které jsem jednou viděl, když jsme byli na procházce. Nejmenší podrobnosti jejího účesu, zářivá něžnost jejích světlých a světélkujících očí, její sladká a nezapomenutelná slova: „Miláčku Riri, musíš být hodný, aby tě maminka mohla mít hodně ráda. Až trochu vyrosteš, budeš taky skákat z velikánské výšky do řeky. Zatím jsi ještě moc malý, moje zlato. Počkej chvilku, už to příjde brzo, obávám se, že až příliš, ten den, kdy budeš velký.“

A tak jdeme ruku v ruce podle řeky a vracíme se domů. A na jednou se skutečně ocitám v domě svého dětství. Jsem v něm tak reálně, že kladu mamince ruce na oči, aby nemohla číst noty, a přesto mi dál hraje na klavír. Žiju to doopravdy, není to fantazie. Jsem tam s ní, stojím na židli za otáčivou stoličkou, na které sedí, a tlačím ze všech sil, abych jí zavřel velké oči. Její hbité prsty se dál lehce dotýkají kláves, abych mohl poslouchat Veselou vdovu až do konce.

Ne, ani ty, nelidský prokurátore, ani vy, policajti s pochybnou ctí, ani ty, Poleine, darebáku, který jsi prodal svou svobodu za křivé svědectví, ani vy, vás dvanáct bábovek, kteří jste byli dost pitomí, abyste se přidali k obžalobě a jejímu výkladu věcí, ani vy, bachaři z káznice, kteří jste důstojnými spojenci „požíračky lidí“, nikdo, absolutně nikdo, dokonce ani ty tlusté zdi, ani vzdálenost tohoto ostrova ztraceného v Atlantiku, nic, absolutně nic morálního ani materiálního mi nezabrání v mých snových cestách, zbarvených něžně růžovou barvou blaženství, když se vznáším ke hvězdám.

Mýlil jsem se, když jsem počítal čas, po který budu muset být sám se sebou, a mluvil jsem jenom o hodinách. Je to chyba. Jsou okamžiky, kdy se čas musí měřit po minutách. Je tomu tak například po fasování kávy a chleba, kdy přichází chvíle vyprazdňování kýblů, přibližně hodinu po jídle. Když se kýbl vrátí, nacházím v něm kokosový ořech, pět cigaret a někdy světélkující lístek. V těch chvílích, ne vždycky, ale často, počítám minuty. Je to dost jednoduché, protože si upravím chůzi tak, aby jeden krok byla jedna vteřina. Když pak začnu pohybovat tělem jako kyvadlem, říkám si v duchu každých pět kroků, ve chvíli, kdy se otáčím, jedna. Když dojdu ke dvanáctce, je to minuta. Ale nemyslete si, že mám strach, jestli dostanu kokosový ořech, který je celý můj život, a jestli budu mít cigarety, jejichž kouření je v této hrobce nekonečné štěstí. Kouřím je nadesetkrát během čtyřiadvaceti hodin, protože jednu cigaretu kouřím nadvakrát. Ne, někdy se mě zmocní jakási úzkost ve chvíli, kdy se vydává káva. To pak dostanu bez jakéhokoliv zvláštního důvodu strach, jestli se něco nepřihodilo lidem, kteří riskují svůj klid a tak štědře mi pomáhají. A tak tedy čekám a neuleví se mi, dokud neuvidím kokosový ořech. Když se objeví, znamená to, že s nimi je všechno v pořádku.

Hodiny, dny, týdny, měsíce ubíhají pomalu, velice pomalu. Už je to skoro rok, co jsem tady. Je tomu už přesně jedenáct měsíců a dvacet dní, co jsem s někým mluvil víc než čtyřicet vteřin trhanými a spíše šeptanými než artikulovanými slovy. Nicméně jsem si jednou s někým vyměnil pár slov nahlas. Nachladil jsem se a hodně jsem kašlal. Myslel jsem, že je to důvod, abych se dostal ven k lékaři, a dal jsem se napsat k vizitě.

A doktor už je tady. K mému velkému údivu se okýnko otvírá. Otvorem se prosunula hlava.

„Co máte? Co vás bolí? Průdušky? Otočte se. Zakašlejte.“

Prokristapána! To je přece šaškárna! A přesto je to holá pravda. V trestanecké kolonii se našel lékař, který mě prohlížel přes okénko, otáčel mě metr přede dveřmi a nakláněl ucho k otvoru, aby si mě poslechl. Potom mi řekl: „Předpažte.“ Automaticky jsem už už začal předpažovat, ale potom jsem z jakéhosi respektu k sobě samému řekl tomu povedenému lékaři: „Děkuji, doktore, neobtěžujte se tolik, nestojí to za to.“ Měl jsem tak aspoň tolik charakteru, abych mu dal najevo, že jeho prohlídku neberu vážně.

„Jak chceš.“ Byl tak cynický, že se nestyděl mi takhle odpovědět, a odešel. Naštěstí, protože jsem už málem vybuchl vzteky.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Pochoduji a pochoduji, neúnavně, nezastavuji se, dnes pochoduji vztekle, nohy mám napjaté, nejsou uvolněné jako obyčejně. Mám pocit, že po tom, co se právě stalo, bych nejradši něco podupal. Co mohu pošlapat? Mám pod nohama cement. Ne, když takhle chodím, mám po čem šlapat. Šlapu po slabošství toho felčara, který se propůjčuje k tak ohavným věcem, aby se zavděčil Správě. Šlapu po celé vrstvě lidí. Šlapu po nevědomosti francouzského lidu, po tom, jak málo zájmu nebo zvědavosti dovědět se, kam jsou odváženy lidské náklady, které odjíždějí každé dva roky ze Saint-Martin-de-Ré. Šlapu po novinářích kriminálních rubrik, kteří jsou sice schopni napsat skandální články o člověku, který spáchal zločin, ale pár měsíců nato už si ani nevzpomenou, že existuje. Šlapu po katolických kněžích, kteří vyslechli zpovědi a vědí, co se děje ve francouzských trestaneckých koloniích, ale mlčí. Šlapu po systému soudních přelíčení, která se proměňují ve slovní klání mezi žalobcem a obhájcem. Šlapu po organizaci Ligy pro lidská a občanská práva, která nepozvedne hlas, aby řekla: „Už dost toho nekrvavého vraždění, vymyťte ten kolektivní sadismus, bující mezi úředníky Správy.“ Šlapu po tom, že žádná instituce nebo sdružení se nikdy neptá odpovědných lidí tohoto systému a nepoloží jim otázku, jak je možné, že na této cestě zatracení mizí každé dva roky osmdesát procent lidí, kteří po ní vykročili. Šlapu po úmrtních oznámeních oficiální medicíny: sebevraždy, fyzická sešlost, smrt z trvalé podvýživy, kurděje, tuberkulóza, šílenství, slabomyslnost. Bůhví po čem ještě šlapu. Ale ať je tomu jakkoli, po tom, co se mi právě stalo, nejsem sto chodit normálně, nejradši bych každým krokem něco rozdrtil.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět… a pomalu ubíhající hodiny zmírňují mou němou vzpouru.

Ještě deset dní a budu mít za sebou přesně polovinu trestu v káznici. Oslavím tak opravdu krásné výročí, protože kromě té jedné silné chřipky jsem na tom se zdravím dobře. Nezešílel jsem a ani zdaleka to nevypadá, že bych zešilel. Jsem si jist, dokonce na sto procent, že na konci druhého roku, který teď začne, vyjdu odtud živ a v duševní rovnováze.

Probudili mě vzdálené hlasy. Slyším:

„Je po něm, jak zákon káže, pane Durande. Jak to, že jste si toho nevšiml dřív?“

„Nevím, šéfe. Oběsil se v koutě na té straně, co je lávka. Prošel jsem tudy několikrát a nevšiml jsem si toho.“

„Nezáleží na tom, ale přiznejte, že je nelogické, že jste si ho nevšiml.“

Můj soused z levé strany spáchal sebevraždu. Docela dobře to chápu. Odnášejí ho. Dveře se zavírají. Předpis byl přísně dodržen, protože dveře byly otevřeny a zavřeny v přítomnosti „nadřízeného orgánu“, velitele káznice, jehož hlas jsem poznal. Je to už pátý trestanec v mé blízkosti, který zmizel za posledních deset týdnů.

Přišel výroční den. V kýblu jsem našel plechovku kondenzovaného mléka Nestlé. Od mých přátel je to šílenství. Stálo je nekřesťanské peníze ji sehnat a navíc to obrovské riziko pronést ji sem. A tak jsem měl den triumfu nad protivenstvím osudu. Slíbil jsem si, že už nebudu odlétat do hvězdných prostorů. Jsem v káznici. Od mého příchodu už uběhl rok a cítím se schopen uprchnout třeba zítra, kdybych k tomu měl příležitost. Je to pozitivní výsledek a jsem na to pyšný.

Chodbař mi dnes odpoledne, což je neobvyklé, podstrčil vzkaz od přátel: „Odvahu, už ti zbývá jenom rok. Víme, že jsi úplně zdráv.

Nám se daří normálně dobře. Objímáme tě, Ludvík – Ignác. Jestli můžeš, pošli okamžitě několik slov po témž člověku, který ti odevzdal vzkaz.“

Napsal jsem na útržek bílého papíru, přiloženého k dopisu: „Děkuji za všechno. Jsem silný a doufám v totéž co vy, za rok od této chvíle. Můžete mi dát zprávu o Clousiotovi a Maturettovi?“ Chodbař skutečně přišel a škrábe na mé dveře. Rychle jsem podstrčil papírek, který okamžitě zmizel. Celý tenhle den a ještě část noci jsem stál pevně na zemi a byl jsem v duševním rozpoložení, v němž chci, jak jsem si několikrát slíbil, napříště setrvat. Ještě rok a dostanu se na některý z ostrovů. Na Královský, a nebo na Svatého Josefa? Opiju se možností mluvit, kouřit a okamžitě připravovat další útěk.

Zaútočil jsem nazítří na první z těch tří set pětašedesáti dnů, které mne ještě čekají, s důvěrou ve svůj osud. Měl jsem pravdu, pokud šlo o následujících osm měsíců. Ale devátý měsíc se všechno pokazilo. Dnes ráno ve chvíli vyprazdňování kýble přistihli muže, který mi nosil kokosové ořechy, v okamžiku, kdy mi vracel kýbl, to znamená, že do něho už vložil ořech a pět cigaret.

Byl to tak těžký prohřešek, že na několik minut zapomněli na předpis přísného mlčení. Bylo slyšet velmi zřetelné rány, které dopadaly na toho nešťastníka. Potom chropot smrtelně zasaženého člověka. Okénko se otevřelo a brunátná hlava strážného na mne řve: „Však ty se taky dočkáš!“

„Jsem ti k dispozici, syčáku!“ odpovídám mu celý bez sebe vzteky, protože jsem slyšel, jak děsně zacházeli s tím chudákem.

To se přihodilo v sedm hodin. Teprve v jedenáct pro mne přišla delegace v čele s druhým velitelem káznice. Otevřeli dveře, které se za mnou zavřely na dvacet měsíců a které se až do této chvíle nikdy neotevřely. Stál jsem v obranném postoji vzadu v cele. V ruce jsem držel plechový hrnek, rozhodnut uštědřit co nejvíc ran ze dvou důvodů: přede vším proto, aby mě několik strážných nemohlo beztrestně ztlouct, a potom také proto, aby mě rychleji omráčili. Nic takového se nestalo: „Káranče, pojďte ven.“

„Jestli mě chcete zmlátit, počítejte, že se budu bránit. Nepůjdu ven, abyste po mně mohli skočit ze všech stran. Tady se mi snáz podaří uspat prvního, kdo se mě dotkne.“

„Charriére, nikdo vás nebude tlouct.“

„Kdo mi to zaručí?“

„Já, druhý velitel káznice.“

„Copak vy máte nějakou čest?“

„Neurážejte mě, je to zbytečné. Slibuji vám na svou čest, že vás nikdo nebude bít. Tak honem, pojďte ven.“

Držím kovový hrnek v ruce.

„Můžete si ho nechat, nebudete ho muset použít.“

„Tak dobrá.“ Vyšel jsem ven a obklopen šesti dozorci a v doprovodu druhého velitele jdu přes chodbu. Když jsem vyšel na dvůr, zatočila se mi hlava a musel jsem zavřít oči oslněné světlem. Konečně jsem uviděl domek, ve kterém nás přijímali. Je v něm asi tucet dozorců. Nikdo do mne nestrčil, nechali mě vejít do místnosti kanceláře Správy. Na zemi sténá muž zalitý krví. Všiml jsem si, že na hodinách zavěšených na zdi je jedenáct hodin, a myslím si: Už ho, chudáka, mučí čtyři hodiny. Velitel sedí za psacím stolem, druhý velitel vedle něho.

„Charriére, jak dlouho už dostáváte jídlo a cigarety?“

„Jistě vám to už řekl.“

„Ptám se na to vás.“

„Trpím ztrátou paměti, nevím, co se stalo včera.“

„Děláte si ze mne blázny?“

„Ne, jsem překvapen, že to nemáte v mých spisech. Trpím ztrátou paměti po ráně do hlavy.“

Velitel byl tou odpovědí tak překvapen, že říká:

„Zeptejte se na Královském, jestli je tam o tom někde zmínka.“

Zatím co někdo telefonuje, velitel pokračuje:

„Ale to si pamatujete, že se jmenujete Charriére?“

„To ano.“ Rychle, abych ho zmátl ještě víc, říkám jako automat: „Jmenuji se Charriére, narozen v roce 1906 v departementu Ardéche a odsouzen na doživotí v Paříži v departementu Seine.“ Vyvalil oči jako koule od kulečníku. Cítím, že jsem ho vyvedl z rovnováhy.

„Měl jste dnes ráno kávu a chléb?“

„Ano.“

„Jakou zeleninu jste jedl včera večer?“

„Nevím.“

„Takže vám máme věřit, že nemáte žádnou paměť?“

„Na to, co se děje, absolutně žádnou. Na obličeje paměť mám. Například vím, že jste mě sem kdysi přijímal vy. Kdy? To nevím.“

„Takže nevíte, jak dlouho ještě budete sedět?“

„Přece doživotně. Myslím, že tak dlouho, až umřu.“

„Ale ne, jak dlouho budete tady v káznici?“

„Copak já mám trest v káznici? Proč?“

„Tohle už přestává všechno! Hergot! Nemysli si, že mě zblbneš! Nechceš mi přece, sakra, tvrdit, že si nevzpomínáš, že jsi dostal dva roky za útěk!“

V tu chvíli jsem ho úplně odrovnal:

„Já a za útěk? Veliteli, jsem seriózní člověk a mám svou zodpovědnost. Pojďte se mnou do cely a uvidíte, jestli jsem odtud mohl utéct.“ V tu chvíli mu říká jeden bachař:

„Máte na drátě Královský ostrov!“ Jde k telefonu: „Nic? To je divné, tvrdí tady, že trpí ztrátou paměti… Příčina? Rána do hlavy… Rozumím, je to simulant. Kdo se v tomhle má vyznat. Dobře, promiňte, veliteli, ověřím si to, na shledanou. Ano, dám vám vědět.“

„Ty komediante, ukaž hlavu. Aha, ano, má tady dost velkou jizvu. Jak to, že si pamatuješ, že jsi ztratil paměť po té ráně? Nechtěl bys mi to vysvětlit?“

„Nebudu nic vysvětlovat, konstatuju, že se pamatuju na tu ránu, že se jmenuju Charriére a několik dalších věcí.“

„A co byste mi po tom všem řekl, nebo co byste chtěl udělat?“

„O tom je tu právě řeč. Ptáte se mě, jak dlouho mi posílají jídlo a kouření? Odpovídám vám definitivně: nevím, jestli to bylo poprvé, nebo potisící. Nemohu vám na to odpovědět kvůli ztrátě paměti. To je všechno, dělejte, co chcete.“

„To je velice jednoduché. Dlouho jsi jedl víc než dost, teď zase trochu zhubneš. Poloviční porce večerního jídla až do konce trestu.“

Ještě dnes večer jsem dostal při druhém zametání lístek. Naneštěstí ho nemohu přečíst, protože nesvětélkuje. V noci jsem si zapálil cigaretu, která mi zůstala od včerejška a která unikla prohlídce, tak dobře jsem ji měl schovanou v posteli. Nakonec se mi podařilo rozluštit ve světle cigarety: „Chodbař se nesesypal. Řekl, že ti jídlo poslal teprve podruhé ze své vlastní vůle a že to udělal proto, že tě zná z Francie. Na Královským se nikomu nic nestane. Odvahu.“

A tak jsem tedy bez kokosového ořechu, bez cigaret a beze zpráv od přátel z Královského. Navíc mi přestali dávat večerní jídlo. Zvykl jsem si netrpět hladem a k tomu mi deset půlčíků cigaret zpestřovalo den a část noci. Nemyslím teď jenom na sebe, myslím i na toho chudáka, kterého kvůli mně tak zmlátili. Doufejme, že ho nepotrestají příliš krutě.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad… Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Tenhle hladový režim nebudeš snášet tak dlouho, takže možná, když budeš dostávat tak málo jídla, měl bys změnit taktiku. Například co nejvíc ležet, abys nemrhal energií. Čím méně se budu pohybovat, tím méně kalorií spálím. Přes den budu celé hodiny sedět. Musím se naučit docela jiné formě života. Čtyři měsíce, to je stodvacet dní. Jak dlouho to může trvat při režimu, který mi vnutili, než mě hlad úplně vysílí? Přinejmenším dva měsíce. To tedy znamená, že mám před sebou dva rozhodující měsíce. Až mě to příliš zmůže, budou mít nemoci báječnou příležitost mě přepadnout. Rozhodl jsem se, že budu ležet od šesti hodin večer do šesti hodin ráno. Budu pochodovat od ranní kávy až po odklizení kýblů, asi tak dvě hodiny. V poledne po polévce přibližně další dvě hodiny. Dohromady čtyři hodiny chůze. Zbytek času budu sedět nebo ležet.

Když nebudu unaven, bude nesnadné pouštět se do fantastických výletů. Nicméně se o to pokusím.

Dnes jsem nejdřív dlouhou chvíli myslel na přátele a na toho nešťastníka, kterého tak hrozně zřídili, a teď si začínám nacvičovat novou disciplínu. Daří se mi to dost dobře, přestože mi hodiny připadají delší a v nohou, které jsou po tolik hodin mimo provoz, jako bych měl plno mravenců.

Nový režim trvá už deset dní. Mám teď nepřetržitě hlad. Cítím už jakousi trvalou ochablost, zřejmě z nedostatku některých živin a vitamínů. Strašně mi chybí kokosový ořech a trochu cigarety. Uléhám velmi brzy a dosti rychle unikám silou představivosti ze své cely. Včera jsem byl v Paříži v Mrtvé kryse a pil jsem tam šampaňské s přáteli. S Antoniem z Londýna, který pochází z Baleár, ale mluví francouzsky jako Pařížan a anglicky jako pravý rostbíf z Anglie. Den nato zastřelil u Marronniera (na bulváru Clichy) pěti ranami z revolveru jednoho ze svých přátel. V pařížském podsvětí se takové věci semelou velice rychle, změna přátelství ve smrtelnou nenávist. Ano, včera jsem byl v Paříži a tančil jsem za zvuků harmoniky na plese v Malé zahradě v ulici Saint-Ouen. V lokále byli samí Korsičané a Marseillané. Všichni přátelé mi v té imaginární představě defilují před očima tak věrohodně, že nepochybuji ani o jejich přítomnosti, ani o své přítomnosti na všech těchto místech, kde jsem strávil tak krásné noci.

A tak tedy, i když tolik nechodím, daří se mi při tomhle velice omezeném režimu výživy docházet k týmž výsledkům jako dřív, když jsem únavu vyhledával. Obrazy z minulosti mne vytrhují z cely s takovou silou, že prožívám víc hodin na svobodě než v káznici.

Zbývá mi ještě víc než měsíc. Už tři měsíce dostávám jenom jeden bochníček chleba a jednu teplou polévku bez škrobovin v poledne, s kousíčkem vařeného masa. Trvalý hlad způsobuje, že ten kousek masa začínám zkoumat, jen co ho dostanu, a přesvědčuji se, jestli to není, jak se velice často stává, jen kousek kůže.

Silně jsem zhubl a uvědomuji si, že kokosový ořech, který jsem dostával – jaké to bylo štěstí – po dobu dvaceti měsíců, byl rozhodující pro udržení zdraví a rovnováhy v tom děsivém vyloučení ze života.

Když jsem dnes ráno vypil kávu, cítím, jak jsem nervózní. Povolil jsem sám sobě a snědl jsem polovinu chleba, což nedělám nikdy. Obyčejně ho rozlomím na čtyři víceméně stejné kousky, které pak postupně sním v šest hodin, v poledne, v šest hodin a poslední v noci. „Proč jsi to udělal?“ plísním sám sebe. „Takhle nakonec propadáš slabosti?“ – „Mám hlad a cítím, že nemám žádnou sílu.“ – „Nebuď tak náročný. Jak chceš být silný, když jíš to, co jíš? Podstatné je, a v tomto ohledu jsi vyhrál, že jsi sice slabý, to je pravda, ale že nejsi nemocný. Když budeš mít trochu štěstí, musí ‚požíračka lidí‘ logicky svůj zápas s tebou prohrát.“ Po dvou hodinách pochodování sedím na cementovém bloku, který mi slouží jako stolička. Ještě třicet dní, což je sedm set dvacet hodin. Potom se dveře otevřou a řeknou mi: „Káranče Charriére, můžete jít. Odpykal jste si dva roky káznice.“ A co řeknu já? Řeknu: „Ano, skončily dva roky kalvárie.“ Počkat, počkat! Jestli u toho bude velitel, kterému jsi nakukal, že trpíš ztrátou paměti, musíš hrát s ledovým klidem dál. Řekneš mu: „Cože, dostal jsem milost a jedu do Francie? Moje doživotí skončilo?“ Musíš to udělat už proto, abys viděl, jak se bude ksichtit, a abys ho přesvědčil, že půst, ke kterému tě odsoudil, byl nespravedlnost, nebo spravedlnost, veliteli je přece srdečně jedno, že se zmýlil. Jaký to může mít pro takového chlapa význam? Snad si nemyslíš, že by mohl mít výčitky svědomí, že ti napařil nespravedlivý trest? Zakazuji ti, abys zítra, stejně jako kdykoli jindy, předpokládal, že nějaký policajt může být normální stvoření. Žádný člověk hodný toho jména nemůže patřit k tomuhle spolku. Lidé přivyknou v životě všemu, dokonce i tomu, že jsou celý život darebáci. Možná, že teprve až bude blízko hrobu, začne se bát a litovat ze strachu před Bohem, jestli je věřící. Ne proto, že by měl skutečné výčitky za všechna svinstva, která kdy udělal, ale ze strachu, že bude stát před soudnou stolicí svého Boha sám jako obžalovaný.

A tak tedy až půjdeš na ostrov, ať tě přidělí na kterýkoli, nikdy nepřistup s touhle bandou na žádný kompromis. Jste každý najiné straně bariéry, která vás zřetelně odděluje. Na jedné straně slabošství, pedantická autorita bez duše, podvědomý, automaticky reagující sadismus. A na druhé straně já, a všichni lidé mého druhu, kteří sice spáchali těžké zločiny, ale v nichž utrpení dokázalo vypěstovat skvělé vlastnosti: soucit, dobrotu, obětavost, šlechetnost a odvahu.

Jsem namouduši radši trestancem než bachařem.

Už mi zbývá necelých dvacet dní. Cítím se opravdu sláb. Všiml jsem si, že dostávám vždycky zvlášť malý bochníček chleba. Kdo se to asi snižuje do té míry, že mi schválně vyhledává co nejmenší bochník? V polévce už mám několik dní jenom teplou vodu a místo kousku masa pokaždé jenom kost s nepatrným kouskem masa nebo kůže. Bojím se, že onemocním. Jsem tím strachem posedlý. Jsem tak slabý, že mi nedá nejmenší námahu, abych ve zcela bdělém stavu o čemkoli snil. Ta těžká ochablost, doprovázená opravdu zlou depresí, mě znepokojuje. Pokouším se tomu klást odpor a jen s největší námahou se mi daří zabít každý den těch čtyřiadvacet hodin. Někdo škrábe na mé dveře. Okamžitě sahám po lístku. Je napsán fosforeskujícím inkoustem. Píšou Dega a Galgani. Čtu: „Napiš pár slov. Máme velké obavy o tvé zdraví. Ještě devatenáct dní, odvahu – Ludvík. Ignác.“

Je přiložen kousek bílého papíru a tuhy z černé tužky. Píšu: „Držím se, jsem velmi sláb – děkuji – Moty.“

Jakmile metla znovu zaškrábala na dveře, posílám psaníčko. To dobré slovo bez cigaret a bez kokosového ořechu pro mne znamená ještě víc než obojí dohromady. Ta nádherná manifestace tak trvalého přátelství je jako šlehnutí bičem, které jsem tolik potřeboval. Venku vědí, jak na tom jsem, a kdybych onemocněl, přátelé by jistě navštívili lékaře a udělali všechno pro to, aby mě řádně ošetřil. Mají pravdu. Už jenom devatenáct dní. Blížím se ke konci toho vyčerpávajícího běhu proti smrti a šílenství. Neonemocním. Je na mně, abych dělal co nejméně pohybů a nepromrhal nezbytné kalorie. Zruším dvě hodiny ranního a odpoledního pochodu. Je to jediný způsob, jak vydržet. A tak tedy ležím v noci celých dvanáct hodin, druhých dvanáct hodin sedím nepohnutě na své kamenné lavici. Občas vstanu, několikrát se protáhnu, udělám několik pohybů pažemi a potom si znovu sednu. Už jenom deset dní.

Právě se chystám na procházku Trinidadem, jednostrunné housle Javanců mě začínají ukolébávat svými plačtivými melodiemi, když vtom mě děsný, nelidský výkřik přivádí zpět k realitě. Vychází z cely, která vzadu sousedí s mou celou, nebo z některé jiné poblíž. Slyším:

„Ty grázle, slez odtud dolů do mý jámy, ještě tě to neutahalo hlídat mě tam nahoře? Copak nevidíš, že ztrácíš polovinu podívané, když je tady tak málo světla?“

„Mlčte, nebo budete přísně potrestán!“ říká bachař.

„Á, dovol, ať se zasměju, ty svině! Jak si můžeš myslet, že je něco přísnějšího než tohle ticho? Potrestej si mě, ty stvůro, ty kate. Ale to ti říkám, jak živ nenajdeš nic děsnějšího, co by se dalo srovnat s tichem, který mi vnucuješ. Ne, ne, ne! Už dost, já už nemůžu mlčet. Už jsem ti měl tři roky říct: Hovno! Špinavá svině! Ale já byl dost dlouho velkej blbec, že jsem čekal šestatřicet měsíců, než jsem na tebe vyřval, jak se mi hnusí strach z trestu! Jak se mi hnusíš ty a všichni podobní, vy odporní hlídací psi!“

Několik okamžiků nato se otvírají dveře a já slyším:

„Ne, takhle ne! Navlečte mu ji obráceně, tak je to mnohem účinnější!“ A chudák chlapík křičí:

„Navleč mi tu svěrací kazajku, jak chceš, ty hajzle! Jestli chceš, tak třeba naruby, stáhni ji, až se zadusím, opři se mi kolenem o záda a zatáhni tkaničky co nejvíc. Stejně mi nezabráníš, abych ti řekl, žes měl mámu kurvu, a proto nemůžeš bejt nic jinýho než hromada hoven!“

Asi mu dali roubík, protože už nic neslyším. Dveře se zavřely. Ta scéna asi hnula mladým strážným, protože za několik minut se zastavil před mou celou a říká: „Ten se asi zbláznil.“

„Myslíte? Já myslím, že všechno, co řekl, má hlavu a patu.“

Bachaře jako když poleje. Odchází a ještě za mnou štěkne: „Vy si to taky odskáčete!“

Ta příhoda mne naráz odťala od ostrova hodných lidí, houslí a poprsí Indek z přístavu v Port of Spain a znovu mě vrátila ke smutné realitě káznice.

Ještě deset dní, to znamená dvě stě čtyřicet hodin.

Taktika nehybnosti přináší ovoce ať už tím, že dny ubývají v klidu, nebo tím, že dostávám lístky od přátel. Ale nejspíš se mi zdá, že se cítím silnější, když si uvědomuji přirovnání, které se mi nabízí: Jsem vzdálen už jenom dvě stě čtyřicet hodin od chvíle, kdy budu propuštěn z káznice. Jsem slabý, ale můj mozek je nedotčen, má energie potřebuje jen o trochu víc fyzické síly, aby začala znovu dokonale fungovat. Zatím co tam, dva metry za mou zdí, chudák chlap právě vkročil do první fáze šílenství, možná nejhoršími dveřmi – dveřmi násilí. Nebude žít dlouho, protože jeho vzpoura dá bachařům příležitost, aby ho po libosti škrtili přesně nastudovanými metodami, jež vedou k nejvědečtějšímu způsobu usmrcení. Vyčítám si, že se cítím silnější než on, protože on je poražen. Ptám se sám sebe, jestli patřím také k těm sobcům, kteří se v zimě, dobře obuti, v dobrých rukavicích a v teplých kožiších dívají, jak před nimi defilují masy pracujících lidí, zmrzlých zimou, špatně oblečených nebo aspoň s rukama zmodralýma ranním mrazem, a kteří se ve srovnání s tím stádem, které běží, aby chytilo první metro nebo autobus, cítí daleko víc v teple než předtím a těší se ze svého kožichu o mnoho víc než kdy předtím. V životě se pro tolik věcí nabízí přirovnání. Já mám deset let, to je pravda, ale Motýlek to má na doživotí. Já to mám na doživotí, to je pravda, ale mněje osmnáct, kdežto on má sice jenom patnáct let, ale je mu už padesát.

Ale vem to čert, blížím se ke konci a doufám, že ani ne za šest měsíců budu ve všech ohledech, jak co do zdraví, tak co do morálky a energie, v tak dobrém stavu, abych se pokusil o efektní útěk. O prvním se mluvilo, druhý bude vyryt do kamenů některé ze zdí trestanecké kolonie. Nepochybuji o tom ani na okamžik. Než uběhne šest měsíců, uteču, to je jisté.

Jsem v káznici poslední noc. Je to už sedmnáct tisíc pět set osm hodin, co jsem vešel do cely 234. Moje dveře se otevřely jednou, když mě vedli k veliteli, aby mě potrestal. Kromě těch několika vteřin denně, kdy si vyměníme několik jednoslabičných slov se sousedem, jsem byl osloven čtyřikrát. Jednou, když mi sdělili, že po zapískání musím sklopit lůžko – to bylo první den. Jednou lékař: „Otočte se, zakašlejte.“ Jedna delší a vzrušující diskuse s velitelem. A před několika dny čtyři slova se strážným, kterého dojal ubohý šílenec. S mým rozptylováním to opravdu nepřehnali! Usínám klidně a myslím jen na jedno jediné: zítra otevřou definitivně tyto dveře. Zítra uvidím slunce, a jestli mě pošlou na Královský ostrov, budu dýchat mořský vzduch. Zítra budu na svobodě. Vyprskl jsem smíchy. Jak to na svobodě? Zítra si začneš oficiálně odpykávat svůj trest nucených prací na doživotí. Tomu ty říkáš svoboda? Já vím, já vím, ale přece jen je to život, nesrovnatelný s tím, který jsem snášel teď. Jakpak se asi shledám s Clousiotem a Maturettem?

V šest hodin mi dali kávu a chleba. Mám chuť říci: „Ale vždyť já dnes už odcházím. To je omyl.“ Rychle jsem si uvědomil, že trpím ztrátou paměti, a kdoví jestli bych tím nepřiznal, že jsem si z velitele dělal blázny, a jestli by nebyl s to mi napařit okamžitě dalších třicet dní samovazby. Ale ať je tomu jakkoli, zákon je zákon a já mám být propuštěn z káznice na Svatém Josefu dne 26. června 1936. Za čtyři měsíce mi bude třicet.

Je osm hodin. Snědl jsem celý bochníček chleba. Dostanu najíst v táboře. Dveře se otevřely. Vstoupil druhý velitel a dva dozorci.

„Charriére, váš trest skončil, dnes je 26. června 1936. Pojďte s námi.“

Vyšel jsem z cely. Když jsem přišel na dvůr, svítilo už slunce dost silně, aby mě oslepilo. Jsem nějak celý ochablý. Podlamují se mi kolena a před očima mi tančí černé skvrny. A to jsem ještě neušel víc než nějakých padesát metrů, z toho třicet na slunci.

Když jsem přišel před budovu Správy, vidím Maturetta a Clousiota. Maturette je učiněná kostra, tváře má vpadlé a oči zapadlé. Clousiot leží na nosítkách. Je zsinalý a už páchne smrtí. Myslím si: Mí kamarádi nejsou zrovna moc krásní. Jestlipak vypadám jako oni? Hynu touhou podívat se do zrcadla. Říkám jim:

„Tak co, jde to?“

Neodpovídají. Opakuji:

„Jde to?“

„Ano,“ říká potichu Maturette.

Mám chuť mu říct, že když už máme káznici za sebou, máme právo mluvit. Políbil jsem Clousiota na tvář. Podíval se na mne horečnatýma očima a usmál se: „Sbohem, Motýlku,“ říká mi.

„Ne, tohle ne!“

„Já už jsem v troubě. To je konec.“

O několik dní později zemřel v nemocnici na Královském ostrově. Bylo mu dvaatřicet let a dostal dvacet let za krádež kola, kterou nespáchal. Ale už přichází velitel.

„Ať vejdou. Maturette a vy, Clousiote, jste se chovali dobře, takže vám do vašeho záznamu píšu ‚chování dobré‘.“

„Vám, Charriére, poněvadž jste se dopustil hrubého přestupku, píšu, co jste si zasloužil: ‚chování špatné‘.“

„Pardon, pane veliteli, jakého přestupku jsem se dopustil?“

„Vy si vážně nevzpomínáte, že jsme přišli na cigarety a na kokosový ořech?“

„Zcela upřímně, nevzpomínám.“

„Poslechněte, jaký režim jste měl poslední čtyři měsíce?“

„Zjakého hlediska? Myslíte jídlo? Stejný jako od prvního dne.“

„Tohle už je vrchol! Co jste měl k jídlu včera večer?“

„Jako obyčejně, to, co mi dali. Vím já? Nevzpomínám si. Možná fazole, nebo maštěnou rýži, nebo nějakou zeleninu.“

„Takže vy večer jíte?“

„Ksakru, snad si nemyslíte, že tu misku jídla vyhazuju?“

„Ne, to si nemyslím. Beru to zpátky. Dobrá, ruším poznámku ‚chování špatné‘. Přepište propouštěcí záznam, pane X… Píšu ti ‚chování dobré‘, v pořádku?“

„To je spravedlivé. Neudělal jsem nic, čím bych si ji nezasloužil.“ A při té poslední větě jsme vyšli z kanceláře.

***

Hlavní brána káznice se otvírá, abychom mohli projít. Doprovází nás jen jeden dozorce. Sestupujeme pomalu dolů po cestě, která vede do tábora. Jsme nad mořem, které se třpytí sluncem a pěnou. Královský ostrov je proti nám. Je plný zeleně a červených střech. Ďábel je strohý a divoký. Požádal jsem dozorce, aby mi dovolil na pár minut si sednout. Dovolil mi to. Posadili jsme se jeden napravo a druhý nalevo od Clousiota, a aniž jsme si to uvědomili, vzali jsme se za ruce. To spojení v nás vyvolalo podivný pocit. Nic jsme si neřekli a políbili jsme se. Dozorce řekl:

„Tak jde se, chlapci, musíme dolů.“

A pomalu, velice pomalu sestupujeme až k táboru, kam vstupujeme jeden vedle druhého. Stále se držíme za ruce a za námi jdou dva nosiči, kteří nesou našeho přítele v agónii.

ŽIVOT NA KRÁLOVSKÉM OSTROVĚ

Jen jsme vstoupili na nádvoří tábora, hned jsme byli středem laskavé pozornosti všech trestanců. Shledal jsem se s Bláznivým Petříčkem, s Jeanem Sartrouem, s Colondinim, s Chissiliou. Dozorce nám říká, že musíme všichni tři na ošetřovnu. A tak jdeme, doprovázeni asi dvaceti lidmi, přes dvůr a vcházíme na ošetřovnu. Během několika minut máme s Maturettem před sebou nejméně tucet balíčků cigaret a tabáku, horkou kávu s mlékem, čokoládu z čistého kakaa. Každý nám chce něco dát. Ošetřovatel píchl Clousiotovi injekci kafrového oleje a adrenalinu pro posílení srdce. Jeden velice hubený černoch říká: „Sanitáři, dej mu mé vitamíny, potřebuje je víc než já.“ Ten projev šlechetné solidarity je opravdu dojemný.

Petr z Bordeaux mi říká:

„Chceš prachy? Než odjedeš na Královskej ostrov, stačím udělat sbírku.“

„Ne, děkuju mockrát, prachy mám. Ale jak víš, že jedu na Královskej?“

„Jedeš, říkal to písař. Jedete všichni tři. Myslím, že dokonce půjdete všichni tři do špitálu.“

Saniťák je bandita z korsických hor. Jmenuje se Essari. Později jsem ho poznal velmi dobře – budu vyprávět celou jeho historii, je opravdu zajímavá. Dvě hodiny na ošetřovně uběhly jako voda. Dobře jsme se najedli a napili. Nacpáni a spokojeni odjíždíme na Královský ostrov. Clousiot měl skoro celou tu dobu zavřené oči. Otevřel je, jenom když jsem se k němu přiblížil a položil jsem mu ruku na čelo.

To pokaždé otevřel už zastřené oči a říkal mi:

„Kamaráde, Moty, my jsme opravdoví přátelé.“

„Víc než to; jsme bratři,“ odpovídal jsem mu.

Sestupujeme k přístavu, stále ještě v doprovodu jediného dozorce. Uprostřed nosítka s Clousiotem, Maturette a já, každý po jedné straně. U táborové brány nám všichni říkají na shledanou a přejí hodně štěstí. Děkujeme jim, přestože protestují. Bláznivý Petříček mi pověsil na krk chlebník plný tabáku, cigaret, čokolády a plechovek s mlékem Nestlé. Maturette dostal zrovna takový. Ani neví, kdo mu ho dal. K přístavu nás doprovází jenom ošetřovatel Fernandez a jeden dozorce. Pro každého dal lístek do nemocnice na Královský. Pochopil jsem, že nás tam posílají ošetřovatelé, trestanci Essari a Fernandez, aniž se zeptali doktora. A už je tady člun. Šest veslařů, dva dozorci vzadu ozbrojení puškami a třetí u kormidla. Jedním z veslařů je Chapar, hrdina aféry v marseillské burze. Tak a vzhůru na cestu! Vesla se ponořila do moře. Chapar vesluje a říká mi:

„Všechno v pořádku, Moty? Dostával jsi celou tu dobu kokosový ořech?“

„Až na poslední čtyři měsíce.“

„Vím, stal se malér. Ten chlapík se zachoval dobře. Znal jenom mne, ale nepráskl mě.“

„Co se s ním stalo?“

„Zemřel.“

„To není možný. Na co?“

„Podle toho, co říká saniťák, mu rozkopli játra.“

Přistáli jsme u přístavní hráze na Královském – nejdůležitějším ze tří ostrovů.

Na hodinách v pekařství jsou tři hodiny. Odpolední slunce je opravdu žhavé, oslňuje mě a je mi příliš horko. Jeden z dozorců si vyžádal dva nosiče. Dva trestanci, každý chlap jako hora, oblečeni ve sněhobílých trestaneckých šatech, na zápěstí nátepníky z černé kůže, zvedli Clousiota jako pírko a já s Maturettem jdeme za nimi. Za námi jeden dozorce – v ruce má nějaké papíry.

Přes čtyři metry široká cesta je udělána z oblázků. Těžko se po ní stoupá nahoru. Naštěstí se oba nosiči čas od času zastaví a čekají, až je dohoníme. To se pak pokaždé posadím na jedno rameno nosítek u Clousiotovy hlavy a jemně ho hladím po čele a po hlavě. Pokaždé se na mne usměje a říká:

„Moty, starej kamaráde!“

Maturette ho vzal za ruku.

„To seš ty, malej?“ šeptá Clousiot.

Má ve tváři nekonečně šťastný výraz, že nás cítí vedle sebe. Při jedné zastávce, když už jsme byli skoro na konci cesty, jsme potkali komando, které jde do práce. Jsou to skoro všechno trestanci z mého transportu. Jak jdou kolem, každý nám řekne nějaké milé slovo. Když jsme došli na plácek před bílou čtvercovou budovou, vidíme, že tam ve stínu sedí nejvyšší úředníci Ostrovů. Blížíme se k veliteli Barrotovi, zvanému „Suchý kokos“, a k dalším představeným trestnice. Velitel nevstal a bez jakýchkoliv obřadů nám řekl:

„Tak co, nebylo to v káznici moc tvrdé? A kdo je tamten na nosítkách?“

„To je Clousiot.“

Podíval se na něho a řekl: „Odveďte je do nemocnice. Až je propustí, dejte mi vědět, rád bych je viděl, než půjdou do tábora.“

V nemocnici, ve velkém, velmi dobře osvětleném sále, nás uložili na čisťounká lůžka s prostěradly a polštáři. První ošetřovatel, kterého jsem uviděl, je Chatal, sanitář ze zvlášť ostře střeženého sálu ze Svatého Vavřince nad Maroni. Okamžitě se začal starat o Clousiota a nařídil jednomu dozorci, aby zavolal lékaře. Přišel kolem páté hodiny. Prohlížel ho dlouho a důkladně. Vidím, že kroutí hlavou, vypadá nespokojeně. Napsal recept a potom jde ke mně.

„Motýlek a já nejsme dobří kamarádi,“ říká Chatalovi.

„To se divím, doktore, je to správný chlap.“

„Možná, ale má na mě dopal.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli jedné vizitě v káznici.“

„Tomu říkáte vizita, doktore, když mne prohlížíte přes přepážku?“

„Je to předpis Správy, neotvírat dveře do odsouzencovy cely.“

„No výborně, doktore, ale doufám, že si vás Správa jenom vypůjčuje a že k ní nepatříte.“

„O tom si promluvíme někdy jindy. Pokusím se udělat všechno, abyste se vy a váš přítel zotavili. Pokud jde o toho třetího, obávám se, že už je příliš pozdě.“

Chatal mi vypravoval, že ho začali podezřívat z přípravy útěku a internovali ho na Ostrovech. Vypravoval mi také, že Ježíše, toho chlapa, co mě podvedl při našem útěku, zavraždil jeden malomocný. Neznal jeho jméno, ale já si říkám, jestli to nebyl některý z těch, kteří nám tak velkoryse pomohli.

Život trestanců na ostrovech Spásy je naprosto jiný, než by si ho člověk představoval. Většina lidí je tu krajně nebezpečná z několika důvodů. Přede vším proto, že všichni dobře jedí – obchoduje se tu se vším možným: s alkoholem, cigaretami, s kávou, čokoládou, cukrem, masem, čerstvou zeleninou, rybami, krevetami; s kokosovými ořechy atd. Takže jsou všichni dokonale zdrávi ve velice zdravém podnebí. Naději na to, že budou propuštěni, mají jenom ti, kdo byli odsouzeni k dočasným trestům, kdežto odsouzenci na doživotí nemají co ztratit, a právě proto jsou nebezpeční. Všichni, dozorci i trestanci, jsou zapleteni do každodenního černého obchodu. Je to míchanice, ve které je těžko se vyznat. Ženy dozorců si hledají mladé trestance jako pomocníky v domácnosti – a velice často si z nich dělají milence. Říká se jim „hoši z rodiny“. Někteří jsou zahradníky, jiní kuchaři. Je to kategorie trestanců, která tvoří pouto mezi táborem a domy dozorců. „Hoši z rodiny“ to mají u ostatních trestanců celkem dobré, protože díky jim se dá obchodovat se vším možným. Nejsou však pokládáni za čisté. Nikdo ze skutečného podsvětí by se neponížil, aby dělal tyhle podřadné práce. Nešel by ani dělat poskoka, ani pracovat v menze dozorců. A naopak stojí je hodně peněz, aby si opatřili místa, kde nemají s bachaři nic společného: čističů stok, zametačů listí, pasáků buvolů, ošetřovatelů, zahradníků v trestnici, řezníků, pekařů, veslařů, listonošů, hlídačů majáku. Skutečně „těžcí“ si vybírají tato zaměstnání. Opravdový správný chlap z podsvětí nepracuje nikdy na opravách podpůrných zdí, cest, schodišť nebo v plantáži kokosových palem. To znamená, že nepracují nikdy v plném slunci nebo pod dozorem bachařů. Pracuje se od sedmi hodin ráno do dvanácti a od dvou do šesti. To je zběžný pohled na prostředí a atmosféru té směsi tak různých lidí, žijících pohromadě, vězňů i věznitelů, pravá malá vesnice, kde jeden pomlouvá druhého, všichni se navzájem soudí, každý vidí druhému pod pokličku a nikomu nic neujde.

Dega a Galgani ke mně přišli v neděli do nemocnice. Jedli jsme rybu na česnekové majonéze, rybí polévku, brambory, sýr, kávu a pili jsme bílé víno. Ukuchtili jsme to všechno v Chatalově pokojíku, Chatal, Dega, Galgani, Maturette, Grandet a já. Požádali mě, abych jim vyprávěl dopodrobna celý svůj útěk. Dega se rozhodl, že se už o útěk nepokusí. Očekává, že mu z Francie sleví z trestu pět let. Když odečte tři roky, které si odseděl ve Francii, a tři roky tady, zbudou mu už jen čtyři roky. Odhodlal se, že si je odkroutí. Galgani tvrdí, že se o něho postará jeden korsický senátor.

Potom přišla řada na mne. Ptám se jich, která místa jsou tu nejvhodnější k útěku. Nastala všeobecná vřava. Degu ani Galganiho něco takového vůbec nenapadlo, Chatalovi se zdá, že pro přípravu voru by bylo výhodné pracovat v některé zahradě. Grandet mi sdělil, že je kovářem v „údržbě“. Je to dílna, kde je, jak říká, všechno možné: malíři, truhláři, kováři, zedníci, instalatéři – asi sto dvacet lidí. Slouží k údržbě budov administrace. Dega, který je vrchním písařem, mi obstará místo, jaké budu chtít. Je na mně, abych si vybral. Grandet mi nabídl polovinu svého místa vedoucího karetních her, abych z toho, co vydělám na hráčích, mohl žít a nesahal na peníze, které mám v pouzdře. Později jsem poznal, že je to velmi zajímavé, ale krajně nebezpečné.

Neděle uběhla, ani jsme nevěděli jak. „Už je pět hodin,“ říká Dega, který má krásné hodinky, „musím do tábora.“ Když Dega odcházel, dal mi pět set franků, abych si zahrál pokera, protože se na našem sále občas vydaří pěkné partie. Grandet mi dal nádherný nůž se zarážkou, jehož ocel sám kalil. Je to hrozná zbraň.

„Buď vždycky ozbrojen, ve dne v noci.“

„A co prohlídky?“

„Většinou šacujou arabští poskokové. Když o někom vědí, že je nebezpečnej, nikdy zbraň nenajdou, i když ji nahmatají.“

„Uvidíme se v táboře,“ říká mi Grandet.

Galgani mi řekl, než odešel, že už má pro mne místo ve svém koutě a že budeme spolu v jedné partě. (Členové party jedí spolu a peníze každého z nich patří všem.)

Dega nespí v táboře, má pokoj v budově Správy.

Už jsme tu třetí den, ale protože trávím noci u Clousiotovy postele, nemám dost jasnou představu o životě v tomhle nemocničním sále, kde je nás asi šedesát. Když se později Clousiotovi hodně přitížilo, dali ho do pokoje, kde je už jeden těžce nemocný. Chatal do něho nacpal spoustu morfia. Obává se, že nepřežije noc.

V sále je po obou stranách třicet postelí, uprostřed tři metry široká ulička. Skoro všechny postele jsou obsazeny. Místnost osvětlují dvě petrolejové lampy. Maturette mi říká: „Tamhle se hraje poker.“ Jdu k hráčům. Jsou čtyři.

„Můžu se přidat?“

„Můžeš, sedni si. Základní vklad je sto franků. Přisazuje se třikrát. Tady máš žetony za tři sta franků.“

Zbývající dvě stovky jsem dal Maturettovi, aby je hlídal. Pařížan jménem Dupont mi říká:

„Hrajeme podle anglických pravidel bez žolíků, znáš to?“

„Znám.“

„Tak rozdávej, máš přednost.“

Ti lidé hrají neuvěřitelně rychle. Přisazuje se od druhé karty, a když někdo zahlásí „pas“, řekne vedoucí hry: „Hra vázne,“ a přisadit se musí. Tady jsem objevil novou vrstvu trestanců – hráče. Žijí ze hry, pro hru a ve hře. Kromě hry je nezajímá vůbec nic. Zapomínají na všechno: čím byli, jaký mají trest, jak by si mohli změnit život k lepšímu. Ať je jejich partner správný chlap nebo není, zajímá je jenom jedno jediné – hra.

Hráli jsme celou noc. Skončili jsme, když se začala roznášet káva. Vyhrál jsem tři sta franků. Šel jsem ke své posteli, když vtom ke mně přistoupil Paulo a požádal mě o dvě stě babek, aby mohl hrát dál belotu ve dvou. Potřebuje dvě stovky a má jenom jednu. „Tady máš tři stovky, jedeme napůl,“ říkám mu.

„Děkuju, Motýlku, ty jsi opravdu správnej chlap, hodně jsem o tobě slyšel. Budeme kamarádi.“ Podal mi ruku. Stiskl jsem mu ji a Paulo zvesela odchází.

Clousiot zemřel dnes ráno. Včera večer, jednu chvíli, kdy byl při vědomí, řekl Chatalovi, ať už mu nedává morfium.

„Chci umřít při vědomí, vsedě na posteli, aby byli kamarádi vedle mne.“

Vstupovat do izolovaných pokojů je přísně zakázáno, ale Chatal to vzal na sebe, a tak mohl náš přítel zemřít v našich rukou. Zatlačil jsem mu oči. Maturette je bolestí celý zničený.

„Tak už to má za sebou, kamarád. Zažil s náma krásný dobrodružství. Hodili ho žralokům.“

Když jsem uslyšel slova „hodili ho žralokům“, přešel mě mráz. Skutečně, pro trestance není na Ostrovech hřbitov. Když některý umře, hodí ho do moře v šest hodin při západu slunce mezi Svatým Josefem a Královským ostrovem v místě, kde se to hemží žraloky.

Po smrti přítele se mi stala nemocnice nesnesitelnou. Vzkázal jsem Degovi, že chci pozítří pryč. Poslal mi vzkaz: „Řekni Chatalovi, ať ti dá napsat čtrnáctidenní odpočinek v táboře, budeš tak mít čas vybrat si zaměstnání, jaký ti bude vyhovovat.“ Maturette zůstane ještě nějakou dobu v nemocnici, Chatal si ho možná vezme za pomocníka.

Hned jak jsem byl propuštěn z nemocnice, odvedli mě do budovy Správy k veliteli Barrotovi, řečenému „Suchej kokos“.

„Motýlku,“ říká mi, „než vás dám do tábora, rád bych si s vámi promluvil. Máte tady vzácného přítele, mého vrchního písaře Ludvíka Degu. Tvrdí, že si nezasloužíte kvalifikaci, kterou jste dostal z Francie. Pokládá vás za nevinně odsouzeného a podle jeho názoru je proto normální, že se vytrvale bouříte. Musím vám říct, že s ním moc nesouhlasím. Rád bych věděl, co si myslíte teď.“

„Dřív než vám odpovím, pane veliteli, mohl byste mi říct, co vlastně stojí v mých spisech?“

„Podívejte se sám.“ A podává mi žlutou kartu, kde čtu asi toto:

„Henri Charriére, zvaný Motýlek, narozen 16. listopadu 1906 v…, Ardéche, odsouzený za úmyslné zabití k nuceným pracím na doživotí porotním soudem v Seine, nebezpečný ve všech ohledech, co nejpřísnější dozor. Nezaměstnávat na preferovaných místech.“

Ústřední věznice v Caen: „Nepolepšitelný. V podezření, že podnítil a řídil vzpouru. Trvalý dozor.“

Saint-Martin-de-Ré: „Disciplinovaný, ale určitě má nebezpečný vliv na přátele, pokusí se o útěk kdekoli.“

Svatý Vavřinec nad Maroni: „Dopustil se zuřivého útoku proti třem dozorcům a jednomu klíčníkovi za účelem útěku z nemocnice. Vrácen z Kolumbie. Ve vyšetřovací vazbě se choval dobře. Odsouzen k mírnému trestu dvou let káznice.“

Káznice na Svatém Josefu: „Chování dobré až do propuštění.“

„S tímhle, milý Motýlku,“ říká velitel, když jsem mu vrátil kartu, „si nejsem tak docela jist, že vás tu budeme mít až do penze. Chcete se mnou uzavřít smlouvu?“

„Proč ne. Záleží na tom, jakou.“

„Jste člověk, který udělá zcela určitě všechno, aby z Ostrovů utekl, přes všechny obtíže, které jsou s tím spojené. Možná, že se vám to dokonce podaří. Mně zbývá ještě pět měsíců – po tu dobu budu ještě pověřen velením na Ostrovech. Víte, co takový útěk stojí velitele Ostrovů? Celý rok normálního žoldu. To znamená úplnou ztrátu koloniálních přídavků. K tomu odložení dovolené o šest měsíců a zkrácení o tři měsíce. A jestliže se podle výsledků pátrání zjistí, že velitel zanedbal povinnou péči, příjde pravděpodobně o jeden prýmek. Vidíte, že je to vážná věc. Já dělám svou práci poctivě. Měl bych samozřejmě právo dát vás zavřít do cely nebo do karceru. Ne proto, že jste podezřelý z útěku, ale z nějakých jiných důvodů, které se dají snadno vymyslet. Jenže to bych nerad dělal. Proto bych byl radši, kdybyste mi dal slovo, že se nepokusíte o útěk až do mého odjezdu z Ostrovů. Pět měsíců.“

„Veliteli, dávám vám své čestné slovo, že neuprchnu, dokud budete tady, jestliže váš pobyt nepřekročí šest měsíců.“

„Odjedu za necelých pět měsíců, je to naprosto jisté.“

„Výborně, zeptejte se Degy, řekne vám, že umím držet slovo.“

„Věřím vám.“

„Ale jako protislužbu vás žádám zase já o něco jiného.“

„O co?“

„Že během těch pěti měsíců, které zde musím strávit, budu moci mít zaměstnání, kterých později budu moci využít, a možná dokonce, že mi dáte povolení odejet na jiný ostrov.“

„Dobrá, souhlasím, ale musí to zůstat přísně mezi námi.“

„Ano, pane veliteli.“

Dal zavolat Degu, který ho přesvědčil, že nepatřím mezi lidi s dobrým chováním, ale mezi lidi z podsvětí, do budovy nebezpečných, kde jsou všichni mí přátelé. Dali mi pytel s kompletním trestaneckým vybavením a velitel tam dal navíc přidat několikery kalhoty a bílé blůzy, zabavené krejčím.

A tak jsem se vydal v doprovodu bachaře k ústřednímu táboru s dvěma páry bezvadně bílých, úplně nových kalhot, s třemi blůzami a v klobouku z rýžové slámy. Od malé budovy Správy do tábora se musí jít přes celou pláň. Jdeme kolem nemocnice dozorců podél čtyřmetrové zdi, kterou je obehnána celá trestnice. Když jsme obešli skoro celý ten obrovský obdélník, došli jsme k hlavní bráně. „Trestnice na Ostrovech – oddělení Královský ostrov.“ Obrovská dřevěná brána je dokořán. Určitě je nejméně šest metrů vysoká. Dvě strážnice, v každé čtyři dozorci. Na židli sedí šarže. Žádné pušky, všichni tu nosí revolver: Navíc jsem si všiml pěti nebo šesti arabských klíčníků.

Když jsem přišel do vrátnice, všichni dozorci vyšli ven. Velitel, Korsičan, říká: „Máme tu nováčka a je to třída.“ Poskokové se chystali mě prošacovat, ale velitel je zarazil: „Neotravujte ho, nač tady bude vykládat všechny svoje krámy. Motýlku, syp dovnitř. Máš ve speciálce jistě hodně přátel, kteří tě čekají. Já se jmenuju Sofrani. Mnoho štěstí na Ostrovech.“

„Děkuju, šéfe.“ A vzápětí vstupuji na obrovské nádvoří, kde se tyčí tři velké budovy. Jdu za dozorcem, který mě vede do jedné z nich. Nade dveřmi nápis: „Budova A – speciální skupina.“ Před dokořán otevřenými dveřmi volá dozorce: „Služba!“ Objevil se starý trestanec. „Tady máš jednoho nového,“ říká dozorce a odchází.

Vešel jsem do velkého obdelníkového sálu, kde žije sto dvacet lidí. Stejně jako v prvním baráku ve Svatém Vavřinci probíhá na obou stranách po celé délce železná mříž, přerušovaná pouze v místech, kde jsou dveře: Zavírá se jenom v noci. Mezi zdí a mříží jsou napjaty hrubé plachty, kterých se používá jako postelí. Říká se jim visutá lůžka, i když to vlastně visutá lůžka nejsou. Tahle „visutá lůžka“ jsou velmi pohodlná a hygienická. Nad každým jsou dvě police, na které se ukládají věci: jedna je na prádlo, druhá pro potraviny, misku atd. Mezi lůžky je tři metry široká ulička, takzvané korzo. Lidé tu žijí v malých společenstvích, v partách. Některé se skládají jenom ze dvou mužů, ale jsou tu i party o deseti mužích.

Sotva jsme vstoupili, hrnou se ze všech stran trestanci v bílém: „Motýlku, pojď k nám.“ – „Ne, pojď k nám.“ Grandet vzal můj pytel a říká: „Jde do party se mnou.“ Jdu za ním. Zavěsili mi prostěradlo a dobře je vypjali – bude to mé lůžko. „Tady máš polštář ze slepičího peří, brácho,“ říká Grandet. Setkal jsem se s hromadou přátel. Je tu hodně Korsičanů, Marseillanů a několik Pařížanů, samí přátelé z Francie nebo lidé, které jsem poznal ve věznici Santé, v Conciergerie nebo v transportu. Překvapilo mě však, že je vidím v baráku, a ptám se: „Jak to, že nejste v tuhle hodinu v práci?“ Všichni se rozřehtali. „To se ti povedlo! Kdo je v téhle budově, nepracuje jakživ víc než hodinu denně. Potom se vrací k partě.“ Přijetí je opravdu vřelé. Doufejme, že to potrvá. Ale rychle jsem si uvědomil něco, co jsem nepředvídal. Přestože jsem strávil několik dní v nemocnici, musím se znovu učit žít mezi lidmi.

Hned jsem se stal svědkem něčeho, co by mě ani ve snu nenapadlo. Do místnosti vstoupil chlapík oblečený v bílém. Nese podnos pokrytý sněhobílým ubrouskem a křičí: „Bifteky, bifteky, kdo chce bifteky?“ Postupně se dostává až k nám. Zastavil se, nadzdvihl ubrousek a pod ním se objevily bifteky, naskládané pěkně v řádce vedle sebe jako ve francouzském řeznictví. Je zřejmé, že Grandet je každodenní zákazník, protože se ho neptá, jestli si přeje biftek, nýbrž kolik mu jich má dát.

„Pět.“

„Falešnou svíčkovou, nebo plátek?“

„Svíčkovou. Kolik ti dlužím? Musíš mi to spočítat, protože teď, když je nás o jednoho víc, bude cena jiná.“

Prodavač bifteků vytáhl blok a začal počítat:

„Všechno dohromady stopětatřicet franků.“

„Tady máš a jsme si kvit.“

Když chlapík odešel, říká mi Grandet: „Když tady nemáš prachy, tak chcípneš, ale existuje systém, jak je mít vždycky: říká se mu ‚koumačka‘.“

V kolonii znamená „koumačka“ způsob, jak si trestanec poradí, vykoumá, aby sehnal peníze. Táborový kuchař prodává na bifteky čisté maso, určené pro trestance. Když je vyfasuje v kuchyňi, odřízne z něho asi polovinu. Podle toho, jaké maso dostane, připraví buď bifteky, maso na guláš nebo na vaření. Část se ho prodá dozorcům prostřednictvím jejich žen, část trestancům, kteří mají prostředky, aby si je koupili. Kuchař odevzdává přirozeně část takhle vydělaných peněz dozorci, který má na starosti kuchyni. První budova, ve které se objeví se svým zbožím, je vždycky speciálka, budova A – tedy naše budova.

A tak tedy z „koumačky“ prosperuje kuchař, který prodává maso a tuk; pekař, který prodává speciální a bílý chleba v dlouhých vekách, určený dozorcům; řezník z jatek, který prodává maso; ošetřovatel, který prodává injekce; písař, který dostává peníze za to, že vám přidělí tu nebo onu práci, nebo prostě za to, že člověka vytáhne z nějakého komanda; zahradník, který prodává čerstvou zeleninu a ovoce; trestanec, zaměstnaný v laboratoři, který hlásí výsledky analýzy a jde tak daleko, že fabrikuje falešné tuberáky, falešné malomocné, záněty sliznice atd.; specialisté na vykrádání dvorů v domech dozorců, kteří prodávají vajíčka, slepice nebo marseillské mýdlo; „hoši z rodiny“, obchodující s hospodyněmi v domech, kde pracují – ti obstarávají všechny možné objednávky: máslo, kondenzované mléko, mléko v prášku, krabičky tuňáků, sardinek, sýrů a samozřejmě vína a alkohol (takže v mé partě je vždycky po ruce láhev Ricarda a anglické nebo americké cigarety), a stejně tak trestanci, kteří mají povolení rybařit a prodávají ryby a krevety.

Ale nejlepší a také nejnebezpečnější „koumačka“ je stát se šéfem hazardu. Existuje pravidlo, že v budově o sto dvaceti lidech nesmí být nikdy víc než tři nebo čtyři šéfové karetních her. Muž, který se rozhodne, že se stane šéfem, se jednou objeví v noci uprostřed hry a řekne: „Chci být šéfem.“ Dostane odpověď: „Ne.“

„Všichni říkáte ne?“

„Všichni.“

„V tom případě si vybírám toho a toho a chci na jeho místo.“

Muž, kterého takto označil, hned chápe, očjde. Vstane, jde doprostřed místnosti a oba se pustí do souboje na nože. Kdo vyhraje, ujímá se vedení hry. Šéf pobírá pět procent z každé výhry.

Hra dává příležitost k dalším malým „koumačkám“. Je zde muž, který připravuje přikrývky pěkně roztažené po zemi, muž pronajímající malé stoličky pro hráče, kteří nemohou sedět na zemi se zkříženýma nohama, je zde prodavač cigaret. Ten rozkládá po dece několik prázdných krabic od doutníků, naplněných francouzskými, anglickými a americkými cigaretami, a dokonce cigaretami ubalenými v ruce. Každá má přesně stanovenou cenu a hráč se obsluhuje sám. Do krabice položí nachlup přesně stanovenou částku. Dále je tu muž, který připravuje petrolejové lampy a dbá, aby moc nečadily. Jsou to lampy zhotovené z plechovek od mléka, jejichž horní víko je provrtané, aby mohl projít knot, který je ponořen v petroleji a musí se často vyměňovat. Pro nekuřáky jsou tu bonbóny a cukroví, vyrobené ve speciálních „koumačkách“. Každá budova má jednoho nebo dva prodavače kávy. Káva se vaří po arabském způsobu. Prodavač ji má přikrytou dvěma jutovými pytli a udržuje ji tak horkou po celou noc. Čas od času prochází prodavač kávy místností a nabízí kávu nebo kakao. Udržuje si je horké vjakési termosce domácí výroby.

Nakonec jsou tu umělecká řemesla. Je to „koumačka“ umělců amatérů. Někteří trestanci zpracovávají krunýře z želv, které vylovili rybáři. Jeden krunýř se skládá ze třinácti plátů – některé váží až dvě kila. Umělec z nich dělá náramky, náušnice, náhrdelníky, špičky na cigarety, hřebeny a držadla na kartáče. Viděl jsem dokonce skříňku ze světlé želvoviny, učiněný zázrak. Jiní vyřezávají z kokosových ořechů, z volských nebo buvolích rohů, z ebenového dřeva nebo z dřeva z Ostrovů, které má tvar hadů. Další se zabývají jemnou truhlařinou, je to přesná práce bezjediného hřebíku, všechno klížené. Nejšikovnější zpracovávají bronz. A nebudiž zapomenuto na malíře.

Někdy se stává, že se několik talentů spojí k realizaci jednoho díla. Například rybář chytí žraloka. Připraví jeho otevřenou tlamu, všechny zuby vyleští a vyrovná. Řezbář vyrobí miniaturní kotvu z tvrdého hlazeného dřeva, dost širokou uprostřed, aby se tam dalo malovat. Otevřená tlama se připevní ke kotvě, na kterou malíř namaluje ostrovy Spásy obklopené mořem. Nejčastější námět je špička Královského ostrova, průliv a ostrov svatého Josefa. Zapadající slunce vrhá všechny své paprsky na modré moře. Na moři je člun s šesti stojícími trestanci, svlečenými do půl těla, s kolmo zdviženými vesly, a v pozadí tři strážní se samopaly v ruce. Vpředu dva muži zdvihají rakev, z které sklouzává tělo trestance, zabalené do pytle od mouky. Na hladině je vidět žraloky, kteří čekají na mrtvolu s otevřenou tlamou. Dole na pravé straně obrazu je napsáno „Pohřeb na Královském ostrově“ a datum.

Všechny tyhle rozmanité „umělecké předměty“ se prodávají v domech dozorců. Nejkrásnější kousky se často objednávají předem, nebo se dělají na zakázku. Zbytek se prodává na palubách lodí, které přijíždějí na Ostrovy. To je doména veslařů. Najdou se také žertéři, kteří vezmou starý popraskaný plechový hrnek a vyryjí na něj: „Tenhle hrneček patřil Dreyfusovi – ostrov Ďábel – datum.“ A totéž se děje s lžícemi nebo s miskami.

Tohle nepřetržité kšeftování přivádí na Ostrovy spoustu peněz a dozorci mají zájem na tom, aby obchod vzkvétal. Když si lidé takhle vyhrají a příjdou k penězům, dají se snáz manipulovat a lépe se přizpůsobují novému životu.

Homosexualita je zcela oficiální. Všichni, až po velitele, vědí, že ten a ten je žena toho a toho, a když se jeden posílá na jiný ostrov, zařídí se to tak, že druhý jede co nejdřív za ním, když už se dřív nepomyslelo, aby je tam poslali zároveň.

Ze všech těchto lidí se nenajdou ani tři ze sta, kteří by chtěli z Ostrovů uprchnout. Dokonce ani ti, kteří mají doživotí. Jediný způsob, o který se pokoušejí, je vynaložit všechny prostředky, aby byli z ostrova přeloženi na Velkou zemi, do Svatého Vavřince, Kourou nebo do Cayenne, což ovšem platí jen pro dočasně internované. Pro internované na doživotí je to nemožné, kromě případů, kdy dojde k vraždě. Skutečně, když někdo spáchá vraždu, pošlou ho do Svatého Vavřince před soud. Ovšem když se tam chce člověk dostat, musí se k činu přiznat, čímž riskuje pět let káznice za vraždu, aniž ví, jestli se mu podaří využít krátkého, nejvýš tříměsíčního pobytu v disciplinárním oddělení na Svatém Vavřinci k útěku. O zrušení internace se také lze pokusit ze zdravotních důvodů. Je-li někdo uznán za souchotináře, posílá se do tábora pro tuberkulózní, zvaného „Nový tábor“, osmdesát kilometrů od, Svatého Vavřince.

Předstírá se také onemocnění malomocenstvím nebo zánět střevní sliznice. Je relativně snadné toho dosáhnout, ale skrývá to v sobě strašlivé nebezpečí: společné ubytování s nemocnými zvoleného typu ve speciálním izolovaném pavilónu asi po dobu dvou let.

Přijít do nemocnice jako falešný malomocný a dostat lepru, mít plíce jako měchy a uhnat si souchotiny, k tomu stačí jenom krůček a mnohým se stává, že ho udělají. Pokud jde o dyzentérii, je ještě nesnadnější vyhnout se nákaze.

A tak jsem tedy ubytován v budově A se sto dvaceti kamarády. Člověk se musí naučit žít v tomhle společenství, kde si ho ostatní rychle zařadí. Přede vším musí každý v baráku vědět, že vás nemůže bez nebezpečí přepadnout. Jakmile se člověka začnou bát, musí dojít obecné vážnosti za způsob, jak se chová k bachařům, dále nesmí přijímat určitá zaměstnání, musí odmítat některá komanda, nikdy nesmí uznávat autoritu arabských poskoků – nikdy, ani za cenu incidentu s dozorcem, je nesmí poslechnout. Když člověk hrál celou noc, nejde ráno ani na apel. Služba v „baráku“ (budově se říká „barák“) křičí: „Je nemocný, leží.“ Ve zbývajících dvou barácích si dozorci někdy dojdou pro nemocného a nutí ho, aby se na apel dostavil. Nejdou však nikdy do tohoto baráku tvrdých palic. Koneckonců, oč jim jde přede vším, od nejvyššího až po nejnižšího, je klid v kolonii.

Můj přítel Grandet, s kterým jsem v partě, je pětatřicetiletý Marseillan. Je hodně vysoký a hubený jako tyčka, ale velice silný. Jsme přátelé už z Francie. Vídávali jsme se v Toulonu, stejně jako v Marseille a v Paříži. Je to slavný odborník na nedobytné pokladny. Je správný chlap, ale může být také velmi nebezpečný. Dnes jsem skoro sám v tom obrovském sále. Šéf baráku zametá a prostírá na cementovou podlahu pytlovinu. Dívám se na jednoho chlapíka, který spravuje hodinky. V levém oku má nějakou dřevěnou serepetičku. Nad jeho lůžkem je deska a na ní jsou zavěšeny asi třicatery hodinky. Ten chlapec, který vypadá na třicet, má úplně bílé vlasy. Šel jsem k němu a dívám se, jak pracuje. Potom jsem se pokusil navázat rozhovor. Ani nezdvihl hlavu a mlčel dál. Odešel jsem trochu nakvašen a šel jsem na dvůr. Sedl jsem si k umývárně. Našel jsem tam Titiho Belotu, který právě trénoval s novou sadou karet. Jeho šikovné prsty míchají a znovu promíchávají dvaatřicet karet s neuvěřitelnou rychlostí. Eskamotérské ruce se míhají dál, když mi říká: „Tak co, brácho, jde to? Daří se ti na Královským dobře?“

„To jo, ale dneska se trochu otravuju. Musím už začít trochu pracovat, abych se dostal z tábora. Chtěl jsem si trochu promluvit tamhle s tím, co dělá hodináře, ale ani mi neodpověděl.“

„Jo, milej Moty, ten kluk kašle na celej svět. Ten zná jenom hodinky. Všechno ostatní je mu putna. Není taky divu; po tom, co se mu stalo; musí bejt trochu cvok. Jinej by se z toho určitě zbláznil. Představ si, že tenhle kluk – a je to kluk, protože mu ještě není třicet – byl loni odsouzenej k smrti, protože jako znásilnil ženu jednoho bachaře, což je úplná kravina. S tou ženskou už chrápal dlouho, byla to panička jednoho bretonskýho dozorce. Pracoval u nich jako ‚hoch z rodiny‘, a pokaždý když měl Bretonec přes den službu, hodinář mu ojížděl starou. Jenomže udělali chybu: holka ho nenechala prát a žehlit prádlo. Dělala to sama a ten paroháč, její starej, dobře věděl, že je líná jako veš. Připadlo mu to divný a nasadilo mu to brouka do hlavy. Jenomže neměl důkaz. Tak si sesumíroval, že udělá přepad, chytí je inflagranti a oba je odkrouhne. Jenomže nepočítal se svou paničkou. Jednou se dvě hodiny po nástupu služby sebral a šel domů. Řekl si jednomu dozorci, aby šel s ním, pod záminkou, že mu daruje šunku, kterou dostal z domova, odněkud ze Zlámané Lhoty. Potichu vešel do předsíně, ale sotva otevřel dveře, začal hulákat papoušek: ‚Tatínek už je doma,‘ jak to dělával vždycky, když se bachař vracel domů. V tu chvíli začala žena ječet: ‚Znásilnění! Pomoc!‘ Bachaři vlezli do pokoje právě ve chvíli, kdy ta ženská utekla trestanci z náručí. Ten kouká jako jelen, vyskočí oknem a paroháč po něm střelí. Vyfasoval kuli do ramene. Kočka si zatím poškrábala kozy a tvář a roztrhla si župan. Hodinář spadl a v okamžiku, kdy ho chtěl Bretonec dorazit, druhej bachař ho odzbrojil. Byl to Korsičan. Hned pochopil, že mu šéf nakukal pitomost a že splést si tohle znásilnění je jako splést si prdel s koloběžkou. Ale Korsičan to nemohl Bretonci říct a tvářil se, jako že jde o znásilnění. Hodináře odsoudili k smrti. Až potud to, milej bráško, není nic zvláštního. Zajímavý to začíná být teprve potom.

Na Královským je v oddělení pro vězně gilotina. Je ve speciální boudě, všechny součástky pěkně poskládaný vedle sebe. Na dvoře je pět dlaždic, na který se gilotina staví, zalitejch do cementu a uhlazenejch. Každej tejden postaví kat a jeho pomocníci, dva trestanci, gilotinu se sekerou a se vším, co k tomu patří, a přeseknou jeden nebo dva banánový kmeny. Mají tak jistotu, že je v pořádku a funguje.

Ten Savojan, hodinář, tedy sedí v cele odsouzenců k smrti s dalšíma čtyřma, třema Arabama a jedním Siciliánem. Všichni čekají na odpověď na svou žádost o milost, kterou jim napsali bachaři, co je hájili.

Jednou ráno postavili gilotinu a zničehonic hodinářovi otevřeli dveře. Kati se na něho vrhli, svázali mu nohy provazem, stejným provazem mu svázali zápěstí a protáhli ho zpátky ke spoutanejm nohám. Nůžkama mu odstřihli límec a tak šel malejma krůčkama v pološeru za svítání asi dvacet metrů. Musíš vědět, Motýlku, že když přicházíš ke gilotině, octneš se před kolmým prknem, na který tě přivážou řemenama, co jsou na něm připevněný. Tak ho přivázali a jdou pro desku, kterou musí prostrčit hlavu. V tu chvíli přichází velitel ‚Suchej kokos‘. Ten musí bejt povinně u každý popravy. Měl v ruce velkou námořnickou lucernu a v okamžiku, kdy celou scénu ozářil, si všiml, že ti blbci bachaři se spletli: chystají se useknout hlavu hodináři, kterej ten den neměl s touhle ceremonií nic společnýho.

‚Zastavit! Stůjte!‘ křičí Barrot.

Byl tak rozčilenej, že ze sebe zřejmě už nedostal dál ani slovo. Praštil lucernou, všecky vypráskal pryč, bachaře i katy, a hodináře sám odvázal. Nakonec se vzpamatoval a dal rozkaz:

‚Odveďte ho do jeho cely, ošetřovatelé. Postarejte se o něho, zůstaňte u něho a dejte mu rum. A vy, kreténi, jděte rychle pro Rencasseua, ten má dneska popravu!‘

Hodinář měl druhej den ráno vlasy úplně bílý, jak jsi dnes viděl. Jeho advokát, bachař z Calvi, napsal novou žádost o milost ministru spravedlnosti a příhodu v ní popsal. Hodinář dostal milost a byl odsouzenej na doživotí. Od tý doby pořád jenom spravuje hodinky bachařům. Je to jeho vášeň. Dlouho je kontroluje, a proto je má pověšený na pozorovací desce. Teď už jistě chápeš, že má právo bejt kapku seklej. No řekni?“

„To jistě, Titi, po takovým šoku má fakt právo bejt trochu bubák. Upřímně ho lituju.“

Den za dnem se dovídám trochu víc o tomhle životě. V baráku A se opravdu soustřeďují nebezpeční chlapi, stejně kvůli minulosti jako pro způsob, jak se chovají v každodenním životě. Já stále ještě nepracuji. Čekám na místo čističe stok. Je to práce, která trvá tři čtvrtě hodiny, a když s ní budu hotov, nechají mě pohybovat se volně po ostrově s právem chodit chytat ryby.

Dnes ráno u apelu určili na práci do kokosovníkových plantáží Jeana Castelliho. Vystoupil z řady a ptá se: „Cože? Mě chce někdo poslat pracovat?“

„Ano, vás,“ říká bachař komanda. „Tady máte, vemte si tu motyku.“

Castelli se na něho podíval ledovým pohledem:

„Poslechni, Auvergnane, nezdá se ti, že by člověk musel pocházet tam od vás, kde dávají lišky dobrou noc, aby uměl zacházet s tím podivným inštrumentem? Já jsem Korsičan z Marseille. Na Korsice se pracovní nářadí zahazuje co nejdál od těla a v Marseille se ani neví, že něco takovýho existuje. Dej si tu motyku za klobouk a mě nech na pokoji.“

Mladý bachař, který, jak jsem se později dověděl, ještě dobře nevěděl, jak to tady chodí, zdvihl na Castelliho motyku násadou vzhůru. Všech sto dvacet chlapů zařvalo jako jeden muž: „Ty mrcho, ani se ho nedotkneš, nebo je po tobě!“·

„Rozchod!“ křikl Grandet. Všichni se sebrali a odešli do baráku, aniž věnovali nejmenší pozornost útočným postojům bachařů.

Barák B nastoupil do práce. Barák C také. Asi tucet bachařů se stáhlo a zavřelo zamřížované dveře, což se stává jen velmi zřídka. Za hodinu nato stálo po obou stranách dveří čtyřicet bachařů, každý se samopalem v ruce. Zástupce velitele, velitel stráží, vrchní dozorce, dozorci – byli tam všichni kromě velitele, který odjel v šest hodin ráno na inspekci ostrova Ďábel, ještě předtím, než se historie semlela.

Zástupce velitele říká:

„Dacelli, vyvolávejte je po jednom.“

„Grandet?“

„Zde.“

„Vystupte.“

Grandet se postavil doprostřed mezi čtyřicet bachařů. Dacellimu řekl: „Běžte do práce.“

„Nemůžu.“

„Odmítáte?“

„Ne, neodmítám, jsem nemocen.“

„Odkdy? Při prvním apelu jste se nehlásil na marodku.“

„Ráno jsem nebyl nemocen, teď jsem.“

Prvních šedesát, kteří byli vyvoláni, odpověděli jeden po druhém totéž. Jenom jeden zašel ještě dál a vypověděl poslušnost. Měl bezpochyby v úmyslu dát se odvézt do Svatého Vavřince a dostat se před válečný soud. Když mu řekli: „Odmítáte?“ odpověděl:

„Ano, odmítám, odmítám, odmítám!“

„Proč třikrát?“

„Protože mě serete. Odmítám kategoricky pracovat pro takový hajzly, jako jste vy.“

Napětí dostoupilo vrcholu. Bachaři, zvlášť mladí, už nemohli snést, že je trestanci takhle ponižují. Čekali na první výhružné gesto, které by jim umožnilo zahájit akci s puškami, které měli ostatně už namířené do země.

„Všichni, kdo byli vyvoláni, svléknout do naha! A marš do cel!“ Jak svršky padaly na zem, každou chvíli bylo slyšet zvuk nože, který zazvonil o dláždění. V tu chvíli přišel lékař.

„Všichni stát! Tady máme lékaře. Doktore, mohl byste ty lidi prohlédnout? Kdo nebude uznán, půjde do díry. Ostatní zůstanou v baráku.“

„To je tu šedesát nemocných?“

„Ano, doktore, kromě tady toho, co odmítl pracovat.“

„Tak první,“ říká doktor. „Grandete, co je vám?“

„Bolení břicha z bachařů, doktore. Jak jsme tady, doktore, jsme všichni odsouzeni k vysokejm trestům a většina na doživotí. Na Ostrovech nemáme naději na útěk, takže se tenhle život dá snášet, jenom když se předpisy vykládají pružně a s určitým pochopením. Dnes ráno si jeden dozorce dovolil přede všemi zdvihnout násadu motyky na kamaráda, kterýho si všichni vážíme. Neudělal to v sebeobraně, protože ten muž nikoho neohrožoval. Řekl jenom, že nehodlá pracovat s motykou. A to je pravá příčina naší hromadné epidemie. Posuďte to sám.“

Doktor sklonil hlavu, hezkou chvíli přemýšlel a potom řekl:

„Ošetřovateli, pište: Následkem hromadné otravy z jídla sanitní dozorce ten a ten dá všem trestancům, kteří se dnes ráno hlásili na marodku, projímadlo, dvacet gramů síranu sodného. Pokud jde o trestance X, dejte ho na pozorování do nemocnice, abychom zjistili, jestli odmítl pracovat ve stavu příčetnosti.“

Otočil se a odešel.

„Všichni dovnitř!“ vykřikl zástupce velitele. „Seberte si svršky a nezapomeňte na nože!“ Ten den zůstali všichni v baráku. Nikdo nesměl ven, dokonce ani nosič chleba. Kolem poledne se místo polévky dostavil sanitní dozorce v doprovodu dvou ošetřovatelů-trestanců s dřevěným škopkem, plným projímadla, síranu sodného. Jenom tři muži byli donuceni projímadlo spolknout. Čtvrtý spadl na škopek a simuloval dokonalý záchvat padoucnice. Rozmetal projímadlo, škopek a naběračku na všechny strany. A tak skončil celý incident tím, že vedoucí baráku dostal za úkol utřít všechnu tekutinu rozlitou po zemi.

Odpoledne jsem strávil rozhovorem s Jeanem Castellim. Přišel s námi pojíst. Je v partě s jedním Touloňanem, Ludvíkem Gravonem, odsouzeným za krádež kožešin. Když jsem s ním začal mluvit o útěku, zasvítilo mu v očích. Řekl mi:

„Loni se mi málem podařilo utýct, ale vybouchlo to. Já to tušil, že ty nejsi asi chlap, kterej by to tady vydržel v klidu. Jenomže mluvit na Ostrovech o útěku, to je, jako když člověk mluví hebrejsky. Ale zároveň jsem si všiml, žes ještě nepochopil, co jsou to trestanci z Ostrovů. Osmdesát procent ze všech, jak je tady vidíš, jsou relativně šťastni. Ať tu provedeš, co chceš, nikdo tě nikdy nepráskne. Když někoho zabijou, nikdy není svědek. Když se stane krádež, jakbysmet. Ať udělá kdo chce co chce, všichni ho chráněj, dělají mu zeď. Trestanci z Ostrovů se bojí jenom jediný věci – útěku, kterej se podaří. Protože v tu chvíli je jejich relativní klid vzhůru nohama: věčný šťáry, konec hry v karty, žádná hudba, při šťárách se všechny nástroje zničí, žádný šachy a dáma, žádný knížky, zkrátka šmytec. A stejně žádná domácká výroba. Všechno, úplně všechno se zakáže. Bez přestání se šacuje. Cukr, olej, bifteky, máslo, všechno zmizí. Pokaždý když se někomu podařilo utéct z Ostrovů, chytili ho na Velký zemi v okolí Kourou. Ale pokud jde o Ostrovy, útěk se podařil. Chlapi dokázali z Ostrovů zdrhnout. Následovaly sankce proti bachařům, kteří se potom mstili na všech ostatních.“

Poslouchám a natahuju uši. Nemohu se vzpamatovat. Nikdy jsem se na ten problém nedíval z tohoto aspektu.

„Z toho plyne,“ říká Castelli, „že ten den, co si vezmeš do hlavy, že budeš připravovat útěk, začni pomaloučku polehoučku. Než začneš jednat s někým, kdo není tvůj důvěrnej přítel, desetkrát si to rozmysli.“

Jean Castelli, profesionální kasař, má mimořádnou vůli a inteligenci. Nenávidí násilí. Přezdívá se mu „Klasik“. Umývá se například jenom marseillským mýdlem, a když se umyji toaletním mýdlem, říká: „Člověče, smrdíš jako teplouš! Umejváš se mejdlem pro slečinky!“ Je mu bohužel dvaapadesát let, ale je radost vidět, jakou má železnou energii.

Říká mi: „Motýlku, ty jsi vlastně jako můj syn. Život na Ostrovech tě nezajímá. Jíš dobře, protože to jinak nejde, když chce člověk bejt ve formě, ale na Ostrovech se nezabydlíš. Gratuluju ti k tomu. Ze všech trestanců je nás sotva půl tuctu, co takhle uvažujou. Zvláště těch, co myslej na útěk. Pravda, je tady spousta lidí, kteří platí obrovské sumy, aby se dostali z internace na Ostrovech do Velký země a odtamtud utekli, ale tady na útěk nikdo nevěří.“

Starý Castelli mi dává rady. Učit se anglicky, a kdykoli je k tomu příležitost, mluvit španělsky se španěly. Půjčil mi učebnici Španělsky ve čtyřiadvaceti lekcích a francouzsko-anglický slovník. Velmi se spřátelil s jedním Marseillanem, Gardésem, machrem na útěky. Utekl už dvakrát. Poprvé z portugalské trestnice, podruhé z Velké země. Má svůj názor na útěk z Ostrovů, stejně jako Jean Castelli. Touloňan Gravon vidí věci zase po svém. Všechny tyto názory se rozcházejí. Od toho dne jsem se rozhodl, že budu jednat podle své vlastní hlavy a o útěku už nebudu mluvit.

Je to těžké, ale je to tak. Jediné, na čem se všichni tři shodnou, je názor, že karty mají cenu jenom kvůli tomu, že se na tom dají vydělat peníze, ale že je to nebezpečné. Člověk se u toho může každou chvíli dostat do situace, že se musí bít na nože s prvním zabijákem, který se nachomejtne. Všichni tři jsou muži činu a na svůj věk jsou opravdu skvělí: Ludvíku Gravonovi je pětačtyřicet let a Gardésovi kolem padesáti.

Včera večer jsem měl příležitost dát celému sálu na vědomí, jak vidím věci a jak jednám. Jeden chlap z Nîmes vyzval na nože malého Toulousana. Malý Toulousan má přezdívku Sardinka a obrovi z Nîmes se říká Beran. Beran svlečený do půl těla stojí uprostřed chodbičky, v ruce má nůž: „Buď mi zaplatíš pětadvacet franků za partii pokeru, nebo nehraješ.“ Sardinka odpovídá: „Za poker se nikdy nikomu nic neplatilo. Proč se vytahuješ na mne a nezaútočíš na šéfy marseillský hry?“

„Po tom tobě nic není. Buď zaplatíš, nebo nehraješ, nebo se půjdeš bít.“

„Ne, bít se nebudu.“

„To ses podělal?“

„Jo. Protože riskuju, že dostanu ránu, nožem nebo mě oddělá zabiják, jako seš ty, kterej se jakživ nepokusil o útěk. Já chci odtud vzít roha a nejsem tady proto, abych zabíjel, nebo se nechal zabít.“

Všichni napjatě čekáme, co se stane. Grandet mi říká: „To je pravda, ten malej je príma kluk a chystá se utýct. Škoda, že se nedá nic říct.“ Otevřel jsem nůž a schoval jsem ho pod stehno. Sedím na Grandetově lůžku.

„Tak co, ty posero, zaplatíš, nebo přestaneš hrát? Odpověz.“ A udělal krok k Sardinkovi. V tu chvíli jsem vykřikl:

„Zavři kušnu, Berane, a nechej ho na pokoji!“

„Zbláznil ses, Motýlku?“ Říká mi Grandet.

Nehnul jsem se z místa. Sedím stále s otevřeným nožem pod levou nohou, ruku mám na rukojeti a říkám:

„Ne, nezbláznil jsem se a poslouchejte všichni, co vám teď řeknu. Berane, než se s tebou začnu bít, což taky udělám, když na tom budeš trvat i po tom, až řeknu svý, musím říct tobě i všem ostatním tohle: od tý doby, co jsem přišel tady do toho baráku, kde je nás přes sto, samejch chlapů z podsvětí, jsem si s hanbou všiml, že nejhezčí, nejzáslužnější a jediná správná věc, útěk, se tady nerespektuje. Já tvrdím, že člověk, kterej už toho má plný zuby a je ochoten riskovat život při útěku, má být především ve všeobecný úctě. Má někdo něco proti tomu? (Ticho.) Ve vašich zákonech chybí ten hlavní: povinnost každýho nejenom si vážit lidí, kteří připravujou útěk, ale taky jim pomáhat a podporovat je. Nikdo nemusí utíkat a já uznávám, že vy jste se skoro všichni rozhodli zůstat nadosmrti tady. Ale když už nemáte odvahu pokusit se začít novej život, mějte aspoň úctu, kterou si zasluhujou ti, co útěk připravujou. A kdo na tenhle lidskej zákon zapomene, ať počítá s tím, že to pro něho bude mít těžký následky. A teď, Berane, jestli se chceš pořád ještě bít, jdeme na to!“ A skočil jsem do středu místnosti, nůž v ruce.

Beran odhodil svůj nůž a řekl mi: „Máš pravdu, Motýlku, takže se s tebou nebudu bít na nože, ale holejma rukama, abys viděl, že nemám v kalhotech.“

Dal jsem svůj nůž Grandetovi. Asi dvacet minut jsme se bili jako psi. Nakonec jsem mu dal šťastnou náhodou ránu hlavou a jen tak tak jsem vyhrál. Když jsme si potom na záchodě oba smývali krev z tváří, řekl mi Beran: „To je pravda, člověk tady na Ostrovech otupí. Už jsem tady patnáct let a neutratil jsem ani tisíc franků, abych se pokusil dostat z internace. Je to hanba.“

Když jsem se vrátil do party, Grandet a Galgani se na mne obořili. „Jsi blázen, že takhle všechny urážíš a provokuješ? Nevím, jakým zázrakem se stalo, že nikdo nevyskočil do chodbičky a nevyzval tě na nože.“

„Kdepak, kamarádi, na tom není nic divnýho. Každej pořádnej chlap z našeho prostředí reaguje na člověka, kterej má pravdu tak, že mu dá za pravdu.“

„No dobrá,“ říká Galgani, „ale radím ti, moc si s touhle sopkou nezahrávej.“ Celý večer ke mně chodili chlapi, aby si se mnou promluvili. Přiblíží se pokaždé jakoby náhodou, začnou řeč o čemkoli, a potom než odejdou: „Já s tím souhlasím, cos říkal, Moty.“ Tou příhodou jsem si udělal mezi chlapy dobrou pozici.

Od té chvíle mě všichni kamarádi pokládají za svého, ale zároveň za člověka, který se nepodrobuje obecně přijatým názorům, aniž je rozebere a prodiskutuje. Všímám si, že když šéfuju hru sám, je méně hádek, a když něco nařídím, všichni hned poslechnou.

Šéf hry pobírá, jak už jsem řekl, pět procent z každé výhry. Sedí na lavici a zády se opírá o zeď, aby byl chráněn před vrahem, který se může vždycky vyskytnout. Deka na kolenou zakrývá otevřený nůž. Kolem něho je v kruhu třicet, čtyřicet a někdy i padesát hráčů ze všech krajů Francie a hodně cizinců včetně Arabů. Hra je velice jednoduchá. Jeden je bankéř a druhý kupér. Pokaždé když bankéř prohraje, odevzdá karty sousedovi. Hra je se s dvaapadesáti kartami. Kupér rozdává a jednu kartu si schová. Bankéř vytáhne další kartu a na dece ji obrátí. Tím je hra otevřena. Sází se buď na kupéra, nebo na bankéře. Když jsou sázky složeny na malou hromádku, začínají se snímat karty jedna po druhé. Karta, která má stejnou hodnotu jako kupérova, prohrává. Kupér například schová dámu a bankéř obrátí pětku. Když sejme dámu před pětkou, prohrává. Když sejme dámu před pětkou, prohrává kupér. Jestli naopak sejme pětku, prohrává bankéř. Vedoucí hry si musí pamatovat výši každého vkladu a kdo je kupér a kdo bankéř, aby věděl, komu vyplatit peníze. Není to snadné. Musí chránit slabé před silnými, kteří se vždycky snaží zneužít svého vlivu. Když něco rozhodne ve sporném případě, musí se rozhodnutí příjmout bez reptání.

Dnes v noci byl zavražděn Ital jménem Carlino. Žil s jedním mladým chlapcem, který mu dělal ženu. Pracovali oba v zahradě. Věděl zřejmě, že jeho život je v nebezpečí, protože když spal, mladý ho hlídal, a naopak. Pod visuté lůžko z plachty nastavěli prázdné plechovky, aby se k ním nikdo nemohl přiblížit, aniž by způsobil hluk. Přesto ho zavraždili ranou zdola. Po jeho výkřiku nastal okamžitě hrozný kravál, způsobený prázdnými plechovkami, které vrah zporážel.

Grandet právě řídil partii „marseillaisy“. Dokola stálo asi třicet hráčů. Já jsem si s někým povídal vstoje kousek od nich. Když se ozval výkřik a hluk plechovek, hráči hru přerušili. Každý vstal a ptal se, co se stalo. Carlinův mladý přítel nic neviděl a Carlino už nedýchal. Vedoucí baráku se ptá, jestli má zavolat dozorce. Ne. Stačí, když se jim to oznámí zítra při apelu. Když už je mrtvý, nedá se pro něho nic udělat. Grandet se ujal slova:

„Nikdo nic neslyšel. Ty taky ne, malej,“ říká Carlinovu příteli. „Zítra ráno při budíčku si všimneš, že je mrtvej.“

A šmytec, jedeme, hraje se dál. A hráči začínají znovu volat, jako by se nic nestalo: „Kupér, ne, bankéř!“ atd.

Čekám netrpělivě, co se stane, až strážní objeví vraždu. V půl šesté první zazvonění. V šest hodin druhé a káva. V půl sedmé třetí zazvonění a jde se na apel jako každý den. Ale dnes je to jiné. Při druhém zazvonění řekl vedoucí baráku bachaři, který doprovází nosiče kávy:

„Šéfe, jeden muž byl zavražděn.“

„Kdo?“

„Carlino.“

„V pořádku.“

Deset minut nato přišlo šest bachařů:

„Kde je ten mrtvý?“

„Tamhle.“ Uviděli dýku zabodnutou v Carlinových zádech přes plachtu. Vytáhli ji.

„Nosiči, odneste ho.“

Dva muži odnášejí mrtvého na nosítkách. Rozednívá se. Třetí zazvonění. Vrchní dozorce drží stále v ruce nůž, zalitý krví, a nařizuje:

„Všichni ven, nastoupit na apel. Dnes se neuznává žádný nemocný.“ Všichni vyšli ven. Při ranním apelu jsou vždycky přítomni všichni velitelé a velitelé stráží. Začíná vyvolávání. Když došla řada na Carlina, odpovídá vedoucí baráku: „Dnes v noci zemřel, odnesen do márnice.“

„V pořádku,“ říká bachař, který vede apel. Když všichni odpověděli „Zde,“ zdvihl velitel tábora nůž do vzduchu a ptá se:

„Zná někdo tenhle nůž?“ Nikdo neodpovídá. „Viděl někdo vraha?“ Absolutní ticho. „Takže nikdo nic neví jako obyčejně. Jeden za druhým teď projdete předemnou s předpaženýma rukama a potom ať jde každý po své práci. Je to pořád totéž, pane veliteli, nedá se zjistit, kdo to udělal.“

„Případ je uzavřen,“ říká velitel. „Nůž zabavte a dejte na něj cedulku, že ho bylo použito k zavraždění Carlina.“

To je všechno. Vracím se do baráku a jdu se natáhnout a prospat, protože jsem celou noc oka nezamhouřil. Než jsem usnul, říkal jsem si, že trestanec je vlastně nula. I když ho někdo zbaběle zavraždí, nedají si práci, aby zjistili, kdo to byl. Pro Správu neznamená jeden trestanec vůbec nic. Je pro ně míň než pes.

***

Rozhodl jsem se, že začnu pracovat jako čistič stok v pondělí. V půl páté vyjdu ještě s jedním mužem a vyprázdníme kýbly z budovy A, tedy naše. Podle předpisu se s nimi musí až dolů k moři a teprve tam se mají vyprazdňovat. Jenže my si platíme kočího buvolů, který nás čeká na jednom místě nahoře na pláni, odkud běží až dolů k moři vycementovaný kanál. Tam vyklopíme rychle, ani ne za dvacet minut, všechny kýbly, a aby to všechno odplavalo dolů, vylejeme do kanálu tři tisíce litrů mořské vody, přivezené v obrovském sudu. Za přivezení vody se platí kočímu dvacet franků denně. Je to sympatický černoch z Martinique. Napomáháme spláchnutí fekálií velice tvrdým koštětem. Jsem první den v práci a nošení kýblů na dřevěných tyčích mi unavilo zápěstí. Ale určitě si rychle zvyknu.

Můj nový parťák je velice úslužný, přesto mi však Galgani říká, že je to krajně nebezpečný chlapík. Spáchal prý na Ostrovech už sedm vražd. Jeho koumačka je prodávání fekálií. Každý zahradník totiž potřebuje hnůj. Vykope jámu, dá do ní suché listí a trávu a můj Martiničan mu přiveze tajně jeden nebo dva kýbly výkalů do určené zahrady. Nemůže to samozřejmě udělat sám, a jsem tudíž nucen mu pomáhat. Ale vím, že je to těžký prohřešek, protože by se tím mohla znečistit zelenina a rozšířit dyzentérie mezi dozorci i mezi vězni. Rozhodl jsem se, že jednou, až ho budu líp znát, mu v tom zabráním. Budu mu muset samozřejmě dát peníze, o které příjde, když s tím obchodem přestane. Jinak se zabývá vyřezáváním volských rohů. Pokud jde o rybolov, říká, že mi o tom nemůže říct nic bližšího, ale že mi v přístavu může pomoci Chapar, nebo někdo jiný.

A tak jsem se stal čističem stok. Když mám po práci, pořádně se vysprchuji, natáhnu si šortky a jdu každý den na ryby, volně, kam se mi zachce. Mám jedinou povinnost, být v poledne v táboře. Díky Chaparovi mám dost prutů i háčků. Když se vracím nahoru s ružetami navlečenými na drátě, skoro pokaždé na mne volá z některého domku dozorcova žena. Všechny znají mé jméno: „Motýlku, prodejte mi dvě kila ružetek.“

„Jste nemocná?“

„Ne.“

„Máte nemocné dítě?“

„Ne.“

„Tak vám ryby neprodám.“

Nachytám pokaždé spoustu ryb, které dávám přátelům z tábora. Vyměňuji je za veky chleba, za zeleninu nebo ovoce. V mé partě se jedí ryby nejméně jednou denně. Jednou jsem šel nahoru asi s tuctem velkých langust a sedmi nebo osmi kilogramy ryb. Šel jsem právě kolem domu velitele Barrota. Dost tlustá paní mi říká: „Měl jste dobrý lov, Motýlku, přestože je moře bouřlivé a nikdo žádnou rybu nechytí. Já už nejedla rybu nejmíň čtrnáct dní. Škoda, že je neprodáváte. Vím od muže, že je odmítáte prodávat ženám dozorců.“

„To je pravda, paní, ale pokud jde o vás, je to možná něco jiného.“

„Proč?“

„Protože jste silná a maso vám možná nedělá dobře.“

„To je pravda, doktor mi říkal, že bych měla jíst jenom zeleninu a vařené ryby. Jenomže tady to nejde.“

„Tu máte, vezměte si pár langust a ružet.“ A dal jsem jí asi tak dvě kila ryb.

Od toho dne jsem jí, pokaždé když jsem měl dobrý lov, dával ryby, aby mohla držet dietu. Věděla dobře, že na Ostrovech se všechno prodává, ale nikdy mi neřekla nic jiného než „děkuji“. Měla pravdu, protože cítila, že by se mě dotklo, kdyby mi nabídla peníze. Zato mě ale často zvala dovnitř. Nalila mi vždycky anýzový likér pastis nebo sklenici bílého vína. Když dostala z Korsiky figatelli, vždycky mi jich trochu dala. Paní Barrotová se mě nikdy neptala na minulost. Jen jednou jí uklouzla věta, týkající se trestanecké kolonie: „To je pravda, že se z Ostrovů nedá utéct, ale je lepší být tady ve zdravém podnebí než hnít jako zvíře na Velké zemi.“

Ona mi také vysvětlila původ názvu Ostrovů: jednou, když v Cayenne vypukla epidemie žluté zimnice, utekli se sem bílí bratři a sestry z jednoho kláštera a všichni se zachránili. Odtud název ostrovy Spásy.

***

Díky rybaření se dostanu všude. Je to už tři měsíce, co jsem kýblařem a znám ostrov líp než kdo jiný. Chodím si prohlížet zahrady pod záminkou, že nabízím ryby výměnou za zeleninu a ovoce. Zahradník v jedné zahradě v sousedství hřbitova dozorců se jmenuje Matyáš Carbonieri. Je se mnou v partě. Pracuje tam sám. Řekl jsem si, že později by se dal v jeho zahradě zakopat nebo smontovat vor. Už jenom dva měsíce a velitel odjede. Budu mít volnou ruku.

Zorganizoval jsem si život. Úředně jsem kýblař, chodím do práce, jako bych vyvážel kýble, jenže to místo mne dělá Martiničan, samozřejmě za peníze. Sblížil jsem se s dvěma bratranci, Naricem a Quenierem, odsouzenými na doživotí. Říká se jim Bratranci s kočárkem. Byli prý odsouzeni za to, že zalili do bloku cementu inkasistu, kterého zavraždili. Svědkové je viděli, jak vezou v kočárku blok cementu, který prý hodili do Marny nebo do Seiny. Při vyšetřování se zjistilo, že inkasista k nim šel inkasovat peníze za směnku a od té doby, že ho nikdo neviděl. Popírali to celý život. Dokonce v kolonii tvrdili, že jsou nevinní. Přestože se nikdy nenašlo tělo, našla se hlava, zabalená v kapesníku, a u nich se našly kapesníky stejně tkané a ze stejného vlákna, „jak tvrdili experti“. Jenže advokát i bratranci dokázali, že tisíce metrů tohoto plátna se proměnilo v kapesníky. Měl je kdekdo. Nakonec dostali oba bratranci doživotí a žena jednoho z nich a sestra druhého dvacet let káznice.

Podařilo se mi navázat s nimi spojení. Jako zedníci mají volný vstup do údržbářských dílen. Možná by mi mohli po kouscích vynést materiál na vor. Jen je pro to získat.

Včera jsem potkal doktora. Nesl jsem rybu, která vážila nejméně dvacet kilo. Má velice jemné maso a říká se jí mérou. Šli jsme spolu nahoru na pláň. V půli cesty jsme si sedli na malou zídku. Řekl mi, že z hlavy té ryby se dá uvařit báječná polévka. Dal jsem mu ji i s velkým kusem masa. To gesto ho překvapilo:

„Vidím, že dokážete zapomenout na křivdu.“

„Abyste rozuměl, doktore, nedělám to kvůli sobě. Jsem vám tím povinován, protože jste udělal všechno, co bylo ve vašich silách, pro mého přítele Clousiota.“

Chvíli jsme mluvili a potom mi řekl:

„Ty bys odtud nejradši upláchl, co? Ty nejsi trestanec, jak má být. Vypadáš na něco jiného.“

„Máte pravdu, doktore, nepatřím do kolonie, jsem tady jenom na návštěvě.“

Dal se do smíchu. A tu jsem na něho zaútočil: „Doktore, vy nevěříte, že by se člověk mohl přerodit?“

„Věřím.“

„A dovedl byste si představit, že bych mohl žít ve společnosti, nebýt pro ni nebezpečný a změnit se v poctivého občana?“

„Věřím upřímně, že ano.“

„Tak proč mi nepomůžete, aby se mi to podařilo?“

„Jak?“

„Pošlete mě z Ostrovů na pevninu jako souchotináře!“

Nato mi potvrdil to, o čem jsem už slyšel.

„Nejde to, a radím ti, abys to nikdy neudělal. Je to moc nebezpečná věc. Správa nikdy neodešle z Ostrovů člověka ze zdravotních důvodů jinak, než že ho nechá žít nejméně rok v pavilónu určeném pro příslušnou nemoc.“

„Proč?“

„Trochu se to stydím říct, ale zřejmě proto, aby dotyčný muž, v případě, že je simulant, věděl, že má všechny šance nakazit se soužitím s ostatními nemocnými, a taky se nakazí. Z toho plyne, že pro tebe nemohu nic udělat.“

Od toho dne jsme se s felčarem dost skamarádili. Trvalo to až do té doby, než jednou kvůli němu málem přišel o život můj přítel Carbonieri. Matyáš Carbonieri totiž po dohodě se mnou přijal místo kuchaře a vedoucího skladu potravin v kantýně vrchních dozorců. Udělali jsme to proto, abychom vypátrali, jestli by nešlo ukrást ze skladiště vína, oleje a octa tři sudy, potom je nějak svázat a vyplout na nich na moře. Samozřejmě teprve až Barrot odjede. Bylo by to velice obtížné, protože bychom museli za jednu noc ukrást sudy, dopravit je k moři, aby nás nikdo neviděl a neslyšel, a přivázat je k sobě kabely. Šanci jsme mohli mít jenom za bouřlivé, větrné a deštivé noci. Ovšem kdyby byl vítr a déšť, bylo by zvlášť nesnadné vyplout s tímhle vorem na moře, které by muselo být velice rozbouřené.

Tak se stal Carbonieri kuchařem. Šéf kantýny mu dal tři králíky, aby mu je připravil na zítřek na neděli. Carbonieri poslal králíky, naštěstí stažené, jednomu svému bratrovi do přístavu a dva nám. Potom zabil tři velké kočky a udělal z nich fantastického králíka načerno.

Naneštěstí pro něho pozvali k obědu doktora. Ten si pochutnává na králíkovi a říká: „Pane Filidori, gratuluji vám k té pochoutce, ta kočka je báječná.“

„Nedělejte si ze mne legraci, doktore, jíme tři krásné králíky.“

„Ne,“ říká doktor tvrdohlavě jako mezek, „je to kočka. Vidíte ta žebra, co právě obírám? Jsou plochá, kdežto králík má žebra kulatá. Takže omyl je vyloučen, jíme kočku.“

„Hergot, krucifix,“ zařval Korsičan. „Já mám v břiše kočku!“

Vyletěl z kuchyně, strká Matyášovi revolver pod nos a říká:

„Nic ti nepomůže, že ctíš Napoleona jako já, zastřelím tě, protože jsi mi udělal k obědu kočku.“ Měl oči šílence a Carbonieri, který nevěděl, jak se to mohl dovědět, mu říká:

„Jestli těm zvířatům, co jste mi dal, říkáte kočky, já za to nemůžu.“

„Já ti dal králíky.“

„A ty jsem taky připravil. Podívejte se, tady jsou ještě kůže a hlavy.“

Zmatený bachař vidí králičí kůže a hlavy.

„Tak doktor neví, co říká?“

„To vám řekl doktor?“ ptá se Carbonieri a oddechl si. „Dělá si z vás blázny. Řekněte mu, že s tímhle nejsou žádný žerty.“ Uklidněn a přesvědčen se Filidori vrátil do jídelny a říká doktorovi: „Jen si povídejte, co chcete, felčare. Stouplo vám do hlavy víno. Ať jsou ta vaše žebra kulatá anebo placatá, já vím, že jsem jedl králíka. Právě jsem viděl troje králičí šaty a tři hlavy.“ Matyáš z toho šťastně vyvázl. Ale pro jistotu té kuchařiny za několik dní radši nechal.

Blíží se den, kdy už budu moci začít jednat. Barrot odjíždí už za pár týdnů. Včera jsem šel na návštěvu k jeho tlusté ženě, která mimochodem silně zhubla díky dietě z ryb a čerstvé zelenině. Ta hodná paní mě pozvala dál a darovala mi láhev quinquina. V pokoji stojí lodní zavazadla, ukládá do nich věci. Chystají se k odjezdu. Velitelka, jak ji tady všichni nazývají, mi říká:

„Motýlku, nevím; jak vám poděkovat za všechno, co jste pro mne poslední měsíce udělal. Vím, že některé dny, kdy ryby špatně braly, jste mi dal všechno, co jste chytil. Moc vám za to děkuju. Díky vám se cítím mnohem líp, zhubla jsem o čtrnáct kilo. Co pro vás mohu udělat, abych vám vyjádřila svou vděčnost?“

„Něco, co je pro vás velice obtížné, madame. Obstarat mi dobrou busolu. Malou, ale přesnou.“

„Není to moc a zároveň je, Motýlku. Sehnat ji za tři neděle bude nesnadné.“

Týden před odjezdem udělala ta ušlechtilá paní, rozhněvaná; že se jí nepodařilo opatřit dobrou busolu, radikální čin: sedla na pobřežní loď a odjela do Cayenne. Za čtyři dny se vrátila s nádhernou antimagnetickou busolou.

Velitel a velitelka Barrotovi odjeli dnes ráno. Včera předal Barrot velení jednomu dozorci, který měl stejnou hodnost jako on. Pochází z Tunisu a jmenuje se Prouillet. Dobrá zpráva: nový velitel potvrdil Degu ve funkci vrchního písaře. To je pro všechny velice důležité, zvláště pro mne. Při svém proslovu k trestancům, nastoupeným do čtverce na velkém nádvoří, zapůsobil nový velitel jako muž velice energický a zároveň inteligentní. Mimo jiné nám řekl:

„Ode dneška přejímám velení na ostrovech Spásy. Zjistil jsem, že metody mého předchůdce měly pozitivní výsledky, a nevidím důvod, proč bych měl daný stav měnit. Jestliže mě k tomu nedonutíte svým chováním, nepokládám za nutné měnit váš způsob života.“

Díval jsem se, jak velitelka a její manžel odjíždějí, s pochopitelnou radostí, i když těch pět měsíců nuceného čekání uběhlo neuvěřitelně rychle.

Falešná svoboda, které požívají skoro všichni trestanci na Ostrovech, hry, rybaření, rozhovory, nové známosti, hádky a bitky, to všechno je velice svůdné rozptýlení a člověk nemá kdy se nudit. Přesto však jsem tomu prostředí nepropadl. Pokaždé když jsem si našel nového přítele, kladl jsem si otázku: „Mohl by to být kandidát útěku? Je schopen pomoci jinému připravovat útěk, i když nechce utéct sám?“

Žiji jen a jen pro útěk: uprchnout, uprchnout sám nebo ještě s někým, ale uprchnout stůj co stůj. Je to má fixní idea, o které s nikým nemluvím, jak mi to radil Jean Castelli, ale která mě drží a nepouští. A ten ideál také uskutečním – kdyby na sůl nebylo. Musím uprchnout.

SEDMÝ SEŠIT

OSTROVY SPÁSY

VOR V HROBCE

Za pět měsíců jsem prolezl na ostrově každý kout. Momentálně jsem došel k závěru, že nejbezpečnějším místem, kde by se dal vyrobit vor, je zahrada u hřbitova, v níž pracoval můj přítel Carbonieri. Teď už tam není. Požádal jsem ho, aby šel znovu do zahrady a nikoho jiného si k sobě nebral. Přistoupil na to. Díky Degovi mu ji zase přidělili jako pracoviště.

Dnes ráno, když jsem šel kolem domu nového velitele s dlouhou řadou ružetek navlečených na drátě, slyším mladého trestance, „hocha z rodiny“, jak říká mladé ženě: „To je on, paní velitelko, co nosil každý den ryby paní Barrotové.“ A slyším, jak mu mladá pěkná tmavovláska alžírského typu, s opálenou kůží, odpovídá: „Tak to je Motýlek?“ Potom se obrátila ke mně a říká:

„Jedla jsem u paní Barrotové výborné krevety, které jste nachytal. Pojďte dál. Vypijete skleničku vína a zajíte kozím sýrem, právě jsem je dostala z Francie.“

„Ne, děkuji, paní.“

„Proč? K paní Barrotové jste přece chodíval, tak proč ne ke mně?“

„Protože jsem měl povolení od jejího muže.“

„Motýlku, můj muž komanduje v táboře a já komanduju doma. Žádný strach, jen pojďte dál.“ Cítím, že ta přeochotná pěkná brunetka by mi mohla být velice prospěšná, nebo nebezpečná. Vešel jsem dovnitř.

Podala mi na stole v jídelně talíř se šunkou a sýrem. Bez okolků si sedla proti mně, nabídla mi víno, potom kávu a báječný jamajský rum.

„Motýlku,“ říká mi, „paní Barrotová si udělala čas a přes všechen shon při odjezdu a našem příjezdu mi o vás vyprávěla. Vím, že byla jediná žena z Ostrovů, která od vás dostávala ryby. Doufám, že mi neodepřete stejnou přízeň.“

„Dostávala je proto, že byla nemocná. Kdežto vy, jak vidím, jste na tom se zdravím dobře.“

„Neumím lhát, Motýlku, ano, cítím se dobře, ale pocházím z přímořského přístavu a zbožňuju ryby. Jsem z Oranu. Jediné, co je mi na tom trapné, je, jak vím, že ryby neprodáváte. To je mrzuté.“ Zkrátka bylo rozhodnuto, že jí budu nosit ryby.

Když jsem jí dal dobrá tři kila ružetek a šest langust a právě jsem si zapálil cigaretu, přišel velitel.

Uviděl mě a říká: „Neřekl jsem ti, Julinko, že kromě chlapce z rodiny nesmí do domu žádný vězeň?“

Já vstávám, ale ona říká: „Zůstaňte sedět. Tohohle vězně mi doporučila paní Barrotová, než odjela. Takže mi do toho nemluv. Nikdo jiný než on sem nevstoupí. A on mi zase bude nosit ryby, když budu potřebovat.“

„Tak dobrá;“ řekl velitel. „Jak se jmenujete?“ Chci zase vstát, abych odpověděl, když vtom mi Julinka položí ruku na rameno a nutí mě, abych zůstal sedět: „Tohle,“ říká, „je můj dům. Velitel už tady není velitelem, ale mým mužem, panem Prouilletem.“

„Děkuji, madame. Jmenuju se Motýlek.“

„Ach! Slyšel jsem o vás a o vašem útěku před více než třemi roky z nemocnice ve Svatém Vavřinci. Ostatně jeden z dozorců, kterého jste při útěku omráčil, je můj synovec a synovec tady vaší ochránkyně.“ Nato se Julinka rozesmála svěžím a mladým smíchem a řekla: „Tak to jste vy, co praštil Gastona? Ale na našich vztazích to nic nezmění.“

Velitel stále stojí a říká mi: „To je neuvěřitelné, ta spousta zabití a vražd, co se každý rok spáchají na Ostrovech. Je jich mnohem víc než na Velké zemi. Čím si to vysvětlujete, Motýlku?“

„Lidi odtud nemohou utéct, pane veliteli, a to je důvod, proč jsou každou chvíli v sobě. Žijí tu nalepeni jeden na druhého dlouhá léta a je přirozené, že z toho vznikají nenávisti i přátelství na život a na smrt. Na druhé straně se nikdy neodhalí víc než pět procent pachatelů, takže vrah má skoro jistotu, že nebude potrestán.“

„Co říkáte, je logické. Jak dlouho už rybaříte a jakou děláte práci, že máte právo chytat ryby?“

„Jsem kýblař. Má práce končí v šest hodin ráno, takže potom můžu na ryby.“

„Celý zbytek dne?“ ptá se Julinka.

„Ne, v poledne se musím vrátit do tábora a mohu z něho zase ven ve tři a musím se vrátit v osmnáct hodin. Což je samozřejmě otrava, protože hodina přílivu se mění a někdy tím příjdu o úlovek.“

„Viď, že mu dáš zvláštní povolenku, zlatíčko“ obrací se Julinka ke svému muži. „Od šesti ráno do šesti večer, takhle bude moci rybařit po chuti.“

„Dobrá, v pořádku,“ říká.

Odešel jsem od nich a gratuloval jsem si, jak jsem to zaonačil, protože ty tři hodiny v poledne jsou nad zlato. Je to doba siesty, kdy skoro všichni dozorci spí a dozor není tak přísný.

Julinka si nás, mne a moje rybaření, prakticky osedlala. Došlo to tak daleko, že začala posílat chlapce z rodiny, aby se podíval, kde zrovna lovím, a vyzvedl si ryby. Často příjde a říká mi: „Velitelka mě posílá, abych přinesl všechno, co jsi nachytal, protože má hosty a chce uvařit bouillabaissu,“ nebo něco jiného. Zkrátka rozhoduje si o mém lovu, jak chce, a dokonce mě žádá, abych ulovil tu nebo onu rybu, nebo abych se šel potápět a nachytat langusty. To mi dělá dost velkou čáru přes rozpočet, pokud jde o jídelníček naší party, ale na druhé straně mám větší protekci než kdokoli jiný. Bývá ke mně taky pozorná: „Motýlku, příliv je v jednu?“ – „Ano, madame.“ – „Příjďte se naobědvat k nám, aspoň se nebudete muset vracet do tábora.“ A tak obědvám u ní. Nikdy v kuchyni, vždycky v jídelně. Sedí proti mně, obsluhuje mě a nalévá mi. Není tak diskrétní jako paní Barrotová. Často se mě trochu potměšile vyptává na minulost. Vyhýbám se vždycky tématu, které ji zajímá nejvíc, mému životu na Montmartru. Vyprávím jí o svém mládí a dětství. Velitel v tu dobu spí ve svém pokoji.

Jednou dopoledne, když jsem měl hned brzy po ránu dobrý lov – chytil jsem asi šedesát langust, jsem se u ní zastavil asi v deset hodin. Zastihl jsem ji, jak sedí v bílém županu. Za ní stála nějaká mladá žena a právě jí upravovala vlasy. Pozdravil jsem a dávám jí asi tucet langust.

„Ne,“ říká, „dej mi je všechny, kolik jich je?“

„Šedesát.“

„To je báječné, nech je, prosím tě, tady. Kolik jich potřebuješ pro kamarády a pro sebe?“

„Osm.“

„Tak si vezmi těch osm a zbytek dej chlapci, ať je dá do chládku.“

Nevím, co na to říct. Jakživa mi netykala a zvlášť ne před cizí ženou, která si jistě nedá ujít příležitost, aby to povídala dál. Tonu v rozpacích a chci odejít, když vtom říká: „Nikam nechoď, sedni si a vypíj si pastis. Určitě je ti horko.“ Ta panovačná žena mě tak zmátla, že jsem se posadil. Upíjím pomalu pastis a kouřím. Dívám se na mladou ženu, která velitelku češe a občas po mně mrkne. Velitelka má v ruce zrcátko, všimla si toho a říká: „To mám krásného miláčka, viď, Simono. Řekni, že na mne všechny žárlíte.“ A obě se daly do smíchu. Nevím, kam se podít. A říkám pitomě: „Ještě štěstí, že váš miláček, jak říkáte, není moc nebezpečnej a že je v situaci, kdy nemůže mít žádnýho miláčka.“

„Snad nechceš tvrdit, že nejsem tvůj miláček?“ říká Alžířanka. „Nikomu se nepodařilo zkrotit lva, jako jsi ty, a já si s tebou dělám, co chci. To přece musí mít nějaký důvod, co říkáš, Simono?“

„Nevím, proč to tak je,“ říká Simona, „ale je jisté, že jste na všechny ostatní kromě velitelky jako pes, Motýlku. Jde to tak daleko, že jste prý minulý týden nesl přes patnáct kilo ryb, jak mi vypravovala žena vrchního dozorce, a nechtěl jste jí prodat ani dvě mizerné rybičky, na které měla strašnou chuť, protože v řeznictví nebylo maso.“

„Ach, tuhle poslední historku jsem neznala, Simono!“

„A víš, co řekl nedávno paní Kargueretové?“ pokračuje Simona. „Vidí ho, jak nese langusty a velkou murénu: ‚Prodejte mi tu murénu, nebo aspoň půl, víte, že my Bretonci je umíme báječně připravit!‘

‚Na to nemusí být člověk Bretonec, aby věděl, jaká je to vzácná ryba, madame. Spousta lidí, včetně Ardéchanů, ví už od časů starých Římanů, že je to pochoutka.‘ A šel dál, nic jí neprodal.“

Svíjejí se smíchy.

Vrátil jsem se do tábora vzteklý a večer jsem celou historii vyprávěl partě.

„To je vážná věc,“ říká Carbonieri, „ta panička by ti mohla zavařit. Choďtam co nejmíň, a jenom když budeš vědět, že je velitel doma.“ Všichni jsou téhož názoru. Rozhodl jsem se, že to tak udělám.

Objevil jsem jednoho truhláře z Valence. Je to skoro můj krajan. Zabil strážného ze Správy lesního a vodního hospodářství. Je to vášnivý hráč a je věčně zadlužen. Ve dne dělá jako divý všelijaké ozdobné předměty a v noci prohraje, co za ně dostal. Často musí dodat navíc to nebo ono, aby splatil vypůjčené peníze. Lidé ho zneužívají a třeba mu zaplatí za skříňku z růžového dřeva, která má cenu tři stovky, jenom sto padesát nebo dvě stě franků. Rozhodl jsem se, že na něho zaútočím.

Jednou jsem mu řekl v umývárně: „Chci s tebou dnes v noci mluvit, čekám tě na záchodě. Dám ti znamení.“ V noci jsme se setkali o samotě, abychom si mohli v klidu promluvit. Říkám mu:

„Jestlipak víš, Boursete, že jsme krajani?“

„Ne, jak to.“

„Jsi přece z Valence?“

„Jsem.“

„Já jsem z Ardéche, to znamená, že jsme krajani.“

„No a co z toho?“

„To, že nechci, aby tě využívali, když nemáš prachy, a aby ti kdekdo platil poloviční cenu za nějakou věc, kterou jsi udělal. Přines to vždycky mně, zaplatím ti správnou cenu. To je všechno.“

„Děkuju,“ říká Bourset.

Každou chvíli zasahuji, abych mu pomohl. Má věčně nějaké spory s lidmi, kterým něco dluží. Všechno jde dobře až do chvíle, kdy si udělal dluh u Vicioliho, korsického bandity z odboje, jednoho z mých dobrých kamarádů. Dověděl jsem se od Bourseta, že mu Vicioli vyhrožuje, jestli mu nezaplatí sedm set franků, které mu dluží. Má prý teď skoro dodělaný malý sekretář, ale nemůže říct, kdy bude hotový, protože ho dělá potají. Jinak to skutečně nejde, protože je zakázáno vyrábět větší kusy nábytku, kvůli množství dřeva, které se na ně spotřebuje. Odpověděl jsem, že si rozmyslím, co pro něho můžu udělat. A v dohodě s Viciolim jsem pak sehrál menší komedii.

Dohodli jsme se, že na Bourseta uhodí a že mu dokonce začne zle vyhrožovat. Já se pak dostavím jako zachránce. Což se také stalo. Od téhle historie, kterou jsem tak říkajíc sám zaranžoval, na mne Bourset nedal dopustit a má ke mně absolutní důvěru. Poprvé za svůj trestanecký život může klidně dýchat. A to je okamžik, kdy jsem se rozhodl, že budu riskovat.

Jednou večer jsem mu řekl: „Dám ti dva tisíce franků, jestli mi uděláš vor pro dva lidi, tak aby se dal složit z jednotlivejch kusů.“

„Víš co, Motýlku, pro nikoho jinýho bych to neudělal, ale pro tebe jsem ochoten riskovat dva roky káznice, kdyby mě dostali. Má to jenom jeden háček. Nemůžu z dílny vynášet větší kusy dřeva.“

„Na to někoho mám.“

„Koho?“

„Mládence s kočárkem, Narica a Queniera. Jak myslíš, že by se na to dalo jít?“

„Nejdřív se musí udělat nákres, potom udělat jednotlivý části se zářezama tak, aby všechno do sebe dokonale zapadlo. Nejhorší bude sehnat dřevo, který dobře plave, protože na Ostrovech je samý těžký dřevo, co se potápí.“

„Kdy mi dáš odpověď?“

„Do třech dnů.“

„Chceš jet semnou?“

„Ne.“

„Proč?“

„Bojím se žraloků a že bych se utopil.“

„Slibuješ, že pro mě uděláš všechno, co bude možný?“

„Přísahám ti to při životě svejch dětí. Jenomže to bude trvat dlouho.“

„Tak poslouchej: hned teď ti připravím obranu, kdyby to prasklo. Okopíruju si plán voru na list papíru ze sešitu. Pod to napíšu: ‚Boursete, jestli nechceš být zavražděn, uděláš vor nakreslenej na tomhle papíře.‘ Později ti budu dávat písemně rozkazy, abys vyrobil každou jednotlivou část. Až ji budeš mít hotovou, uložíš ji na místě, který ti určím. Někdo ji odnese. Nechtěj vědět kdo ani kdy.“ Zdá se, že ho to uklidnilo. „Takhle tě nebudou mučit, kdyby tě chytili, a jediný riziko je, že tě zavřou na minimální dobu asi šesti měsíců.“

„A co když chytěj tebe?“

„Tak to uděláme naopak. Řeknu, že jsem ty lístky psal já. Ty si je musíš samozřejmě schovat. Tak co, slibuješ?“

„Slibuju.“

„Nemáš strach?“

„Ne, už mě třesavka přešla a jsem rád, že ti můžu pomoct.“

Ještě jsem nikomu nic neřekl, čekám nejdřív, až co mi odpoví Bourset. Teprve po dlouhém a nekonečném týdnu se mi naskytla příležitost mluvit s ním o samotě v knihovně. Nebyla tam živá duše. Je neděle dopoledne. Na dvoře u umýváren je hra v plném proudu. Asi osmdesát hráčů a stejně tolik zvědavců.

Bourset ve mně okamžitě rozsvítil sluníčko.

„Nejtěžší bylo zajistit si dost lehkýho a suchýho dřeva v dostatečným množství. Vyřešil jsem to tak, že mě napadlo udělat jakejsi dřevěnej rám, do kterýho se nacpou suchý kokosový ořechy, samozřejmě musej bejt obalený vláknama. Nic není lehčího než tyhle vlákna a voda nemůže dovnitř. Až bude vor hotovej, musíš mít dost kokosovejch ořechů, aby se mohly dát dovnitř. Takže zejtra se pustím do prvního dílu. Bude mi to trvat asi tři dny. Od čtvrtka si ho může některej z bratranců při první vhodný příležitosti vyzvednout. Nepustím se nikdy do dalšího dílu, dokud nebude předešlej pryč z dílny. Tady je plán, okopíruj si ho a napiš mi dopis, jak jsi slíbil. Mluvil jsi už s bratrancema?“

„Ne, ještě ne, čekal jsem na tvou odpověď.“

„Tak teď ji máš – udělám to.“

„Děkuju, Boursete, nevím, jak ti mám poděkovat. Tady máš pět set franků.“ Podíval se mi do očí a řekl: „Ne, ty peníze si nech. Až se dostaneš na Velkou zem, budeš je potřebovat pro další útěk. Já ode dneška nebudu hrát až do tý doby, než budeš pryč. Udělám sem tam nějakou práci a vydělám si tím na cigarety a na bifteky.“

„Proč to nechceš?“

„Protože bych to neudělal ani za deset tisíc franků. Je to moc velký riziko, i když jsme udělali všechno možný, aby to neprasklo. Taková věc se dá udělat jenom zadarmo. Tys mi pomohl, byls jedinej, kdo mi podal ruku. Jsem šťastnej, že ti můžu pomoct na svobodu, i když mám strach.“

Když jsem si kopíroval plán na list papíru ze sešitu, zastyděl jsem se před takovou najivní šlechetností. Vždyť Bourseta ani nenapadlo, že má přátelská gesta byla vypočítána, že jsem myslel na svůj prospěch. Abych se trochu pozvedl ve svých vlastních očích, musel jsem sám sobě říct, že musím uprchnout stůj co stůj, i za cenu, že se octnu někdy v obtížných a ne zrovna dvakrát krásných situacích. V noci jsem promluvil s Naricem zvaným Bulik, který má za úkol informovat bratrance. Řekl mi bez váhání:

„Vynesu ti ty kusy z dílen, spolehni se. Ale nesmíš spěchat, protože se to dá vynést, jenom když budeme vynášet důležitej materiál pro zednický práce na ostrově. V každým případě ti slibuju, že si nedáme ujít ani jednu příležitost.“

To by tedy bylo. Zbývá mi ještě promlúvit s Matyášem Carbonierim, protože chci uprchnout s ním. Je stoprocentně pro.

„Matyáši, našel jsem člověka, kterej mi udělá vor, a dalšího, kterej mi jednotlivý díly vynese z dílen. Ty máš teď za úkol najít v zahradě místo, kde se dá vor zakopat.“

„Ne, v záhonech zeleniny je to nebezpečný, protože v noci sem někteří bachaři chodí krást zeleninu. Kdyby na to stoupli, poznali by, že je vevnitř jáma, a byli bysme v troubě. Udělám skrejvačku ve zdi. Vylomím velkej kámen a uvnitř vyhrabu malou jeskyňku. Pokaždý když příjde další díl, jenom nadzvednu kámen, a až dřevo schovám, dám ho zase na místo.“

„Mají se kusy nosit rovnou do zahrady?“

„Ne, to by bylo moc nebezpečný. Bratranci s kočárkem nemají v mý zahradě úředně co pohledávat. Nejlepší bude, aby každej díl schovali na jiným místě, ne moc daleko od zahrady.“

„Dobrá.“

Zdá se, že je všechno v suchu. Zbývají kokosové ořechy. Musím si promyslet, jak si jich nashromáždit dostatečné množství, aniž vzbudím pozornost.

A tak jsem znovu ožil. Zbývá mi už promluvit jenom s Galganim a Grandetem. Nemám právo mlčet, protože by mohli být obžalováni jako spoluspiklenci. Za normálních okolností bych se měl od nich oficiálně odstěhovat a žít sám. Když jsem jim řekl, že připravuji útěk a že musím od nich pryč, vynadali mi a kategoricky odmítli: „Odjeď co nejdřív. My z toho vždycky nějak vybruslíme. Zatím zůstaň s náma, už jsme zažili jiný věci.“

Je to už měsíc, co je příprava útěku v plném proudu. Dostal jsem už šest dílů, z toho dva velké. Šel jsem se podivat na zeď, ve které Matyáš vyhloubil úkryt. Není vůbec vidět, že se s kamenem hnulo – Matyáš kolem něho vždycky nalepí mech. Úkryt je dokonalý, jenže dutina se mi zdá trochu malá. Ale zatím je tam místa dost.

Příprava útěku mi skvěle pozvedla morálku. Jím jako nikdy předtím a rybaření mě udržuje v dokonalé fyzické formě. Navíc každé ráno ve skalách cvičím. Hlavně si procvičuji nohy, protože ruce jsou v permanenci při rybaření. Vymyslel jsem si způsob, jak trénovat nohy. Když chytám ryby, zacházím teď do moře dál než dřív a vlny mi narážejí na stehna. Musím jim čelit a udržovat rovnováhu tím, že napínám svaly. Výsledek je skvělý.

Velitelka Julinka je na mne pořád milá, ale všimla si, že k ní chodím, jen když má doma manžela. Řekla mi to upřimně, a aby mě uklidnila, vysvětlila mi, že tenkrát jenom žertovala. Přesto si ta mladá paní, která jí dělá kadeřnici, na mne každou chvíli počíhá, když se vracím z rybolovu, a pokaždé prohodí pár milých slov o mém zdraví a o mé dobré náladě. Takže všechno se obrací k lepšímu. Bourset využívá každé příležitosti, aby zhotovil další díl. Od chvíle, kdy jsme začali, uběhly už, dva a půl měsíce.

Jak jsem předpokládal, úkryt je už plný. Chybějí už jenom dva nejdelší kusy – jeden dvoumetrový a jeden metr padesát. Ty se do úkrytu nevejdou.

Když jsem si prohlížel hřbitov, všiml jsem si čerstvého hrobu. Je to hrob ženy jednoho z dozorců, která zemřela minulý týden. Leží na něm škaredá kytice zvadlých květin. Hlídač hřbitova je starý poloslepý trestanec, kterému se říká Táta. Celý den sedí ve stínu kokosové palmy v protějším koutě hřbitova a nemůže odtud vidět ani hrob, ani člověka, který by se k němu přiblížil. Rozhodl jsem se tedy, že vor smontuji v tomhle hrobě a do jeho dutiny, kterou udělal truhlář, nastrkám co nejvíc kokosových ořechů. Vejde se jich tam asi třicet až čtyřiatřicet, mnohem méně, než jsme původně předpokládali. Poschovával jsem jich po různých místech asi padesát. Jenom na Julinčině dvoře je jich asi tucet. Chlapec z rodiny si myslí, že jsem je tam dal proto, abych z nich někdy udělal olej. Když jsem se dověděl, že muž nebožky odjel na Velkou zemi, rozhodl jsem se, že vyházím z hrobu část hlíny až po rakev.

Matyáš Carbonieri sedí na zdi a hlídá. Na hlavě má bílý kapesník s uzlíkem na každém rohu a vedle sebe červený kapesník, také se čtyřmi uzly. Když nehrozí žádné nebezpečí, má na hlavě bílý kapesník. Jakmile se někdo objeví, ať je to kdokoliv, nasadí si červený.

Ta velice riskantní práce mi trvala jenom jedno odpoledne a jednu noc. Nemusel jsem vyházet hlínu až k rakvi, protože jsem musel díru rozšířit, aby měla šířku voru, metr dvacet plus trochu vůle z každé strany. Ty hodiny mi připadaly nekonečné a červená čepička se objevila několikrát. Konečně jsem dnes ráno se vším hotov. Díra je pokryta spletenými listy z kokosovníku, které tvoří jakousi dost odolnou podlahu. Naně jsem naházel hlínu. Není skoro nic vidět. Nervy mám napjaté k prasknutí.

Příprava útěku trvá už tři měsíce. Vytáhli jsme všechny díly z úkrytu, jsou přivázány a očíslovány. Leží na rakvi té dobré ženy, pečlivě schovány pod hlínou, naházenou na kokosové rohože. Do otvoru ve zdi jsme dali tři pytle mouky a dvoumetrový provaz na plachtu, láhev plnou sirek a škrtátek a asi tucet plechovek mléka. To je všechno.

Bourset je čím dál vzrušenější. Člověk by řekl, že se chystá utéct on, a ne já. Naric lituje, že se k nám hned na začátku nepřidal. Byli bychom navrhli vor pro tři místo pro dva.

Je právě období dešťů. Prší každý den, což mi umožňuje návštěvy v hrobě, kde jsem už smontoval skoro celý vor. Zbývají už jenom dva krajní díly rámu. Postupně jsem snesl kokosové ořechy k přítelově zahradě. Dají se vynášet snadno a bez nebezpečí z otevřeného buvolího chléva. Přátelé se mě nikdy neptají, jak jsem daleko. Čas od času mi prostě řeknou: „Tak co, jde to?“ – „Všechno v pořádku.“ – „Trvá to trochu dlouho, nemyslíš?“ – „Rychlejc to nejde, velký riziko.“ Víc nic. Když jsem odnášel kokosové ořechy od Julinky, uviděla mě a příšerně mě vylekala.

„Poslechni, Motýlku, chceš z nich udělat olej, viď? Proč ne tady ve dvoře? Tady máš tesák na otvírání a mohla bych ti půjčit velký hrnec na dužinu.“

„Radši to udělám v táboře.“

„To je divné, v táboře to přece máš nepohodlné.“ Pak se chvíli zamyslela a řekla:

„Víš, co ti řeknu? Nevěřím, že z nich chceš udělat olej!“ Zůstal jsem stát jako přimrazen. Julinka pokračuje: „Přede vším, proč bys ho vůbec dělal, když máš ode mne olivového oleje, kolik chceš. Ty ořechy máš na něco jiného, viď?“ Na čele mi vyvstaly velké kapky potu, čekám od samého začátku, kdy vysloví slovo útěk. Nemohu popadnout dech. Říkám jí:

„Madame, to je tajemství, ale vidím, že jste celá nesvá a tak vám to vrtá hlavou, že mi nakonec zkazíte překvapení, které jsem vám chtěl udělat. Řeknu vám jenom, že tyhle velké ořechy jsem vybral pro vás. Až z nich vyloupu dužinu, udělám pro vás ze skořápek něco velice pěkného a dám vám to jako dárek. Tak, a teď to víte.“ Vyhrál jsem, protože mi odpověděla:

„Motýlku, nedělej si se mnou starosti. Hlavně ti zakazuji, abys utrácel peníze a dával mi nějaké zvláštní dary. Upřímně ti děkuji, ale nedělej to, prosím tě o to.“

„Dobrá, uvidíme.“ Uf! V tu ránu jsem ji požádal, aby mi nalila pastis, což jsem ještě nikdy neudělal. Naštěstí si nevšimla, jak jsem rozrušen. Dobrý Bůh je se mnou.

Celé dny prší, zvlášť odpoledne a v noci. Obávám se, že až voda prosákne hlínou, odkryje kokosové rohože. Matyáš neustále přihazuje hlínu, kterou voda odnáší. Vespod musí být plno vody. S Matyášovou pomocí jsme rohože nadzvedli: voda už sahá skoro k rakvi. Situace je kritická. Nedaleko je hrobka dvou dětí, které umřely už hodně dávno. Jednoho dne jsem nadzdvihl mramorovou desku, vlezl jsem dovnitř a pomocí tyče s krátkým kovovým násadcem jsem začal probourávat cement na straně obrácené k hrobu s vorem. Jakmile jsem ho prolomil a zajel tyčí do země, vytryskl silný pramen vody. Vytékala z hrobú a naplňovala hrobku. Vylezl jsem, když mi začala sahat po kolena. Přiklopili jsme mramorovou desku a zatmelili jsme ji bílým tmelem, který mi opatřil Naric. Tím se nám podařilo odvést polovinu vody z naší skrýše v hrobě. Večer mi Carbonieri řekl:

„S tímhle útěkem budeme mít věčně mrzutosti.“

„Už jsme skoro u konce, Matyáši.“

„Doufejme.“ Jsme skutečně jako na trní.

Ráno jsem šel do přístavu. Požádal jsem Chapara, aby mi koupil dvě kila ryb, příjdu si pro ně v poledne. Udělá to. Jdu zpátky nahoru do zahrady ke Carbonierimu. Když jsem už kousek od ní, vidím najednou tři bílé přilby. Kde se v zahradě vzali tři bachaři? Nedělají tam šťáru? To by bylo velice neobvyklé. Jakživ jsem u Carbonieriho neviděl tři dozorce současně. Čekal jsem přes hodinu a nakonec jsem to nevydržel. Rozhodl jsem se, že tam půjdu a podívám se, co se děje. A bez dlouhých okolků jsem vyrazil po cestě, která vede do zahrady. Bachaři mě uviděli. Jsem celý nesvůj. Když jsem byl asi dvacet metrů od nich, nasadil si Matyáš na hlavu bílý kapesník. Konečně jsem si oddychl a mám ještě čas, abych se uklidnil, než k nim dojdu.

„Dobrý den, páni dozorci, dobrý den, Matyáši. Jdu si pro ty papáje, co jsi mi slíbil.“

„Je mi líto, Motýlku, ale dnes ráno, když jsem si byl pro tyčky na fazole, mi je někdo ukradl. Ale za čtyři za pět dní dozrají další, už jsou nažloutlé. Tak co, páni dozorci, nechcete trochu salátu, rajčat a ředkviček pro manželky?“

„Udržuješ si zahradu v pořádku, Carbonieri, gratuluju,“ říká jeden bachař.

Vzali si rajčata, salát a ředkvičky a jdou pryč. Já jsem odešel ostentativně chvíli před nimi se dvěma hlávkami salátu.

Procházím hřbitovem. Hrob je napůl odkrytý deštěm, který odplavil hlínu. Rozeznávám rohože na deset kroků. Pánbůh musí být opravdu s námi, aby nás nikdo neodhalil. Vítr fouká každou noc jako ďábel. Prohání se po pláni a vztekle řve. Často přitom zároveň prší. Doufejme, že to ještě nějakou dobu potrvá. Je to ideální počasí pro útěk, ale mizerné, pokud jde o hrob.

Největší, dvoumetrový kus dřeva už je taky doma. Připojil se k ostatním dílům voru. Dokonce už jsem ho i přimontoval: zapadl do zářezů snadno a navlas přesně. Bourset přiběhl do tábora poklusem zeptat se, jestli jsem dostal ten poslední kus, nejdůležitější ze všech, ale ukrutně veliký. Je celý šťastný, že všechno dopadlo dobře. Vypadá to, jako by byl pochyboval, jestli poslední díl vůbec příjde. Ptám se ho:

„Máš nějaký pochybnosti, myslíš si, že se někdo něco dozvěděl? Nesvěřil ses někomu? Odpověz!“

„Ne, ani nápad. Vůbec ne.“

„Přesto se mi zdá, že ti něco dělá starosti. Ven s tím.“

„Mám nepříjemnej pocit, protože jsem si všiml jednoho chlapa, jak se dívá s jakýmsi divným zájmem. Jmenuje se Bébert Celier. Mám dojem, že zblejskl Narica, jak si vzal ten díl z ponku, strčil ho do sudu na vápno a potom ho odnesl. Sledoval Narica očima až ke dveřím dílny. Bratranci šli bílit vápnem jednu budovu. No, a z toho jsem dostal trochu strach.“ Ptám se Grandeta:

„Ten Bébert Celier je přece z našeho baráku, tak to nemůže bejt práskač.“ Grandet říká:

„Je to zupák, vyhozenej z vojenský pracovní organizace. Spočítej si to: cizinecká legie v Africe, žoldnéř, jeden z těch vojáků, buranů, co vymetli všechny vojenský kriminály v Maroku a Alžíru, rváč, kudlu má vždycky po ruce, teplej, blázen do chlapečků a hráč. Nikdy nebyl v civilu. Z toho plyne, že je to chlap k ničemu a že je krajně nebezpečnej. Kolonie je jeho život. Jestli máš vážný pochybnosti, musíš ho předejít. Oddělej ho dnes v noci, jestli tě chce prásknout, nebude mít čas.“

„Nemám žádnej důkaz, že by byl udavač.“

„To je pravda,“ říká Galgani, „ale nic taky nenasvědčuje, že je to správnej kluk. Víš dobře, že tihle chlapi nemají rádi útěky. Moc to narušuje jejich malej, klidnej a pěkně zorganizovanej život. Za nic na světě by nikoho nepráskli kvůli něčemu jinýmu, ale jak jde o útěk, člověk nikdy neví.“

Šel jsem se poradit s Matyášem Carbonierim. Podle jeho názoru by se měl dnes v noci zabít. Chce to udělat sám. Udělal jsem chybu, že jsem mu to rozmluvil. Je mi odporné zavraždit nebo nechat zabít někoho jenom proto, že je podezřelý. A co když si to Bourset všechno jenom namlouvá? Ze strachu člověk někdy vidí věci jinak, než jsou. Ptám se Narica:

„Bulíku, nezdálo se ti něco divnýho na Bébertu Celierovi?“

„Já si ničeho nevšim. Vynášel jsem sud na rameni, aby do něho neviděl arabskej poskok u dveří. Podle vyzkoušený taktiky jsem si měl stoupnout rovnou k poskokovi, nesundat sud z ramene a čekat, až příjde bratranec. To se dělá proto, aby si Arab dobře všiml, že nikam nespěchám, a nechtěl sud prohledat. Ale bratranec mi potom řekl, že se mu zdálo, že nás Bébert Celier pozorně sledoval.“

„A co si myslíš ty?“

„Ten kus byl tak důležitej a na první pohled bylo jasný, že je to kus voru. Bratranec byl zvlášť nervózní a taky měl strach. Asi viděl víc, než co doopravdy bylo.“

„Já si to myslím taky. Už o tom nemluvme. Než vynesete poslední díl, dobře se podívejte, kde je Bébert Celier. Dávejte na něho dobrej pozor jako na bachaře.“

Celou noc jsem strávil tím, že jsem sehrál několik ďábelských partií marseillaisy. Vyhrál jsem sedm tisíc franků. Čím roztržitěji jsem hrál, tím víc jsem vyhrával. V půl páté jsem šel ven, jako žejdu do práce. Dělal ji za mne samozřejmě můj Martiničan. Déšť přestal. Šel jsem na hřbitov. Noc byla ještě hodně tmavá. Urovnal jsem hlínu nohama, protože jsem nemohl najít lopatu. Šlo to celkem dobře. V sedm hodin, když jsem sešel dolů nachytat ryby, bylo už nádherné slunce. Zamířil jsem k jižní špici ostrova, kde chci položit vor na vodu. Moře je vzduté a neklidné. Nevím to jistě, ale mám dojem, že nebude snadné odpoutat se od ostrova a že by nás některá vlna mohla snadno vrhnout na skálu. Začal jsem chytat a za chvíli jsem měl spoustu ružetek ze zálivu kolem skal. Trvalo to pár minut a nachytal jsem jich přes pět kilo. Očistil jsem je mořskou vodou a nechal jsem lovu. Mám velké starosti a jsem unaven po minulé noci a té bláznivé hře. Sedím ve stínu a všechno si znovu nechávám projít hlavou. Říkám si, že napětí, ve kterém žiji už přes tři měsíce, se blíží ke konci, a když myslím na Celiera, znovu docházím k závěru, že nemám právo ho zavraždit.

Šel jsem se podívat k Matyášovi. Ze zdi jeho zahrady je hrob dobře vidět. V aleji je hlína. Carbonieri ji v poledne zamete. Jdu k Julince a dávám jí polovinu úlovku. Říká:

„Motýlku, zdály se mi o tobě škaredé věci. Viděla jsem tě celého v krvi a potom v poutech. Nedělej hlouposti, hrozně by mě bolelo, kdyby se ti něco stalo. Ten sen mě tak rozrušil, že jsem se neumyla ani neučesala. Hledala jsem tě dalekohledem, kde lovíš, ale nenašla jsem tě. Kde jsi ty ryby chytil?“

„Na druhé straně ostrova. Nemohla jste mě vidět.“

„Proč chodíš na ryby tak daleko, a tam, kde na tebe nevidím dalekohledem? Co kdyby tě vzala nějaká vlna? Nikdo by tě neviděl a nemohl by ti pomoci před žraloky.“

„Ale no tak! Nepřehánějte!“

„Myslíš? Zakazuji ti, abys chodil chytat ryby na druhou stranu ostrova. A jestli mě neposlechneš, dám ti sebrat povolení k lovu.“

„Buďte rozumná. Abych vás uklidnil, řeknu pokaždé chlapci, co u vás slouží, kde chytám.“

„Tak dobře. Ale vypadáš nějak unaveně.“

„Ano, jdu si do tábora lehnout.“

„Dobrá, ale ve čtyři tě čekám na kávu. Příjdeš?“

„Ano, příjdu. Na shledanou odpoledne.“

To mi tak ještě scházelo, abych se uklidnil, ten Julinčin sen. Jako bych neměl dost skutečných problémů, ještě aby mě začaly strašit sny.

Bourset má pocit, že ho opravdu někdo pozoruje. Už je to čtrnáct dní, co čekáme poslední kus, metr padesát dlouhý. Naric a Quenier říkají, že se jim nic nezdá nenormální, ale Bourset trvá na tom, že se kus zatím nemá dělat. Kdyby neměl pět zářezů, které musí štymovat na milimetr přesně, udělal by ho Matyáš v zahradě. Je to právě ten poslední kus, do kterého musí zapadnout všech pět zbývajících žeber voru. Naric a Quenier opravují kapli, takže mohou snadno z dílny vyvážet a vozit do ní zpátky spoustu materiálu. Někdy dokonce používají vozíku, který tahá malý buvol. Musí se toho využít.

Popoháníme Bourseta tak dlouho, až začne kus proti své vůli dělat. Jednoho dne přišel s tím, že když odejde z dílny, někdo určitě bere kus do ruky a zase ho vrací, kde byl. Zbývá mu vyříznout už jen poslední krajní zářez. Rozhodli jsme se, že ho udělá a potom schová krajní díl pod horní desku svého ponku. Položí na něj vlas, abychom poznali, jestli s ním někdo pohnul. Udělal zářez a v šest hodin odchází poslední z dílny. Předtím se přesvědčil, že tam už není nikdo kromě bachaře. Díl je na místě i s vlasem. V poledne jsem v táboře a čekám na příchod lidí z dílny, je jich osmdesát. Naric a Quenier přišli, ale Bourset nikde. Přišel ke mně jeden Němec a podává mi dobře složený a zalepený lístek. Vidím, že ho nikdo neotevřel. Čtu: „Vlas tam není, to znamená, že někdo s dřevem pohnul. Řekl jsem si bachaři, aby mě nechal pracovat přes polední přestávku, že chci dodělat rozdělanou skříňku z růžového dřeva. Povolil mi to. Vezmu díl a položím ho mezi Naricovo nářadí. Dej jim vědět. Bylo by dobře, kdyby ho vynesli okamžitě po třetí hodině. Když budeme dělat rychle, můžeme na toho chlapa, co nás hlídá, vyzrát.“

Naric a Quenier jsou pro. Postaví se do první řady dílenského komanda. Dřív než všichni vejdou dovnitř, začnou se dva chlapi kousek přede dveřmi prát. Požádali jsme o tu službu dva krajany Carbonieriho, dva Korsičany z Montmartru – Massaniho a Santiniho. Neptají se proč, a tak je to lepší. Naric a Quenier toho mají využít a rychle vynést materiál, který bude zrovna po ruce, jako by spěchali do práce a jako by je ta mela nezajímala. Všichni jsme se shodli, že nám zbývá ještě tahle šance. Když se to podaří, nesmím měsíc nebo dva hnout ani prstem. Je totiž jisté, že někdo nebo víc lidí ví, že se připravuje vor. Je na nich, aby objevili, kdo ho dělá a kde ho má schovaný.

Konečně je půl třetí a chlapi se připravují. Mezi apelem a nástupem do práce je třicet minut. Všichni odešli na nástup. Bébert Celier je asi uprostřed kolony, která má dvacet řad po čtyřech mužích.

Naric a Quenier jsou v první řadě, Massani a Santini ve dvanácté, Bébert Celier v desáté. Říkám si, že je to dobré, protože ve chvíli, kdy Naric popadne dřevo, nosítka a náš kus, ostatní ještě nebudou uvnitř. Bébert už bude skoro u vchodu do dílny nebo kousek před ním. Když začne kravál, protože na sebe budou štěkat jako psi, všichni včetně Béberta se automaticky otočí, aby viděli, co se děje. Jsou čtyři hodiny. Všechno proběhlo, jak mělo, kus je pod hromadou materiálu v kostele. Neměli čas ho vynést z kaple, ale je tam v naprostém bezpečí.

Jdu navštívit Julinku. Není doma. Když se vracím, jdu přes náměstíčko před budovou Správy. Ve stínu vidím Massaniho a Jeana Santiniho, jak stojí a čekají, až jim otevřou dveře do karceru. Věděli jsme to předem. Jdu kolem nich a ptám se: „Kolik?“

„Osm dní,“ odpovídá Santini.

Jeden korsický bachař říká: „Není to špatný, koukat se, jak se rvou dva krajani!“

Jdu zpátky do tábora. Je šest hodin, Bourset se vrátil a celý září:

„Připadám si, jako kdybych měl rakovinu a teď mi doktor řekl, že se zmejlil a že nemám nic.“ Carbonieri a mí přátelé triumfují a gratulují mi, jak jsem celou akci zorganizoval. Naric a Quenier jsou taky spokojeni. Všechno jde dobře. Spím celou noc, přestože za mnou večer přišli hráči pozvat mě na partičku. Předstírám, že mě hrozně bolí hlava. Ve skutečnosti se mi chce jenom strašně spát, ale jsem šťasten, že už máme skoro vyhráno. To nejtěžší máme za sebou.

Dnes ráno vstrčil Matyáš poslední kus provizorně do díry ve zdi. Musel to udělat proto, že hřbitovní hlídač zametal aleje kousek od naší skrýše v hrobě. Nebylo by teď obezřetné, kdybychom se přiblížili. Každé ráno za svítání přiběhnu rychle na hřbitov s dřevěnou lopatou a upravuji hlínu na hrobě. Potom zametu koštětem alej a honem zase běžím zpátky do práce. Kýbl, koště a lopatu nechávám stát v koutě.

Uběhly přesně čtyři měsíce od chvíle, kdy jsme začali připravovat útěk, a devět dní od okamžiku, kdy jsme dostali poslední kus voru. Neprší už každý den a někdy nezaprší celou noc. Jsem neustále ve střehu, připraven na dvě hodiny H: nejdřív vynést z Matyášovy zahrady ten zatracený poslední kus a zasadit ho tak, aby do něho přesně zapadla všechna žebra. To se dá udělat jenom ve dne. Potom následuje útěk. Nemůže to být okamžitě, protože až vor vytáhneme, musíme nejdřív nastrkat dovnitř kokosové ořechy a potraviny.

Včera jsem informoval Jeana Castelliho, jak jsem daleko. Je šťasten, že se blížím ke konci. „Měsíc je v první čtvrti,“ říká mi.

Vím, a to znamená, že o půlnoci bude tma. Odliv začíná v deset hodin a nejvhodnější chvíle pro vyplutí bude ve dvě hodiny ráno.

Rozhodli jsme se s Carbonierim, že věci popoženeme. Zítra v devět hodin dopoledne zasazení posledního kusu a v noci útěk.

Nazítří ráno jdu podle plánu, který jsme předem promysleli, s lopatou přes zahradu a přelezu hřbitovní zeď. Zatím co odstraňuji hlínu, naházenou na kokosové rohože, Matyáš vyloupne kámen a jde ke mně s kusem. Společně zvedáme palmové rohože a odkládáme je stranou. Objevil se vor. Je na svém místě a je v dokonalém stavu. Sice ušpiněný a polepený hlínou, ale v pořádku. Vytáhli jsme ho. Abychom mohli zasadit poslední kus, potřebujeme mít ze strany místo. Zapustili jsme a pořádně upevnili všech pět žeber. Aby dobře dosedla, musíme do kusu tlouct kamenem. Ve chvíli, kdy jsme s tím konečně hotovi a chystáme se položit vor zpátky na místo, objeví se bachař s puškou v ruce.

„Ani hnout, nebo střelím!“

Pustili jsme vor a zdvihli jsme ruce do vzduchu. Toho bachaře znám, je to vrchní dozorce z dílen.

„Neblbněte a neklaďte odpor, jste chyceni. Uvědomte si to a zachraňte si aspoň kůži, která visí na vlásku, protože mám sto chutí vás odprásknout. A marš, jde se, držte ruce pořád nahoře. Pochodem v chod, na velitelství.“

Když jsme procházeli branou hřbitova, potkali jsme jednoho arabského poskoka. Bachař mu říká:

„Mohamede, děkuju ti za tu službu. Příjď ke mně zítra ráno, dostaneš, co jsem ti slíbil.“

„Děkuju,“ říká ten kozel. „Zaručeně příjdu, ale poslechněte, šéfe, Bébert Celier mi musí taky zaplatit, viďte?“

„S tím si to vyřiď sám,“ říká bachař.

Na to já: „Tak nás prásknul Bébert Celier?“

„Já vám to neřekl.“

„To je jedno, je dobře, když to člověk ví.“

Puška nás stále ještě drží v šachu a bachař říká:

„Mohamede, prošacuj je.“

Arab vytáhl můj nůž, zastrčený za pasem, a Matyášův taky. Říkám mu:

„Mohamede, ty jsi liška, jak jsi nás objevil?“

„Lezl jsem každej den na kokosovník, abych zjistil, kam jste vor schovali.“

„Kdo tě navedl?“

„Nejdřív Bébert Celier a potom dozorce Bruet.“

„Tak marš,“ říká bachař, „dost těch řečí. Můžete dát ruce dolů a jít rychleji.“

Těch čtyři sta metrů, které jsme museli urazit, mi připadlo jako nejdelší cesta mého života. Jsem zničen. Takový zápas, abychom se dali nakonec doběhnout jako idioti. Pane Bože, jak jsi ke mně krutý! Náš příchod na velitelství byl pěkný skandál. Jak jsme se blížili k velitelství, potkávali jsme další dozorce. Připojovali se k našemu, který na nás pořád ještě mířil puškou. Když jsme dorazili, bylo kolem nás sedm nebo osm bachařů.

Arab běžel před námi a vyrozuměl velitele, který stojí před budovou Správy. Vedle něho Dega a pět vrchních dozorců.

„Co se děje, pane Bruete?“ Říká velitel.

„Děje se to, že jsem chytil při činu tady ty dva muže, jak schovávají vor. Myslím, že už je hotový.“

„Chcete k tomu něco říct, Motýlku?“

„Ne, budu mluvit u výslechu.“

„Dejte je do karceru.“

Zavřeli mě do cely, která má okno proti vchodu do velitelství. V cele je tma, ale slyším lidi, kteří mluví na ulici před velitelstvím.

Události jdou rychle za sebou. Ve tři hodiny nás vyvedli a dali nám pouta.

V sále zasedá improvizovaný tribunál. Velitel, jeho zástupce a vrchní dozorce. Jeden bachař dělá přísedícího. Dega sedí stranou u malého stolku, v ruce má tužku. Zřejmě má zachytit výpovědi.

„Charriére a Carbonieri, vyslechněte hlášení pana Brueta: ‚Já, August Bruet, vedoucí dozorce, šéf dílen na ostrovech Spásy, obviňuji z krádeže a odcizení státního materiálu dva trestance, Charriéra a Carbonieriho. Jako spolupachatele obviňuji truhláře Bourseta. Domnívám se, že mohu ze spoluúčasti obvinit také Narica a Queniera. Dodávám, že jsem přistihl přímo při činu Charriéra a Carbonieriho, jak zneuctili hrob paní Privatové, který jim sloužil za úkryt pro vor.‘“

„Co k tomu chcete dodat?“ říká velitel.

„Především, že s tím Carbonieri nemá nic společného. Vor je propočítán pro jednoho člověka, pro mne. Donutil jsem ho jedině, aby mi pomohl odstranit rohože z hrobu, protože jsem to nemohl udělat sám. Z toho plyne, že Carbonieri nemůže být obviněn z krádeže a odcizení státního materiálu, ani jako komplic při útěku, protože útěk se neuskutečnil. Bourset je chudák, který jednal pod hrozbou zabití. Pokud jde o Narica a Queniera, ty lidi skoro neznám. Prohlašuji, že s tím nemají nic společného.“

„Můj informátor tvrdí něco jiného,“ říká bachař.

„Ten Bébert Celier, který vás informoval, možná využívá téhle aféry k tomu, aby se někomu pomstil tím, že na něho udělá falešné udání. Jak může někdo věřit špiclovi?“

„Zkrátka,“ říká velitel, „jste oficiálně obžalován z krádeže a odcizení státního materiálu, ze zneuctění hrobu a z pokusu o útěk. Podepište protokol.“

„Podepíšu jenom v případě, že bude připsáno mé prohlášení, pokud jde o Carbonieriho, Bourseta a bratrance Narica a Queniera.“

Podepsal jsem. Nemohu dost jasně vyjádřit, co se ve mně děje od toho ztroskotání v poslední chvíli. Jsem jako šílený v téhle cele, skoro nejím, nechodím, ale kouřím, kouřím bez přestání, jednu cigaretu za druhou. Naštěstí mě Dega dobře zásobuje tabákem. Každý den mám hodinovou procházku na slunci, na dvoře disciplinárního oddělení.

Dnes ráno si se mnou přišel promluvit velitel. Je zvláštní, že právě on, kterému by můj útěk, kdyby se podařil, nejvíce uškodil, se na mne zlobí ze všech nejméně.

Řekl mi s úsměvem, že jeho žena pokládá za normální, že člověk, který není úplně zkažený, se pokouší o útěk. Snaží se velmi obratně, abych mu potvrdil, že Carbonieri je můj spojenec. Zdá se, že jsem ho přesvědčil a vysvětlil mu, že bylo prakticky nemožné, aby Carbonieri odmítl pomoci mi těch pár vteřin vytáhnout rohože.

Bourset ukázal můj výhrůžný lístek a plán, nakreslený mou rukou. Pokud jde o něho, je velitel zcela přesvědčen, že se všechno událo, jak jsem mu vylíčil. Zeptal jsem se ho, kolik měsíců mohu dostat za krádež materiálu. Říká mi: „Nejvýš osmnáct měsíců.“

Zkrátka začínám se pomalu škrábat nahoru po svahu propasti, ve které jsem se octl. Dostal jsem lístek od ošetřovatele Chatala. Píše mi v něm, že Bébert Celier je v odděleném pokoji v nemocnici a že čeká na zrušení internace s podivnou diagnózou: vřed na játrech. Určitě je to dohoda mezi Správou a doktorem, aby unikl represáliím.

Nikdy neprohledávají mou celu ani mne. Využil jsem toho a dal jsem si poslat nůž. Řekl jsem Naricovi a Quenierovi, aby si vyžádali konfrontaci mezi dozorcem z dílen, Bébertem Celierem, truhlářem a mnou a aby velitel po této konfrontaci učinil rozhodnutí, které se mu bude zdát spravedlivé: buď vyšetřovací vazbu, nebo disciplinární trest, nebo propuštění zpátky do tábora.

Na dnešní procházce mi Naric řekl, že na to velitel přistoupil. Konfrontace se bude konat zítra v deset hodin. Zúčastní se jí vrchní dozorce ve funkci vyšetřovatele. Celou noc se pokouším umoudřit se, protože mám v úmyslu zabít Béberta Celiera. Nedaří se mi to. Ne, bylo by příliš nespravedlivé, aby tenhle člověk odjel za tu službu z Ostrovů a aby potom ve Velké zemi uprchl v odměnu za to, že jinému zabránil v útěku. No dobrá, ale mohl bys být odsouzen k smrti, protože by ti mohli přišít úmyslnou vraždu. Kašlu na to. U toho rozhodnutí jsem zůstal, do té míry jsem pln zoufalství. Čtyři měsíce naděje, radosti, strachu, že budu chycen, a důmyslu, abych ve chvíli, kdy jsem už dosáhl cíle, skončil tak uboze kvůli jazyku jednoho práskače. Ať se stane, co se stane, zítra se pokusím Celiera zabít!

Jediný způsob, jak dosáhnout, abych nebyl odsouzen k smrti, je donutit ho, aby vytáhl nůž první. Z toho důvodu mu musím ostentativně ukázat, že mám otevřený nůž. Určitě pak vytáhne svůj. Bylo by nejlepší, kdyby se to dalo udělat chvíli před konfrontací, nebo hned po ní. Nemohu ho zabít při konfrontaci, protože bych riskoval, že na mne bachař vystřelí z revolveru. Počítám s chronickou nedbalostí bachařů.

Celou noc jsem proti tomu úmyslu bojoval, ale nemohu ho v sobě přemoci. Jsou přece v životě věci, které se nedají odpustit. Vím, že člověk nemá právo nastolovat spravedlnost sám, jenže to platí pro jiné společenské třídy. Jak mám srovnat se svým svědomím, že by se neměla nemilosrdně potrestat taková stvůra! Neudělal jsem tomu kasárenskému holomkovi nic zlého, vždyť mě ani nezná. Nemůže proti mně vůbec nic mít, a přece mě odsoudil na iks let káznice. Chtěl mě pohřbít, aby sám začal nový život. Ne, ne a ne! Je vyloučeno, abych mu dovolil využít toho ohavného činu v jeho prospěch. Vyloučeno. Cítím, že jsem ztracen. Ale ať, když jsem ztracen já, ať to s ním dopadne ještě hůř. A co když tě odsoudí k smrti? Bylo by pitomé umřít kvůli tak nízkému člověku. Nakonec jsem si slíbil jen jedno: jestli nevytáhne nůž, nezabiju ho.

Nespal jsem celou noc. Vykouřil jsem celou krabičku černých cigaret. Když přinesli v šest hodin kávu, zbyly mi jen dvě cigarety. Jsem přetažen, že říkám nosiči kávy před bachařem, i když je to zakázáno:

„Můžeš mi dát pár cigaret a trochu tabáku, když to šéf dovolí? Pane Antartaglio, už mi došly síly.“

„Dobrá, jestli máš, tak mu dej. Já nekouřím. Je mi tě upřímně líto, Motýlku. Jsem Korsičan, mám rád pravé muže a nenávidím levotu.“

Ve tři čtvrtě na deset jsem na dvoře a čekám, až mě zavolají do sálu. Naric, Quenier, Bourset a Carbonieri už jsou tu také. Hlídá nás bachař Antartaglia, ten, co byl ráno u kávy. Mluví s Carbonierim korsicky. Vyrozuměl jsem, že mu Carbonieri říká, jaké neštěstí ho potkalo a že ho to může stát tři roky káznice. V tu chvíli se dveře otevřely a na dvůr vešli Arab z kokosové palmy, další Arab – poskok u dveří v dílně, a Bébert Celier. Když mě uviděl, instinktivně ucouvl, ale strážný, který je doprovází, mu říká:

„Jen pojďte a postavte se tady napravo stranou. Antartaglio, nedovol jim, aby se dostali k sobě.“ A tak tedy stojíme ve vzdálenosti ani ne dva metry jeden od druhého. Antartaglia říká:

„Mluvení mezi oběma skupinami je zakázáno.“

Carbonieri mluví stále korsicky s krajanem, který hlídá obě skupiny. Bachař si uvazuje tkaničku na botě. Dávám Matyášovi znamení, aby postoupil kousek dopředu. Okamžitě pochopil, podíval se směrem k Bébertu Celierovi a plivl mu pod nohy. Když dozorce vstal, Carbonieri s ním bez přestání mluví a upoutává jeho pozornost natolik, že se mi podařilo postoupit o krok dopředu, aniž si toho všiml. Sešoupl jsem si schovaný nůž do ruky. Mohl to vidět jenom Celier. Měl svůj nůž otevřený v kapse od kalhot. Vytáhl ho a blesku rychle mi zasadil ránu, která mi rozťala sval na pravé paži. Já jsem levák a jedinou ranou jsem mu vrazil svůj nůž až po rukojeť do prsou. Zvířecí výkřik: „A-a-a-ach!“ Sesul se jako pytel. Antartaglia má v ruce revolver a říká mi:

„Ustup, chlapče, ustup. Nedorážej ho na zemi, nebo bych na tebe musel vystřelit, a to nechci.“

Carbonieri se přiblížil k Celierovi a nohou mu strčil do hlavy. Řekl dvě slova korsicky. Pochopil jsem, že říká: Je mrtev. Strážný opakuje:

„Dej mi ten nůž, chlapče.“

Odevzdal jsem mu ho. Zastrčil revolver do sumky, jde k železným dveřím a zaklepe. Bachař otevřel a Antartaglia mu říká:

„Pošli pro nosiče, ať odnesou mrtvého.“

„Kdo je mrtev?“

„Bébert Celier.“

„Ach, a já myslel, že Motýlek.“

Strčili nás zpátky do cely. Konfrontace byla zrušena. Carbonieri mi říká, než jsme vstoupili do chodby:

„Chudáku Motýlku, tentokrát jsi v tom až po uši.“

„To je pravda, jenomže já žiju a on zdechl.“

Bachař se vrátil sám, otevřel potichoučku dveře a říká mi ještě celý rozčílený:

„Zaťukej na dveře a řekni, že jsi zraněný. On tě přepadl první, viděl jsem to.“ A zase potichu zavřel.

Ti korsičtí bachaři jsou fantastičtí: buď jsou to úplní lotři, nebo skvělí chlapi. Zabušil jsem na dveře a křičím: „Jsem zraněn, ať mě odvezou do nemocnice a obvážou!“

Bachař se vrátil s vrchním dozorcem disciplinárního oddělení.

„Copak je? Nač tolik kraválu?“

„Jsem zraněn, šéfe.“

„Ty jsi zraněn? Mně se zdálo, že tě při útoku nezasáhl.“

„Mám rozseknutý sval na pravé paži.“

„Otevřte,“ říká druhý bachař.

Dveře se otevřely, vycházím ven. Mám ten sval opravdu pěkně rozťatý.

„Dejte mu pouta a odveďte ho do nemocnice. Za žádnou cenu ho tam nenechávejte. Až ho ošetří, přiveďte ho zpátky.“

Když jsme vyšli ven, bylo tam víc než deset bachařů a velitel. Dozorce z dílny mi říká:

„Vrahu!“

Než jsem stačil odpovědět, říká mu velitel: „Mlčte, dozorce Bruete. Napadl Motýlka první.“

„To se mi nezdá,“ říká Bruet.

„Já to viděl a dosvědčím to,“ říká Antartaglia. „A pamatujte si, pane Bruete, že Korsičan nelže.“

V nemocnici zavolal Chatal doktora. Ten mi sešil ránu, aniž mě uspal nebo dal lokální injekci, a potom mi nasadil sedm svorek. Nepromluvil na mne ani slovo. Držel jsem, slovem jsem si nepostěžoval. Lékař nakonec řekl:

„Neudělal jsem ti lokální anestézii, nemám na to už injekce.“ A dodal: „To se mi nelíbí, cos udělal.“

„Ale doktore! Vždyť by s tím jaterním vředem stejně dlouho nežil!“

Zůstal po té nečekané odpovědi stát, jako když ho poleje.

Výslech pokračuje. Bourset byl zproštěn viny. Uznali mu, že jednal pod pohrůžkou smrti, což neustále potvrzuji. Naric a Quenier také, pro nedostatek důkazů. Zbývám já a Carbonieri. Carbonierimu škrtli krádež a odcizení státního materiálu. Zbývá mu spřeženectví při pokusu o útěk. Nemůže dostat víc než šest měsíců. Pokud jde o mne, věci se komplikují. Přestože je tu řada svědectví v můj prospěch, vyšetřovatel mi nechce uznat řádnou sebeobranu. Dega viděl celý spis a říká mi, že přes všechnu zuřivou snahu vyšetřovatele je vyloučeno, abych byl odsouzen k smrti, protože jsem poraněn. Jediné, o co se obžaloba opírá a co by mě mohlo potopit, je tvrzení obou Arabů, že jsem vytáhl nůž první.

Výslech skončil. Čekám, až mě odvezou do Svatého Vavřince před válečný soud. Teď už jenom kouřím a skoro vůbec nechodím. Povolili mi druhou hodinovou procházku odpoledne. Velitel ani dozorci, kromě dozorce z dílen a kromě vyšetřovatele, se ke mně nechovají nepřátelsky. Nikdo se mnou nemluví nevraživě a dovolují mi, abych dostával tabáku, kolik chci.

Mám odjet v pátek, teď je úterý. Ve středu ráno v deset hodin jsem už dvě hodiny na dvoře, když vtom mě zavolá velitel a říká: „Pojď se mnou.“ Vyšel jsem ven a jdu s ním bez ozbrojeného doprovodu. Ptám se, kam jdeme. Jde směrem ke svému domu. Cestou mi říká:

„Moje žena tě chce vidět, než odjedeš. Nechtěl jsem ji vystrašit a přivést tě v doprovodu ozbrojené stráže. Doufám, že se budeš chovat dobře.“

„Ano, pane veliteli.“

Přišli jsme do jeho domu: „Julinko, vedu ti tvého chráněnce, jak jsem ti to slíbil. Víš, že ho musím před polednem odvést zpátky. Můžeš si s ním povídat asi hodinu.“ Nato diskrétně odešel.

Julinka ke mně přistoupila, položila mi ruku na rameno a dívá se mi přímo do očí. Její černé oči se lesknou víc než obvykle, protože jsou plné slz, které naštěstí zadržuje.

„Ty ses zbláznil, příteli. Kdybys mi řekl, že chceš pryč, myslím, že bych ti mohla útěk usnadnit. Požádala jsem manžela, aby ti pomohl co nejvíc, ale řekl mi, že to naneštěstí nezáleží na něm. Chtěla jsem, aby tě muž přivedl především proto, abych viděla, jak jsi na tom. Blahopřeju ti k odvaze. Jsi lepší, než jsem si myslela. Pozvala jsem tě také proto, abych ti zaplatila za ryby, které jsi mi tak štědře dával tolik měsíců. Tady máš tisíc franků, víc ti dát nemůžu. Lituji, že jsem všechno nemohla zařídit líp.“

„Madame, já peníze nepotřebuju. Prosím vás, abyste pochopila, že je nemohu příjmout, podle mého názoru by to pošpinilo naše přátelství.“ A odstrčil jsem dvě pětisetfrankové bankovky, které mi tak štědře nabídla. „Nenaléhejte, prosím vás.“

„Jak chceš,“ říká. „Nedáš si kapku pastisu?“

A potom mi ta obdivuhodná žena víc než hodinu říkala jen samá milá slova. Předpokládá, že budu určitě zproštěn obvinění ze zabití toho darebáka a za to ostatní, že dostanu asi tak osmnáct měsíců až dva roky.

Když jsem odcházel, tiskla mi dlouho ruku a řekla: „Na shledanou a hodně štěstí,“ a rozeštkala se.

Velitel mě vede zpátky do cely. Cestou mu říkám:

„Veliteli, vy máte tu nejušlechtilejší ženu na světě.“

„Vím to, Motýlku. Není stvořena k tomu, aby tu žila, je to pro ni příliš kruté. Ale co dělat? Ostatně, za čtyři roky jdu do výslužby.“

„Využívám toho, že jsme sami, veliteli, abych vám poděkoval, že jste zařídil, aby se mnou zacházeli co nejlíp, přestože bych vám byl způsobil velké nepříjemnosti, kdyby se mi útěk podařil.“

„To je pravda. Byl bys mi pěkně zavařil. Ale víš, co ti přesto řeknu? Zasloužil sis, aby se ti to podařilo.“ A před vchodem do disciplinárního oddělení dodal:

„Sbohem, Motýlku, Pánbůh ti pomáhej, budeš to potřebovat.“

„Sbohem, veliteli.“

Ano, budu potřebovat, aby mi Pánbůh pomohl, protože válečný soud, jemuž předsedá velitel četnictva se čtyřmi prýmky, je neúprosný. Tři roky za krádež a odcizení materiálu ze státního majetku, zneuctění hrobu a pokus o útěk plus dalších pět let za zabití Celiera. Úhrnem osm let káznice. Kdybych nebyl býval zraněn, určitě mě odsoudili k smrti.

Tenhle tribunál, který byl na mne tak přísný, měl mnohem větší pochopení pro jednoho Poláka jménem Dandowski, který zabil dva lidi. Dal mu jenom pět let, přestože šlo zcela nesporně o předem připravenou vraždu.

Dandowski byl pekař, který dělal jenom kvásek. Pracoval pouze od tří do čtyř hodin ráno. Pekárna byla na nábřeží přímo proti moři, takže všechny své volné hodiny trávil rybařením. Byl klidný, mluvil špatně francouzsky a s nikým se nestýkal. Tenhle chlapík, odsouzený na doživotí k nuceným pracím, věnoval všechnu svou něhu nádhernému černému kocourovi se zelenýma očima, který s ním doslova žil. Spali spolu, kocour ho doprovázel do práce jako pes a dělal mu společnost. Zkrátka mezi zvířetem a jím byla velká láska. Kocour s ním chodil na ryby, ale někdy, když bylo příliš horko a nikde stinný koutek, vracel se sám do pekárny a šel si lehnout na lůžko svého přítele. V poledne, když zazvonil zvon, šel Polákovi naproti a vyskakoval, aby chytil rybu, kterou mu držel nad hlavou a třepal jí tak dlouho, až ji kocour chytil.

Všichni pekaři bydlí dohromady v místnosti sousedící s pekárnou. Jednou pozvali dva trestanci, Corrazi a Angelo, Dandowského na králíka, kterého připravil Corrazi načerno, což dělal nejméně jednou týdně. Dandowski si sedl a dal se s nimi do jídla, k němuž přinesl láhev vína. Kocour se večer nevrátil. Polák ho marně všude hledal. Uběhl týden, kocour nikde. Dandowski, celý nešťastný, že ztratil kamaráda, chodí jako tělo bez duše. Byl opravdu nešťastný, že jediná bytost, kterou miloval a která mu lásku tak pěkně oplácela, záhadně zmizela. Žena jednoho dozorce viděla jeho nesmírnou bolest a nabídla mu kotě. Dandowski kotě zahnal a pohoršeně se zeptal ženy, jak si může myslet, že by mohl mít rád jiného kocoura než toho svého. To by přece byla hrozná urážka památky jeho drahého zmizelého, řekl jí.

Jednoho dne ztloukl Corrazi pekařského učedníka, který také rozvážel chleba. Nespal u pekařů, ale patřil mezi ně. Učeň vyhledal Dandowského, a aby se pomstil, řekl mu:

„Ten králík, na kterýho tě pozvali Corrazi a Angelo, byl tvůj kocour.“

„Důkaz!“ řekl Polák a popadl ho za krk.

„Viděl jsem Corraziho, když zakopával kůži tvýho kocoura pod mangovníkem, kterej je kousek za barákem veslařů.“

Polák tam letěl jako šílenec přesvědčit se, jestli je to pravda, a skutečně kůži našel. Byla už napůl shnilá, hlava se rozkládala. Sebral ji, šel ji umýt do mořské vody, vyložil ji na slunce, aby uschla, potom ji zabalil do čistého plátna a pohřbil na suché místo, hodně hluboko, aby ji nesežrali mravenci. Tak mi to všechno vykládal.

Corrazi a Angelo seděli jednou večer ve světle petrolejky na uzounké lavici v pekařském baráku. Seděli vedle sebe a hráli belotu ve čtyřech. Dandowski je asi čtyřicátník, střední postavy, hranatý, má široká ramena a je velice silný. Připravil si veliký klacek z „železného dřeva“, které je ostatně stejně těžké, jako by bylo opravdu ze železa, postavil se za ně a každému dal tím klackem strašlivou ránu do hlavy. Lebky praskly jako ořechy a mozek začal vytékat na zem. Šílený vztekem nespokojil se Polák tím, že je zabil, ale vzal mozky a rozplácl je o zeď baráku. Všechno bylo potřísněno krví a mozkem.

Jestliže velitel četnictva, předseda válečného soudu, neměl pochopení pro mne, měl je naštěstí aspoň pro Dandowského do té míry, že mu za dvě úmyslné vraždy dal jenom pět let.

DRUHÁ KÁZNICE

Zpátky na Ostrovy jsem jel spoutaný s Polákem. Ve Svatém Vavřinci to opravdu netáhli na dlouhé lokte. Přišli jsme tam v pondělí, ve čtvrtek se konal válečný soud a v pátek už nás odváželi na Ostrovy.

Jelo nás tam šestnáct, z toho dvanáct do káznice. Cestou bylo moře velice bouřlivé a přes palubu se každou chvíli převalila veliká vlna. Došel jsem ve své beznaději tak daleko, že jsem si začal přát, aby se ty necky potopily. Nemluvím s nikým, jsem zahleděn do sebe, mokrý vítr mi šlehá do tváří, vůbec se před ním nechráním, naopak. Schválně jsem si nechal větrem odnést klobouk, nebudu ho celých osm let v káznici potřebovat. Vdechuji až k zalknutí vítr, který mne bičuje, a nastavuji mu tvář. Poté, co jsem zatoužil, abychom ztroskotali, jsem se zase vzpamatoval. „Béberta Celiera sežrali žraloci. Tobě je třicet let a musíš si tam odkroutit osm.“ Ale dá se vydržet osm let ve zdech té „požíračky lidí“?

Myslím si na základě vlastní zkušenosti, že je to nemožné. Víc než čtyři nebo pět let člověk nemůže vzdorovat. Kdybych nebyl zabil Celiera, dostal bych jenom tři roky, a možná dva, protože vražda mi ve všem přitížila, včetně útěku. Neměl jsem toho grázla zabíjet. Má lidská povinnost k sobě samému není prosazovat si sám spravedlnost, je to především a nadevšechno povinnost žít, žít, abych mohl utéct. Jak jsem mohl udělat takovou chybu? A to ani nepočítám s tím, že stačilo málo, a ten lump by zabil mě. Žít, žít, žít, to mělo být a musí být mé jediné náboženství.

Mezi dozorci, kteří doprovázejí konvoj, je jeden strážný, kterého znám z káznice. Nevím, jak se jmenuje, ale mám šílenou chuť se ho na něco zeptat.

„Šéfe, rád bych se vás na něco zeptal.“ Překvapen jde ke mně a říká:

„Na co?“

„Víte o někom, kdo vydržel v káznici osm let?“

Chvíli přemýšlel a pak říká:

„Ne, ale znal jsem jich několik, co si odseděli pět let, a dokonce jednoho, dobře se na to pamatuji, co odtud vyšel v dost dobrém stavu a duševní rovnováze po šesti letech. Když ho propouštěli, byl jsem v káznici.“

„Děkuji.“

„Není zač,“ říká bachař. „Tys dostal, myslím, osm let?“

„Ano, šéfe.“

„Mohl by ses odtud dostat jenom pod podmínkou, že nebudeš nikdy potrestán.“

To je velice důležitá věta. Ano, nedostanu se zaživa ven jinak, než když nebudu potrestán. Je to pravda. Trest by se projevil v omezení části nebo celého jídla po nějakou dobu. Ale potom, když začne člověk dostávat zase normální dávky, nikdy už se nepostaví na nohy. Několik tvrdších trestů by tě oslabilo tak, že bys ztratil nakonec všechnu odolnost a zašel. Závěr: nesmím si dát posílat kokosové ořechy ani cigarety, a dokonce ani psát a dostávat psaníčka.

Po celý zbytek cesty znovu a znovu přemílám v hlavě to rozhodnutí. Nic, absolutně nic, ani zvenčí, ani zevnitř. Dostal jsem nápad: jediný způsob, jak mi někdo může pomoci, pokud jde o jídlo, aniž bych přitom riskoval, je zařídit, aby někdo zvenčí podplatil jídlonoše tak, aby pro mne vybíral v poledne větší a lepší kusy masa. Je to jednoduché, protože jeden nalévá bujón a druhý jde za ním s táckem a klade do misky kus masa. A večer musí prohrábnout kotel se zeleninou hezky u dna a dát mi jí v naběračce co nejvíc. Jsem rád, že jsem na tu myšlenku přišel, posiluje mne. Je to pravda, mohl bych jíst hodně a skoro dosyta, kdyby se podařilo to zorganizovat. A na mně by pak bylo, abych snil a odlétal ve své fantazii co nejčastěji a vybíral si přitom samé šťastné náměty, abych nezešílel.

Přijíždíme k Ostrovům. Jsou tři hodiny odpoledne. Sotva jsme přistáli, vidím žluté šaty Julinky, která stojí vedle svého muže. Velitel ke mně rychle přistoupil, dřív než jsme se stačili seřadit, a ptá se:

„Kolik?“

„Osm let.“

Vrátil se k ženě a něco jí řekl. Je určitě rozrušena, sedla si na kámen. Je úplně zničená. Manžel ji vzal pod paží, vstala, podívala se na mne těžkým pohledem svých obrovských očí a oba odcházejí. Už se neotočili.

„Motýlku,“ říká Dega, „kolik?“

„Osm let káznice.“ Neříká nic a neodvažuje se podívat se mi do očí. Jde ke mně Galgani. Dřív než začal mluvit, říkám mu:

„Nic mi neposílej, ani mi nepiš. Při tak dlouhém trestu nemůžu riskovat.“

„Rozumím.“

Potichu rychle dodávám: „Zařiď, aby mi dávali co nejlepší jídlo v poledne a večer. Jestli se ti to podaří, možná, že se jednou ještě shledáme. Sbohem.“

Jdu dobrovolně do prvního člunu, který nás má odvézt na Svatého Josefa. Všichni se na mne dívají, jako se díváme na rakev, která se spouští do jámy. Nikdo nemluví. Během krátké cesty opakuji Chaparovi, co jsem řekl Galganimu. Odpovídá mi:

„To by se možná dalo zařídit. Drž se, Motýlku.“ Potom mi říká:

„A co Matyáš Carbonieri?“

„Odpusť, že jsem na něho zapomněl. Předseda válečnýho soudu si vyžádal v jeho případě doplňující informace, než udělá nějaký rozhodnutí. Je to dobrý, nebo špatný?“

„Myslím, že dobrý.“

Jdu v první řadě malé kolony o dvanácti mužích, která šplhá po svahu směrem ke káznici. Stoupám rychle, je zvláštní, že spěchám, abych už byl sám v cele. Zrychluji krok, až mi bachař říká:

„Ne tak rychle, Motýlku. Člověk by řekl, že spěcháte, abyste už byl zpátky v domě, odkud vás tak nedávno pustili.“ Přicházíme.

„Svléknout do naha. Představuji vám velitele káznice.“

„Lituji, že jste se vrátil, Motýlku,“ říká. A hned na to: „Káranci, kteří jste sem přišli,“ atd. Obvyklý proslov: „Budova A, cela 127. Je to nejlepší cela, Motýlku, protože budeš mít dveře do chodby, takže budeš mít víc světla a nikdy ti nebude chybět vzduch. Doufám, že se budeš chovat dobře. Osm let je dlouhá doba, ale kdo ví, když se budeš chovat výborně, dostaneš možná menší milost, rok nebo dva roky. Přeju ti to, protože jsi statečný člověk.“

A tak jsem se octl na stosedmadvacítce. Je opravdu přesně proti velké zamřížované bráně, která vede do chodby. I když je už skoro šest hodin, je ještě dost dobře vidět. Tato cela nemá také ten pach hniloby, který měla má první cela. To mi trochu dodává odvahy. „Milej Motýlku, tak tady jsou ty čtyři zdi, které se budou osm let dívat, jak žiješ. Nepočítej čas na měsíce a hodiny, nemá to smysl. Má-li mít počítání nějaký přijatelný význam, musíš počítat po šesti měsících. Šestnáctkrát šest měsíců a jsi zase volný. V každém případě máš výhodu. Když pojdeš tady, budeš mít – jestli se to stane ve dne – aspoň zadostiučinění, že jsi umřel ve světle. To je velice důležité. Určitě to není nic veselého, chcípnout ve tmě. Když onemocníš tady, aspoň doktor bude vidět na tvou hubu. Nemusíš si vyčítat, že jsi chtěl útěkem začít nový život, a namouvěru ani to, že jsi zabil Celiera. Představ si, jak bys trpěl při pomyšlení, že jemu se podařilo utéct, zatím co ty jsi tady. Čas všechno ukáže. Kdo ví, třeba bude amnestie, válka, zemětřesení, tajfun, který tu pevnost rozmetá. Proč ne? Nebo se najde nějaký čestný člověk, který se vrátí do Francie, podaří se mu s Francouzi pohnout, a ti zase přinutí Správu trestnic, aby zrušila tuto formu popravování lidí bez gilotiny. Vím já, bude to třeba nějaký rozhněvaný lékař, který to bude všechno vypravovat nějakému novináři nebo knězi. V každém případě Celiera už dávno strávili žraloci. Já jsem tady, jsem hoden sám sebe a musím se z té hrobky dostat živý.“

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět a zase čelem vzad. Znovu začínám chodit, okamžitě nacházím správnou polohu hlavy, paží a přesnou délku kroku, aby kyvadlo dokonale fungovalo. Rozhodl jsem se, že budu pochodovat jen dvě hodiny dopoledne a odpoledne, pokud nebudu vědět, že mohu počítat se zvýšeným množstvím potravy. Jen nezačít v té nervozitě prvních dní zbytečně mrhat energií.

Ano, je to k zoufání, že se všecko zhroutilo v poslední chvíli. Pravda, byla to teprve první část útěku. Zbývalo ještě přestát šťastně víc než sto padesát kilometrů plavby na tom křehkém voru. A podle toho, kam bychom se byli dostali na Velké zemi, pokračovat dál v útěku. Kdyby se vyplutí dobře podařilo, plachta ze tří pytlů by byla hnala člun rychlostí přes deset kilometrů za hodinu. Přistáli bychom nejméně za patnáct, možná, že dokonce za dvanáct hodin. Samozřejmě kdyby přes den pršelo, protože napnout plachtu bychom se mohli odvážit jenom za deště. Jestli se nemýlím, den poté, co mě dali do díry, pršelo. Ale nejsem si tím jist. Snažím se zjistit, jakých chyb jsem se dopustil. Přišel jsem jenom na dvě. Truhlář chtěl udělat vor příliš dobře, aby byl co nejbezpečnější. Kvůli kokosovým ořechům musel udělat rám, takže udělal vlastně dva vory, jeden uvnitř druhého. A to znamenalo příliš mnoho dílů a příliš mnoho času k jejich zhotovení při nezbytné opatrnosti.

Druhá, nejhrubší chyba: jakmile jsem začal mít o Celierovi první vážnou pochybnost, měl jsem ho ještě tu noc zabít. Kdybych to byl udělal, kde bych teď byl! I kdyby mě byli chytili na Velké zemi nebo zatkli při vyplutí, nebyl bych dostal víc než tři roky místo osmi, a měl bych zadostiučinění, že jsem provedl, co jsem chtěl. Kde bych byl teď, kdyby všechno klapalo? Na Ostrovech, nebo na Velké zemi? Kdo ví. Možná, že bych byl v Curaçau pod ochranou biskupa Irénée de Bruyna. A odtamtud bychom nevypluli jinak než s jistotou, že ten či onen národ nás příjme. V opačném případě by bylo pro mne snadné vrátit se na malém člunu přímo do Guajiry ke svému kmeni.

Usnul jsem velmi pozdě a spal jsem normálně. První noc nebyla nijak zvlášť deprimující. Žít, žít, žít. Kdykoli když se mne začne zmocňovat beznaděj, si musím opakovat třikrát za sebou to slovo doufání: „Dokud žiješ, máš naději!“

Uběhl týden. Od včerejška jsem si všiml změny ve velikosti porcí potravy. V poledne nádherný kus vařeného masa a večer miska čisté čočky skoro bez vody. Říkám si jako dítě: V čočce je železo, a to je dobré pro zdraví…

Potrvá-li to tak dál, budu moci chodit deset až dvanáct hodin denně a večer pak, až se pořádně unavím, pocestuju ke hvězdám. Ne, nebudu se toulat, jsem na zemi, stojím oběma nohama na zemi a myslím na všechny trestance, které jsem poznal na Ostrovech. Každý má svou historii, jednu, která předcházela, a jednu současnou. Myslím také na legendy, které se na Ostrovech vyprávějí. Jedna z nich, kterou, jak si slibuji, si jednoho dne ověřím, vrátím-li se zpátky na ostrov, je legenda o zvonu.

Jak už jsem říkal, trestanci se nepochovávají, ale házejí do moře mezi Svatým Josefem a Královským ostrovem, na místě zamořeném žraloky. Mrtvý je zabalen do pytlů od mouky, na nohou má provaz s velkým kamenem. Na přídi lodi je upevněna obdélníková bedna. Když člun dopluje na určené místo, šest veslařů-trestanců zdvihne vesla vodorovně do výše pažení. Jeden muž skloní bednu a druhý otevře jakési padací dveře, načež tělo sklouzne do vody. Je zcela nepochybné, že žraloci okamžitě překousnou provaz. Mrtvý nemá nikdy čas ponořit se do hloubky. Vypluje na hladinu a žraloci se začnou rvát o tu vybranou pochoutku. Ti, kdo to zažili, říkají, že vidět, jak žraloci požírají člověka, je velice sugestivní. Když je jich hodně, daří se jim prý dokonce vyzvednout pytlovinu i s obsahem nad vodu. To pak trhají pytle a odnášejí si velké kusy mrtvoly.

Děje se to přesně, jak jsem popsal, ale je zde ještě něco, co jsem si nemohl ověřit. Vězňové říkají všichni bez výjimky, že žraloky sem přitahuje umíráček, který zvoní v kapli, když někdo umře. Když stojíte na konci mola na Královském ostrově v šest hodin večer, bývají prý dny, kdy se tam neobjeví ani jeden žralok. Sotva se v kostelíčku ozve zvonek, než bys řekl švec, začne se to místo hemžit žraloky, kteří čekají na mrtvého. Jak jinak než tím si vysvětlit, že sem připlouvají v tak přesnou hodinu? Doufejme, že neposloužím za pokrm žralokům u Královského ostrova za takových okolností. Kdyby mě roztrhali při útěku, co dělat, bylo by to alespoň ve chvíli, kdy bych zápasil o svou svobodu. Ale umřít po nemoci v cele, to ne, to bych nerad.

Díky organizaci zavedené přáteli jím dosyta a cítím se dokonale zdráv. Chodím nepřetržitě od sedmi hodin ráno do šesti večer. Takže se pak po večerní misce plné sušené zeleniny, fazolí, čočky, mletého hrachu nebo maštěné rýže jen zapráší. Splivnu ji vždycky bez nejmenších obtíží. Chození mi dělá dobře. Únava, která se po něm dostavuje, je zdravá, takže se mi daří rozdvojovat se za pochodu.

Například včera jsem strávil celý den v lukách v malém ardécheském koutě, který se jmenuje Favras. Často, když má maminka umřela, jsem tam jezdíval na pár týdnů k tetičce, sestře své matky, učitelce v tom zapadlém hnízdě. Nuže, včera jsem tam byl a do slova a do písmene v kaštanovém lese. Sbíral jsem houby a vtom jsem uslyšel svého malého kamaráda, hlídače ovcí, jak křičí na svého ovčáka a dává mu rozkazy. Pes je splňoval vždycky dokonale. Vždycky přivedl zpátky zaběhlou ovci nebo ztrestal příliš toulavou kozu. A to ještě nebylo všechno! Sen byl tak živý, že jsem pocítil chlad železitého pramene, který mi stékal do úst, a vychutnával jsem lechtání maličkých bublinek, když mi stoupaly do nosu. Takový autentický vjem okamžiků, které se odehrály před víc než patnácti lety, ta schopnost prožít je znovu s takovou intenzitou, to člověk nemůže zažít jinde než v cele, daleko od všeho hluku, v naprostém tichu.

Vidím dokonce žlutou barvu šatů tetičky Outine. Slyším šeptání větru v kaštanech, tvrdý suchý úder kaštanu, když spadne na suchou zemi, a tlumený zvuk, když ho příjme koberec z listí. Z vysokých kručinek vyšel obrovský kňour a tak strašně mě vylekal, že jsem utekl, a v tom bláznivém strachu jsem poztrácel skoro všechny nasbírané houby. Ano, strávil jsem (stále na pochodu) celý den ve Favrasu s tetičkou a svým malým kamarádem Juliánem, pasáčkem z chudobince. Když ty vzpomínky tak ožily a když jsou tak něžné, jasné a přesné, nikdo mi nemůže zabránit, abych se jimi neopájel a abych z nich nečerpal mír, který tak potřebuji pro svou zmučenou duši.

Pro společnost jsem v jedné z mnoha cel, v „požíračce lidí“. Ve skutečnosti jsem jim ukradl celý den. Strávil jsem ho ve Favrasu, v lukách, mezi kaštany, a dokonce jsem pil minerální vodu ze studánky, která se jmenuje Rybářův pramen.

Uběhlo už šest prvních měsíců. Slíbil jsem si, že budu počítat po šesti měsících, a tak jsem tedy slib splnil. Dnes jsem jenom snížil počet čekacích jednotek ze šestnácti na patnáct… Už jenom patnáctkrát šest měsíců.

Udělejme tečku. Během těch šesti měsíců žádný osobní malér. Stále táž strava, ale stále také velmi slušné porce, takže mé zdraví netrpí. Kolem plno sebevražd a zešílevších vězňů, které naštěstí rychle odnášejí. Slyšet, jak lidé křičí, naříkají nebo sténají celé hodiny nebo celé dny, je deprimující. Vymyslel jsem si docela dobrý trik, ale mým uším moc nesvědčí. Uřízl jsem kousek mýdla a strčil jsem si ho do obou uší, abych už neslyšel ty srdceryvné výkřiky. Bohužel mi mýdlo nedělá v uších dobře a za den nebo za dva dni z nich začíná téct.

Poprvé za celou dobu, co jsem v kolonii, jsem se snížil k tomu, že jsem o něco požádal bachaře. Dozorce, který vydává polévku, je totiž z Montélimaru, je to můj krajan. Poznal jsem ho na Královském ostrově a požádal jsem ho, aby mi přinesl kuličku vosku a pomohl mi tak snášet nářky bláznů, než je odvedou. Přinesl mi druhý den kouli vosku velkou jako ořech. Je neuvěřitelné, jak se člověku uleví, když nemusí ty nešťastníky poslouchat.

Pokud jde o stonožky, báječně jsem se vytrénoval. Za celých šest měsíců mě kousla jen jedna. Kdykoli se probudím a některá se mi prochází po nahém těle, snesu to už docela dobře. Člověk si zvykne na všechno, je to jen otázka sebekontroly, protože lechtání, které způsobují její nožky a tykadla, je velice nepříjemné. A když ji člověk chytí špatně, kousne ho. Lépe je čekat, až sleze sama, a potom se snažit ji zašlápnout. Na mé cementové lavici jsou vždycky dva nebo tři kousíčky z denní dávky chleba. Vůně chleba ji vždycky určitě přitáhne. A v tu chvíli ji zabiju.

Musím zahánět fixní ideu, která mě pronásleduje. Proč jsem nezabil Béberta Celiera hned ten den, když jsme začali tušit, jak neblahou roli hraje? A tak sám se sebou donekonečna diskutuji. Kdy má člověk právo zabít? Nakonec docházím k závěru, že účel světí prostředky. Mým cílem byl zdařilý útěk. Měl jsem štěstí, že se mi podařilo dokončit dobrý vor a schovat ho na bezpečném místě. Odjezd byl už otázkou několika dní. Protože jsem věděl, jaké nebezpečí pro nás znamená. Celier už ve chvíli, kdy byl vyroben předposlední kus, který se jako zázrakem dostal do bezpečného úkrytu, měl jsem ho bez váhání popravit. Ale co kdybych se spletl a mé podezření by se ukázalo klamné? Zabil bych nevinného. Ta hrůza! Ale co je to za logiku, že si děláš problémy se svědomím, ty, trestanec na doživotí, a hůř, člověk, který si odpykává doživotní trest a navíc je odsouzen na osm let do káznice?

Co si vlastně myslíš, ty zmetku, s kterým společnost zachází jako s trusem? Rád bych věděl, jestli přísedící, těch dvanáct bábovek, kteří tě odsoudili, si aspoň jednou položili otázku, doopravdy a podle nejlepšího svědomí, jestli udělali dobře, když tě odsoudili k tak těžkému trestu? A jestli se prokurátor, o němž stále ještě nevím, jak mu vytrhnu jazyk, také zeptal sám sebe, jestli to ve své obžalovací řeči trochu nepřehnal? Ani mí advokáti se na mne jistě nepamatují. Mluví asi obecně o „tom nešťastném případu Motýlek“ při přelíčení 1932: „Víte, kolegové, nebyl jsem ten den moc ve formě a navíc generální prokurátor Pradel byl zrovna v nejlepší formě. Jeho řeč měla rozhodující vliv na výsledek procesu ve prospěch obžaloby, Takový odpůrce je opravdu třída.“

Slyším to všechno, jako bych byl vedle pana Raymonda Huberta uprostřed diskuse mezi advokáty, na nějaké party nebo ještě spíš na některé z chodeb Justičního paláce.

Jenom jediného z nich je určitě možno pokládat za slušného a poctivého úředníka – předsedu Bevina. Tento nestranný člověk může zcela právem diskutovat mezi kolegy nebo na recepci o nebezpečí vyplývajícím z toho, že člověka mohou odsoudit porotci. Určitě může říci, samozřejmě vybranými slovy, že nikdo z těch dvanácti bábovek z poroty nemá žádnou průpravu, aby na sebe mohl vzít takovou odpovědnost, že jsou příliš snadno ovlivnitelní efektním vystupováním obžaloby nebo obhajoby, podle toho, kdo získá na řečnickém kolbišti převahu. Že zprošťují obžaloby nebo odsuzují příliš rychle, aniž dobře vědí proč, podle kladné nebo záporné atmosféry, kterou se podaří vytvořit silnější z obou stran.

Předseda i má rodina, ano, jenže moje rodina mi má možná trochu za zlé trápení, které jsem jí bezpochyby způsobil. Jsem si jist, že jediný, kdo si určitě nestěžoval na kříž, který mu jeho syn vložil na bedra, je můj tatínek, můj ubohý otec. Nese ten těžký kříž, aniž svého chlapce odsuzuje. Nic mu nevyčítá, a to v situaci, kdy jako učitel má dbát zákonů a kdy dokonce lidi učí jim rozumět a přijímat je. Jsem přesvědčen, že v hloubi duše křičí: „Darebáci, zabili jste mi chlapce, a hůř, odsoudili jste ho, aby v pětadvaceti letech pomalu skomíral.“ Kdyby věděl, kde je teď jeho dítě a co s ním dělají, byl by schopen stát se anarchistou.

Dnes v noci si „požíračka lidí“ zasloužila své jméno víc než kdy jindy. Vyrozuměl jsem, že se dva vězňové oběsili a jeden se udusil tak, že si nacpal hadry do úst a do nosních dírek. Cela 127 je kousek od místa, kde se bachaři střídají ve stráži, a někdy zaslechnu útržky jejich rozhovorů. Dnes ráno nemluvili dost potichu, takže jsem slyšel, co si říkali o nočních incidentech.

Uplynulo dalších šest měsíců. Udělal jsem si tečku a do dřeva jsem vyryl krásnou čtrnáctku. Mám hřebík, kterého používám jenom každý šestý měsíc. Ano, udělal jsem si tečku, zdraví je stále dobré a mám výtečnou morálku.

Díky mému putování ke hvězdám se stává velice zřídka, že mám dlouhé krize beznaděje. Rychle je překonávám a ze všeho, co mám po ruce, si buduji skutečnou nebo pomyslnou cestu, která zahání špatné myšlenky. Celierova smrt mi pomáhá vítězit v těch vyhrocených okamžicích krizí. Říkám si: Já žiju, žiju, jsem živ a musím žít, žít, abych se dožil toho dne, kdy budu svobodný. On mi zabránil v útěku, ale je mrtev a nebude nikdy svobodný, jako budu jednoho dne já, jistě, zcela určitě. Ať je tomu jakkoliv, když budu propuštěn v osmatřiceti letech, člověk ještě není starý a příští útěk se podaří, tím jsem si jist.

Ráz, dva, tři, čtyři, pět, čelem vzad. Ráz, dva, tři, čtyři, pět, zase čelem vzad. Už několik dní mám černé nohy a z dásní mi teče krev. Mám se přihlásit na marodku? Vtlačil jsem si palec do spodní části nohy a zůstal mi tam po něm dolík. Vypadá to, jako bych byl plný vody. Už týden nemohu chodit deset nebo dvanáct hodin denně. Unaví mě, i když chodím jenom šest hodin nadvakrát. Když si čistím zuby, nemohu si je třít hrubým namydleným šátkem. Bolí to a dásně hodně krvácejí. Včera mi dokonce z horní čelisti vypadl sám od sebe zub, řezák. Těchto dalších šest měsíců skončilo opravdovou revolucí. Je to s podivem, ale včera jsme všichni dostali rozkaz vystrčit hlavy a chodbou procházel doktor, který každému ohrnoval rty. A dnes ráno, přesně po osmnácti měsících, co jsem v této cele, se dveře otevřely a řekli mi:

„Pojďte ven, postavte se ke zdi a čekejte.“

Stál jsem první hned vedle vchodu. Z cel vyšlo asi šedesát mužů. „Vlevo v bok!“ Octl jsem se poslední v řadě, která jde na druhý konec budovy a vychází do dvora.

Je devět hodin. Mladý lékař v khaki košili s krátkými rukávy sedí venku za malým dřevěným stolkem. Za ním dva sanitáři-trestanci a jeden sanitní dozorce. Neznám ani jednoho z nich, včetně doktora. Ceremonií hlídá deset bachařů s puškami v ruce. Velitel a vrchní dozorci stojí a bezeslova se na nás dívají.

„Všichni do naha,“ křičí vrchní dozorce. „Šaty pod paži. První.

Jak se jmenuješ?“

„X…“

„Otevři ústa, ukaž nohy. Vytrhněte mu tři zuby. Nejdřív jódová tinktura, potom metylénová dezinfekce, sirup Cochlearia dvakrát denně před jídlem.“

Přišel jsem na řadu poslední.

„Jméno?“

„Charriére.“

„Koukejme se, ty jsi jediný, co má tělo k světu. Jsi tu nový?“

„Ne.“

„Jak dlouho už jsi tu?“

„Dnes osmnáct měsíců.“

„Proč nejsi hubený jako ostatní?“

„Nevím.“

„Tak já ti to řeknu. Protože žereš víc než oni, ledaže bys míň onanoval. Ukaž ústa, nohy. Dva citróny denně. Jeden ráno, jeden večer. Cucej citróny a šťávu si dávej na dásně, máš kurděje.“

Potřeli mi dásně jódem, potom mi je pomazali metylénovou dezinfekcí a dali mi citrón. Čelem vzad, jsem poslední v řadě a vracím se do své cely.

To, co se právě stalo, je skutečná revoluce: vypustit nemocné až na nádvoří, ukázat jim slunce a předvést je doktorovi! Něco takového v káznici ještě nikdo neviděl. Co se děje? Nestalo se konečně náhodou, že nějaký lékař odmítl být němým spoluviníkem toho hrozného kázeňského řádu? Ten lékař, který se později stal mým přítelem, se jmenuje Germain Guibert. Zemřel v Indočíně. Jeho žena mi to napsala do Maracaiba ve Venezuele mnoho let po tomto dni.

Každých deset dní lékařská prohlídka na slunci. Stále stejná léčba: jódová tinktura, metylénová dezinfekce, dva citróny. Můj stav se nezhoršuje, ale také se nezlepšuje. Dvakrát jsem si řekl o cochleariový sirup a dvakrát mi ho doktor nedal, což mě začíná rozčilovat, protože stále ještě nemohu chodit víc než šest hodin denně a nohy mám dole pořád ještě oteklé a černé.

Jednou, když jsem čekal, až na mne příjde řada, všiml jsem si polouschlého stromku. Stoupl jsem si pod něj, abych se chránil před sluncem. Byl to citroník bez citrónů. Utrhl jsem si list a žvýkám ho, a potom, aniž jsem tím něco zamýšlel, jsem mechanicky utrhl kousíček větve s několika listy. Když mě lékař zavolal, strčil jsem si větvičku do zadku a říkám mu:

„Doktore, nevím, jestli je to kvůli vašim citrónům, ale koukněte se, co mi tam vzadu roste.“ Otočil jsem se k němu zadkem a ukázal mu větvičku s listím.

Bachaři vyprskli smíchy, ale potom vrchní dozorce řekl:

„Motýlku, budete potrestán pro neúctu k lékaři.“

„Vůbec ne,“ říká doktor, „nesmíte toho muže potrestat, protože si nestěžuji. Copak ty už nechceš citróny? Tos tím chtěl říct?“

„Ano, doktore, mám už citrónů až po krk, neuzdravuju se. Chci zkusit cochleariový sirup.“

„Nedal jsem ti ho, protože ho mám velice málo a schovávám si ho pro těžce nemocné. Přesto ti dám lžičku denně a budeš jíst dál citróny.“

„Doktore, viděl jsem, že Indiáni jedí mořské řasy, a tytéž řasy jsem viděl na Královském ostrově. Na Svatém Josefu musí být taky.“

„To je skvělý nápad. Budu vám každý den přidělovat určité řasy, které jsem skutečně sám viděl na břehu moře. Jak je ti Indiáni jedí, vařené, nebo syrové?“

„Syrové.“

„V pořádku, děkuji, a veliteli, hlavně ať ten muž není potrestán, spoléhám na vás.“

„Ano, kapitáne.“

Stal se zázrak. Vycházíme každý týden dvě hodiny denně na slunce a čekáme, až příjdeme na řadu nebo až přejdou ostatní, vidíme tváře, můžeme si zašeptat pár slov. Komu by se bylo ve snu zdálo, že by se mohlo stát něco tak nádherného? Je to pro všechny fantastická změna. Mrtví vstávají a chodí na slunci. Konečně mohou ti zaživa pohřbení promluvit pár slov. Je to láhev kyslíku, která každému z nás vdechuje život.

Jednou ve čtvrtek v devět hodin ráno najednou cvak, cvak, nekonečná řada cvaknutí otevírá dveře cel. Každý se má postavit na práh své cely. „Káranci,“ křičí jakýsi hlas, „guvernér přijel na inspekci.“

Vysoký elegantní muž s prošedivělými vlasy prochází v doprovodu pěti důstojníků koloniální armády – všichni jsou zřejmě lékaři – chodbou a míjí každou celu. Slyším, jak ho informují o vysokých trestech a motivech, pro které byly uloženy. Než došel k mé cele, zdvihli nějakého člověka, který neměl sílu čekat tak dlouho vstoje. Je to jeden z lidojedů, Graville. Kterýsi, z důstojníků řekl:

„Ale tohle je přece chodící mrtvola!“

Guvernér odpovídá:

„Všichni jsou v žalostném stavu.“

Komise došla až ke mně. Velitel řekl:

„Tenhle má nejdelší kázeňský trest.“

„Jak se jmenujete?“ Říká guvernér.

„Charriére.“

„Jaký máte trest?“

„Osm let za krádež státního materiálu atd., zabití, celkem osm let.“

„Kolik už sis odseděl?“

„Osmnáct měsíců.“

„Chování?“

„Dobré,“ říká velitel.

„Zdraví?“

„Ujde to,“ říká lékař.

„Chcete něco říct?“

„Že režim v tomhle vězení je nelidský a nedůstojný francouzského národa.“

„Příčiny?“

„Absolutní ticho, žádné procházky, a až na pár posledních dní, žádná lékařská péče.“

„Držte se dobře a možná dostanete milost, budu-li ještě guvernérem.“

„Děkuji.“

Od toho dne máme na rozkaz guvernéra a vedoucího lékaře, kteří přišli z Martinique a Cayenne, každý den hodinu procházky s koupáním v moři v jakémsi narychlo udělaném bazénu, v němž jsou koupající chráněni před žraloky velkými balvany.

Každé ráno v devět hodin sestupujeme ve skupinách po sto mužích úplně nazí na koupání. Ženy a děti dozorců musejí zůstat doma, abychom mohli dolů nazí.

Trvá to už měsíc. Obličeje lidí se úplně změnily. Ta hodina slunce a koupání ve slané vodě, možnost každý den hodinu mluvit, to všechno radikálně změnilo stádo vězňů, nemocných na duši i na těle.

Jednou, když jsme šli z koupání nahoru do káznice, jsem byl mezi posledními, když se rozlehl křik zoufalé ženy a dvě rány z revolveru. Slyším:

„Pomóc, topí se mi holčička!“

Křik přichází od nábřeží, které tu má podobu vybetonovaného svahu klesajícího k moři a kde kotví čluny. Další výkřiky:

„Žraloci!“

A další dvě rány z revolveru. Protože se všichni otočili směrem, odkud se ozývá křik o pomoc a rány z revolveru, odstrčil jsem bez rozmýšlení bachaře a rozběhl jsem se nahý ke břehu. Když jsem tam doběhl, uviděl jsem dvě ženy, které křičely, jako by je na nože bral, tři bachaře a Araby.

„Skočte do vody,“ křičí žena. „Není daleko! Neumím plavat, jinak bych tam skočila sama. Bando zbabělá!“

„Žraloci,“ řekl jeden bachař a znovu vystřelil.

Po moři plave holčička v modrobílých šatech, slabý proud ji pomalu odnáší. Voda ji nese přímo na místo, kde se stékají proudy a které slouží za hřbitov pro trestance, ale je odtud ještě hodně daleko. Bachaři stále střílejí a určitě hodně žraloků zasáhli, protože kolem holčičky se voda jen vaří.

„Přestaňte střílet!“ volám.

A bez rozmýšlení jsem se vrhl do vody. S pomocí proudu plavu rychle k děvčátku, které se stále ještě nepotopilo, protože je nesou šaty. Kopu nohama co nejvíc, abych zahnal žraloky.

Jsem od ní už ani ne třicet nebo čtyřicet metrů, když vtom se blíží člun, který viděl scénu z dálky a vyjel z Královského ostrova. Dojel k holčičce dřív než já, vytáhl ji a schoval ji do bezpečí. Pláču vzteky, aniž přitom myslím na žraloky, když vtom mě také vytáhnou na palubu. Riskoval jsem život pro nic.

Aspoň jsem si to myslel, protože o měsíc později se doktoru Germainu Guibertovi podařilo vymoci pro mne za odměnu zrušení kázeňského trestu ze zdravotních důvodů.

OSMÝ SEŠIT

NÁVRAT NA KRÁLOVSKÝ OSTROV

BUVOLI

Je to tedy učiněný zázrak, že se vracím jako normální vězeň na Královský ostrov. Odešel jsem odtud jako odsouzenec na osm let a díky pokusu o záchranu děvčátka jsem zpátky už za devatenáct měsíců.

Shledal jsem se s přáteli. S Degou, který je stále účetním, s Galganim, poštovním úředníkem, s Carbonierim, který byl ve věci mého útěku zproštěn viny, s Grandetem, s truhlářem Boursetem a s oběma Bratranci s kočárkem, Naricem a Quenierem, se Chatalem z nemocnice a se svým druhem z prvního útěku, Maturettem, který je na Královském ostrově stále pomocným sanitářem.

Bandité z korsického odboje jsou tu všichni: Essari, Vicioli, Césari, Razori, Fosco, Maucuer a Chapar, který dal stít la Griffa kvůli aféře v marseillské burze. Všechny hvězdy kriminálních rubrik z let 1927 až 1935 jsou tady.

Marsino, vrah Dufréna, zemřel minulý měsíc na fyzickou sešlost. Ten den měli žraloci vybranou pochoutku. Naservírovali jim jednoho z nejlepších pařížských odborníků na drahokamy.

Barrat, zvaný Herečka, milionář a tenisový šampión z Limoges, který zavraždil šoféra a svého intimního, příliš intimního mladého přítele. Barrat je šéfem laboratoře a lékárníkem v nemocnici na Královském ostrově. Na Ostrovech si člověk může obstarat tuberkulózu za právo první noci, tvrdí jeden doktor, známý šprýmař.

Zkrátka můj příchod na Královský ostrov je jako rána z děla. Když jsem znovu vstoupil do budovy tvrdých hochů, byla sobota dopoledne. Byli tam skoro všichni. Všichni bez výjímky mě srdečně přivítali a projevují mi přátelství.

Dokonce mládenec s hodinkami, který nikdy nepromluvil od onoho rána, kdy mu chtěli useknout omylem hlavu, vstal a přišel mě pozdravit.

„Tak co, kamarádi Všechno v pořádku?“

„V pořádku, Moty, vítáme tě.“

„Máš tady pořád místo,“ říká Grandet. „Co jsi odešel, zůstalo prázdný.“

„Všem vám děkuju. Je něco novýho?“

„Dobrá zpráva.“

„Jaká?“

„Dnes v noci našli v místnosti proti baráku hodnejch hochů zavražděnýho toho arabskýho kozla, co tě chodil špehovat na kokosovou palmu a práskl tě. Určitě to udělal nějakej tvůj kamarád. Nechtěl, abys ho uviděl živýho, a ušetřil ti práci.“

„To jistě, rád bych věděl, kdo to udělal, abych mu mohl poděkovat.“

„Třeba ti to někdy řekne. Našli ho dneska ráno při apelu s nožem v srdci. Nikdo nic neviděl a neslyšel.“

„Tak je to v pořádku. A co hra?“

„Ujde to, máš pořád svoje místo.“

„Dobrý. Tak už mi zase začíná doživotí. Kdybych věděl, kdy tahle historie skončí.“

„Moty, když jsme se dověděli, že ti napařili osm let, byl to pro všechny pořádnej šok. Myslím, že když ses teď vrátil, není na Ostrovech jedinej člověk, kterej by ti odmítl v čemkoli pomoc, i kdyby to bylo seberiskantnější.“

„Velitel vás volá,“ říká jeden poskok.

Šel jsem s ním. U strážnice mi několik bachařů řeklo pár přívětivých slov. Jdu za poskokem a setkávám se s velitelem Prouilletem.

„Tak co, všechno v pořádku, Motýlku?“

„Ano, pane veliteli.“

„Jsem rád, žes dostal milost, a gratuluju ti k té odvaze, když jsi zachraňoval holčičku mého kolegy.“

„Děkuju.“

„Než se vrátíš ke své práci kýblaře, přidělím ti zatím místo kočího u buvolů s právem rybolovu.“

„Jestli vás to příliš nekompromituje, budu rád.“

„Na to kašlu. Dozorce z dílen už tu není a já odjíždím za tři neděle do Francie. Zkrátka, zítra zase nastoupíš.“

„Nevím, jak vám poděkovat, veliteli.“

„Že se nepokusíš o útěk dřív než za měsíc, že ne?“ říká Prouillet se smíchem. V baráku jsou stále titíž lidé a vedou stejný život jako předtím. Hráči, republika pro sebe, nemyslí na nic a nežijí ničím jiným než hrou. Chlapi, kteří mají mladé milence, žijí, jedí a spí s nimi. Jsou to opravdové domácnosti, kde vášeň a láska zaplňuje dvěma mužům život ve dne v noci. Žárlivé scény, nezkrotné vášně, kdy se „žena“ a „muž“ navzájem hlídají, a při nichž dochází nutně k vraždám, jestliže jeden z nich začne mít druhého dost a přelétá k novým láskám.

Pro krásnou Charlie (Barrat) zabil jeden černoch jménem Simplon minulý týden chlapíka, který se jmenoval Sidero. Byl to už třetí muž, kterého Simplon zabil kvůli Charliemu.

Jsem v táboře teprve pár hodin a už ke mně přišli dva chlapci na návštěvu.

„Poslechni, Motýlku, chtěl bych vědět, jestli je Maturette tvůj kluk?“

„Proč?“

„Mám k tomu svý důvody.“

„Tak heleď. Maturette se mnou prodělal útěk. Urazili jsme dva tisíce pět set kilometrů a choval se jako chlap. To je všechno, co ti můžu říct.“

„Chci vědět, jestli s ním chodíš?“

„Ne, po sexuální stránce Maturetta neznám. Vážím si ho jako přítele a po ostatním mi nic není, ledaže by mu někdo ubližoval.“

„A co kdybych si ho jednoho dne vzal za ženu?“

„Když nebude nic namítat, nebudu se do toho míchat. Ale kdybys ho k tomu chtěl nutit vyhrožováním, budeš mít co dělat se mnou.“

S pasívními i s aktivními homosexuály je to stejné, protože jedni jako druzí prožívají bouřlivě své vášně a na nic jiného nemyslí.

Setkal jsem se s Italem, který měl při transportu zlatou tubu s penězi. Přišel mě přivítat. Říkám mu:

„Ty jsi ještě tady?“

„Dělal jsem, co jsem mohl. Matka mi poslala dvanáct tisíc franků, bachař si z nich nechal za zprostředkování šest. Dal jsem čtyři tisíce, abych se dostal z ostrova, podařilo se mi jít na rentgen do Cayenne, ale nedalo se nic podniknout. Potom jsem se dal obžalovat, že jsem poranil kamaráda, znáš ho, je to Razori, korsickej bandita.“

„Znám. No a?“

„Smluvili jsme se, udělal si ránu na břiše a spolu jsme šli před válečnej soud. On jako strana žalující a já jako pachatel. Ani jsme se tam neohřáli. Za čtrnáct dní bylo po všem. Odsoudili mě na šest měsíců. Odseděl jsem si je loni v káznici. Ani jsi nevěděl, že tam jsem. Motýlku, já už nemůžu, mám sto chutí se zabít.“

„Když už chceš zajít, tak to radši při útěku na moři, aspoň umřeš jako svobodnej člověk.“

„Jsem odhodlanej ke všemu, máš pravdu. Jestli budeš něco připravovat, dej mi vědět.“

„Dobrá, platí.“

A tak začal znovu život na Královském ostrově. Stal jsem se skotákem. Mám buvola, který se jmenuje Brutus. Váží dva tisíce kilo a je to vrah jiných buvolů. Zabil už dva samce. „To je jeho poslední příležitost,“ říká mi dozorce Angosti, který má na starosti tyto služby. „Jestli zabije ještě jednoho, půjde na porážku.“ Dnes ráno jsem se s Brutem seznámil. Černoch z Martinique, který ho vodí, musí zůstat týden se mnou, aby mě zaučil. Hned jsem se s Brutem spřátelil tím, že jsem mu načural na nos. Jeho velký jazyk zbožňuje všechno slané. Potom jsem mu dal několik zelených plodů manga, které jsem utrhl v nemocniční zahradě. Jedu s Brutem, zapřaženým jako vůl k velké oji vozu, hodného času zlenivělých králů – tak rustikálně je udělán. Na voze je sud s třemi tisíci litry vody. Moje práce, stejně jako práce kamaráda Bruta, je sjíždět k moři, naplnit tam pokaždé sud vodou a potom vystoupit po tom hrozném svahu až nahoru na pláň. Tam vždycky vytáhnu zátku ze sudu, voda teče do žlábků a odnáší všechno, co tam ještě zbylo po ranním vyprazdňování kýblů. Začínám v šest hodin a končím kolem deváté.

Asi za čtyři dny prohlásil Martiničan, že už si s tím poradím sám. Jen jedna věc mě při tom otravuje. Ráno v pět hodin musím plavat ve velké stojaté zátoce a hledat Bruta, který se schovává, protože nerad pracuje. Má velice citlivá chřípí, má jimi prostrčený kruh, od kterého visí asi půl metru dlouhý řetěz. Vždycky když ho najdu, snaží se zmizet. Potopí se a objeví se zase o kus dál. Někdy mi trvá víc než hodinu, než ho chytím v té stojaté a odporné vodě, plné všelijaké havěti a leknínů. Pronáším vzteklé samomluvy: „Lumpe! Mrcho pitomá! Máš tvrdou palici jako Bretonec! Tak co, vylezeš, ty hajzle?“ Je citlivý jenom na řetěz, když ho chytím. Na nadávání kašle. Ale jak jednou z vody vyleze, hned je kamarád.

Mám dvě prázdné plechovky od oleje, plné sladké vody. Začínám práci tím, že se osprchuji a pořádně si smyji lepkavou vodu z louže. Když jsem jaksepatří vymydlený a opláchnutý, zbude mi většinou ještě víc než polovina plechovky sladké vody. Tou pak umývám Bruta vlákny kokosových ořechů. Pořádně mu vydrhnu citlivé části, všechno vyčistím a opláchnu. Nato si začne Brutus třít hlavu o mé ruce a sám se postaví k oji vozíku. Nikdy ho nepíchám bodcem, jako to dělával Martiničan. Je mi za to vděčný, chodí se mnou rychleji než s ním.

Na ostrově je pěkná malá buvolí kravka, která je zamilovaná do Bruta a chodívá do práce s námi. Nezaháním ji jako předchozí skoták, naopak. Dovoluji jí, aby Bruta lízala a doprovázela nás všude, kam se hneme. Nikdy je nevyrušuju, když se olizují, a Brutus je mi za to vděčný. Pozná se to podle toho, že ty tři tisíce litrů vyveze nahoru neuvěřitelně rychle. Vypadá to, jako by chtěl dohonit, co zmeškal při námluvách, když se s Markétou navzájem olizovali – kravka se totiž jmenuje Markéta.

Včera při apelu v šest hodin byl kvůli Markétě menší skandál. Černý Martiničan zřejmě vylézal na zídku a každý den s buvolicí souložil. Jednou ho překvapil bachař a vyfasoval za to třicet dní. Úřední zdůvodnění zní: coitus se zvířetem. No, a včera při apelu přišla Markéta do tábora, přešla před víc než šedesáti muži, a když došla k negrovi, otočila se a nastavila mu zadek. Všichni se rozřehtali a černoch se mohl hanbou propadnout.

Musím pro vodu třikrát denně. Nejvíc času mi zabere plnění sudu dvěma vědry, ale jde to dost rychle. V devět hodin končím a jdu chytat ryby.

Spolčil jsem se s Markétou, abych dostal Bruta ze stojaté zátoky. Když ji škrábu za uchem, vydává zvuk, jako když se klisna běhá. Nato vyleze Brutus vždycky sám. I když se teď nemusím umývat, drhnu Bruta líp než předtím. Je celý čistý a netáhne z něho odporný zápach hnusné vody, ve které tráví noc. Líbí se Markétě ještě víc a celý září.

Asi v polovině kopce, stoupajícího od moře vzhůru, je malý plácek, kde mám velký kámen. Brutus se tam obyčejně pět minut vydýchává. Podepřu vždycky vůz, aby si lépe odpočinul. Ale dnes ráno nás tam čekal jiný buvol, Danton, stejně velký jako Brutus. Schoval se za malými kokosovníky, které mají jenom listy, je to školka. Danton vyrazil a na Bruta zaútočil, Brutus uhnul, útok se minul cíle a Danton narazil do vozu. Jedním rohem prorazil sud. Snažil se ze všech sil ho vytáhnout a já jsem zatím Bruta vypřáhl. Nato Brutus poodešel asi třicet metrů směrem nahoru, rozběhl se tryskem a vrhl se na Dantona. Strach nebo zoufalství způsobilo, že se Dantonovi podařilo, ještě dřív než ho můj buvol napadl, vytáhnout roh ze sudu, i když ho tam kus nechal. Jenže Brutus nedokázal včas zabrzdit a vrazil do vozu, který se převrátil.

A tu jsem se stal svědkem prapodivné věci. Brutus a Danton se dotýkají rohy, aniž na sebe narážejí, jenom si ty své obrovské rohy o sebe navzájem třou. Vypadá to, jako když mluví, ale přitom nevydávají žádné zvuky, jenom funí. Nato Markéta vykročí a jde pomalu vzhůru po svahu. Oba samci za ní. Co chvíli se zastaví a zase si začnou třít a proplétat rohy. Když to trvá dlouho, Markéta nyvě zasténá a jde dál směrem k pláni. Oba mastodonti jsou stále vedle sebe za ní. Po třech zastávkách se stejnou ceremonií jsme dorazili na pláň. Místo, kde jsme vyšli, je před majákem a je to asi tři sta metrů dlouhá rovinka. Za ní je tábor. Napravo a nalevo budovy nemocnice, jedna pro trestance, druhá pro vojáky.

Danton a Brutus jdou za Markétou stále ve vzdálenosti dvaceti kroků. Markéta došla klidně až doprostřed pláně a zastavila se. Oba nepřátelé došli až k ní. Ona vydá co chvíli naříkavý zvuk, dlouhý a zcela zřetelně erotický. Dotýkají se znovu rohy, a tentokrát mám dojem, že si opravdu něco říkají, protože se dojejich funění začínají mísit zvuky, které zřejmě něco znamenají.

Po té konverzaci jdou pomalu jeden napravo a druhý nalevo. Postavili se každý na protilehlý konec pláně, takže jsou teď od sebe, asi tři sta metrů. Markéta stojí stále uprostřed a čeká. Pochopil jsem, že je to řádný souboj ve vší náležité formě, na němž se obě strany dohodly, a mladá buvolí kravka, že je trofej. Slečna ostatně souhlasí, je také pyšná, že se pro ni ti dva frajeři budou bít.

Ve chvíli, kdy Markéta zabučela, vrhli se proti sobě. Uvážíme-li, že každý z nich musel uběhnout asi stopadesátimetrovou dráhu, je zbytečné podotýkat, že se jejich dva tisíce kilogramů ještě znásobily rychlostí běhu. Srážka těch dvou hlav je tak strašná, že oba zůstávají ležet víc než pět minut knokaut. Oběma se podlomily nohy. Brutus se vzpamatoval rychleji a cvalem běží zpátky na své místo. Bitva trvala dvě hodiny. Bachaři chtěli Bruta zabít, ale postavil jsem se proti tomu. Jednu chvíli si Danton v rozčilení zlomil roh, poškozený o sud. Začal utíkat a Brutus za ním. Zápas pak pokračoval až do příštího dne. Všude, kudy prošli, v zahradách, na hřbitově, v prádelně, všechno zpustošili.

Teprve když zápasili celou noc až do rána, podařilo se Brutovi kolem sedmé hodiny přitlačit Dantona na zeď jatek, které jsou kousek od břehu, a tam mu vrazil celý roh do břicha. Chtěl ho pořádně dorazit, a dvakrát se převalil, aby se roh v Dantonově břiše pořádně otočil. Danton sebou zmítá v krvi, s vyhřezlými střevy, je poražen a smrtelně zasažen.

Ten zápas kolosů Bruta tak vysílil, že jsem mu musel roh z rány vytáhnout, aby mohl vstát. Vrávoravě se vzdaloval cestou, která běží podél břehu. Tam se k němu přidala Markéta s vysoko zdviženou bezrohou hlavou na mohutném krku.

Jejich svatební noci jsem se nezúčastnil, protože bachař, který má na starosti buvoly, mě obvinil, že jsem Bruta vypřáhl, a tak jsem přišel o místo skotáka.

Požádal jsem velitele o rozhovor kvůli Brutovi.

„Co se to vlastně stalo, Motýlku? Brutus musí na porážku, je moc nebezpečný. Zabil už tři krásné exempláře.“

„A já vás jdu zrovna poprosit, abyste Bruta zachránil. Ten bachař z hospodářského oddělení, co má na starosti buvoly, ničemu nerozumí. Dovolte, abych vám vypravoval, proč Brutus jednal v řádné sebeobraně.“ Velitel se usmál:

„Poslouchám.“

„…takže teď chápete, veliteli, že můj buvol byl přepaden,“ uzavřel jsem, když jsem mu všechno dopodrobna vylíčil. „Dobře, že jsem Bruta vypřáhl, Danton by ho zabil zapřaženého a tedy neschopného obrany, protože byl připoután ke jhu a k vozu.“

„To je pravda,“ říká velitel.

V tu chvíli přišel bachař z hospodářského oddělení.

„Dobrý den, veliteli. Motýlku, vás právě hledám. Dnes ráno jste vyšel na ostrov, jako byste šel do práce, ale přitom jste neměl nic na práci.“

„Pane Angosti, šel jsem ven proto, abych zjistil, jestli se nedá zabránit té bitvě, ale naneštěstí už byli moc rozzuření.“

„To je možné, ale jak jsem vám říkal, dál už buvola vodit nebudete. Ostatně v neděli dopoledne Bruta porazíme, budeme mít maso pro trestnici.“

„To neuděláte.“

„Vy mi v tom nezabráníte.“

„Já ne, ale velitel. A jestli to nestačí, udělá to doktor Germain Guibert, kterého požádám, aby zasáhl a Bruta zachránil.“

„Do čeho se to mícháte?“

„Do věcí, na kterých mi záleží. Toho buvola vodím já a je to můj kamarád.“

„Kamarád? Buvol? Vy si ze mne děláte blázny!“

„Poslechněte, pane Angosti, nechal byste mě chvíli mluvit?“

„Tak ho nechte, ať si toho svého buvola obhájí.“

„Dobrá, mluvte.“

„Myslíte si, pane Angosti, že zvířata spolu mluví?“

„Proč ne, když se spolu stýkají.“

„Tak Brutus a Danton spolu bojovali po vzájemné dohodě.“

A znovu všechno vysvětluji od začátku až do konce.

„Cristacho!“ říká Korsičan, „Motýlku, vy jste divná povaha. Dělejte si s Brutem, co chcete, ale jakmile zabije dalšího buvola, nezachrání ho nikdo, ani velitel. Budete dál kočím. Zařiďte, aby Brutus začal pracovat.“

Dělníci z dílen opravili vůz a už za dva dny začal Brutus v doprovodu své zákonité manželky Markéty tahat zase každý den mořskou vodu. Pokaždé když jsme přišli na místo, kde obyčejně odpočíval, pořádně jsem podložil vůz kamenem a řekl: „Tak co, Brute, kde je Danton?“ A tu ten obrovský mastodont trhl vozem a radostným krokem vítěze dojel nahoru v jediném zátahu.

VZPOURA NA SVATÉM JOSEFU

Ostrovy jsou krajně nebezpečné kvůli falešné svobodě, které se tam lidé těší. Nerad vidím, jak se všichni pohodlně zabydleli a blahobytně si žijí. Jedni čekají, až jim uběhne trest, druzí nečekají na nic a válejí se ve svých neřestech.

Dnes v noci ležím na svém visutém lůžku a vzadu v baráku je v plném proudu hra tak ďábelská, že moji přátelé Carbonieri i Grandet se museli ujmout řízení hry ve dvou. Jeden by na to nestačil.

Já se snažím přivolat vzpomínky z minulosti. Ale nechtějí, zpěčují se: je to, jako by se soud nikdy nekonal. Marně se nutím vrhnout světlo na mlhavé obrazy toho fatálního dne. Nedaří se mi představit si žádnou osobu zřetelně. Jediný prokurátor ke mně přichází v celé své kruté pravdivosti. K čertu! A já už myslel, že jsem nad sebou definitivně vyhrál, když jsem byl na Trinidadu u Bowenů. Jakou ďábelskou setbu jsi to zasel, ty lumpe, že ani po šesti útěcích jsem se nedostal na svobodu? Jestlipak jsi mohl klidně spát, když ses dověděl o prvním? Moc rád bych věděl, jestli jsi měl strach, nebo jsi jenom zuřil, když ses dověděl, že tvá oběť unikla cestě zkázy už třiačtyřicet dní po tom, cos ji na ni poslal? Prorazil jsem tu klec. Jaký zlý osud mě to pronásleduje, že jsem se po jedenácti měsících zase vrátil do trestanecké kolonie? Možná, že mě Bůh potrestal za to, že jsem pohrdl primitivním, ale krásným životem, který jsem mohl žít tak dlouho, jak bych chtěl?

Lali a Zoraima, mé dvě lásky, ten kmen bez četníků a s jediným zákonem – velkým vzájemným pochopením lidí, kteří si ten zákon sami ustanovili! Ano, mohu za to sám, že jsem tady. Ale musím myslet jen na jedinou věc, jak uprchnout, uprchnout, nebo zemřít. Když ses dověděl, že mě zase chytili a poslali zpátky do trestnice, určitě se ti na tváři zase objevil úsměv vítěze jako při přelíčení a určitě sis myslel: „Takhle je to v pořádku, už je znovu na cestě zatracení, kam jsem ho poslal.“ Jestli je tomu tak, pak se mýlíš. Můj duch a má duše nebudou nikdy patřit té degradující cestě. Držíš jenom moje tělo. Tvé stráže a tvůj trestanecký systém konstatují každý den dvakrát, že jsem přítomen, a to vám stačí. V šest hodin ráno: „Motýlek?“ – „Zde.“ V šest hodin večer: „Motýlek?“ – „Zde!“ Všechno jde jako na drátkách. Máme ho ve své moci už skoro šest let. Musí začít hnít, a když všechno půjde dobře, jednoho krásného dne svolá zvon žraloky, aby ho přijali se všemi poctami na své každodenní hostině, kterou jim zadarmo poskytuje tvůj systém ničení lidí postupným opotřebováváním.

Mýlíš se, počítáš špatně. Má fyzická přítomnost nemá nic společného s mou morální přítomností. Mám ti něco říct? Já do trestanecké kolonie nepatřím. V ničem jsem se nepřizpůsobil zvykům svých spoluvězňů, a dokonce ani svých nejbližších přátel. Jsem trvalý kandidát útěku. Rozmlouvám tak právě se svým prokurátorem, když vtom se k mému lůžku blíží dva muži!

„Spíš, Motýlku?“

„Ne.“

„Chceme si s tebou promluvit.“

„Mluv. Když budete povídat potichu, nikdo vás neuslyší.“

„Tak poslouchej: Připravujeme vzpouru.“

„Jakej máte plán?“

„Zabijeme všechny Araby, všechny dozorce, všechny ženy dozorců a všechny jejich děti, který jsou taky z toho zkaženýho plemene. Já, Arnaud, a tady můj přítel Hautin zaútočíme s dalšíma čtyřma na skladiště, kde má velitelství uložený zbraně. Já tam pracuju, udržuju zbraně v rychtyku. Je tam třiadvacet samopalů a přes osmdesát pušek a opakovacích lebelek. Akce začne…“

„Počkej, dál už nemluv. S tím nechci mít nic společnýho. Děkuju ti za důvěru, ale nesouhlasím.“

„Mysleli jsme si, že neodmítneš a vzpouru povedeš. Nech si vyložit všechny podrobnosti a uvidíš, že to nemůže prasknout. Připravujeme to už pět měsíců. Máme už padesát mužů, kteří jdou s námi.“

„Neříkej mi žádný jméno. Odmítám být šéfem vzpoury a vůbec se toho zúčastnit.“

„Proč? Když jsme ti projevili důvěru a všechno jsme ti řekli, dlužíš nám vysvětlení.“

„Neprosil jsem se tě, abys mi vykládal svý plány. A pak, dělám v životě vždycky jenom to, co chci, a ne to, co chce někdo jinej. Navíc nejsem masovej vrah. Dokážu zabít někoho, kdo mi udělal něco velice zlýho, ale ne ženy a děti, který mi nic neudělaly. Nejhorší je, že vy si to ani neuvědomujete. Musím vám říct, že i kdyby se vám vzpoura podařila, stejně to prohrajete.“

„Proč?“

„Protože to hlavní, o co vám jde, útěk, je nemožný. Dejme tomu, že se vzpoury zúčastní sto lidí. Jak chtějí odtud pryč? Na Ostrovech jsou jenom dva čluny. Na oba dohromady se vejde maximálně čtyřicet mužů. Co uděláte s těma šedesáti ostatníma.“

„My budeme mezi těma čtyřiceti, co odjedou na člunech.“

„To si myslíš ty, jenže ostatní nejsou o nic pitomější než vy, budou ozbrojeni stejně jako vy, a jestli má každej z nich aspoň trochu mozku v hlavě, začnete se v okamžiku, kdy část lidí zjistí, že nemůže odjet, střílet mezi sebou, abyste si vyfechtovali místo na člunu. Ale nejdůležitější je, že ty dva čluny žádná země nepříjme, protože do všech zemí, do kterejch byste chtěli jet, příjdou telegramy dřív, než tam dojedete. A tím spíš, když budete mít za sebou takovou legii mrtvejch. Všude vás zatknou a vydají Francii. Víte, že jsem se vrátil z Kolumbie, a vím, co říkám. Dávám vám čestný slovo, že po takovýhle vzpouře vás vydá každá země.“

„Dobrá, takže odmítáš?“

„Jo.“

„Je to tvý poslední slovo?“

„To je mý neodvolatelný rozhodnutí.“

„Takže nám nezbejvá než jít po svejch.“

„Okamžik. Prosím vás, abyste o tom plánu nemluvili s žádným z mejch přátel.“

„Proč?“

„Protože vím předem, že odmítnou, takže je to zbytečný.“

„Výborně.“

„Myslíte, že se toho plánu nemůžete vzdát?“

„Upřímně řečeno, Motýlku, nemůžeme.“

„Nechápu, oč vám vlastně jde, protože vám zcela vážně vysvětluju, že i když se vám vzpoura podaří, nedostanete se na svobodu.“

„Chceme se hlavně pomstít. A teď, když jsi nám vysvětlil, že je nemožný dostat se do nějaký země, půjdeme do divočiny a uděláme si bandu v pralese.“

„Máte mý slovo, že o tom neřeknu ani nejlepšímu příteli.“

„To je nám jasný.“

„Dobrá. Poslední věc. Dejte mi vědět tejden předem. Odjedu na Svatýho Josefa, a až vzpoura vypukne, nebudu na Královským.“

„Dáme ti včas vědět, abys moh na jinej ostrov.“

„Nemůžu udělat nic, abych vás od toho úmyslu odvrátil? Nechcete podniknout něco jinýho se mnou? Například ukrást čtyři flinty a některou noc přepadnout stráž, která hlídá čluny, nikoho při tom nezabít, sebrat člun a společně odjet?“

„Ne, trpěli jsme už moc dlouho. Pro nás je hlavní pomsta, i kdybysme na to měli sami zařvat.“

„A co děti a ženy?“

„Je to všechno z jednoho semene, z jedný krve, a ať chcípnou všichni.“

„Tak už o tom nemluvme.“

„Nepopřeješ nám hodně štěstí?“

„Ne, říkám vám, vzdejte se toho, dá se udělat něco lepšího než tohle svinstvo.“

„Ty neuznáváš, že člověk má právo se pomstít?“

„Má, ale ne na nevinnejch.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc. Nic jsme ti neřekli, platí, Moty?“

„Platí!“

Hautin a Arnaud odešli. Tohle je mi pěkná polízanice. Ti dva chlapi jsou blázni a navíc by bylo do věci zapleteno padesát nebo šedesát dalších, a až by přišla hodina H, víc než sto! Úplné šílenství… Nikdo z mých přátel se o tom ani slovem nezmínil, to znamená, že tihle dva těžcí mluvili zřejmě jenom s paďoury. Je vyloučeno, aby se v tomhle vezli lidé z podsvětí. Což je o to horší, protože vrahové z paďourského prostředí jsou skuteční vrahové, na rozdíl od lidí z podsvětí, kteří nevraždí, ale zabíjejí, a to je rozdíl.

Opatřil jsem si během tohoto týdne velmi diskrétně informace o Hautinovi a Arnaudovi. Arnaud byl odsouzen, zdá se, že nespravedlivě, na doživotí za jakousi prkotinu, která mu nemohla vynést víc než deset let. Porotci ho odsoudili tak přísně proto, že rok předtím dostal jeho bratr gilotinu za zabití policajta. Prokurátor mluvil při procesu víc o jeho bratrovi než o něm, aby vytvořil při přelíčení nepřátelskou atmosféru, a tak se stalo, že Arnauda odsoudili k tomu hroznému trestu. Prý ho také ve vězení příšerně mučili, pořád ještě kvůli tomu, co udělal jeho bratr.

Hautin nikdy nepoznal svobodu. Je ve vězení od devíti let. V devatenácti, než byl propuštěn z polepšovny, zabil nějakého chlapa. Bylo to den před propuštěním – chtěl jít k námořnictvu, aby ho z polepšovny propustili. Je asi trochu praštěný, protože měl prý v úmyslu dostat se do Venezuely, pracovat ve zlatých dolech a ustřelit si nohu dynamitem, aby dostal velké odškodné. Má ji stejně neohebnou, protože si do ní píchl jakousi injekci s bůhví jakým svinstvem. Udělal to dobrovolně ve věznici v Saint-Martin-de-Ré.

Je to jako na divadle. Dnes ráno při apelu vyvolali Arnauda, Hautina a bratra Matyáše Carbonieriho, mého přítele. Jmenuje se Jean, je pekař, a to znamená, že pracuje v přístavu kousek od člunů.

Poslali je na ostrov svatého Josefa bez vysvětlení a bez zřejmého důvodu. Pokouším se zjistit, oč jde: Nikdo nemá o věci nejmenší páru. A přece byl Arnaud už čtyři roky ve skladišti zbraní a Jean Carbonieri už pět let pekařem. Nemůže to být jen tak náhoda. Určitě to někdo píchl, ale jak a co všechno prozradil?

Rozhodl jsem se, že promluvím se svými třemi důvěrnými přáteli. S Matyášem Carbonierim, Grandetem a Galganim. Ani jeden neví. To znamená, že Arnaud a Hautin šli jenom na ty těžké, kteří nejsou z podsvětí.

„Tak proč mluvili se mnou?“

„Protože každej ví, že chceš za každou cenu utýct.“

„Za tuhle ovšem ne.“

„Těm něco takovýho nedojde.“

„A co tvůj brácha Jean?“

„Bůhví jak ho napadla ta blbost, dát se s nima do party.“

„Možná, že ten, co to práskl, ho do toho schválně namočil a že s tím nemá nic společnýho.“

Události se hrnou jedna přes druhou. Dnes v noci byl zavražděn Girasolo v okamžiku, kdy vstupoval na záchod. Našli krev na košili skotáka z Martinique. Už za čtrnáct dní, po příliš rychlém vyšetřovacím řízení a po výpovědi jiného černocha z izolace, byl bývalý skoták mimořádným soudem odsouzen k smrti.

Jeden starý mazák jménem Garvel neboli Savojan ke mně přišel na dvoře v umývárnách.

„Moty, je to otrava, protože toho Girasola jsem zabil já. Rád bych toho černýho zachránil, ale mám vítr, že mi useknou hlavu.

A za tu cenu mluvit nebudu. Ale kdyby se to dalo nějak zafírovat, abych dostal jenom tři nebo pět let, tak bych se přiznal.“

„Na kolik let jsi byl odsouzenej?“

„Na dvacet.“

„Kolik už sis odseděl?“

„Dvanáct.“

„Musíš něco vymyslet, aby ti dali doživotí, to bys pak nešel do káznice.“

„Jak to udělat?“

„Nechám si to projít hlavou a řeknu ti to dnes v noci.“

Přišel večer. Říkám Garvelovi: „Nemůžeš se nechat udat a přiznat se.“

„Proč?“

„Riskuješ, že tě odsoudí k smrti. Jedinej způsob, jak se vyhnout káznici, je vyfasovat doživotí. Udej se sám. Jako důvod uvedeš, že ti svědomí nedovoluje, aby byl kvůli tobě popraven nevinnej člověk. Vyber si za obhájce nějakýho korsickýho bachaře. Poradím se s některým a pak ti řeknu jeho jméno. Musíme dělat, aby mu neusekli hlavu moc rychle. Počkej dva nebo tři dny.“

Promluvil jsem s dozorcem Collonou. Přišel na fantastickej nápad: mám ho odvést k veliteli a říct, že mě Garvel požádal, abych ho hájil a šel s ním, až se půjde přiznat. Já, že jsem mu zaručil, že je vyloučeno, aby ho po tom ušlechtilém gestu odsoudili k smrti. Nicméně, že jeho případ je velice těžký a že musí počítat s tím, že bude odsouzen na doživotí.

Všechno dobře dopadlo. Garvel zachránil černocha, kterého propustili bez dalších následků. Falešný svědek, který ho obvinil, dostal rok vězení. Robert Garvel dostal doživotí.

Od té doby uběhly dva měsíce. Garvel mi vysvětlil věc až do konce teprve teď, když už je po všem. Girasolo věděl o všech podrobnostech komplotu a vzpoury, přidal se k ní a potom udal Arnauda, Hautina a Jeana Carbonieriho. Naštěstí žádné další jméno nevěděl.

Udání mluvilo o tak obrovské akci, že mu bachaři neuvěřili. Nicméně poslali z opatrnosti všechny tři udané trestance na Svatého Josefa. Nic jim neřekli, nevyslýchali je, zkrátka vůbec nic.

„A co jsi udal jako důvod, žes ho oddělal, Garvele?“

„Že mi ukradl tubu s prachama. Že jsem spal naproti němu, to byla pravda, a v noci, že jsem si vždycky schránku vytáhl a schoval ji pod deku, kterou mám místo polštáře. Jednou v noci jsem šel na záchod, a když jsem se vrátil, bylo pouzdro pryč. Jedinej, kdo v mým okolí nespal, byl Girasolo. Bachaři tomu uvěřili, vůbec mi neřekli, že práskl ty chlapy, co připravovali vzpouru.“

„Motýlku! Motýlku!“ křičí někdo na dvoře, „volají tě!“

„Zde!“

„Seberte si své věci. Jedete na Svatého Josefa.“

„Do prdele práce!“

Ve Francii právě vypukla válka. Přinesla novou disciplínu: velitel odpovědný za něčí útěk bude sesazen. Trestanci chycení při útěku odsouzeni k smrti. Napříště se bude útěk pokládat za trestný čin, motivovaný snahou přidat se ke svobodným francouzským silám, které zrazují vlast. Bude se tolerovat všechno kromě útěku.

Velitel Prouillet odjel už přede dvěma měsíci. Nového neznám. Nedá se nic dělat. Rozloučil jsem se s přáteli. V osm hodin jsem nasedl do člunu směr Svatý Josef.

Lisettin tatínek už není v táboře na Svatém Josefu. Odjel se svou rodinou minulý týden do Cayenne. Velitel na Svatém Josefu se jmenuje Dutain a je z Le Havru. Přijal mě. Přijel jsem ostatně sám a na břehu mě předali službu konajícímu bachaři. Odevzdal mě vrchní dozorce člunu i s dokumenty, které mě doprovázejí.

„Vy jste Motýlek?“

„Ano, pane veliteli.“

Listuje v mých papírech a říká: „Člověče, vy jste divná osoba.“

„Co je na mně tak divného?“

„Na jedné straně jste tady veden jako všestranně nebezpečný člověk, je tady zvláštní poznámka červeným inkoustem ‚Neustále připravuje útěk‘, a vedle toho dodatek: ‚Pokusil se zachránit dítě velitele Svatého Josefa uprostřed žraloků.‘ Já mám taky dvě dcerušky, Motýlku, chcete je vidět?“

Zavolal dvě děvčátka, jedno třileté a jedno pětileté. Jsou obě světlovlásky. Vstoupily do kanceláře v doprovodu mladého Araba, oblečeného v bílém, a snědé, velice hezké ženy.

„Miláčku, to je ten muž, který se pokusil zachránit tvou neteř Lisettu.“

„Ach, dovolte, abych vám stiskla ruku,“ říká mladá žena.

Stisk ruky je pro trestance největší čest, kterou mu někdo může prokázat. Trestancům se nikdy nepodává ruka. Jsem dojat bezprostředností jejího gesta.

„Ano, jsem Lisettina kmotra. Moc si s Grandoitovými rozumíme. Co pro něho uděláš, miláčku?“

„Půjde nejdřív do tábora. Potom mi řekneš, jakou práci bys rád dělal.“

„Děkuji, pane veliteli, děkuji, madame. Můžete mi říct, proč mě poslali na Svatého Josefa? Je to skoro trest.“

„Myslím, že žádný důvod není. Nový velitel se prostě bojí, že utečeš.“

„Ne, že by neměl pravdu.“

„Sankce proti lidem odpovědným za útěk se zvýšily. Před válkou to znamenalo možná ztrátu jednoho prýmku, teď se o prýmek příjde automaticky, nemluvě o dalších následcích. Proto tě poslal sem. Hodí se mu líp, když utečeš ze Svatého Josefa, kde nemá žádnou zodpovědnost, než z Královského, kde ji má.“

„Jak dlouho tady máte zůstat, veliteli?“

„Osmnáct měsíců.“

„Nemohu čekat tak dlouho, ale najdu si způsob, jak se vrátit na Královský ostrov, abyste kvůli mně neměl potíže.“

„Děkuji,“ řekla žena. „Mám radost, že jste tak šlechetný. Kdybyste cokoli potřeboval, obraťte se s důvěrou na nás. A ty, tatínku, dej příkaz strážím v táboře, aby ke mně Motýlka pustily, kdykoli si o to řekne.“

„Ano, miláčku. Mohamede, doprovodíš Motýlka hned do tábora, a ty si vyber barák, ve kterém chceš bydlet.“

„U mne je to jednoduché: budovu nebezpečných zločinců.“

„To bude snadné,“ říká velitel a směje se. Napsal něco na papír a dal ho Mohamedovi.

Odešel jsem z domu, který veliteli slouží za byt i kancelář. Je na břehu moře. Předtím tu bydlela Lisetta. V doprovodu mladého Araba jsem přišel do tábora.

Velitel stráží je starý Korsičan, velký hrubec a známý zabiják. Jmenuje se Filissari.

„Koukejme se, Motýlku, tak ty jdeš k nám? Víš dobře, že já umím být buď anděl, nebo ras. Nepokoušej se mi utéct, protože jestli se ti to nepodaří, zastřelím tě jako králíka. Za dva roky jdu do penze, a to není vhodná doba, abych měl nějakou těžkou nepříjemnost.“

„Víte, že jsem přítel všech Korsičanů. Neříkám vám, že neuteču, ale když uteču, budu hledět, aby to nebylo v době, kdy máte službu.“

„Tak to bude dobře, Motýlku. To pak nebudeme nepřátelé. Rozumíš, mladí, ti si z útěku nemusí tolik dělat, kdežto já, dovedeš si to představit. V mém věku a těsně před penzí. Takže si rozumíme. Jdi do budovy, kterou ti určili.“

A tak jsem v táboře v úplně stejném baráku, jako byl na Královském ostrově. Je v něm sto dvacet trestanců. Je tam Bláznivý Petříček, Hautin, Arnaud a Jean Carbonieri. Logicky bych se měl dát do party s Jeanem, protože je to Matyášův bratr, ale Jean není formát jako jeho bratr, a potom, nesedí mi to, protože se kamarádí s Hautinem a Arnaudem. Tak jsem se mu vyhnul a nastěhoval jsem se vedle Carriera z Bordeaux, zvaného Bláznivý Petříček.

Ostrov svatého Josefa je divočejší než Královský, je trochu menší, ale vypadá větší, protože je delší. Tábor je v poloviční výšce ostrova, protože jsou na něm dvě pláně nad sebou. Na první je tábor a na druhé, úplně nahoře, obávaná káznice. V závorce budiž řečeno, že trestanci z káznice se stále ještě chodí koupat hodinu denně. Doufejme, že to potrvá.

Každý den v poledne mi Arab, který pracuje u velitele, nosí tři misky, navlečené nad sebou na plochém kovovém nosiči s dřevěným držadlem. Nechá mi všechny tři misky a tři ze včerejška si odnese. Lisettina kmotra mi každý den posílá přesně totéž, co uvařila pro svou rodinu.

V neděli jsem ji šel navštívit, chtěl jsem jí poděkovat. Celé odpoledne jsme si povídali a hrál jsem si s děvčátky. Když jsem hladil ty světlovlasé hlavičky, říkal jsem si, jak je někdy těžké, aby se člověk vyznal v tom, co je vlastně jeho povinnost. Jaké nebezpečí hrozí téhle rodině v případě, že by ti dva šílenci neupustili od svých strašných záměrů! Kdybych teď, po tom, co je Girasolo udal – i když bachaři udání nevěřili a neoddělili je od sebe, nýbrž poslali je na Svatého Josefa – řekl jediné slovo, aby je dali každého jinam, potvrdil bych, že první udání bylo pravdivé a závažné. Jak by asi dozorci reagovali? Radši budu zticha.

Arnaud a Hautin se mnou v baráku skoro nepromluví. Je to tak ostatně lepší, chováme se k sobě zdvořile, ale bez důvěrností. Jean Carbonieri na mne nemluví. Je uražen, že jsem se s ním nedal do party. V naší partě jsme čtyři: Bláznivý Petříček, Marquetti – vyhrál druhou cenu ve hře na housle v Římě a tady často hraje celé hodiny, což mě rozlítostňuje, a konečně Marsori, Korsičan ze Séte.

Nikomu jsem nic neřekl. Mám dojem, že o nepodařené přípravě vzpoury na Královském ostrově tady nikdo nic neví. Myslí na vzpouru dál? Všichni tři mají velice těžkou práci. Musejí vláčet velké kameny na popruzích. Kamenů se používá k budování plovárny v moři. Velký kámen se obepne řetězy. K těm se připne další řetěz, dlouhý deset až patnáct metrů. Trestanec z pravé i levé strany si navlékne přes prsa a přes ramena popruh a háček popruhu provlékne do jednoho článku řetězu. Potom zaberou najednou jako zvířata a odvlečou kámen na místo určení. V plném slunci je to velice těžká a deprimující práce.

Od břehu se najednou ozvaly rány z několika pušek a z revolverů. Hned jsem pochopil, že ti šílenci to spustili. Co se děje? Kdo vyhrál? Sedím v baráku a nehýbám se. Všichni těžcí říkají: „To je vzpoura!“

„Vzpoura? Jaká vzpoura?“ Záleží mi na tom, abych dal ostentativně najevo, že nic nevím.

Jean Carbonieri, který ten den nešel do práce, ke mně přistoupil. Byl bílý jako mrtvola, přestože má opálenou tvář. Říká mi velice potichu: „To je vzpoura, Moty.“ Říkám mu chladně: „Jaká vzpoura? Já o ničem nevím.“

Je slyšet další výstřely. Do místnosti vběhl Bláznivý Petříček.

„Je to vzpoura, ale myslím, že to prošvihli. Banda šílenců! Motýlku, otevři si nůž, ať jich aspoň zabijeme co nejvíc, než pochcípáme.“

„Ano,“ opakuje Carbonieri, „ať jich zabijeme co nejvíc!“

Chissilia vytáhl břitvu. Každý si vzal do ruky otevřený nůž. Říkám jim:

„Nebuďte blbí. Kolik je nás?“

„Devět.“

„Sedm ať vás okamžitě odhodí zbraň. Kdo první ohrozí bachaře, toho zabiju. Nemám chuť dát se zastřelit v tomhle baráku jako králík. Patříš mezi vzbouřence? Ty!“

„Ne.“

„A ty?“

„Taky ne.“

„A ty?“

„Nic jsem o tom nevěděl.“

„No tak. Jsme tady všichni z podsvětí a nikdo nevěděl nic o vzpouře paďourů. Rozuměli jste?“

„Rozuměli.“

„Kdo se podělá, ať vezme na vědomí: když se přizná, že něco věděl, okamžitě ho odděláme. Takže kdo je tak velkej blbec, že by chtěl mluvit, nic mu to nepomůže. Hoďte zbraně do kýblů, za chvilku jsou tady.“

„A co když vyhráli vzbouřenci?“

„Jestli jsou to těžcí, ať se pokusí zpečetit vítězství útěkem. Já za tu cenu nikam utíkat nebudu. Co vy?“

„My taky ne,“ říká všech osm ostatních včetně Jeana Carbonieriho.

Neřekl jsem ani slovo o tom, co jsem si domyslel, že totiž v okamžiku, kdy se přestalo střílet, povstalci prohráli. A skutečně, předpokládaný masakr se už nedal zastavit.

Bachaři se vyrojili jako diví a začali mlátit pažbami, klacky a kopat nohama lidi, kteří tahali kameny. Zahnali je do vedlejší budovy, kde jsou teď nacpáni jako sardinky. Všechno, kytary, mandolíny, šachy a dáma, lampy, stoličky, láhve s olejem, cukr, káva, bílé šaty po všem zuřivě dupou, ničí to a vyhazují ven. Mstí se na všem, co se vymyká předpisům.

Rozlehly se dva výstřely, určitě to byl revolver.

V táboře je osm budov. Řádí všude stejně, každou chvíli je slyšet rány pažbami. Z jednoho baráku vyběhl nahý muž. Utíká k disciplinárním celám, doslova zasypáván ranami bachařů, kteří mají za úkol odvést ho do izolace.

Prošli už všechno proti nám, napravo i vedle nás. V tuto chvíli jsou v sedmém baráku. Zbývá už jenom náš. Sedíme všichni na svých místech, žádný z lidí z našeho baráku, kteří byli v práci, se nevrátil. Nikdo se ani nehne, jsme jako přibití. Nikdo nemluví. Mám v ústech sucho a myslím si: „Jenom aby nějaký syčák nevyužil téhle historie a beztrestně mě neodpráskl.“

„Už jsou tady,“ říká Carbonieri bez sebe strachem.

Vrazili dovnitř. Je jich víc než dvacet, všichni mají pušky a revolvery připraveny ke střelbě.

„Cože?“ řve Filissari, „vy ještě nejste svlečení do naha? Na co čekáte, vy bando zdechlin, všechny vás postřílíme. Všichni svléknout, nemáme chuť vás svlékat, až budete mrtví.“

„Pane Filissari…“

„Drž hubu, Motýlku! Tady nic nevyžebráš. Co jste si spískali, je moc velká lumpárna a v tomhle baráku nebezpečných trestanců patříte určitě všichni k povstalcům.“

Má oči vyvalené a nalité krví, kouká mu z nich zcela nepochybně vražda.

„A jsme v tom až po krk,“ říká Bláznivý Petříček.

Rozhodl jsem se, že vsadím všechno na jednu kartu.

„Překvapuje mě, že takový napoleonista jako vy chce doslova zavraždit nevinné lidi. Chcete střílet? My to nechceme, o tom nemůže být ani řeči. Tak střílejte, ale ksakru dělejte rychle! Já si myslel, že jsi člověk, starej Filissari, že jsi doopravdy napoleonista, ale spletl jsem se. Tím hůř. Hele, ani tě nechci vidět, až budeš střílet, otáčím se k tobě zády. Otočte se k nim všichni zády, aby pak nemohli říct, že jsme je chtěli napadnout.“

A všichni jako jeden muž se k nim otočili zády. Na bachaře zapůsobilo chování jako studená sprcha, tím spíše, že (to jsme se dověděli později) Filissari skolil dva nešťastníky v jiných barácích.

„Chceš ještě něco říct, Motýlku?“

Stojím stále ještě otočen zády a odpovídám: „Já na žádnou vzpouru nevěřím. K čemu by byla vzpoura! Aby se zabili dozorci? Já už jednou utek, vrátil jsem se z velké dálky, až z Kolumbie. Rád bych věděl, která země by poskytla útulek uprchlým vrahům? Jak se ta země jmenuje? Nebuďte pitomí, žádný člověk hodný toho jména nemůže do tohohle jít.“

„Ty možná ne, ale co Carbonieri? Ten se v tom veze, na to dám krk, protože dnes ráno Arnaud a Hautin koukali jako blázni, když se dal zapsat na marodku a nešel do práce.“

„To je čistě váš dojem, ujišťuji vás.“ A otočil jsem se k němu: „Hned to pochopíte. Carbonieri je můj přítel, ví do všech podrobností všechno o mém útěku a nemůže si dělat iluze. Dovede si představit, jak by asi dopadl útěk po vzpouře.“

V tu chvíli přišel velitel. Zůstal venku. Filissari vyšel ven a velitel řekl:

„Carbonieri.“

„Zde.“

„Odveďte ho do izolace, ale netlučte ho. Dozorce ten a ten ho doprovodí. Všichni jděte ven, ať tu zůstanou jen vrchní dozorci. Přiveďte všechny trestance rozptýlené po ostrově. Nikoho nezabíjejte, všechny bez výjímky přiveďte do tábora.“

Velitel, druhý velitel a Filissari, který se vrací se čtyřmi bachaři, se vrátili do sálu.

„Motýlku, stalo se něco velice zlého,“ říká velitel. „Jako velitel trestnice jsem nucen vzít na sebe velkou odpovědnost. Než podniknu nějaké kroky, chci mít rychle několik informací. Vím, že v tak důležité chvíli bys odmítl mluvit se mnou v soukromí, proto jsem přišel sem. Byl zavražděn dozorce Duclos. Vzbouřenci se chtěli zmocnit zbraní uložených v mém domě, a to znamená, že to byla vzpoura. Mám jenom pár minut, důvěřuju ti, co si o tom myslíš?“

„Kdyby to byla vzpoura, jak to, že my bychom o ní nic nevěděli? Proč by nám nikdo nic neřekl? Kolik lidí by v tom muselo být namočeno? To jsou tři otázky, které vám kladu, pane veliteli. Odpovím na ně, ale nejdřív mi řekněte, kolik lidí, kteří, jak předpokládám, zabili bachaře a vzali si jeho zbraň, chtělo něco podniknout.“

„Tři.“

„Kteří?“

„Hautin, Arnaud a Marceau.“

„Už chápu. Říkejte si, co chcete, žádná vzpoura to nebyla.“

„Lžeš, Motýlku,“ říká Filissari. „Ta vzpoura se měla provést na Královském ostrově, udal to Girasolo, ale my tomu nevěřili. Dnes vidíme, že všechno, co říkal, byla pravda. Takže si z nás děláš lázny, Motýlku.“

„V tom případě, jestliže máte pravdu vy, jsem já udavač a Bláznivý Petříček taky, i Carbonieri a Galgani a všichni korsičtí bandité z Královského a všichni chlapi z podsvětí. Přeze všechno, co se stalo, tomu nevěřím. Kdyby to byla vzpoura, vedli bychom ji my, a ne někdo jiný.“

„Co mi to tu povídáte? Nikdo s tím nemá nic společného? Vyloučeno!“

„Tak mi řekněte, kdo z ostatních něco podnikl? Ještě někdo další kromě těch tří? Hnul tady někdo prstem, aby se postavil před barák na stráž, když jsou vevnitř čtyři ozbrojení dozorci plus velitel, pan Filissari, a všichni ozbrojeni? Kolikpak je na Svatém Josefu člunů? Jedna jediná bárka. Copak to stačí pro šest set lidí? Nejsme přece pitomci. A pak zabíjet, aby člověk mohl utéct! I když předpokládáme, že by jich dvacet uteklo, znamená to, že by museli být nutně kdekoliv zatčeni. Veliteli, nevím ještě, kolik lidí zabili vaši muži a vy sám, ale jsem si skoro jist, že to byli samí nevinní. A teď – co to má znamenat, že nám tu chtějí rozmlátit těch pár věcí, které máme? Zdá se, že váš hněv je oprávněný, ale nezapomínejte, že od toho dne, kdy tu zakážete, aby si těžcí trestanci alespoň minimálně zpříjemnili život, od toho dne můžete počítat skutečně se vzpourou. Bude to vzpoura, která bude kolektivní sebevraždou. Když chcípnout, tak chcípnout. Chcípli bychom všichni společně. Bachaři i trestanci. Pane Dutaine, mluvil jsem k vám upřímně a otevřeně. Myslím, že si to zasloužíte už proto, že jste se přišel informovat, než podniknete nějaké kroky. Nechte nás na pokoji.“

„A co ti, co v tom mají prsty?“ říká znovu Filissari.

„Ty si musíte najít sami. My nic nevíme a nemůžeme vám v tom nijak pomoci. Opakuju, že tahle historie je šílený podnik paďourů, my s tím nemáme nic společného.“

„Pane Filissari, až se všichni vrátí z práce do baráku nebezpečných, dejte zavřít dveře, dokud nedostanete jiný rozkaz. Dva dozorci u dveří, s nikým nenakládejte surově a neničte, co jim patří. My odcházíme.“ A odešel s ostatními bachaři.

Uf! To jsme se dostali do pěkné kaše. Když Filissari zavíral dveře, štěkl na mne:

„Měl jsi štěstí, že jsem napoleonista!“

Netrvalo ani hodinu a skoro všichni z našeho baráku se vrátili. Chybí jich ještě osmnáct: bachaři si uvědomili, že je ve své horlivosti zavřeli do jiných budov. Když konečně přišli, dověděli jsme se, co se vlastně semlelo. Jeden stephanský zloděj mi vypráví polohlasem: „Představ si, Motýlku, že jsme táhli asi tunovej balvan asi tak čtyři sta metrů daleko. Cesta, kde se vláčejí kameny, není dost zřetelná, a tak jsme se dostali ke studni asi tak čtyři sta metrů od domu, co bydlí velitel. U tý studně se vždycky dělala zastávka. Je ve stínu kokosovníků, asi v půli cesty. Zastavili jsme se tam jako obyčejně. Nabrali jsme kýbl studený vody ze studně a pili jsme, ostatní si namáčeli kapesníky, aby si je dali na hlavu. Přestávka trvá vždycky asi deset minut. Bachař si taky sedl na okraj studny. Sundal si přilbu a právě si utíral čelo a hlavu velkým kapesníkem. Najednou se k němu zezadu přiblížil Arnaud s motykou. Nezdvihl ji, takže nikdo nemohl bachaře upozornit výkřikem. Zdvihnout motyku a uhodit ostrim bachaře doprostřed lebky netrvalo ani vteřinu. Hlava byla vejpůl a bachař spadl, ani nepíp. Hned jak se svalil, Hautin, kterej přirozeně číhal z druhý strany, mu sebral pušku a Marceau mu odepjal pás s bouchačkou. Vzal ji do ruky, otočil se k celýmu komandu a říká: ‚Tohle je vzpoura. Kdo jde s náma, ať se k nám přidá.‘ Ani jeden z poskoků se nepohnul, ani nezakřičel a nikdo z celý čety neprojevil úmysl se k nim přidat. Arnaud se na nás na všechny podíval,“ pokračuje muž ze Stephanu, „a říká: ‚Vy bando zbabělců, my vám ukážeme, co je to bejt chlap!‘ Arnaud vzal Hautinovi pušku z rukou a oba se rozběhli k velitelovu domu. Marceau zůstal na místě a postavil se stranou. V ruce má velkou bouchačku a řve: ‚Nehejbat se, nemluvit a nekřičet. Jste poserové a lehněte si hubou k zemi!‘ Z místa, kde jsem ležel, jsem viděl všechno, co se stalo.

Když Arnaud šel nahoru po schodech do velitelova domu, Arab, co u velitele pracuje, otvíral právě dveře. Měl u sebe obě holčičky. Jednu vedl za ruku, druhou měl v náručí. Oba byli překvapeni a Arab s děvčátkem v ruce dal Arnaudovi kopanec. Ten chtěl Araba zabít, jenže ten popadl holčičku a napřáhl ji proti němu. Nikdo nevykřikl. Ani poskok, ani nikdo jinej. Arnaud namířil na Araba puškou několikrát z různých stran. Pokaždý se holčička octla před hlavní. Hautin přiběhl z druhý strany a chytil Araba za kalhoty. Ten spadl a v tu chvíli hodil holčičku proti pušce, kterou držel Arnaud v ruce. Arnaud neudržel na schodech rovnováhu, a tak spadli všichni tři, jeden přes druhýho, on, děvčátko i Arab, kterýmu Hautin podtrhl nohu. Nejdřív začaly křičet děti, potom Arab a nakonec začali nadávat Hautin a Arnaud. Arab popadl pušku, ke které se dostal rychleji než oni, ale drží ji jenom v levý ruce, za hlaveň. Hautin mu znovu chytil nohu. Arnaud ho popadl za pravou ruku a Arab udělal kotrmelec. Když vstal, byl asi deset metrů od pušky.

Ve chvíli, kdy se pro ni všichni tři rozběhli, padla první rána, kterou vystřelil bachař z komanda shrabujícího suchý listí. Velitel se objevil v okně a začal střílet jednu ránu za druhou, ale z obavy, aby nezasáhl svýho Araba, střílel na místo, kde ležela puška. Hautin a Arnaud se rozběhli k táboru cestou, co běží podél břehu, pronásledováni ranami z pušek. Hautin se svou ztuhlou nohou nemohl utíkat tak rychle a dostal ji dřív, než doběhl k moři. Arnaud vlezl do vody v místě mezi tím bazénem, co se staví, a plovárnou dozorců. Tam je vždycky plno žraloků. Arnaudovi hvízdali kulky kolem hlavy, protože veliteli a bachaři od suchýho listí přišel na pomoc další bachař. Schoval se za velkej kámen.

‚Vzdej se,‘ křičí bachaři, ‚zachráníš si život.‘

‚Nikdy,‘ odpovídá Arnaud, ‚to se dám radši sežrat od žraloků, aspoň se nebudu muset dívat na vaše odporný huby.‘

A vykročil do moře přímo proti žralokům. Zřejmě dostal kulku, protože se na okamžik zastavil. Přesto stříleli bachaři dál. Arnaud pokračoval dál v chůzi, neplaval. Ještě neměl horní polovinu těla ve vodě, když na něho žraloci zaútočili. Bylo zřetelně vidět, jak uhodil pěstí žraloka, kterej vyskočil z vody a vrhl se na něho. Potom byl doslova rozčtvrcenej, protože žraloci ho trhali ze všech stran, ani mu nejdřív neurvali ruce a nohy. Netrvalo ani pět minut a Arnaud zmizel.

Bachaři vystříleli nejmíň sto ran na tu hromadu těl, kterou tvořili Arnaud a žraloci. Zastřelili jenom jednoho žraloka, kterej potom připlaval k pláži břichem vzhůru, protože se tam seběhli bachaři ze všech stran. Marceau si myslel, že si zachrání život tím, že hodí revolver do studny, ale Arabové vstali a ranami holí, pěstí a kopanci ho přistrkali k bachařům a řekli jim, že patří ke vzbouřencům. Přestože byl samá krev a ruce držel vzhůru, bachaři ho zabili ranami z revolveru a pušek. Jeden ho dorazil tím, že mu rozmlátil hlavu pažbou pušky, kterou držel za hlaveň a mával s ní jako s kyjem.

Do Hautina vystřílel každej bachař celej zásobník. Bylo jich třicet a každej měl šest ran, takže do něho nasázeli, do živýho i do mrtvýho, asi sto padesát ran. Trestanci, který zabil Filissari, byli chlapi, co o nich Arabové prohlásili, že nejdřív udělali pár kroků, jako by chtěli jít s Arnaudem, a potom dostali strach. Byla to čirá lež, protože jestli tam byli spoluspiklenci, stejně se nikdo nepohnul.“

Trvá to už dva dny, co jsme všichni zavření, každá kategorie v jiné místnosti. Nikdo nechodí do práce. U dveří se každé dvě hodiny střídají stráže. Mezi budovami jsou další stráže. Je zakázáno chodit z jedné budovy do druhé a vyklánět se z oken. Do dvora je vidět jenom z chodbičky, kterou tvoří dvě řady lůžek, skrze zamřížované dveře, když si člověk stoupne hodně dozadu. Z Královského ostrova přišli bachaři jako posila. Ani jeden trestanec není venku. Ani Arabové-klíčníci. Všichni jsou zavření. Občas je vidět nahého člověka, který jde v doprovodu bachaře k disciplinárním celám, ale už u toho není křik ani rány. Bachaři se postranními okny často dívají dovnitř. Přede dveřmi stojí dvě stráže, jedna po levé a druhá po pravé straně. Střídají se často, po dvou hodinách, ale nikdy si nesednou a ani si nepřehazují zbraně přes rameno: drží pušku v levé ruce, připravenou ke střelbě.

Rozhodli jsme se, že budeme hrát poker v malých skupinách po pěti. Nehrajeme marseillaisu ani žádné velké společné hry, protože je u toho mnoho hluku. Marquetti, který hrál na housle Beethovenovu sonátu, musel přestat.

„Nech toho hraní, my bachaři máme smutek.“

Ne jenom v baráku, ale v celém táboře je neobvyklé napětí. Žádná káva, žádná polévka. Jeden bochníček chleba ráno, hovězí konzerva v poledne, hovězí konzerva večer, jedna plechovka pro čtyři muže. Protože nám nic nezničili, máme kávu i potraviny: máslo, olej, mouku atd. Ostatní baráky nemají už nic. Když ze záchodu začal stoupat kouř z ohně, na kterém si někdo vařil kávu, nařídil jeden bachař, aby se oheň uhasil. Kávu si chtěl uvařit starý Marseillan, starý mazák jménem Niston. Vařil ji na prodej. Měl tu odvahu, že bachaři odpověděl:

„Jestli chceš oheň uhasit, tak si ho příjď uhasit sám.“

Nato vystřelil bachař několik ran do okna. Káva i oheň byly v okamžiku rozmetány.

Niston dostal kulku do nohy. Všichni jsou v příliš předrážděném stavu. Okamžitě jsme si pomysleli, že nás chtějí všechny postřílet, a padli jsme břichem k zemi.

Velitelem stráží je v tuto hodinu ještě Filissari. Přiběhl jako blázen, v doprovodu čtyř bachařů. Bachař, který střílel, vysvětluje, co se stalo, je to rodák z Auvergne. Filissari mu začal nadávat korsicky a bachař, který ničemu nerozuměl, nedokázal odpovědět nic jiného než:

„Já vám nerozumím.“

Všichni jsme si vylezli na visutá lůžka. Nistonovi krvácí noha.

„Neříkejte, že jsem zraněnej, byli by schopni mě venku odprásknout.“ Filissari přistoupil k mříži. Marquetti s ním mluví korsicky.

„Můžete si uvařit kávu, to, co se stalo, se už nebude opakovat.“ A odešel.

Niston měl štěstí, že kulka nezůstala uvnitř: vnikla mu do těla na spodní straně svalu a vyšla ven v polovině nohy. Ovázali mu ji obinadlem, krev přestala téct a dali mu octový obvaz.

„Motýlku, pojďte ven.“ Je osm hodin večer a tedy tma.

Bachaře, který mě volá, neznám, je to asi nějaký Bretonec.

„Proč bych měl v tuhle hodinu chodit ven? Nemám tam co dělat.“

„Chce s vámi mluvit velitel.“

„Tak mu řekněte, ať příjde sem. Já nikam nejdu.“

„Odmítáte?“

„Ano, odmítám.“

Kamarádi se ke mně seběhli. Udělali kolem mne kruh. Bachař mluví za zavřenými dveřmi. Marquetti jde ke dveřím a říká:

„Nepustíme Motýlka ven, dokud nepříjde velitel.“

„Ale vždyť si pro něho velitel poslal.“

„Řekněte mu, ať příjde sám.“

Za hodinu se u dveří objevili dva mladí bachaři. Doprovází je Arab, který pracuje u velitele. Ten, co ho zachránil a zabránil vzpouře.

„Motýlku, to jsem já, Mohamed. Jdu pro tebe, velitel tě chce vidět, nemůže sem přijít.“

Marquetti mi říká:

„Motýlku, ten Arab má pušku.“

Nato jsem vystoupil z kruhu přátel. Skutečně, Mohamed má pod paží pušku. Co člověk v kolonii všechno neuvidí. Trestanec úředně ozbrojený puškou.

„Pojď,“ říká mi Arab. „Mám tě doprovodit a případně bránit.“

Já tomu však nevěřím.

„Tak pojď s námi.“

Vyšel jsem ven, Mohamed se postavil vedle mne a oba bachaři za mne. Jdu na velitelství. Když jsem míjel strážnici u vchodu do tábora, řekl mi Filissari:

„Motýlku, doufám, že mi nemáš co vyčítat.“

„Já osobně ne, ani nikdo z baráku nebezpečných. Jestli někdo jiný, to nevím.“

Sestoupili jsme k velitelství. Dům i břeh jsou osvětleny karbidovými lampami, které se snaží ozářit všechno kolem, ale moc se jim to nedaří. Cestou mi Mohamed dal krabičku gauloisek. Když jsem vstoupil do místnosti, silně osvětlené dvěma karbidovými lampami, uviděl jsem, že tam sedí velitel z Královského ostrova, zástupce velitele, velitel ze Svatého Josefa, velitel káznice a zástupce velitele ze Svatého Josefa.

Venku jsem si všiml čtyř Arabů, které hlídali bachaři. Poznal jsem mezi nimi dva z pracovní čety, kde se všechno semlelo.

„Motýlek je tady,“ říká Arab.

„Dobrý večer, Motýlku,“ říká velitel ze Svatého Josefa.

„Dobrý večer.“

„Sedni si tamhle na tu židli.“

Otočil jsem se ke všem tváří. Dveře z pokoje jsou otevřeny do kuchyně, odkud mi přátelsky kyne Lisettina kmotra.

„Motýlku,“ říká velitel z Královského ostrova, „velitel Dutain vás pokládá za muže hodného důvěry, kterou jste si získal pokusem o záchranu neteře jeho ženy. Já vás znám jenom z úředních zpráv, které vás prezentují jako člověka nebezpečného ve všech směrech. Zapomenu na ty úřední zprávy a budu věřit kolegovi Dutainovi. Podívejte se. Teď sem určitě přijede vyšetřovací komise a všichni trestanci všech kategorií budou muset vypovídat, co vědí. Je jisté, že vy a několik dalších máte vliv na všechny vězně a že se zachovají do slova a do písmene podle toho, co jim řeknete. Chtěli jsme znát vaše mínění o vzpouře a také, jestli máte jakous takous představu, jak by mohli vypovídat především lidé z vašeho baráku a potom ostatní.“

„Já nemám, co bych řekl, ani nebudu ovlivňovat to, co řeknou ostatní. Jestli příjde komise a skutečně zahájí vyšetřování v této atmosféře, budete všichni sesazeni.“

„Co to tady říkáš, Motýlku? Já a mí kolegové ze Svatého Josefa jsme přece potlačili vzpouru.“

„Vy byste se možná mohli zachránit, ale velitelé z Královského ostrova ne.“

„Vysvětlete, jak to myslíte!“ Oba velitelé z Královského ostrova vstali a hned si zase sedli.

„Jestli budete dál oficiálně mluvit o vzpouře, jste všichni ztraceni. Jestli příjmete mé podmínky, zachráním všechny kromě Filissariho.“

„Jaké podmínky?“

„Za prvé, aby se život okamžitě vrátil do normálních kolejí od zítřka od rána. Co se má vypovídat před komisí, na to můžeme mít vliv, jen když budeme moci mluvit mezi sebou. Je to pravda?“

„Ano,“ říká Dutain, „ale jak to má zachránit nás?“

„Vy z Královského ostrova jste veliteli ne jenom na Královském, ale na všech třech ostrovech.“

„Správně.“

„No, a vy jste dostali udání od Girasola, který píchl, že se připravuje vzpoura pod vedením Hautina a Arnauda.“

„Taky Carbonieriho,“ dodal jeden bachař.

„Ne, to není pravda. Carbonieri byl Girasolův osobní nepřítel už z Marseille a Girasolo ho do toho zapletl schválně. Vy jste tedy na žádnou vzpouru nevěřili. Proč? Řekl vám, že cílem vzpoury bylo pozabíjet ženy, děti, Araby a bachaře, a to se vám zdálo nepravděpodobné. Ostatně na Královském by byly pro osm set lidí jenom dva čluny a na Svatém Josefu jeden na šest set lidí. Žádný rozumný člověk by se nikdy do ničeho takového nepustil.“

„Jak to všechno víš?“

„To je moje věc, ale jestli budete dál mluvit o vzpouře, i kdybyste mě dali odstranit, stejně to všechno bude řečeno a prokázáno. Takže odpovědnost máte vy z Královského ostrova, protože jste poslali ty dva na Svatého Josefa, ale neoddělili jste je od sebe. Logický závěr, k němuž musí vyšetřování dojít a na základě kterého nemůžete uniknout těžkým sankcím, je, že jste jednoho měli poslat na Ďábla a druhého na Svatého Josefa, i když uznávám, že bylo těžké uvěřit téhle šílené historii. Jestli budete dál mluvit o vzpouře, znovu to zdůrazňuji, potopíte sami sebe. Jestliže však příjmete mé podmínky, za prvé, jak už jsem vám řekl, aby od zítřka začal normální život, za druhé, aby všichni, koho jste zavřeli do cel jako podezřelé ze spoluúčasti na komplotu, byli okamžitě propuštěni a aby nebyli vyslýcháni jako spoluspiklenci při vzpouře, protože žádná vzpoura neexistuje; za třetí, aby Filissari byl okamžitě poslán na Královský ostrov především kvůli své osobní bezpečnosti, protože jestliže neexistovala žádná vzpoura, jak zdůvodníte vraždu tří mužů? – a potom proto, že tenhle dozorce je nízký vrah, a když začal řádit ve chvíli, kdy aféra propukla, měl šílený strach a chtěl všechny pozabíjet včetně nás v našem baráku. Jestliže příjmete tyto podmínky, zařídím zase já, že všichni prohlásí, že Arnaud, Hautin a Marceau to udělali proto, aby způsobili před smrtí co nejvíce zla. To, co udělali, se nedalo předvídat. Neměli spojence ani důvěrníky. Podle toho, co všichni říkají, se rozhodli spáchat sebevraždu tak, že zabijí co nejvíc lidí, než budou sami zabiti. Jestli chcete, půjdu teď do kuchyně, vy se zatím můžete poradit a dát mi odpověď.“

Odešel jsem do kuchyně a zavřel jsem za sebou dveře. Paní Dutainová mi stiskla ruku a dala mi kávu s koňakem. Arab Mohamed řekl:

„Za mne ses nepřimluvil?“

„To je velitelova věc. Od chvíle, co ti dal do ruky zbraň, je zřejmý, že ti chce dát milost.“

Lisettina kmotra mi říká potichu: „Ti si to slízli, páni z Královského.“

„Bodejť, to by bylo pro ně moc snadné, prohlásit, že na Svatém Josefu vypukla vzpoura a že to tam měli vědět všichni kromě vašeho muže.“

„Motýlku, všechno jsem slyšela a hned jsem pochopila, že mluvíte v náš prospěch.“

„To je pravda, paní Dutainová.“

Dveře se otevřely.

„Motýlku, pojď dál,“ řekl jeden bachař.

„Posaďte se, Motýlku,“ řekl velitel z Královského ostrova. „Po diskusi jsme došli k jednomyslnému závěru, že máte určitě pravdu. Žádná vzpoura nebyla. Ti tři trestanci se rozhodli spáchat sebevraždu a předtím zabít co nejvíc lidí, takže zítra začne normální život. Pan Filissari bude přeložen ještě dnes v noci na Královský ostrov. Jeho případ se týká nás a tady nepotřebuji vaši spolupráci. Počítáme, že dodržíte slovo.“

„Spolehněte se. Na shledanou.“

„Mohamede a dva pánové dozorci, odveďte Motýlka do jeho baráku. Ať sem příjde Filissari, pojede s námi na Královský ostrov.“

Po cestě říkám Mohamedovi, že bych si přál, aby byl propuštěn. Děkuje mi.

„Tak co ti bachaři chtěli?“

V absolutním tichu vyprávím nahlas přesně slovo od slova, co se stalo.

„Jestli někdo nesouhlasí, nebo jestli někdo chce kritizovat tento způsob vyřešení aféry, na kterým jsem se s bachaři shodl jménem všech ostatních, ať to řekne.“

Všichni jsou se mnou jednohlasně zajedno.

„Podle tebe uvěřili, že v tom nikdo jinej nejede?“

„Ne, ale jestli nechtějí, aby se v tom vezli sami, musí tomu uvěřit. A jestli my nechceme mít opletačky, musíme tomu taky uvěřit.“

Dnes ráno v sedm hodin propustili všechny z cel disciplinárního oddělení. Bylo v nich přes sto dvacet lidí. Nikdo nešel do práce, ale všechny baráky jsou otevřené a dvůr je plný trestanců, kteří svobodně mluví, kouří a podle chuti se buď opalují, nebo stojí ve stínu. Niston šel do nemocnice. Carbonieri mi říká, že na dveřích přinejmenším osmdesáti ze sta cel už visely cedulky: „Podezřelý ze spoluúčasti na vzpouře.“

Teď, když už jsme všichni pohromadě, dovídáme se pravdu. Filissari zabil jenom jednoho člověka, ty druhé dva zabili dva mladí bachaři, kterým chlapi vyhrožovali. Seběhli se, a protože si mysleli, že se začne zabíjet, vyrazili s noži, aby aspoň jednoho zabili, než zemřou sami. Tak se tedy stalo, že se skutečná vzpoura, která naštěstí ztroskotala na samém začátku, změnila v originální sebevraždu tří trestanců. Tuto tezi přijali oficiálně všichni – Správa i vězňové. Nakonec z toho zůstala legenda nebo pravdivá historie, nebo vlastně asi něco mezi tím.

Pohřeb tří mužů zabitých v táboře a s nimi Hautina a Marceaua se prý odehrál takto: protože ve člunu je jenom jedna bedna, sloužící za rakev, z které se mrtvoly šoupají do moře, položili je bachaři všechny na dno člunu a všechny najednou hodili žralokům. Počítalo se s tím, že ti poslední budou mít dost času, aby se s kameny na nohou potopili, zatím co jejich kamarády budou požírat žraloci. Vypravovali mi však, že žádná mrtvola nestačila zmizet v moři a že všech pět mrtvých tančilo s příchodem noci balet v bílém rubáši. Vypadali prý jako loutky, kterými hýbaly žraločí čumáky a ocasy při téhle hostině, hodné samotného Nabuchodonosora. Bachaři i veslaři prý před tou hrůzou prchli.

Přijela komise a setrvala asi pět dní na Svatém Josefu a dva dny na Královském ostrově. Nebyl jsem vyslýchán zvlášť, podrobili mě běžnému výslechu jako všechny ostatní. Od velitele Dutaina jsem se dozvěděl, že všechno dopadlo výborně. Filissari byl poslán na dovolenou až do té doby, než nastoupí penzi, takže už se nevrátí. Mohamedovi prominuli celý trest. Velitel Dutain dostal prýmek navíc.

Vždycky se vyskytnou nespokojenci: jeden chlapík z Bordeaux se mě včera zeptal:

„A co z toho máme my, že jsme to bachařům takhle zařídili?“

Podíval jsem se na něho: „Maličkost. Padesát nebo šedesát chlapů nedostalo pět let káznice za spoluúčast na vzpouře. Myslíš si, že to není nic?“

Tahle bouře se naštěstí uklidnila. Jakési tajné spojenectví mezi dozorci a trestanci úplně vyvedlo z konceptu slavnou vyšetřovací komisi, která možná sama nechtěla nic jiného, než aby všechno dobře dopadlo.

Já osobně jsem nic nezískal ani neztratil. Snad jsou mi kamarádi vděčni, že se nezavedla přísnější disciplína. Naopak, stalo se dokonce to, že zrušili vláčení kamenů. Tahle hrozná práce byla úplně zlikvidována. Tahají je teď buvoli a trestanci je jen ukládají na místo. Carbonieri se vrátil do pekárny. Já se snažím dostat se zpátky na Královský ostrov. Zde totiž není dílna a je proto vyloučeno postavit vor.

Příchod Pétaina do vlády zkomplikoval vztahy mezi vězni a dozorci. Všichni ze Správy prohlašují hodně nahlas, že jsou „pétainovci“, a jeden bachař z Normandie mi dokonce prohlásil:

„Víte, co vám řeknu, Motýlku, já nebyl jakživ republikán.“

Na Ostrovech nemá nikdo rádio, takže nemáme žádné zprávy. Navíc se říká, že na Martinique a na Guadeloupu zásobujeme německé ponorky. Člověk neví, co si má o tom myslet. Každou chvilku propukají hádky.

„Víš, co ti řeknu, Moty? Teď by se měla udělat vzpoura a dát Ostrovy de Gaullovým Francouzům.“

„Ty myslíš, že dlouhej Karlíček potřebuje trestaneckou kolonii? K čemu by mu byla?“

„K čemu! Dostal by dva až tři tisíce lidí!“

„Malomocný, cvoky, tuberáky a chlapy s úplavicí? Nedělej si srandu! Není přece tak pitomej, aby si pověsil na krk trestance.“

„A co ty dva tisíce zdravejch?“

„To je něco jinýho, když je pustěj na svobodu, neznamená to, že jim hned dají flintu do ruky. Ty si myslíš, že válka je jeden útok? Ten trvá deset minut. Válka trvá léta. Když chce někdo bejt dobrej voják, musí být vlastenec. Ať už se vám to líbí nebo ne, já tady nevidím jedinýho chlapa, co by byl ochotnej dát život za Francii.“

„A proč by ho taky někdo dával, po tom všem, co nám udělali?“

„Tak vidíte, že mám pravdu. Naštěstí to bidlo Karlíček má na válčení jiný lidi, než jste vy. Ale stejně, když si člověk uvědomí, že ti syčáci Němci jsou u nás. A že jsou Francouzi, kteří s nima spolupracujou. Všichni bachaři tady bez výjímky prohlašují, že jsou s Pétainem.“

Hrabě de Bérac říká: „Možná, že bychom se takhle mohli vykoupit.“ A tu se stalo něco zvláštního. Nikdy předtím nikdo nemluvil o možnosti se vykoupit a teď najednou všem chlapům z podsvětí i paďourům, všem těm chudákům trestancům svitlo světýlko naděje.

„Co říkáš, Motýlku, neuděláme tu vzpouru a nedáme se k dispozici de Gaullovi?“

„Je mi velice líto, ale já se nepotřebuju v ničích očích vykupovat. Kašlu na francouzskou justici a na její ‚rehabilitace‘. Pokřtím se na ‚rehabilitovanýho‘ sám, má povinnost je uprchnout a stát se normálním člověkem, kterej žije ve společnosti a není pro ni nebezpečnej. Myslím si, že pořádnej chlap nemůže udělat nic jinýho a nijak jinak. Nemůžu využít jakýkoliv akce, abych se odtud dostal. Dát Ostrovy dlouhýmu Karlíčkovi, na tom já nemám zájem, a vsadím se, že on taky ne. A na druhý straně, když něco takovýho podniknete, víš, co řeknou ti pánové nahoře? Že jste se zmocnili Ostrovů, abyste se dostali na svobodu, a že to nebylo žádný gesto pro svobodnou Francii. A pak, víte, kdo má vlastně pravdu? De Gaulle, nebo Pétain? Já o tom nevím absolutně nic. Já jenom trpím jako nešťastnej pitomec, že mi obsadili Francii, myslím na svou rodinu, na rodiče, na sestry, na neteře.“

„To jsme takový měkkotiny, že si děláme tolik starostí kvůli společnosti, která s náma neměla nejmenší slitování?“

„Vždyť je to koneckonců normální, protože všichni policajti a francouzskej justiční aparát, všichni ti četníci a bachaři, to přece není Francie. To je zvláštní vrstva lidí, úplně pokřivenejch charakterů. Kolik z těch lidí je dnes ochotnejch dělat Němcům pucfleky. Vsaď se, že francouzská policie zatejká Francouze a vydává je německejm úřadům. Nechme toho. Já říkám a opakuju, že se žádný vzpoury nezúčastním, ať má jakejkoliv motiv. Jedině abych utekl, ale co by to bylo za útěk?“

Mezi jednotlivými tábory probíhají těžké diskuse. Jedni jsou pro de Gaulla, druzí pro Pétaina. Ale v podstatě nikdo nic neví, protože, jak jsem už říkal, ani dozorci, ani trestanci nemají jediný rozhlasový přijímač. Zprávy přicházejí z lodí, které se zastavují na ostrově a přivážejí nám trochu mouky, sušené zeleniny a rýže. Vidíme válku z příliš velké dálky, než abychom ji mohli chápat.

Do Svatého Vavřince nad Maroni prý přijel člověk verbovat pro svobodnou Francii. V trestanecké kolonii nikdo neví nic, ví se jenom to, že Němci jsou v celé Francii.

Legrační příhoda: Na Královský ostrov přijel kněz a po mši měl kázání. Říkal:

„Kdyby byly Ostrovy napadeny, dostanete zbraně, abyste mohli pomáhat dozorcům bránit francouzské území.“ Je to autentický výrok. Ten flanďák je rozkošný. Skutečně o nás musí mít ubohé mínění. Žádat trestance, aby hájili své cely! Má poklona, v kolonii je možné všechno!

Pro nás se válka projevuje tím, že jsme dostali dvakrát tolik bachařů než předtím, a to od těch nejmenších šarží až po velitele a vrchní dozorce. Navíc spoustu inspektorů, z nichž někteří mají velice zřetelný německý nebo alsaský přízvuk. Velice málo chleba. Dostáváme jen čtyři sta gramů. Velice málo masa.

Zkrátka jediná věc, kterou nám přidali, je zvýšená sazba za prošvihnutý útěk: odsouzení k smrti a poprava. Protože k obžalovacímu spisu za útěk se dodává: „Pokusil se zběhnout k nepřátelům Francie.“

Jsem už asi čtyři měsíce na Královském ostrově. Velice jsem se spřátelil s doktorem Germainem Guibertem. Jeho manželka, výjimečná žena, mě požádala, jestli bych jí nezaložil zelinářskou zahradu, aby její rodina snáz přežila ten jalový režim. Udělal jsem jí zahradu, kde pěstuji salát, ředkvičky, zelené fazole, rajčata a baklažány. Je celá šťastná a chová se ke mně jako k dobrému příteli.

Doktor nikdy nepodal ruku dozorci, ať měl jakoukoli hodnost, ale velice často ji podává mně nebo jiným trestancům, s kterými se seznámil a kterých si váží.

Později, když už jsem byl definitivně na svobodě, jsem znovu navázal styky s doktorem Germainem Guibertem prostřednictvím doktora Rosenberga. Poslal mi svou fotografii i fotografii své ženy na Canebiére v Marseille. Vracel se z Maroka a blahopřál mi s radostí, že jsem svobodný a šťastný. Zemřel v Indočíně, když se pokoušel zachránit raněného, který se opozdil. Byl to výjimečný člověk a jeho žena ho byla hodna. Když jsem přijel v roce 1967 do Francie, měl jsem chuť ji navštívit. Ale upustil jsem od toho, protože mi přestala psát poté, co jsem ji požádal o prohlášení v můj prospěch, které mi skutečně poslala. Od té doby jsem však od ní nedostal už žádnou zprávu. Neznám příčinu toho mlčení, ale ve své duši chovám k oběma největší vděčnost za to, jak se ke mně chovali u svého rodinného krbu na Královském ostrově.

DEVÁTÝ SEŠIT

SVATÝ JOSEF

SMRT CARBONIERIHO

Včera dostal můj přítel Matyáš Carbonieri ránu nožem přímo do srdce. Ta vražda rozpoutala sérii dalších vražd. Byl v umývárně, nahý, a tu ránu dostal, právě když se umýval a měl obličej plný mýdla. Když se člověk sprchuje, otevře si obyčejně nůž a položí si ho na šaty, aby si ho stačil vzít, kdyby se náhle přiblížil někdo, o kom se dá předpokládat, že je to nepřítel. Neudělal to, a to ho stálo život. Chlap, který mi zabil kamaráda, je Armén, celý život byl pasákem.

S velitelovým dovolením jsem s pomocí ještě jednoho trestance snesl svého přítele až ke břehu. Je těžký, a když jsme šli dolů po svahu, museli jsme si třikrát odpočinout. Dal jsem mu k nohám přivázat veliký kámen a místo provazu drát. Žraloci nebudou moci překousnout drát a tělo se potopí, než je stačí roztrhat.

Zvon zvoní a my scházíme ke břehu. Je šest hodin večer. Slunce zapadá za obzor. Nastoupili jsme do člunu. Matyáš spí svůj věčný spánek v té proslulé bedně, která slouží všem stejně. Víko je zavřené. Pro něho už všechno skončilo.

„Kupředu! Zaber,“ říká bachař u kormidla. Ani ne za deset minut jsme dojeli k průplavu, jímž proudí moře mezi Královským ostrovem a Svatým Josefem. Vtom se mi náhle sevřelo hrdlo. Z vody se vynořily desítky žraločích ploutví, které rychle kroužily na malém prostoru asi čtyři sta metrů kolem nás. Tady jsou ti požírači trestanců, všichni se dostavili na schůzku přesně včas.

Dej Bůh, aby neměli čas chytit mého přítele. Vesla se zvedla na rozloučenou. Nadzvedli jsme bednu. Matyášovo tělo, zabalené v pytlech od mouky a tažené vahou kamene, se rychle dotklo moře.

Hrůza! Sotva se ponořil do vody a já už myslel, že zmizel, objevil se znovu nad hladinou. Vyzdvihlo ho do vzduchu nějakých sedm, deset nebo dvacet žraloků, bůhví kolik jich bylo. Než stačil člun poodjet zpátky, byly pytle od mouky strženy a tu se stala nevysvětlitelná věc. Matyáš se na dvě nebo tři vteřiny objevil nad vodou vstoje. Má už ukousnuté pravé předloktí. Půl těla má nad vodou, přibližuje se přímo ke člunu a teprve potom se kolem něho voda začne vařit ještě víc a zmizí navždycky. Žraloci podpluli člun a začali narážet do dna. Jeden muž ztratil rovnováhu a málem spadl do vody.

Všichni včetně bachařů jsou zdrceni. Poprvé jsem dostal chuť zemřít. Stačilo málo, a byl bych skočil mezi žraloky a navždycky zmizel z tohoto pekla.

Stoupám pomalu vzhůru od břehu do tábora. Nikdo mě nedoprovází. Dal jsem si nosítka na ramena a došel jsem k plošince, kde můj buvol Brutus napadl Dantona. Zastavil jsem se a sedl jsem si. Je teprve sedm hodin večer, ale už je tma. Na východě je nebe ještě trochu ozářeno několika jazyky slunce, které už zmizelo za obzorem. Všechno ostatní je černé, jen tu a tam probodne tmu hledáček z majáku na ostrově. Je mi těžko.

Máš, cos chtěl! Tak sis přál vidět nějaký pohřeb, až to byl pohřeb tvého přítele. Teď jsi to viděl, a jak! Zvon i všechno ostatní. Jsi spokojený? Tvá chorobná zvědavost byla ukojena.

Zbývá oddělat toho chlapa, co ti zabil kamaráda. Kdy? Dnes v noci. Proč dnes v noci? To je moc brzy, chlap bude číhat jako rys. Je jich v partě deset. Nebudu přece pitomý a nebudu nic takového dělat překotně. S kolika lidmi mohu počítat? Se čtyřmi, plus já, to je pět. V pořádku. Musíme ho zlikvidovat. A jestli to bude možné, pojedu potom na Ďábla. Tam nebudu dělat žádný vor, žádné přípravy, nic. Dva pytle s kokosovými ořechy a hup do moře. Vzdálenost k pevnině je relativně krátká, čtyřicet kilometrů přímou čarou. Když vezmu v úvahu vlny, vítr, přílivy a odlivy, bude z toho sto dvacet kilometrů. Půjde jen o to, abych vydržel. Jsem silný, a když si sednu na pytel obkročmo jako na koně, musím to dokázat za dva dny. Vzal jsem nosítka a šel nahoru do tábora. Když jsem došel ke dveřím, stráž mě začala šacovat, což je neobvyklé. Nikdy se to neděje. Bachař mi sebral nůž.

„To chcete, aby mě odkrouhli? Proč mě odzbrojujete? Víte, že mě tím posíláte na smrt? Jestli mě někdo zabije, bude to vaše vina.“ Nikdo neodpovídá, ani bachaři, ani arabští poskokové. Otevřeli dveře a vstoupil jsem do místnosti.

„Není tady vůbec vidět, proč svítí ze třech lamp jenom jedna?“

„Moty, pojďsem.“ Grandet mě zatáhl za rukáv. V místnosti není skoro žádný hluk, hned se pozná, že se stane, nebo stalo něco zlého.

„Nemám kudlu. Prošacovali mě a sebrali mi ji.“

„Dnes v noci ji nebudeš potřebovat.“

„Proč?“

„Armén a jeho kamarád jsou na záchodě.“

„Co tam dělají?“

„Jsou mrtví.“

„Kdo je oddělal?“

„Já.“

„To šlo rychle. A co ostatní?“

„Zůstali z party čtyři. Paulo mi dal čestný slovo, že nic nepodniknou a že počkají na tebe, jestli budeš souhlasit, aby to tím skončilo.“

„Dej mi nějakej nůž.“

„Tady máš můj. Zůstanu tady v koutě, běž si s nima promluvit.“

Blížím se k jejich partě. Oči už přivykly šeru. Konečně rozeznávám skupinu lidí. Všichni čtyři stojí před lůžky, těsně vedle sebe.

„Paulo, chceš se mnou mluvit?“

„Chci.“

„Sám, anebo před kamarádama? Co mi chceš?“

Nechávám obezřetně mezi nimi a mnou vzdálenost metr padesát. Nůž mám otevřený v levém rukávě a rukojeť svírám dlaní.

„Chtěl jsem ti říct, že tvůj přítel byl, myslím, už dost pomstěnej. Ty jsi ztratil svýho nejlepšího přítele a my jsme ztratili dva. Podle mýho názoru by to tím mohlo skončit. Co na to říkáš?“

„Paulo, beru tvou nabídku na vědomí. Jestli souhlasíte, mohly by se zatím obě party zavázat, že do tejdna nic nepodniknou. Potom se uvidí, co dál. Souhlasíš?“

„Souhlasím.“

Vrátil jsem se zpátky.

„Tak co říkali?“

„Že podle jejich názoru byl Matyáš smrtí Arména a Sans-Souciho dostatečně pomstěnej.“

„Ne,“ říká Galgani. Grandet neříká nic. Jean Castelli a Ludvík Gravon jsou pro, aby se udělalo příměří. „A co ty, Moty?“

„Především, kdo zabil Matyáše? Armén. Dobrá. Navrhl jsem jim dohodu. Dal jsem slovo a oni dali svoje slovo, že tejden nikdo z nás nic nepodnikne.“

„Ty nechceš pomstít Matyáše?“ říká Galgani.

„Člověče, Matyáš už je pomstěnej, už jsou kvůli němu dva mrtví. Proč zabíjet další?“

„Otázka je, jestli o tom věděli. To musíme zjistit.“

„Dobrou noc, odpusťte. Jestli to dokážu, rád bych usnul.“

Potřebuji teď být sám. Natáhl jsem se na lůžko. Najednou cítím, jak po mně klouzá něčí ruka a vytahuje mi zpolehounka nůž. Nějaký hlas šeptá ve tmě: „Jestli můžeš, Moty, klidně spi, ale my budeme v každým případě střídavě držet stráž.“

Smrt mého přítele, tak brutální, odporná a bez vážného důvodu. Armén ho zabil, protože v noci, když se hrály karty, ho donutil, aby za jednu hru zaplatil sto sedmdesát franků. A ten darebák se cítil ponížen, protože byl přinucen položit se před třiceti nebo čtyřiceti hráči. Matyáš a Grandet ho stiskli každý zjedné strany a nezbývalo mu než poslechnout.

Zabil zbaběle člověka, který byl prototypem čistého dobrodruha a výborného kamaráda mezi lidmi svého druhu. Strašně mě to zasáhlo a mým jediným zadostiučiněním je, že vrahové přežili svůj zločin jen o několik hodin. Než se otočili, bylo po nich.

Grandet jim oběma prosekl krk jako tygr, s rychlostí hodnou mistra v šermu, dřív než se vůbec stačili postavit do střehu. Představuji si, že místo, kde padli, musí být zaplavené krví. Myslím si pitomě: „Mám chuť se zeptat, kdo je odtáhl na záchod.“ Ale nechce se mi mluvit. Mám zavřená víčka, vidím, jak zapadá to tragicky rudé a fialové slunce a svými posledními paprsky ozařuje dantovskou scénu: žraloci se rvou o mého přítele… A potom to vztyčené tělo s amputovaným předloktím, jak se blíží ke člunu!… Tak je to tedy přece pravda, že zvon svolává žraloky a že ty mrchy vědí, že dostanou něco na zub, když zvon zvoní. Vidím ještě ty desítky ploutví s truchlivými stříbrnými odlesky, jak krouží jako ponorky kolem dokola. Bylo jich opravdu víc než sto. Pro mého kamaráda už je tedy konec. Cesta zatracení dokonala své dílo.

Chcípnout na ránu nožem kvůli nějaké pitomosti ve čtyřiceti letech! Chudák Matyáš. Ne, už to nevydržím, ne, ne a ne. Ať si mě žraloci klidně pozřou, ale ve chvíli, až budu riskovat, abych dosáhl svobody, bez kamene, bez pytlů od mouky, bez provazu. Bez diváků, ať už trestanců nebo bachařů, a beze zvonu. Když už mám být sežrán, tak ať mě zhltnou živého, ve chvíli, kdy budu bojovat proti živlům, abych se dostal na Velkou zemi.

S tímhle je konec, definitivní konec. Už žádný dobře připravený útěk – ostrov Ďábel, dva pytle kokosových ořechů a na všechno se vykašlat, s pomocí boží všechno půjde.

Koneckonců to bude jenom otázka fyzické zdatnosti. Osmačtyřicet nebo šedesát hodin. Jen jestli tak dlouhá doba, kdy budu ponořen v mořské vodě, a k tomu námaha stehenních svalů, které budou svírat pytle s kokosovými ořechy, najednou nezpůsobí, že mě do nohou chytí křeč. Když budu mít štěstí a podaří se mi dostat se na Ďábla, musím udělat pár pokusů. Nejdřív se musím dostat z Královského ostrova a odjet na Ďábla. Potom uvidím.

„Spíš, Moty?“

„Ne.“

„Chceš trochu kávy?“

„Když myslíš.“ Posadil jsem se na lůžko a vzal jsem si hrnek teplé kávy, kterou mi podává Grandet zároveň se zapálenou gauloiskou.

„Kolik je hodin?“

„Jedna hodina ráno. Vzal jsem si stráž do půlnoci, ale viděl jsem, že se pořád ještě vrtíš, a myslel jsem, že nespíš.“

„Máš pravdu, nespím. Matyášova smrt mě pořádně rozrušila, ale ten pohřeb, ten mi ještě dodal. Bylo to děsný, víš?“

„Nic mi neříkej, Moty, dovedu si to představit. Neměl jsi tam vůbec chodit.“

„Myslel jsem si, že ty řeči o zvonu jsou pitomost, a pak bych taky v životě nebyl řekl, že když se balvan přiváže drátem, že by se žralokům mohlo podařit chňapnout ho v letu. Chudák Matyáš, celej život budu vidět tu hroznou scénu. A co ty, jak to, žes toho Arména a Sans-Souciho zlikvidoval tak rychle?“

„Když jsem se dověděl, že nám zabili kamaráda, byl jsem na konci ostrova a právě jsem zasazoval na jatkách železný dveře. Bylo poledne. Místo do tábora jsem šel do dílen, jako, že tam jdu spravit zámek. Podařilo se mi nasadit na kovovou, metr dlouhou trubku dýku, nabroušenou z obou stran. Rukojeť dýky byla dutá, trubka taky. Vrátil jsem se do tábora v pět hodin s trubkou v ruce. Bachař se mě zeptal, co to je. Odpověděl jsem mu, že se mi v posteli zlomila dřevěná tyč a že si tam dnes v noci dám tuhle trubku. Když jsem vstoupil do sálu, bylo ještě světlo, ale nechal jsem trubku v umývárně. Před apelem jsem ji zase vzal. Začínalo se stmívat. Kamarádi mě obstoupili a já jsem rychle nasadil dýku na trubku. Armén a Sans-Souci stáli na svejch místech před lůžkama, Paulo byl trochu vzadu. Víš, Jean Castelli a Ludvík Gravon jsou sice príma chlapi, ale jsou staří a nejsou dost pohybliví, aby se mohli bít v takovýhle předem připravený rvačce.

Chtěl jsem to udělat, než příjdeš, abys do toho nebyl zamíchanej. Kdyby to prasklo, riskoval bys, s tím, co máš na kontě, to nejhorší. Jean byl na konci místnosti a zhasl jednu lampu. Gravon udělal na druhým konci to samý. Místnost byla skoro beze světla, jenom uprostřed svítila petrolejka. Měl jsem velkou baterku, kterou mi dal Dega. Jean vykročil první, já za ním. Když jsme došli k nim, zdvihl lampu a pustil jim světlo do očí. Armén byl oslněn a zdvihl levou ruku k očím, takže jsem měl čas propíchnout mu krk svým oštěpem. Okamžitě nato jsme oslnili Sans-Souciho. Vytáhl nůž a napřáhl ho do prázdna. Dal jsem mu oštěpem takovou ránu, že jsem mu prosekl celej krk. Paulo se vrhl břichem na zem a odkutálel se pod postele. Jean zhasl baterku, takže jsem už dál nepronásledoval Paula pod lůžkem, a to mu zachránilo život.“

„A kdo je zatáhl na záchod?“

„Nevím. Myslím, že to udělala jejich parta sama, aby jim mohli vytáhnout pouzdra z břicha.“

„Ale to tam musí být škaredá kaluž krve?“

„To si dovedeš představit. Byli doslova podřezaní a vytekla z nich všechna šťáva. Ten nápad s baterkou jsem dostal, když jsem si připravoval oštěp. Jeden bachař v dílně si vyměňoval články ve svý baterce. Napadlo mě, že bych mohl použít baterky, a okamžitě jsem šel za Degou, aby mi nějakou opatřil. Můžou klidně udělat prohlídku. Baterku vynesl a vrátil Degovi jeden arabskej poskok a dýku taky. Takže z týhle strany to vybouchnout nemůže. Nemám si co vyčítat. Zabili našeho kamaráda, když měl oči plný mejdla, a já jsem je zabil, když měli oči plný světla. Jsme si kvit. Co ty na to, Moty?“

„Dobře jsi udělal a nevím, jak ti poděkovat, žes Matyáše pomstil tak rychle, a navíc, že tě napadlo mě do té historie nezamíchat.“

„O tom už nemluvme. Udělal jsem svou povinnost. Ty už sis toho odskákal tolik a tak stojíš o to, dostat se na svobodu, že jsem to musel udělat.“

„Děkuju, Grandete. Ano, chci pryč, víc než kdy předtím. Takže mi teď taky pomoz, aby ta historie dál nepokračovala. Když mám být docela upřímnej, velice by mě překvapilo, kdyby byl Armén informoval svou partu, než Matyáše přepadl. Paulo by na tak zbabělou vraždu nepřistoupil. Věděl, co by muselo následovat.“

„Já si to myslím taky. Jenom Galgani říká, že za to můžou všichni.“

„Uvidíme, co se stane v šest hodin ráno. Nepůjdu do práce. Hodím se marod, abych viděl, co se bude dít.“

Je pět hodin ráno. Vedoucí baráku k nám přistoupil: „Hoši, myslíte, že mám zavolat velitele stráží? Právě jsem na záchodě objevil dvě mrtvolky.“ Tenhle starý sedmdesátiletý mazák chce navěšet na nos dokonce nám, že od půl sedmé večer, kdy byli ti dva odkrouhnuti, vůbec nic nevěděl. Místnost je jistě plná krve, protože chlapi museli určitě šlapat do kaluže krve, která je přesně uprostřed uličky.

Grandet odpověděl stejně falešně:

„Cože, že jsou na záchodě dva v limbu? Od kolika hodin?“

„Vím já!“ říká starý. „Já spím od šesti hodin. Teprve teď, když jsem šel na záchod, jsem sklouzl a natloukl jsem si hubu na kluzký kaluži. Když jsem zapálil zapalovač, uviděl jsem ty chlapy na záchodě.“

„Tak ho zavolej, uvidíme.“

„Dozorce! Dozorce!“

„Proč tak křičíš, starej otrapo? Snad ti v baráku nehoří?“

„Ne, šéfe, na hajzlu jsou dva zabití.“

„A co mám dělat? Mám je snad vzkřísit? Je pět hodin patnáct, v šest se uvidí. Nepouštěj nikoho na záchod.“

„To není možný. V tuhle hodinu před budíčkem choděj všichni na hajzl.“

„To je pravda. Počkej, jdu to ohlásit veliteli.“

Přišli tři bachaři, velitel stráží a dva další. Mysleli jsme, že vejdou dovnitř, ale ne, zůstali u zamřížovaných dveří.

„Říkáš, že jsou na záchodě dva mrtví?“

„Ano, šéfe.“

„Od kolika hodin?“

„Nevím, právě jsem je našel, když jsem šel na záchod.“

„Kdo je to?“

„Nevím.“

„Tak víš co, ty starej cvoku, já ti to řeknu. Jeden je Armén. Běž se podívat.“

„Opravdu, je to Armén a Sans-Souci.“

„Dobrá, počkáme do apelu.“ A odešli.

Je šest hodin, zvoní se poprvé. Otevřely se dveře. Roznašeči kávy jdou od místa k místu, za nimi roznašeči chleba.

V půl sedmé druhé zvonění. Rozednilo se a chodbička je plná otisků nohou, které dnes v noci šlapaly do krve. Přišli oba velitelé. Už se úplně rozednilo. Doprovází je osm dozorců a lékař.

„Všichni do naha a každý do pozoru před svou postel. Ale tady je to jako na porážce, všude samá krev.“

Druhý velitel vstoupil na záchod první. Když odtamtud vyšel, byl bledý jako stěna: „Jsou doslova podřezáni. Samozřejmě, že nikdo nic neviděl a neslyšel.“

Absolutní ticho.

„Co ty, dědo, ty máš noční službu. Ti chlapi jsou studení. Doktore, jak dlouho už jsou asi mrtví?“

„Asi osm až deset hodin,“ říká doktor.

„A tos je objevil teprve v pět hodin ráno? Nic jsi neviděl, ani neslyšel?“

„Ne, jsem nahluchlej, skoro nic nevidím a navíc mám sedm křížků. Z toho čtyři v kolonii. Takže, víte, já hodně spím. V šest hodin už spím a probudil jsem se, teprve když se mi chtělo v pět ráno na záchod. A je to štěstí, protože obyčejně se probouzím, až když zvoní.“

„Máš pravdu, je to štěstí,“ říká velitel ironicky. „Dokonce pro nás, protože takhle aspoň všichni klidně spali, dozorci i vězňové. Nosiči, naložte ty dva a odneste je do amfiteátru. Doktore, ohledejte mrtvoly, a vy teď půjdete svlečení do naha jeden po druhém na dvůr.“

Každý z nás prochází před veliteli a lékařem. Každého si velice podrobně prohlížejí, všechny části těla. Nikdo nemá žádné zranění, někteří mají krvavé odřeniny. Vysvětlují, že uklouzli, když šli na záchod. Grandeta, Galganiho a mne prohlédli ještě důkladněji než ostatní.

„Motýlku, kde je vaše místo?“ Zpřevraceli všechny moje krámy.

„A kdepak máš nůž?“

„Sebral mi ho v šest večer u dveří dozorce.“

„To je pravda,“ říká bachař. „Dělal kravál a říkal, že se nedá zavraždit.“

„Grandete, tenhle nůž je váš?“

„Bodejť, je přece na mým místě, tak musí bejt můj.“

Prohlíží dopodrobna nůž, čistý jako čerstvě vyražený peníz, bez jediné skvrny.

Lékař se vrátil ze záchodu a říká: „Ti chlapi byli podříznuti dýkou s dvojitou čepelí. Byli zabiti vstoje. Vůbec tomu nerozumím. Chlap v kolonii se nenechá podřezat jako králík, aniž by se bránil. Musí tady být někdo poraněný.“

„Vidíte přece, doktore, že tady nemá nikdo ani ‚estafilada‘ (škrábnutíčko).“

„Byli ti dva chlapi nebezpeční?“

„Krajně nebezpeční, doktore. Armén je určitě vrah Carbonieriho, který byl zabit včera ráno v devět v umývárně.“

„Vyšetřování je uzavřeno,“ řekl velitel. „Pro všechny případy si nechte Grandetův nůž. Všichni do práce, kromě nemocných. Motýlku, vy jste se dal zapsat na marodku?“

„Ano, pane veliteli.“

„Neztrácel jste čas, abyste pomstil kamaráda. Víte, já nejsem pitomý. Naneštěstí nemám důkazy a vím, že žádné nenajdeme. Ještě jednou naposledy: Nikdo nechce nic ohlásit? Kdyby některý z vás osvětlil ten dvojnásobný zločin, dávám mu čestné slovo, že ho pustím z Ostrovů na Velkou zemi.“

Absolutní ticho.

Všichni členové Arménovy party se přihlásili jako nemocní. Když to uviděli Grandet, Galgani, Jean Castelli a Ludvík Gravon, přihlásili se na poslední chvíli taky. Sto dvacet mužů opustilo místnost. Zůstalo nás tam pět z mé party a čtyři z Arménovy party, dále hodinář a hlídač baráku, který bez přestání hudruje, protože musí to svinstvo uklízet, a dva nebo tři další, z nichž jeden je Alsasan, dlouhán Sylvain.

Tenhle člověk žije sám, nemá přátele. Udělal něco mimořádného, za co vyfasoval dvacet let. Je to muž činu a požívá všeobecné vážnosti. Sám přepadl vagón v rychlíku Paříž – Brusel, omráčil dva strážné a vyhodil na štreku poštovní balíky. Tam je sebrali podél trati jeho společníci. Byly v nich velké peníze. Když Sylvain uviděl, že si obě party, každá ve svém koutě, něco šeptají, vzal si slovo a řekl, protože nevěděl, že jsme se zavázali nic jedni proti druhým nepodniknout: „Doufám, že se tady nezačnete mlátit ve stylu třech mušketýrů.“

„Dnes ještě ne,“ říká Galgani, „to příjde později.“

„Proč později? Nikdy se nemá odkládat na zítřek, co se může udělat dnes,“ řekl Paulo. „Ale já nevidím důvod, proč se máme navzájem pozabíjet. Co říkáš, Motýlku?“

„Jediná otázka: Věděli jste o tom, co Armén chystá?“

„Čestné slovo, Moty, neměli jsme o tom tušení, a víš, co ti řeknu?

Kdyby Armén nebyl už po smrti, nevím, jak bych tu vraždu srovnal se svým svědomím.“

„Když je to tak, proč tu historii neuzavřít navždycky?“ říká Grandet.

„My jsme pro a už o té smutné věci nikdy nemluvme.“

„V pořádku.“

„Jsem svědek,“ říká Sylvain. „Jsem rád, že je to ze světa.“

„Už o tom nemluvme.“

Večer v šest hodin zvoní zvon. Nemohu se ubránit, aby se mi při jeho zvucích znovu nevybavila scéna z včerejšího večera a můj přítel napůl vztyčený a blížící se ke člunu. Obraz je tak sugestivní i po čtyřiadvaceti hodinách, že si nepřeji ani jednu vteřinu, aby horda žraloků takhle doslova roztrhala Arména a Sans-Souciho.

Galgani mlčí. Ví, co se v záležitosti Carbonieriho stalo. Dívá se do neurčita a houpe nohama, které mu visí nalevo a napravo z visutého lůžka. Grandet se ještě nevrátil. Umíráček zmlkl už asi před deseti minutami, když mi říká Galgani polohlasem, aniž se na mne podíval, a stále ještě houpaje nohama: „Doufám, že ani jeden kousek z toho grázla Arména nesežral některej žralok, co splivl Matyáše. Bylo by to moc pitomý, kdyby se ti dva lidi, co k sobě měli v životě tak daleko, měli shledat ve žraločím břiše.“

Budu se po ztrátě tohoto vzácného a upřímného přítele opravdu cítit hrozně sám. Bude líp, když z Královského ostrova odjedu a začnu co nejdřív jednat. Opakuji si to každý den.

ÚTĚK BLÁZNŮ

„Když je teď válka a v případě nepodařenýho útěku jsou tresty zvýšený, byl by to průšvih, kdyby útěk nevyšel, co říkáš, Salvidio?“

Diskutujeme v umývárně s Italem z mého transportu, co u něho našli zlaté pouzdro. Právě jsme si přečetli vyhlášku, která oznamuje nové předpisy v případě útěku. Říkám mu:

„Já se od útěku nedám odradit, i když člověk riskuje, že ho odsouděj k smrti. A co ty?“

„Motýlku, já už dál nemůžu a chci utéct, ať se děje, co se děje. Požádal jsem si o místo sanitáře v blázinci. Vím, že jsou tam ve skladišti dva dvěstěpětadvacetilitrový sudy, a ty by úplně stačily na vor. Jeden je plnej olivovýho oleje a v druhým je ocet. Kdyby se k sobě dobře přivázaly, tak aby se v žádným případě neodtrhly, myslím, že by se na nich dalo docela dobře doplout k Velký zemi. U zdí blázince není zvenčí žádná stráž, vevnitř je jenom jeden bachař-saniťák. Ten má k ruce pár trestanců a celou dobu pozoruje a hlídá pacienty. Proč bys tam nahoru nešel se mnou?“

„Jako sanitář?“

„To nejde, Motýlku. Víš dobře, že ti v blázinci nikdy zaměstnání nedají. Je moc daleko od tábora, je málo hlídanej, zkrátka je tam všecko, kvůli čemu tě tam nepošlou. Ale mohl by ses tam dostat jako blázen.“

„To je velice těžká věc, Salvidio. Jak tě doktor jednou prohlásí za cvoka, dává ti tím vlastně právo dělat beztrestně cokoliv. Protože jsi zkrátka prohlášenej za nesvéprávnýho. Dovedeš si představit odpovědnost, kterou na sebe bere doktor, kterej ti tu diagnózu dal? To pak můžeš zabít trestance, bachařovu ženu, děcko, můžeš utýct, udělat jakejkoli zločin a justice je na tebe krátká. Nejvejš tě můžou nahýho strčit do cely ve svěrací kazajce. Ale jak dlouho to může trvat? Jednoho krásnýho dne musej to zacházení zmírnit. Takže ať uděláš jak chceš těžkej přečin, včetně útěku, nijak na tebe nemůžou.“

„Motýlku, já ti věřím a rád bych utekl s tebou. Udělej všechno, co je v lidskejch silách, aby ses tam za mnou dostal jako blázen. Já ti jako saniťák pomůžu, abys to tam vydržel co nejlíp, a ulehčím ti nejtěžší chvíle. Uznávám, že musí bejt hrozný dostat se mezi tyhle nebezpečný bytosti, když člověku nic není.“

„Jdi do blázince, Romeo. Já si tu otázku důkladně prostuduju a zvlášť dobře se budu informovat, jaký jsou první příznaky šílenství, aby se mi podařilo přesvědčit doktora. Není to špatnej nápad, dostat se tam na doktorovo prohlášení, že jsem nesvéprávnej.“

Začal jsem problém důkladně studovat. V trestanecké knihovně o něm není žádná kniha. Kdykoli se mi naskytne příležitost, diskutuji s lidmi, kteří byli kratší nebo delší dobu nemocni. Pomalu se mi daří udělat si dost přesnou představu:

1. Blázni mají hrozné bolesti v malém mozku.

2. Často mívají hučení v uších.

3. Protože jsou velice nervózní, nemohou dlouho ležet v téže pozici. Každou chvíli mají nervový záchvat, který je vzbudí a způsobuje, že v bolestech nadskakují na posteli a tělo mají k prasknutí napjaté.

Jde tedy o to, aby na mně objevili tyhle příznaky, aniž bych je sám pojmenoval. Mé šílenství musí být dost nebezpečné, aby se doktor musel rozhodnout dát mě do blázince, ale ne zas příliš násilnické, aby se mnou dozorci nezačali nakládat příliš krutě. Aby mi nenavlékli svěrací kazajku, netloukli mě, nezmenšili mi příděl potravin, aby mi nedávali injekce brómu, studené a horké koupele atd. Jestli budu hrát komedii dobře, musím doktora oblafnout.

Jedna věc mluví v můj prospěch: proč, z jakého důvodu bych simuloval? Na tu otázku nebude doktor moci najít žádné logické vysvětlení, takže je pravděpodobné, že by se mi to mohlo podařit. Nevidím jiné řešení. Odmítli poslat mě na Ďábla. Od zavraždění přítele Matyáše už tábor nesnáším. K čertu všechno váhání! Je rozhodnuto. V pondělí půjdu k doktorovi. Ne, nesmím se přihlásit na marodku sám! Bude lepší, když mě přihlásí někdo jiný a udělá to v dobré víře. Musím udělat v baráku nějaké dvě nebo tři nenormální vylomeniny. Vedoucí baráku o tom řekne bachaři a ten mě přihlásí na vizitu sám. Už tři dny nespím, neumývám se a neholím se. Každou noc několikrát onanuji a velice málo jím. Včera jsem se zeptal souseda, proč mi odnesl fotografii, která nikdy neexistovala. Přísahal při všech svatých, že na mé věci nesáhl. Je celý znepokojený a přestěhoval se na jiné místo. Často se stává, že polévka stojí v kotli několik minut předtím, než se začne vydávat. Přistoupil jsem ke kotli a předevšemi jsem do kotle načůral. Všechny to spíš zmrazilo, ale zřejmě jsem se tvářil tak, že to na všechny zapůsobilo, nikdo ani necekl a jenom Grandet mi řekl:

„Motýlku, proč to děláš?“

„Protože ji zapomněli osolit.“ A aniž jsem si dál všímal ostatních, šel jsem si pro misku a nastavil jsem ji vedoucímu baráku, aby mi nalil mou porci.

V naprostém tichu se na mě všichni dívali, jak jím svou polévku.

Ty dvě příhody stačily, abych se ráno octl před doktorem, aniž jsem si o to řekl.

„Tak co, doktore, jak se daří, dobře, nebo špatně?“ Opakuji otázku. Doktor na mne kouká jako vyjevený. Dívám se na něho vědomě co nejupřímnějším pohledem.

„Ujde to,“ říká doktor, „a co ty, jsi nemocný?“

„Ne.“

„Tak proč jsi sem přišel?“

„Jen tak, řekli mi, že vy stůněte. Jsem rád, že to není pravda. Nashledanou.“

„Počkej chvilku, Motýlku. Sedni si tamhle proti mně. Podívej se na mne.“ A doktor mi prohlíží oči lampičkou, která vrhá teničký pramínek světla.

„Viď, že jsi neviděl, co jsi chtěl najít? Nemáš dost silné světlo, ale myslím, že jsi pochopil, oč jde? Řekni – viděls je?“

„Co?“

„Nedělej ze sebe pitomce, jsi doktor, nebo veterinář? Nechceš mi tvrdit, žes je nestačil uvidět, než se schovaly. Buď mi to nechceš říct, nebo mě máš za šaška.“

Oči se mi lesknou únavou. Nejsem oholen ani umyt, a to mi jde na ruku. Bachaři poslouchají, stojí jako solné sloupy, ale já nedělám jediné násilné gesto, které by mohlo ospravedlnit jejich násilný zásah. Doktor se tváří smířlivě a přijímá mou hru, aby mě nerozčílil. Vstal a položil mi ruku na rameno. Já stále sedím.

„Ano, nechtěl jsem ti to říkat, Motýlku, ale stačil jsem je zahlédnout.“

„Lžeš, felčare, s úplnou koloniální chladnokrevností. Vůbec nic jsi neviděl. Myslel jsem si, že hledáš ty tři černý tečky, co mám v levým oku. Vidím je, jenom když se dívám do prázdna, nebo když čtu. Ovšem když si vezmu zrcadlo, vidím úplně zřetelně oko, ale po třech tečkách ani památky. Jen vezmu zrcadlo, hned se schovají.“

„Nechte ho tady,“ říká lékař. „Odveďte ho hned, ať už se nevrací do tábora. Motýlku, říkáš, že nejsi nemocen? Možná, že je to pravda, ale mně se zdáš moc unavený, takže tě na pár dnů položím do nemocnice, trochu si odpočineš. Co říkáš?“

„To mi nevadí. Ve špitále nebo v táboře, pořád jsou to Ostrovy.“

První krok mám za sebou. Za půl hodiny už jsem v nemocnici v dobře osvětlené cele, na pěkné čisté posteli s bílým povlečením. Na dveřích mám cedulku „Na pozorování“. Pomaloučku a pod vlivem silné autosugesce se měním v blázna. Je to nebezpečná hra: vypracoval jsem si tik, kroutím ústa a koušu se do spodního rtu. Nastudoval jsem ho v kousku ukrytého zrcátka a vypracoval jsem si ho tak dokonale, že se každou chvilku přistihnu, jak ho dělám nevědomky. S tímhle ohníčkem by sis neměl moc dlouho zahrávat, Moty. Nebo tě to za chvíli opravdu vyvede z rovnováhy. To je nebezpečné a mohlo by to zanechat následky. Nicméně, chci-li dosáhnout svého, musím hrát do všech důsledků. Dostat se do blázince, být prohlášen za nesvéprávného a potom s kamarádem utéct. Útěk. To magické slovo mě celého proměňuje, už se vidím, jak sedím s kamarádem, italským sanitářem, na dvou sudech, poháněných k Velké zemi.

Doktor chodí na vizitu každý den. Pokaždé mě dlouho prohlíží, mluvíme spolu zdvořile a přívětivě. Je z toho celý nesvůj, ale ještě není přesvědčen. Musím mu tedy předvést, že trpím křečovitým trháním šíje, neboli první příznak.

„Jak se daří, Motýlku? Spal jsi dobře?“

„Ano, doktore. Děkuju, ujde to. Děkuju za Paris Match, co jste mi půjčil. Horší je to se spaním. Za mou celou je totiž určitě pumpa, asi tam něco zalévají. Jenomže ten kravál, co dělá držadlo pumpy celou noc, to mi jde až tadyhle vzadu za týl a mám pocit, jako by se mi tam vevnitř dělala ozvěna toho pumpování. A tak to trvá celou noc, nedá se to vydržet. Takže bych vám byl vděčný, kdybyste mě mohl položit do jiné cely.“

Doktor se otočil k sanitnímu dozorci a rychle zašeptal: „Je tam nějaká pumpa?“

Bachař zakroutil hlavou.

„Pane dozorce, položte ho do jiné cely! Kam chceš jít?“

„Co nejdál od té zatracené pumpy, na konec chodby. Děkuju, doktore.“

Dveře se zavřely a jsem v cele sám. Vtom mě nastražil skoro neslyšitelný zvuk. Někdo se na mne dívá klíčovou dírkou. Určitě je to doktor, protože jsem neslyšel kroky, když odcházeli. A tak rychle natáhnu pěst ke zdi, která zakrývá pomyslnou pumpu, a nepříliš hlasitě volám: „Tak už dost, tak už dost, ty mrcho! Kdy už toho zalívání necháš, ty pitomče zahradnická!“ Nato jsem si lehl na postel a hlavu jsem si přikryl polštářem.

Neslyšel jsem, že by bylo mosazné šoupátko zakrylo klíčovou dírku, ale rozeznal jsem vzdalující se kroky. Chlapík, co číhal u klíčové dírky, byl určitě doktor.

Odpoledne mě dali do jiné cely. Ráno jsem zřejmě dělal dobrý dojem, protože mě těch několik metrů na konec chodby doprovázeli dva bachaři a dva saniťáci-trestanci. Nikdo mě neoslovil, takže já neoslovil také nikoho. Jen jsem šel beze slova za nimi. Druhý den další symptom: hučení v uších.

„Tak co, jak se daří, Motýlku? Už jsi dočetl ten časopis, co jsem ti poslal?“

„Ne, nečetl jsem ho, celý den a část noci jsem se pokoušel zamáčknout moskyta nebo komára, co si udělal hnízdo v mým uchu.

Pořád jsem si tam strkal kus vaty, ale nic jsem nepořídil. Bzučí bez přestání, bz-bz-bz… Navíc mě to nepříjemně lechtá a nebere to konce. Člověka to nakonec rozčilí, doktore! Co si o tom myslíš? Možná, že když se mi nepodařilo je udusit, mohl bych se pokusit je utopit. Co říkáš?“

Stále pocukávám ústy a vidím, že si doktor tiku všiml. Vzal mě za ruku a dívá se mi přímo do očí. Cítím, jak je rozrušen a jak je mu to líto.

„Ano, příteli Motýlku, utopíme je. Chatale, vypláchněte mu uši.“

Tyhle scény se s různými obměnami opakují každé ráno, ale doktor nevypadá na to, že by mě chtěl poslat do blázince.

Jednou, když mi Chatal píchal brómovou injekci, řekl:

„Zatím jde všechno dobře. Doktor už je na spadnutí, ale může to trvat ještě hodně dlouho, než tě pošle do blázince. Ukaž mu, že můžeš bejt taky nebezpečnej a že se musí rychle rozhodnout.“

„Tak co, jak je, Motýlku?“ Doktor v doprovodu sanitních dozorců a Chatala otevřel dveře mé cely a přívětivě mě pozdravil.

„Hele, nezahrávej si, felčare!“ Tvářím se útočně. – „Víš přece dobře, že jsem na tom špatně. A moc rád bych věděl, kdo se spolčil s tím chlapem, co mě mučí.“

„Kdopak tě mučí? Kdy a jak?“

„Především bych rád věděl, doktore, jestli znáš práce doktora Arsonvala?“

„Ano, doufám…“

„Víš, že vynalezl oscilátor na různý vlnový délky. Tím se ionizuje vzduch kolem nemocnýho, kterej má vředy na dvanácterníku. Tím oscilátorem se na něho vysílá elektrickej proud. Tak si představ, že jeden můj nepřítel čmajznul ten aparát v nemocnici v Cayenne. Pokaždý když pěkně klidně spím, stiskne knoflík a já dostanu ránu rovnou do břicha a do stehen. Najednou se natáhnu jako struna a nadskočím víc než deset centimetrů nad postel. Jak chceš, abych tohle vydržel a spal? Dnes v noci jsem to měl vjednom kuse. Jen zavřu oči, prásk a cítím ránu. Celý tělo se mi natáhlo, jako když se pustí stlačená pružina. Já už to dál nevydržím, doktore! Upozorni všechny, že prvního, o kom zjistím, že je s tím chlapem v partě, okamžitě oddělám. Nemám zbraň, to je pravda, ale mám dost síly a uškrtím ho, ať je to kdo chce. Zapište si to za uši! A dej mi už pokoj s tím tvým pokryteckým ‚dobrý jitro‘ a ‚jakpak se daří, Motýlku?‘ Opakuju ti, doktore, nezahrávej si!“

Zabralo to. Chatal mi řekl, že doktor upozornil bachaře, aby dávali dobrý pozor, když budou otvírat dveře mé cely, aby u toho byli vždycky dva nebo tři a aby se mnou vždycky mluvili vlídně. Má stihomam, říká doktor, musíme ho co nejrychleji poslat do blázince.

„Kdybyste mi dal jednoho dozorce, mohl bych se toho ujmout sám a odvézt ho tam,“ navrhl Chatal, aby mi nenasadili svěrací kazajku.

„Motýlku, najedl ses dobře?“ – „Jo, Chatale, bylo to dobrý.“– „Šel bys se mnou a s panem Jeannusem?“ – „Kam se jde?“– „Půjdeme až nahoru do ústavu, poneseme tam léky. Aspoň se projdeš.“

„Pojďme.“ A všichni tři jsme vyšli ze špitálu a zamířili k blázinci. Chatal celou cestu mluvil a jednu chvíli, když už jsme skoro docházeli, řekl: „Tobě se už nechce být v táboře, viď, Motýlku?“

„Jo, už toho mám po krk, zvlášť když tam už není můj přítel Carbonieri.“

„Proč bys nezůstal pár dní v blázinci? Takhle tě ten chlap s přístrojem možná nenajde a nebude tě bombardovat elektřinou.“

„Kamaráde, to je nápad, ale myslíš, že mě tam příjmou, když mám hlavu v pořádku?“

„To nech na mně, přimluvím se za tebe,“ říká bachař celý šťastný, že jsem tak říkajíc padl do Chatalovy léčky.

Zkrátka, jsem v blázinci asi se stovkou bláznů. Není to žádný med žít mezi cvoky! Když saniťáci čistí cely, chodíme se nadýchat na dvůr vzduchu ve skupinách po třiceti až čtyřiceti mužích. Všichni jsou ve dne v noci úplně nazí. Ještě štěstí, že je teplo. Mně nechali ponožky.

Dostal jsem právě od sanitáře zapálenou cigaretu. Sedím na slunci a myslím na to, že jsem tu už pět dní a ještě se mi nepodařilo navázat spojení se Salvidiou.

Blíží se ke mně jeden blázen. Znám jeho historii, jmenuje se Fouchet. Jeho matka prodala dům a poslala mu patnáct tisíc franků prostřednictvím bachaře, aby mohl utéct. Bachař si měl nechat pět tisíc a jemu měl dát deset. Bachař mu ovšem ukradl všechno a odjel do Cayenne. Když se Fouchet jinou cestou dověděl, že mu matka poslala prachy a že se vydala ze všech peněz úplně zbytečně, popadl ho záchvat šílenství. Ještě týž den napadl několik dozorců. Zkrotili ho, takže neměl čas někomu něco udělat. Od té doby je už třetí nebo čtvrtý rok v blázinci.

„Kdo jsi?“ Dívám se na toho chudáka člověka. Je mladý, je mu asi třicet let. Stojí předemnou a ptá se: „Kdo jsem? Mužskej jako ty. Ani víc, ani míň.“ – „Co odpovídáš tak blbě? Vidím, že jsi mužskej, protože máš ocas a kulky. Kdybys byl ženská, měl bys díru. Ptám se tě, kdo jsi, to znamená, jak se jmenuješ?“ – „Motýlek.“ – „Motýlek? Ty jsi Motýlek? Chudáku,“ říká. „Motýl lítá a má křídla a kdepak je máš ty?“ – „Já je ztratil.“ – „Musíš je najít, aspoň budeš moct utýct, bachaři nemají křídla, takže je převezeš. Dej mi tu cigaretu.“ Než jsem měl čas mu ji podat, vytrhl mi ji z prstů. Potom si sedl proti mně a začal s rozkoší kouřit. „A kdo jsi ty?“ ptám se ho. „Já jsem oškubaná slepice. Pokaždý když mi mají dát něco, co mi patří, tak mě vypečou.“ – „Proč?“ – „Zkrátka je to tak. Takže zabíjím co nejvíc bachařů. Dnes v noci jsem oběsil dva. Ale nikomu to neříkej.“ – „Proč jsi je oběsil?“ – „Ukradli dům mý mámy. Představ si, že mi máma poslala dům, jim se zalíbil, nechali si ho a bydlej v něm. Neudělal jsem dobře, že jsem je oběsil?“ – „Máš pravdu, takhle aspoň nebudou moct bydlet v domě tvý mámy.“ – „Tamhle ten velkej bachař, tamhle ten za mřížema, vidíš? Ten tam taky bydlí. Ale toho taky oddělám, spolehni se.“ Nato vstal a odešel.

Uf! Není to žádná legrace, muset bydlet mezi blázny, a je to nebezpečné. V noci to křičí ze všech stran, a když je úplněk, jsou blázni vzrušenější víc než jindy. Jak je možné, že měsíc má na blázny takový vliv? Nemohu to vysvětlit, ale mnohokrát jsem to konstatoval.

Bachaři podávají Správě hlášení o bláznech, kteří jsou na pozorování. Mně pořád kladou nástrahy. Například schválně zapomenou pustit mě na dvůr. Čekají, jestli se o to budu hlásit sám. Nebo mi nedají jídlo. Mám také hůl s vlascem a dělám pohyby jako rybář. Velitel stráží mi říká: „Tak co, berou, Motýlku?“ – „Jak by mohly? Představ si, že jak začnu chytat, hned přijede taková malá rybka, co mě všude pronásleduje, a když chce nějaká velká zabrat, malá na ni hned volá: ‚Nebuď pitomá, nekousej do toho, to chytá Motýlek.‘ Proto jak živ nic nechytím. Přesto chytám dál. Třeba se někdy stane, že jí to ta velká neuvěří.“

Slyším jednoho bachaře, jak říká saniťákovi: „S tím to jde z kopce!“

Když jím u společného stolu vjídelně, nikdy se mi nepodaří sníst misku čočky. Je tam jeden obr, měří nejméně metr devadesát, paže, nohy a tělo má chlupaté jako opice. Vybral si mě za oběť. Především si pokaždé sedne vedle mne. Čočka se podává horká, takže než se začne jíst, musí se chvíli počkat, než vychladne. Naberu si pokaždé trochu dřevěnou lžičkou, foukám, a podaří se mi tak sníst několik lžic. Ivanhoe – myslí si totiž, že je Ivanhoe – vezme svoje jídlo, ruce složí do tvaru nálevky, naleje si čočku do úst a na pět hltů ji spolkne. Potom si úplně samozřejmě vezme moje jídlo a udělá totéž. Když to spolyká, položí mou misku přede mne, až zadrnčí, dívá se na mne svýma obrovskýma, krví podlitýma očima a tváří se, jako by chtěl říct: „Vidíš, jak se jí čočka?“ Začínám mít toho chlapa dost, a protože jsem ještě nebyl prohlášen za blázna, rozhodl jsem se, že udělám efektní skandál. Zase je den, kdy je v poledne čočka. Ivanhoe mě nespouští z očí. Sedl si vedle mne. Obličej mu září a už předem vychutnává radost, jak zblajzne svou i mou čočku. Postavil jsem před sebe těžký kameninový džbán plný vody. Sotva obr zdvihl do vzduchu můj talíř a začíná si nalévat čočku do krku, vstal jsem a vší silou jsem mu rozbil džbán s vodou o hlavu. Obr padl jako podťatý se zvířecím výkřikem. V tom okamžiku se všichni blázni začali vrhat jeden na druhého, ozbrojeni nádobím. Rozpoutala se z toho hrozná vřava. A blázni všeho druhu doprovázejí tu kolektivní rvačku řvaním.

Octl jsem se ve své cele, kam mě zatáhli čtyři sanitáři rychle a bez dlouhých cirátů. Křičím jako šílenec, že mi Ivanhoe ukradl náprsní tašku s legitimací. Tentokrát se to podařilo! Doktor se rozhodl prohlásit mě za nepříčetného. Všichni bachaři uznávají, že jsem mírný blázen, ale že mám velice nebezpečné okamžiky. Ivanhoe má na hlavě krásný obvaz. Zdá se, že jsem mu na ní udělal víc než osmicentimetrovou ránu. Naštěstí nemá vycházky ve stejnou dobu jako já.

Podařilo se mi promluvit se Salvidiou. Má už rezervní klíč od skladiště se sudy. Shání teď dost dlouhý drát, aby je mohl svázat. Řekl jsem mu, že se obávám, aby dráty nepraskly, až budou sudy na sebe ve vodě narážet. Že by bylo lepší sehnat provazy, protože jsou pružnější než dráty. Dál musí vyrobit tři klíče. Jeden od mé cely, jeden od chodby, která vede k mé cele, a jeden od hlavního vchodu do blázince. Obchůzky stráží nejsou časté. Střídají se po čtyřech hodinách a hlídá jen jediný bachař. Od devíti do jedné hodiny ráno a od jedné do pěti. Dva ze strážných prospí vždycky celou stráž a vůbec nechodí na obchůzku. Spoléhají se na sanitáře-trestance, který hlídá s nimi. Takže všechno jde dobře, je to jen otázka trpělivosti. Musíme vydržet nejvýš měsíc.

Když jsem přišel na dvůr, dal mi velitel stráží zapálený doutník. Byl mizerný, ale mně se přesto zdál báječný. Dívám se na to stádo nahých mužů, kteří zpívají, pláčou, dělají nekontrolované pohyby, mluví sami se sebou. Všichni jsou ještě mokří po sprše, pod kterou musí každý, než vyjde na dvůr. Jejich ubohá těla, zmučená ranami, které dostali nebo si je způsobili sami, nesou na sobě stopy provazů nebo příliš silně utažené svěrací kazajky. Krásná podívaná na konec cesty zatracení. Kolik těchhle cvoků uznali psychiatři ve Francii za svéprávné?

Titin – říká se mu Titin – je z mého transportu 1933. Zabil nějakého chlapíka v Marseille, potom si vzal fiakr, naložil svou oběť a dal se odvézt do nemocnice. Když přijel, řekl: „Ošetřete ho, mám dojem, že je nemocnej.“ Byl okamžitě zatčen a porotci měli tu drzost, že mu neuznali ani sebemenší stupeň nepříčetnosti. A přece ten člověk musel být blázen už dřív, než něco takového provedl. Přece i největší pitomec by si musel spočítat, kdyby byl normální, že ho čapnou. Titin je tady, sedí vedle mne. Má chronickou úplavici. Je to úplná chodící mrtvola. Dívá se na mne svýma ocelově šedýma očima beze stopy inteligence. Říká mi: „Krajane, já mám v břichu malý opice. Některý jsou zlý a koušou mě do střev. Když mají vztek, teče ze mne krev. Jiný jsou chlupatý, ty mají ruce jako peří. Ty mě hladí a koukají, aby mě ty zlý nekousaly. A když mě ty hodný opice chrání, tak mi žádná krev neteče.“

„Vzpomínáš si na Marseille, Titine?“

„Bodejť bych se nepamatoval na Marseille. Dokonce moc dobře. Náměstí Burzy, chlapi připravený k přepadu, stříkačky v ruce.“

„Vzpomínáš si ještě na jména? Hladovej Anděl, Gravat? Clément?“

„Ne, to ne, jenom na jednoho lumpa fiakristu, co mě zavezl do špitálu s nemocným kamarádem a řekl, že za tu nemoc můžu já.“

„A na kamarády?“

„To nevím.“

Chudák Titin. Dal jsem mu zbytek svého doutníku, vstal jsem a odcházím. Cítím obrovskou lítost k tomu ubohému stvoření, které zajde jako pes. Ano, bydlet s blázny je velice nebezpečné, ale co se dá dělat? V každém případě je to, myslím, jediný způsob, jak připravit útěk bez rizika, že budu odsouzen.

Salvidia je skoro hotov. Má už dva klíče a zbývá udělat jen klíč od mé cely. Obstaral si taky velmi dobrý provaz a navíc další provaz z pruhů natrhaných z prostěradla. Říká, že ho spletl z pěti pramenů. Po téhle stránce všechno klape.

Spěchám, abychom to už spustili, protože je opravdu těžké vydržet hrát tuhle komedii. Mám-li zůstat v této části blázince, kde je má cela, musím čas od času předstírat záchvat.

Jeden jsem sehrál tak dobře, že mě sanitní dozorci strčili do vany s velice horkou vodou a dvěma injekcemi brómu. Vana je pokryta velmi silným plátnem, takže odtud nemohu ven. Čouhá mi jen hlava dírou v plátně. Byl jsem s touhle zvláštní svěrací kazajkou v lázni už přes dvě hodiny, když vtom vešel Ivanhoe. To zvíře se na mne podívalo tak, že jsem se zděsil. Šílím strachem, že mě uškrtí. Nemohu se ani bránit, ruce mám pod plachtou.

Přiblížil se ke mně, jeho veliké oči se na mne dívají, zdá se, že pátrá, kde viděl tu hlavu, která vyčuhuje z vany jako z pranýře. Jeho dech a hnilobný pach mi zaplavuje obličej. Mám chuť křičet o pomoc, ale bojím se, že bych ho křikem ještě víc rozzuřil. Zavřel jsem oči a čekám. Jsem přesvědčen, že mě svýma obrovskýma rukama uškrtí. Na těch několik okamžiků hrůzy hned tak nezapomenu. Konečně ode mne odešel, chvíli chodil po koupelně a nakonec přistoupil ke kohoutkům, jimiž se pouští voda. Zavřel studenou a naplno otevřel vařící vodu. Řvu jako šílenec, protože se málem začínám vařit. Ivanhoe odešel. V celé koupelně je pára. Dusím se, když ji vdechuji, a vyvíjím marně nadlidské úsilí, jak zmoci tu nešťastnou plachtu. Konečně mi přišli na pomoc. Bachaři uviděli páru, která vycházela oknem. Když mě z té vařící vody vytáhli, měl jsem strašlivé popáleniny a trpěl jsem jako zvíře. Zvláště na stehnech a těch částech těla, kde mi sešla kůže. Namazali mě kyselinou pikrovou a položili do malého nemocničního pokoje. Mám tak vážné popáleniny, že zavolali doktora. Několik morfiových injekcí mi pomohlo přečkat prvních čtyřiadvacet hodin. Když se mě doktor zeptal, co se stalo, řekl jsem, že ve vaně vybuchla sopka. Nikdo nechápe, co se stalo. Sanitní dozorce obviňuje muže, kteří připravovali lázeň, že špatně zregulovali přítok vody.

Salvidia mě právě namazal pikrovou mastí a odešel. Je připraven a říká, že je to štěstí, že jsem v nemocnici, protože kdyby se útěk nepodařil, do této části blázince je možno se vrátit nepozorovaně. Musí rychle udělat klíč od nemocnice. Právě udělal otisk do kousku mýdla. Zítra budeme mít klíč. Je na mně, kdy řeknu, že už se cítím dost zdráv. Využijeme pak první stráže bachařů, kteří nechodí na obchůzku.·

Bude to dnes v noci při hlídce od jedné do páté hodiny ráno. Salvidia nemá službu. Aby získal čas, vypustí sud s octem kolem jedenácté večer. Druhý sud s olejem budeme koulet plný, protože moře je velice bouřlivé a olej nám možná pomůže uklidnit vlny, až budeme klást sudy na vodu.

Mám kalhoty po kolena z pytlů od mouky a vlněnou blůzu. Za pasem mám dobrý nůž. Mám také nepromokavý sáček, který si zavěsím na krk. Jsou v něm cigarety a zapalovač s troudem. Salvidia si připravil velký chlebník s maniokovou moukou, kterou promísil s olejem a cukrem. Říká, že jsou toho asi tři kila. Je pozdě. Sedím na posteli a čekám na kamaráda. Srdce mi silně buší. Za několik okamžiků začne útěk. Ať mi přeje štěstí a Bůh, abych se konečně dostal vítězně z té cesty zatracení.

Zvláštní věc, na minulost jsem si vzpomněl jen letmo, myšlenky mi zaběhly k otci a rodině. Ani jeden obraz ze soudní síně, ani jedna představa porotců nebo prokurátora.

Ve chvíli, kdy se dveře otevřely, jsem znovu zcela bezděčně uviděl Matyáše, jak ho, vztyčeného, doslova nesou žraloci.

„Moty, do toho!“ Jdu za ním. Rychle zavřel dveře a schoval klíč v koutě chodby. „Honem, dělej!“ Došli jsme ke skladišti, dveře jsou otevřené. Vytáhnout prázdný sud je hračka. Salvidia si obtočil tělo provazy, já dráty. Vzal jsem chlebník s moukou a začínám v té inkoustové tmě koulet svůj sud k moři. Salvidia jde za mnou se sudem oleje. Je naštěstí velice silný a dost snadno se mu daří dostatečně brzdit na té srázné cestě.

„Pomalu, pomalu, dej pozor, ať se nekoulí moc rychle.“ Čekám pro případ, že by se mu sud vysmekl, aby se zarazil o můj. Sestupuji pozpátku, napřed já a sud za mnou. Bez obtíží jsme se dostali dolů na cestu. Na jednom malém místě se dá dobře proniknout k moři, ale dál už jsou skály a přes ty se jde nesnadno.

„Vypusť olej, s plným sudem se nikdy přes ty skály nedostaneme.“

Vítr silně fouká a vlny se zuřivě tříští o skály. Hotovo, sud je prázdný. „Dej tam zátku a pořádně ji zatluč. Počkej, dej na ni ještě tuhle zinkovou záklopku.“ Dírky jsou hotové. „Pořádně zaraž špičky.“ V hukotu větru a vln nemůže nikdo rány slyšet.

Sudy jsou pevně přivázány k sobě a je těžké je nadzvednout nad skály. Každý je na dvě stě padesát litrů. Jsou velikánské a nesnadno se s nimi manipuluje. Místo, které kamarád vybral a kde máme položit sudy na vodu, věci neusnadňuje. „Strč do nich, ksakru! Trochu je nadlehči! Pozor na tuhle vlnu!“ Nadzvedla nás oba dva, včetně sudu, a mrštila námi tvrdě o skálu. „Pozor, mohly by se rozbít! A nám by mohla rupnout noha nebo pracka!“

„Uklidni se, Salvidio. Buď si stoupni blíž k moři, nebo pojď sem dozadu. Tak stojíš dobře. Až zakřičím, popotáhni je najednou k sobě. Já je zároveň popotlačím a určitě se odpoutáme od skal. Ale nejdřív musíme vydržet a zůstat na místě, i když nás zaleje vlna.“

Doufám, že kamarád slyší rozkazy, které křičím do toho pekelného hluku, způsobeného větrem a vlnami: veliká vlna úplně zalila blok, který tvoříme my dva a sudy. V tu chvíli jsem zuřivě ze všech sil strčil do voru. On zřejmě zatáhl také, protože najednou jsme odpoutáni a uchvátila nás vlna. On je na sudech dřív než já a ve chvíli, kdy se tam drápu také, nás zespodu zachvátila obrovská vlna a jako pírko nás mrštila proti skále, která vybíhá dál do moře než ostatní. Rána byla tak strašlivá, že se sudy rozpadly a jednotlivé kusy se rozletěly na všechny strany. Když se vlna odlila, odnesla mě do vzdálenosti víc než dvacet metrů od skály. Plavu a nechávám se zvednout další vlnou, která se žene přímo proti břehu. Přistál jsem doslova vsedě mezi dvěma skalními výčnělky. Měl jsem ještě čas se zachytit, než mě odnese další vlna. Mám samé pohmožděniny a nakonec se mi podařilo vyškrábat se na břeh. Když jsem na suchu, zjišťuji, že mě moře odneslo víc než sto metrů od místa, kde jsme do něho vešli.

Nedbám na opatrnost a křičím: „Salvidio! Romeo! Kde jsi?“ Žádná odpověď. Zničen jsem si lehl na cestu, stáhl jsem si kalhoty a vlněnou blůzu. Jsem úplně nahý, nemám na sobě nic než ponožky. Hergot, kde jsi, Salvidio! A křičím znovu, co mám síly: „Kde jsi?“

Odpovídá mi jenom moře, vítr a vlny. Zůstal jsem tam sám, nevím, jak dlouho, ochablý, úplně zničený fyzicky i morálně. Potom jsem se rozplakal vzteky a odhodil sáček, který mám na krku. Je v něm tabák a zapalovač, bratrská pozornost přítele, protože sám nekouří.

Stojím tváří obrácen k větru a k těm obludným vlnám, které všechno smetly, zaťal jsem pěst a nadávám Pánubohu: „Ty syčáku, ty prase, ty hnusáku, ty buzerante, že se nestydíš, takhle mě pronásledovat! Ty, že jsi dobrej Bůh? Hajzl jsi! Sadista, proklatec! To jsi! Jsi perverzní a špinavá mrcha? V životě už nevyslovím tvý jméno! Nezasloužíš si to.“

Vítr trochu polevil. Ten klid mi dělá dobře a navrací mě ke skutečnosti.

Půjdu nahoru k blázinci, a jestli se mi to podaří, vlezu zpátky do nemocnice. Když budu mít trochu štěstí, může se to podařit.

Jdu nahoru po svahu a mám jedinou myšlenku: dostat se dovnitř a zalézt si zase do postele. Já nic, já muzikant. Bez obtíží jsem se dostal ke vchodu do nemocnice. Přelezl jsem vnější zeď, protože nevím, kam dal Salvidia klíč od hlavní brány.

Najít klíč od nemocnice mi nedalo moc práce. Vešel jsem a zavřel jsem za sebou dveře na dva západy. Přistoupil jsem k oknu a zahodil jsem klíč hodně daleko – spadl na druhé straně za zdí. A šel jsem si lehnout. Jediné, co by mě mohlo prozradit, jsou mokré ponožky. Vstal jsem a šel jsem je vyždímat na záchod. Přetáhl jsem si prostěradlo přes obličej a pomalu se zahřívám. Vítr a mořská voda mě úplně zmrazily. Že by se můj kamarád opravdu utopil? Třeba ho to odneslo o hodně dál než mě a podařilo se mu zachytit se na kraji ostrova. Nevrátil jsem se moc brzy? Měl jsem ještě chvíli čekat. Vyčítám si, že jsem příliš brzy připustil, že se kamarád ztratil.

V zásuvce malého nočního stolku jsou dvě tabletky pro spaní. Spolkl jsem je bez vody. Mám dost slin, aby sklouzly dolů krkem.

Spal jsem, když vtom mnou někdo zatřásl. Uviděl jsem před sebou sanitního bachaře. Místnost je plná slunce a okno otevřené. Zvenčí se dívají tři nemocní.

„No tak, Motýlku! Spíš jako zabitý. Je deset hodin. Vůbec jsi nepil kávu. Máš ji studenou. Podívej, vypij si ji!“

Ještě v polospánku si uvědomuji, že pokud jde o mne, nic se nezdá být nenormální.

„Proč jste mě vzbudili?“

„Protože se ti spáleniny zahojily a potřebujeme tvou postel. Vrátíš se do své cely.“

„Dobrá, šéfe.“ Jdu za ním. Když jdeme kolem dvora, pustil mě na vzduch. Využívám toho a suším si na slunci ponožky.

Už je to tři dny, co náš útěk shořel. Nedonesla se mi o něm žádná zpráva. Chodím z cely na dvůr a ze dvora do cely. Salvidia už se neobjevil. Chudák, už je tedy mrtev, určitě se roztříštil o skály. Já jsem tomu jen taktak unikl a zachránil jsem se určitě proto, že jsem byl vzadu místo vpředu. Ale ostatně, kdo ví. Musím se dostat z blázince. Bude obtížnější přesvědčit je o tom, že jsem se uzdravil, anebo že jsem přinejmenším schopen vrátit se do tábora, než bylo dostat se do blázince. Teď musím přesvědčit doktora, že se můj stav zlepšil.

„Pane Rouviote (to je vrchní sanitář), je mi v noci zima. Slibuji vám, že si nezašpiním šaty. Dal byste mi, prosím vás, kalhoty a košili?“ Bachař kouká jako blázen. Dívá se na mne překvapeně a potom říká: „Pojď si sednout sem ke mně, Motýlku, a řekni mi, co se děje?“

„Šéfe, jsem překvapen, že jsem tady. Tohle je blázinec, a to znamená, že jsem mezi blázny? Snad mi nešplouchá na maják? Proč jsem tady? Buďte tak hodný a řekněte mi to!“

„Motýlku, starej, byl jsi nemocen, a jak vidím, začíná to s tebou být lepší. Chceš pracovat?“

„Chci.“

„Co chceš dělat?“

„To je jedno.“

A tak už jsem oblečen a pomáhám uklízet cely. Večer mi nechávají dveře otevřené až do devíti, a teprve když noční bachař nastupuje službu, mě zavírají. Včera večer mě poprvé oslovil sanitář-trestanec, chlapík z Auvergne. Byli jsme sami ve strážnici. Bachař ještě nepřišel. Vůbec ho neznám, ale on mě zná a říká:

„Teď už té komedie můžeš nechat, kamaráde.“

„Co tím chceš říct?“

„Hele, copak myslíš, že jsem pitomec a nevěděl jsem, že hraješ habaďůru? Jsem tady ve cvokárně už sedm let sanitářem a od prvního tejdne mi bylo jasné, že to na ně válíš.“

„No a co?“

„No co. Je mi upřímně líto, že váš útěk se Salvidiou shořel. Jeho to stálo život. Upřímně toho lituju, protože to byl dobrej kamarád, i když mi to předem neřekl. Ale nemám mu to za zlý. Kdybys něco potřeboval, řekni, rád ti pomůžu.“

Dívá se na mne tak upřímně, že nepochybuji o jeho ryzosti. Neslyšel jsem, že by o něm někdo říkal něco dobrého, ale taky o něm nikdo nemluvil špatně, musí to tedy být správný mládenec.

Chudák Salvidia! To musela být petarda, když se dověděli, že utekl. Našli kusy sudu, které moře vyhodilo na břeh. Jsou si jisti, že ho sežrali žraloci. Doktor udělal ďábelskou rotyku kvůli vypuštěnému oleji. Říká, že teď ve válce hned tak nový nedostanou.

„Co mi radíš?“

„Zařadím tě do čety, která chodí každej den fasovat potraviny pro nemocnici. Budeš mít hezkou procházku. Začni se chovat normálně. Z deseti rozhovorů ať má osm hlavu a patu. Protože se zase nesmíš uzdravit tak rychle.“

„Děkuju, jak se jmenuješ?“

„Dupont.“

„Děkuju, kamaráde, nezapomenu na tvý rady.“

Už je to asi měsíc, co jsem prošvihl tenhle útěk. Po šesti dnech našli tělo mého kamaráda, plulo na vodě. Jakousi nevysvětlitelnou náhodou ho žraloci nesežrali. Ale jiné ryby prý mu vytrhaly všechny vnitřnosti a ožraly mu kus nohy, vypravuje mi Dupont. Hlavu prý měl rozbitou. Stupeň rozkladu byl tak vysoký, že se nedělala pitva. Zeptal jsem se Duponta, jestli má možnost odeslat mi nějaký dopis poštou. Bylo třeba ho odevzdat Galganimu. Až bude pečetit poštovní pytel, šoupne ho dovnitř.

Napsal jsem matce Romea Salvidii do Itálie:

Paní, váš chlapec zemřel bez pout na nohou. Zemřel na moři, statečně, daleko od stráží a vězení. Zemřel svobodný, ve chvíli, kdy hrdinsky bojoval, aby si vydobyl svobodu. Slíbili jsme si vzájemně, že napíšeme svým rodinám, kdyby se někomu z nás stalo neštěstí. Plním tu bolestnou povinnost a synovsky vám líbám ruce.

Přítel vašeho chlapce,

Motýlek.

Když jsem splnil povinnost, rozhodl jsem se, že na tu hrůzu už nebudu myslet. Takový je život. Zbývá dostat se z blázince a stůj co stůj se dát poslat na Ďábla a pokusit se o další útěk.

Bachař mě jmenoval zahradníkem ve své zahradě. Už dva měsíce se mi daří dobře a ten lump bachař si mě tak cení, že mě nechce pustit. Auvergnan mi řekl, že mě doktor chtěl při poslední vizitě pustit „na zkoušku“ z blázince a bachař se postavil proti, že prý neměl nikdy tak ošetřovanou zahradu.

Tak jsem dnes ráno vytrhal všechny jahody a vyházel jsem je na smetí. A na každém místě, kde byl trs jahod, jsem postavil malý křížek. Kolik trsů jahod, tolik křížků. Dovedete si představit ten skandál, nemá cenu to popisovat. Tlustý těžký bachař z toho málem pukl vzteky, tak hrozně zuřil. Chtěl něco říct, slintal a lapal po vzduchu, ale nepodařilo se mu dostat ze sebe ani zvuk. Potom si sedl na stoličku a nakonec se doopravdy rozplakal. Bylo to trochu silné, ale co jsem měl dělat?

Doktor to nebral tragicky. Tvrdí, že tenhle nemocný musí „na zkoušku“ do tábora, aby se přizpůsobil normálnímu životu. Byl sám v zahradě, když ho ta podivná myšlenka napadla.

„Poslechni, Motýlku, pročpak jsi vytrhal ty jahody a dal místo nich křížky?“

„Nedovedu to vysvětlit, doktore, a omlouvám se za to dozorci. Měl ty jahody tak rád, že je mi ho opravdu líto. Budu prosit Boha, aby mu dal jiné.“

A tak jsem zpátky v táboře. Shledal jsem se s přáteli. Místo po Carbonierim je prázdné. Dal jsem si své lůžko vedle toho prázdného prostoru, jako by tu Matyáš ještě byl.

Doktor mi dal vyšít na blůzu „Speciální léčba“. Nikdo jiný než on mi nesmí nic nařizovat. Uložil mi, abych od osmi do desíti dopoledne shraboval listí před nemocnicí. Pil jsem kávu a vykouřil jsem s doktorem několik cigaret v křesle před jeho domem. Jeho žena sedí s námi, oba se mě snaží přimět, abych vyprávěl o své minulosti.

„A co bylo dál, Motýlku? Co se stalo, když jste odešel od Indiánů, lovců perel?“ Trávím každé odpoledne s těmi báječnými lidmi. „Choďte ke mně každý den na návštěvu,“ říká lékařova žena. „Především vás chci vidět a pak chci poslouchat příběhy o tom, co se vám přihodilo.“

Každý den trávím několik hodin s doktorem a jeho ženou a někdy jenom s ní. Chtějí po mně, abych jim vyprávěl svůj minulý život, protože jsou přesvědčeni, že to přispívá k mému definitivnímu uzdravení. Rozhodl jsem se požádat doktora, aby mě poslal na Ďábla.

Je to hotová věc. Mám odjet zítra. Lékař i jeho žena vědí, proč tam odjíždím. Byli ke mně tak hodní, že jsem je nechtěl klamat. „Doktore, už mám kolonie po krk. Dej mě poslat na Ďábla. Buď uprchnu, nebo zdechnu, ale tohle ať skončí.“

„Chápu tě, Motýlku, tenhle represívní systém se mi hnusí, tahle Správa je shnilá. Tak tedy sbohem a mnoho štěstí!“

DESÁTÝ SEŠIT

ĎÁBEL

DREYFUSOVA LAVICE

Je to nejmenší ze tří ostrovů Spásy. Je také nejsevernější a vítr a vlny na něj nejvíc narážejí. Podél celého břehu se táhne úzká plošina, potom ostrov prudce stoupá k další plošině nahoře, kde je strážnice dozorců a jediná místnost pro trestance, kterých je tu asi deset. Na Ďábla se oficiálně nemají posílat obyčejní trestanci, nýbrž jen političtí vězňové a deportovaní.

Ti žijí každý ve svém malém domku s plechovou střechou. Každé pondělí dostávají syrové potraviny na celý týden a každý den jeden bochníček chleba. Jako sanitáře tam mají doktora Légera, který otrávil v Lyonu nebo někde v okolí celou svou rodinu. Političtí se nestýkají s normálními trestanci a někdy píší do Cayenne a protestují proti tomu či onomu trestanci. V tom případě musí trestanec zpátky na Královský ostrov.

Královský ostrov spojuje s Ďáblem kovové lano, protože velice často je moře bouřlivé a lano umožňuje, aby člun z Královského ostrova mohl přijet a přistát u jakéhosi cementového mola.

Velitel táborové stráže (jsou tři) se jmenuje Santori. Je to špinavý čahoun, často se neholí celý týden.

„Motýlku, doufám, že se budete na Ďáblu chovat dobře. Když nebudete dělat psí kusy, nechám vás na pokoji. Běžte do tábora, uvidím vás nahoře.“ V baráku bylo šest trestanců: dva Číňané, dva černoši, jeden chlapík z Bordeaux a jeden z Lille. Jeden z Číňanů mě dobře zná, byl se mnou ve vyšetřovací vazbě pro vraždu. Je to Indočíňan, jeden z těch, co přežili vzpouru trestanců v Poulo Condor v Indočíně.

Je to profesionální pirát. Přepadal malé obydlené čluny zvané sampany a několikrát vyvraždil celou posádku i s rodinou. Je krajně nebezpečný, ale přitom dokáže žít v kolektivu způsobem, který mu získává důvěru a sympatie.

„Jak se máš, Motýlku?“

„A ty, Changu?“

„Dobře. Tady dobrý. Ty jíst se mnou. Ty spát tady vedle mne. Já vařit dvakrát denně. Ty chytat ryby. Tady hodně ryby.“ Přišel Santori:

„Tak už jste se nastěhoval? Zítra ráno půjdete s Changem krmit prasata. On přinese kokosové ořechy a vy je budete sekerou rozsekávat na dvě půlky. Mléčné ořechy odkládejte stranou, ty dostávají prasátka, co ještě nemají zuby. Odpoledne ve čtyři stejná práce. Kromě těchto dvou hodin, jedné ráno a jedné odpoledne, si můžete na ostrově dělat, co chcete. Každý rybář musí posílat denně kilo ryb nebo raků mému kuchaři. Všichni jsou tak spokojeni. Vyhovuje vám to?“

„Ano, pane Santori.“

„Vím, že jsi pořád jednou nohou na útěku, ale protože odtud je nemožné utéct, nedělám si z toho hlavu. V noci se trestanci zavírají, ale vím, že někteří stejně chodí ven. Dej si pozor na politické. Všichni mají tesáky. Když se přiblížíš k jejich domu, myslí si, že jim jdeš ukrást slepici nebo vejce, takže by tě některý mohl zabít nebo zranit, protože oni tě vidí a ty je ne.“

Dal jsem nažrat asi dvěma stům prasat a potom jsem s Changem celý den chodil po ostrově. Chang ho zná dokonale. Narazili jsme po cestě na starce s dlouhým bílým plnovousem. Obcházel ostrov kolem dokola po břehu. Je to novinář z Nové Kaledonie, který psal za války ve čtrnáctém roce proti Francii ve prospěch Němců. Viděl jsem také toho mizeru, co dal zastřelit Edith Cavellovou, belgickou ošetřovatelku, která zachraňovala anglické letce v roce 1917. Je to odpudivý chlap, tlustý a mastný. Měl v ruce hůl a tloukl obrovskou murénu přes půldruhého metru dlouhou a tlustou jako moje stehno.

Sanitář žije také v jednom z těch malých domků, v nichž mají bydlet jen političtí.

Tenhle doktor Léger je velký, špinavý a ramenatý chlap. Čistý má jenom obličej, lemovaný šedivějícími vlasy, velice dlouhými vzadu za krkem a na spáncích. Ruce má strupaté od špatně zajizvených zranění, která si asi způsobuje, když se v moři zachycuje drsných skalních výběžků.

„Když budeš něco potřebovat, příjď, dám ti to. Nechoď, když nejsi nemocný. Nemám rád návštěvy a ještě víc nesnáším, když se mnou někdo mluví. Prodávám vajíčka a někdy kuře nebo slepici. Jestli tajně zapíchneš podsvinče, přines mi zadní kýtu a já ti dám kuře a šest vajec. Když už jsi tady, odnes si tuhle láhev. Je v ní sto dvacet prášků chininu. Určitě jsi sem přišel, abys utekl, a kdyby se ti to nějakým zázrakem podařilo, budeš je potřebovat v džungli.“

Dopoledne i odpoledne chytám ve skalách astronomické množství ružetek. Posílám každý den tři až čtyři kila do bachařské kantýny. Santori září, ještě nikdo mu nikdy nedával tolik různých druhů ryb a langust. Často, když se potápím, ulovím za odlivu až tři sta langust.

Doktor Germain Guibert přišel včera na Ďábel. Protože moře bylo klidné, přijel s velitelem Královského ostrova a s paní Guibertovou. Ta obdivuhodná paní je první žena, která vstoupila na ostrov Ďábel. Podle velitelových slov ještě nikdy žádný civilista nevstoupil na ostrov. Mohl jsem s ní mluvit celou hodinu. Šla se mnou až k lavici, kde sedával Dreyfus a díval se do dálky směrem k Francii, která ho vyhostila.

„Kdyby nám tak ten ohlazený kámen mohl vyprávět, co si myslíval Dreyfus…,“ říká a hladí kámen. „Motýlku, je to určitě naposledy, co se vidíme, protože mi říkáte, že se zakrátko pokusíte o útěk. Budu se modlit k Bohu, aby vám dopomohl k vítězství. A prosím vás, abyste než vyrazíte, přišel sem a strávil na téhle lavici, kterou jsem hladila, pár minut, dotkl se jí a rozloučil se se mnou.“

Velitel mi dal povolení, abych doktorovi po lanu posílal, kdykoliv budu chtít, langusty a ryby. Santori souhlasí.

„Sbohem, doktore, sbohem, madame.“ Zdravím je co nejpřirozeněji ve chvíli, kdy člun odráží od mola. Široce otevřené oči paní Guibertové se na mne dívají, jako kdyby mi chtěly říct: „Vzpomínej na nás vždycky, protože my na tebe také nikdy nezapomeneme.“

Dreyfusova lavice je na samém vršku severního výběžku ostrova. Tyčí se nad mořem ve výšce víc než čtyřicet metrů.

Nebyl jsem dnes na rybách. Mám v umělé sádce přes sto kilo ružetek a v železném sudu přivázaném na řetěze víc než pět set langust. To znamená, že nemusím na ryby. Mám jich dost pro doktora, pro Santoriho, pro Číňana i pro sebe.

Je rok 1941, jsem ve vězení už jedenáct let. Je mi pětatřicet let. Nejkrásnější léta svého života jsem strávil v cele nebo v kobce. Měl jsem za tu dobu jen sedm měsíců úplné svobody u svého indiánského kmene. Děti, které jsem měl mít se svými dvěma indiánskými ženami, jsou už osmileté. Ta hrůza! Jak to uteklo! Když se obracím zpátky, promýšlím si znovu ty dlouhé hodiny a minuty. Bylo tak těžké je snášet. Každá z nich je vryta do té křížové cesty.

Pětatřicet let! Kde je Montmartre, Bílé náměstí, Pigalle, bál v Malé zahradě, bulvár Clichy? Kdepak je asi Nénette s tváří Madony, pravá kamej, jejíž černé oči se ke mně s takovým zoufalstvím upínaly v soudní síni, když vykřikla: „Nic si z toho nedělej, můj drahej, já si tam pro tebe příjdu!“ Kdepak je Raymond Hubert, s tím svým „budeme zproštěni viny“? A kdepak je asi těch dvanáct bábovek z poroty? A poldové? A prokurátor? Co dělá tatínek a rodiny, které si založily mé sestry pod německým jhem?

Tolik útěků! Kolikpak jich bylo?

První, když jsem omráčil bachaře a utekl z nemocnice.

Druhý v Kolumbii, v Rio Hacha. Ten byl nejkrásnější. Podařil se mi úplně. Proč jsem opustil svůj kmen? Tělem mi proběhlo slastné zachvění. Připadá mi, že v sobě ještě cítím rozkoš aktů lásky s oběma indiánskými sestrami.

Potom třetí, čtvrtý, pátý a šestý v Baranquille. Té smůly při všech těch útěcích! Třeba útěk při mši, který tak žalostně ztroskotal. Nebo dynamit, který selhal, a další útěk, při němž se Clousiot chytil za kalhoty! Anebo ten opožděný účinek uspávacího prostředku.

Sedmý na Královském ostrově, kde mě udal ten lotr Bébert Celier. Nebýt jeho, byl by se ten útěk určitě podařil. Kdyby byl držel hubu, byl bych se svým ubohým přítelem Carbonierim na svobodě.

Osmý, poslední, z blázince. Chyba, hrubá chyba z mé strany. Neměl jsem Itala nechat vybrat místo pro vyplutí. O dvě stě metrů níž směrem k jatkám bychom mohli hodit vor do vody daleko snadněji.

Tahle lavice, na které nevinně odsouzený Dreyfus našel odvahu žít přesto dál, mi musí být k něčemu dobrá. Nesmím připustit, že jsem poražen. Musím se pokusit o další útěk.

Ano. Tenhle vyleštěný hladký kámen nad propastí ve skalách, kde vlny zuřivě a bez ustání bijí o břeh, mi musí být posilou a příkladem. Dreyfus se nikdy nedal srazit na kolena a neustále až do konce bojoval o svou rehabilitaci. Pravda, měl Emila Zolu s jeho slavným „Žaluji“, který se ho ujal a bránil ho. Ale ať je tomu jakkoli, kdyby to nebyl zocelený muž, byl by se jistě tváři v tvář takové nespravedlnosti vrhl tady z té lavice do propasti. Ale vydržel. Musím to dokázat jako on a musím potlačit myšlenku, že podniknu nový útěk s heslem „Zvítězit, nebo zemřít!“ Musím škrtnout slovo zemřít a myslet jen na to, že zvítězím a budu svobodný.

Za dlouhých hodin, které trávím na Dreyfusově lavičce, je můj rozum stále na toulkách, sní o minulosti a maluje si růžovou budoucnost. Oči mám často oslněné přemírou světla, platinovými odrazy z hřebenů vln. Za tu dobu, co se dívám na to moře, a vlastně je ani nevidím, znám už všechny možné a myslitelné vrtochy vln, hnaných větrem. Moře útočí neúprosně a neúnavně na skály, které vybíhají nejdál od ostrova. Prohmatává a ohlodává je, tváří se, jako by říkalo Ďáblu: „Jdi pryč, musíš zmizet, překážíš mi, když se vrhám proti Velké zemi, přehrazuješ mi cestu, a proto ti každý den a bez ustání uhryzávám kousek těla.“ Když je bouře, moře se jí oddává s největší radostí, a když se odlévá, nejen se snaží utrhnout a shrábnout všechno, co se mu podařilo zničit, ale snaží se znovu a znovu poslat vodu do všech koutů a zákoutí, aby pomaličku zdola podemlela ty obrovité skály, které jako by mu říkaly: „Tady neprojdeš.“

A tehdy jsem objevil něco nesmírně důležitého. Přesně pod Dreyfusovou lavicí přicházejí vlny k ohromnému skalnímu sedlu, útočí, tříští se a mohutným proudem se vracejí zpátky. Ale všechny ty tuny vody se nemohou roztříštit, protože je svírají ty dvě skály v podobě pět až šest metrů široké podkovy. Za nimi je útes, takže voda nemůže nikam jinam a musí se vrátit do moře.

To je velice důležité, protože kdybych se přesně ve chvíli, kdy se vlna tříští a žene do propasti, vrhl dolů ze skály s pytlem naplněným kokosovými ořechy a ponořil se přímo do ní, odnesla by mě zcela nepochybně s sebou, až by se vracela do moře.

Vím, kde sehnat hodně jutových pytlů. V prasečinci je jich dost a dost, sbírají se do nich kokosové ořechy.

Nejdřív musím udělat pokus. Nejlépe za úplňku, kdy je příliv a odliv mohutnější a vlny mají tedy také větší sílu. Počkám až do úplňku. Schoval jsem dobře sešitý a chlupatými kokosovými ořechy naplněný pytel v jakési jeskyni, do níž se lze dostat, jedině když se člověk potopí. Objevil jsem ji při chytání langust. Zavěšují se u stropu jeskyňky, ve které je vzduch jenom za odlivu. Do druhého pytle, přivázaného k pytli s ořechy, jsem dal kámen, který váží něco mezi třiceti až čtyřiceti kilogramy. Protože chci vyrazit se dvěma pytli místo jednoho a protože vážím sedmdesát kilo, jsou proporce zachovány.

Pokus mě velice vzrušuje. Tato strana ostrova je tabu. Nikoho by v životě nenapadlo, že by si někdo mohl najít k útěku místo, na něž vlny nejvíc dorážejí, a které je tudíž nejnebezpečnější. A přesto je to jediné místo, kde v případě, že by se mi podařilo odrazit od břehu, by mě proud vynesl na širé moře a nenarazil bych tedy na Královský ostrov.

Musím tedy vyplout odtud a odnikud odjinud.

Pytle s ořechy a s kamenem jsou těžké a není snadné je unést. Nedokázal jsem je vytáhnout nahoru na skálu, která je kluzká a pořád mokrá od vln. Chang, s nímž jsem o věci promluvil, mi příjde pomoci. Vzal všechno rybářské náčiní pro hluboký rybolov, abychom mohli říct, kdyby nás někdo překvapil, že jsme šli klást udice na žraloky.

„Do toho, Changu, ještě kousek a je to.“

Úplněk ozařuje scénu, že je světlo jako ve dne. Řev vln mě ohlušuje. Chang se mě ptá: „Ty připravenej, Motýlku? Shoď to do týhle vlny.“ Vlna vysoká asi pět metrů se vzepjala a vrhla se jako šílená na skálu. Roztříštila se pod námi, ale úder byl tak mohutný, že její hřeben dosáhl až nahoru na vrcholek skály a úplně nás zalil. Nicméně jsme hodili pytel přesně v té vteřině, když se vytvořil opačný proud a než se začal stahovat zpátky. Pytel, uchvácený jako tříska, vyplul do moře.

„Prima, Changu, je to dobrý.“

„Počkej, nejdřív vidět, jestli pytel nevrátit.“

Neuteklo ani pět minut, když vtom s hrůzou vidím, jak se pytel vrací na hřebenu obrovské, víc než sedmimetrové nebo osmimetrové vlny. Vyzdvihla ho i s ořechy a kamenem jako nic. Nese ho na svém vrcholku kousíček pod zpěněným vrškem a s obrovskou silou jím mrštila tam, odkud vyplul, trochu víc nalevo. Pytel se roztříštil o skálu. Otevřel se, ořechy se rozletěly na všechny strany a kámen padl na dno propasti.

Jdeme s Changem, zmáčení až na kůži, protože nás vlna celé zalila a doslova smetla, naštěstí směrem dovnitř ostrova, celí podrápaní a zmučení, co nejrychleji pryč od tohohle prokletého místa a na moře se ani nepodíváme.

„Nic dobrý, Motýlku. Nic dobrý útěk z Ďábla. Lepší Královskej. Z jižní strany odjet líp než odsud.“

„To je pravda, ale na Královským ostrově by se na útěk přišlo v nejlepším případě za dvě hodiny. Pytel s ořechama pohánějí jenom vlny. A tři čluny z ostrova by mě mohly vzít do kleští. Kdežto tady není především žádnej člun. Za druhý bych si byl naprosto jistej, že mám před sebou celou noc, než si někdo útěku všimne. A konečně by si mohli myslet, že jsem se utopil při chytání ryb. Na Ďáblu není telefon. Kdybych vyplul za bouřlivýho počasí, žádnej člun se nemůže na Ďábla dostat. Takže musím utéct odtud. Ale jak?“

V poledne je slunce těžké jako olovo. Je to tropické slunce a mám dojem, že mi z něho vře mozek v lebce. Je to slunce sežehující každou rostlinku, která vzklíčila, ale ještě nestačila vyrůst a není dost silná, aby mu mohla odolat. Slunce, jež za pár hodin vypaří každou kaluž mořské vody, která není dost hluboká, a zanechává na dně bílou slupku soli. Slunce, které způsobuje, že vzduch tančí. Ano, vzduch se hýbá, doslova se mi pohybuje před očima a odraz jeho světla v moři mi spaluje zornice. Přesto sedím znovu na Dreyfusově lavici a nic z toho mi nemůže zabránit, abych nestudoval moře. A právě v tu chvíli jsem si uvědomil, jaký jsem pitomec. Obrovská vlna z hloubky, dvakrát větší než všechny ostatní, která mrštila můj pytel na skálu a doslova ho roztříštila na prášek, přichází vždycky znovu jako sedmá po šesti obyčejných vlnách.

Od poledne až do západu slunce jsem pozoroval, jestli je v tom nějaký řád, není-li to jen rozmar, a to znamená nepravidelnost v pravidelnosti a tvaru té obrovské vlny.

Ne, ani jednou nepřišla tahle hlubinná vlna dřív nebo později. Šest asi šestimetrových vln a potom hlubinná vlna, která se začíná tvořit asi tři sta metrů od břehu. Když běží, je vztyčená jako „I“. Čím víc se blíží, tím víc jí přibývá na objemu i na výšce. Na rozdíl od šesti předcházejících nemá na hřebenu skoro žádnou pěnu. Má jen malý hřebínek. Vydává zvláštní hluk jako hřmění, které doznívá v dálce. Když narazí na útes, je množství vody, kterou přinesla, větší než množství, které přinášejí ostatní vlny. Zdusí se, otočí se několikrát v prohlubni a za nějakých deset až patnáct vteřin se ten zpětný proud v podobě jakéhosi víru dostane k východu a vyplouvá ven, přičemž vytrhuje a valí s sebou veliké kameny, které padají s takovým hřmotem, že to vypadá, jako by někdo náhle vyklopil stovky vozíků s kameny.

Vložil jsem asi deset kokosových ořechů do pytle, přimontoval jsem k němu asi dvacetikilový kámen, a sotva se hlubinná vlna roztříštila, hodil jsem ho do ní.

Nestačím ho sledovat očima, protože v propasti je příliš mnoho bílé pěny, ale zahlédl jsem ho na vteřinku, když se voda, jako by ji něco vysávalo, řítila do moře. Pytel se nevrátil. Šest dalších vln nemělo dost síly, aby ho znovu přirazily ke břehu, a když se znovu utvořila sedmá, asi ve vzdálenosti tří set metrů, pytel už zřejmě byl za místem, kde vznikala, protože jsem ho už neviděl.

Pln nové odvahy a naděje jdu k táboru. Už to mám, našel jsem dokonalý způsob, jak dostat pytel na vodu. Budu-li postupovat takhle, nemůže se nic stát. Udělám nicméně ještě jeden vážnější pokus, při němž musí být všechno přesně tak, jak to bude, až skočím já: dva pytle s kokosovými ořechy, dobře přivázané jeden k druhému, a nadto sedmdesát kilo – tolik musí vážit dva nebo tři kameny. Vypravuju všechno Changovi. Můj kamarád Číňánek z Poulo Condor poslouchá a natahuje uši.

„To je dobrý, Motýlek. Myslím, žes na to přišel. Já ti pomáhat pro opravdový pokus. Čekat příliv osm metrů. Brzy novej měsíc.“

Počkali jsme s Changem na příliv za novoluní, který přinášel víc než osmimetrové vlny, a hodili jsme do slavné hlubinné vlny dva pytle s kokosovými ořechy, zatížené třemi kameny v celkové váze asi osmdesát kilo.

„Jak ty říkat malá holčička, co ty zachraňovat na Svatý Josef?“

„Lisetta.“

„My říkat vlně, která tě jednou odnese, Lisetta. Dobrý?“

„Dobrý.“

Lisetta se blíží a duní přitom jako rychlík, který vjíždí do nádraží. Utvořila se ve vzdálenosti víc než dvě stě padesát metrů, je vztyčená jako útes a každou vteřinu roste. Dělá to opravdu mohutný dojem. Roztříštila se s takovou silou, že nás s Changem doslova smetla ze skály a zatížené pytle spadly do propasti samy. My jsme si okamžitě, v desetině vteřiny, uvědomili, že bychom se na skále neudrželi. Vrhli jsme se zpátky, což nás sice nezachránilo před pořádnou sprchou, ale aspoň jsme nespadli do propasti. Tenhle pokus děláme v deset hodin dopoledne. Neriskujeme nic, protože všichni tři bachaři jsou na druhém konci ostrova, kde dělají generální inventuru. Pytel odplul, je ho teď zřetelně vidět daleko od břehu. Odneslo ho to dál, než je místo, kde se začíná sbírat nová vlna? To nemůžeme zatím zjistit. Šest následujících vln, které přišly po Lisettě, ho nestrhlo s sebou. Začíná se vytvářet další Lisetta a vyráží k ostrovu. Ani ona s sebou nepřináší pytle. Znamená to, že už byly mimo její dosah.

Rychle jsme vystoupili k Dreyfusově lavici, abychom se podívali ještě jednou, jestli pytle nezahlédneme, a máme radost, když jsme je uviděli ještě čtyřikrát ve velké dálce na hřebenech vln, které nesměřují k Ďáblovi, ale odplouvají na západ. Pokus dopadl zcela nepopiratelně dobře. Pustím se do velkého dobrodružství na Lisettiných zádech.

„Vidíš, tamhle. Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest, a teď jde Lisetta.“

Moře je na výběžku u Dreyfusovy lavice vždycky zlé, ale dnes má zvlášť špatnou náladu. Lisetta se blíží se svým charakteristickým hukotem. Připadá mi ještě obrovitější než jindy a nese s sebou, zvlášť v dolní části, ještě víc vody. Ta obludná hmota právě udeřila do dvou skal rychleji a bezprostředněji než kdy jindy. A když se roztříštila a vřítila do prostoru mezi dvěma obrovskými skalami, dalo to ránu snad ještě hromovější než předtím.

„Tak do tohohle chceš skočit? Kamaráde, to sis našel pravý místo. S tímhle nechci mít nic společnýho. Já chci utéct, to je pravda, ale nechci spáchat sebevraždu.“

Lisetta, kterou jsem takhle představil Sylvainovi, na něho udělala velký dojem. Je na ostrově už tři dny a navrhl jsem mu samozřejmě, že bychom mohli utéct spolu, každý na jiném voru. Kdyby na to přistoupil, měl bych na Velké zemi kamaráda a líp by se nám pokračovalo v útěku. Být v džungli sám není žádná legrace.

„Neříkej nic dopředu. Přiznávám, když to někdo vidí poprvé, nechce s tím mít nic společnýho. Ale přesto je to jediná vlna, která tě dokáže odnést dost daleko, aby všechny ostatní po ní neměly dost síly vrátit tě zpátky ke skalám.“

„Uklidni se, podívej, my všechno zkoušet,“ řekl Chang. „Úplně jistě ty nikdy vrátit na Ďábel ani se dostat na Královskej.“

Trvalo týden, než jsem Sylvaina přesvědčil. Je to chlap samý sval, má metr devadesát dlouhé atletické tělo.

„Dobrá, dejme tomu, že nás to odnese dost daleko. Jak dlouho myslíš, že to bude trvat, než se takhle popoháněni vlnami dostaneme na Velkou zemi?“

„Po pravdě řečeno, Sylvaine, nevím. Může to trvat delší i kratší dobu, to bude záležet na počasí. S větrem nemůžeme počítat, protože budeme moc připlácnuti k moři. Ale jestli bude bouřlivý počasí, vlny budou silnější a dostrkají nás rychleji k džungli. Myslím, že bude stačit osm nebo deset odlivů a přílivů a jsme u břehu. Když se k tomu připočítají všelijaký nepředvídanosti, může to trvat nějakejch osmačtyřicet až šedesát hodin.“

„Jak to počítáš?“

„Od Ostrovů přímou čarou ke břehu to není víc než čtyřicet kilometrů. Nás bude moře odnášet od přímýho směru po přeponě pravoúhlýho trojúhelníka. Podívej se, kterým směrem běží vlny. Budeme muset ujet nejvýš asi tak sto dvacet až sto padesát kilometrů. Čím blíž budeme ke břehu, tím víc nás budou vlny stáčet k němu a vyhodí nás tam. Na první pohled je přece vidět, že nějaká troska v týhle vzdálenosti od ostrova pluje určitě rychlostí pět kilometrů za hodinu.“

Dívá se na mne a poslouchá můj výklad velmi pozorně. Ten velký chlapec je velice inteligentní.

„To není blbý, co říkáš. Je mi jasný, že kdyby nebylo odlivů, kvůli kterejm budeme ztrácet čas, protože nás budou zatahovat na širý moře, byli bysme u břehu dřív než za třicet hodin. Myslím, že máš pravdu právě kvůli těm odlivům. Mohli bysme se dostat ke břehu asi tak za osmačtyřicet a šedesát hodin.“

„Jsi už přesvědčenej? Jdeš do toho se mnou?“

„Skoro. Předpokládejme teď, že jsme na Velký zemi v džungli. Co uděláme?“

„Musíme se dostat do blízkosti Kourou. Tam je dost velká rybářská vesnice. Žijí v ní hledači surové gumy a zlatokopové. Ale k vesnici se musí opatrně, protože je tam taky trestaneckej lesní tábor. Určitě tam budou taky označený místa, kudy se dá proniknout do džungle směrem na Cayenne a k čínskýmu táboru, ten se jmenuje Inini. Stačí, když namíříme bouchačku na nějakýho trestance nebo civilistu a přinutíme ho, aby nás odvedl do Inini. Když se bude chovat dobře, dáme mu pět set franků a ať plave. Když to bude těžkej, přinutíme ho, aby šel s náma.“

„A co budeme dělat v Inini, když je to speciální tábor pro Indočíňany?“

„Tam je Changův bratr.“

„Jo, tam můj bratr. On utíkat s vámi, on najít jistě člun a potrava. Až vy potkat Cuic-cuic, vy mít všechno pro útěk. Číňan nikdy práskač. Taky když potkat nějakýho Anamitu v džungle, vy s ním mluvit a vzkázat Cuic-cuic.“

„Proč se tvýmu bráchovi říká Cuic-cuic?“ ptá se Sylvain.

„Nevím, to Francouzi ho pokřtít Cuic-cuic.“ A dodává: „Pozor, když vy skoro přijít Velká země, vy narazit na bahno. Nikdy chodit po bahno, bahno nic dobrý. Stáhnout vás dolů. Vy čekat, až vás další příliv hodit dál do prales, tam se chytit za liány a větve. Jinak s váma amen.“

„To je pravda, Sylvaine, na bahno nesmíme nikdy vkročit. Musíme čekat, až se budeme moct zachytit větví nebo lián.“

„Dobrý, Motýlku, už jsem se rozhodl.“

Oba vory jsme udělali až na pár maličkostí stejné, protože vážíme skoro stejně. Určitě se nevzdálíme jeden od druhého příliš daleko. Ale člověk nikdy neví. V případě, že bychom se ztratili, jak se zase najdeme? „Odtud není Kourou vidět, ale všiml sis, když jsi byl na Královským, že na pravý straně Kourou, ve vzdálenosti asi dvacet kilometrů, jsou bílý skály, který je dobře rozeznat, když na ně svítí slunce?“

„Všiml.“

„Jsou to jediný skály na celým pobřeží. Napravo i nalevo se do nekonečna táhne bahno. Ty skály jsou bílý od ptačího trusu. Jsou tam tisíce ptáků, a protože tam nikdy žádnej člověk nevkročí, bude to dobrý útočiště, kde si dáme sraz, než vyrazíme do džungle. Budeme jíst vajíčka a kokosový ořechy, který si s sebou vezmeme. Nesmíme dělat oheň. Kdo tam příjde první, bude čekat na druhýho.“

„Kolik dní?“

„Pět. Je vyloučeno, aby ten druhej do pěti dní nepřišel.“

Vory jsou hotovy. Sešili jsme pytle nadvojito, aby víc vydržely. Vyžádal jsem si od Sylvaina deset dní, abych mohl co nejvíc hodin trénovat jízdu na pytli. On dělá totéž. Pokaždé si uvědomíme, že když se pytle začínají obracet, vyžaduje to spoustu nepředvídané námahy, abychom je udrželi ve správné poloze. Kdykoliv to půjde, musíme se na ně položit. Musíme dávat pozor, abychom neusnuli, protože to by člověk mohl spadnout do vody, ztratit pytel a už ho nedohonit. Chang mi udělal malý nepromokavý pytlík, který si pověsím na krk. Budu v něm mít cigarety a zapalovač. Každý si s sebou nastrouháme deset kokosových ořechů. Dužina nám pomůže snášet hlad a zároveň ukojí žízeň. Santori prý má měchýře na víno, kterých nepoužívá. Chang k bachaři často chodí a pokusí se je štípnout.

Útěk je stanoven na neděli v deset večer. Předpokládáme, že bude-li úplněk, může příliv dosahovat osmimetrové výšky. To znamená, že Lisetta bude v plné síle. Chang nakrmí v neděli ráno prasata sám. Já budu spát celý den v sobotu a celý den v neděli. Odstartujeme v deset hodin večer, ale odliv začne už ve dvě.

Moje pytle se od sebe nemohou odvázat, to je vyloučené. Jsou svázány spletenými konopnými provazy, měděným drátem a sešity dohromady tlustou nití na plachty. Našli jsme pytle větší, než jsou normální, a otevřené konce jsme do sebe všili. Takže kokosové ořechy nebudou moci vypadnout.

Sylvain v jednom kuse cvičí a já si nechávám masírovat stehna malými vlnami, které na ně dorážejí celé hodiny. Ty opakované nárazy vody na stehna a smršťování svalů, k němuž jsem nucen, abych vlnám vzdoroval, způsobují, že mám nohy a stehna jako ze železa.

V jedné zrušené studni na ostrově je asi třímetrový řetěz. Propletl jsem ho mezi provazy, kterými jsou svázány pytle. Mám svorník, který se provléká články řetězu. Kdyby mi začaly docházet síly, připoutal bych se k pytlům řetězem. Možná, že bych takhle taky mohl spát, aniž bych riskoval, že spadnu do vody a ztratím vor. Kdyby se pytle převrhly, voda by mě probudila a zase bych se rychle dostal do původní polohy.

„Tak, Motýlku, už jenom tři dny.“ Sedíme na Dreyfusově lavici a díváme se na Lisettu.

„Ano, Sylvaine, už jenom tři dny. Já věřím, že se to podaří. A co ty?“

„Určitě, Motýlku. V úterý v noci nebo ve středu ráno budeme v džungli. A potom si zas zadudáme my!“

Chang nám každému nastrouhá deset kokosových ořechů. Kromě nožů si každý s sebou bereme dva tesáky, ukradené ve skladišti nástrojů.

Tábor Inini je východně od Kourou. Stačí, když budeme pochodovat dopoledne proti slunci, a budeme mít jistotu, že udržujeme správný směr.

„V pondělí ráno se Santori zblázní,“ říká Chang. „Ale já nic říct, že ty a Motýlek zmizeli dřív než pondělí tři hodiny odpoledne, když má bachař polední přestávku.“

„A proč bys k němu radši nepřiběhl a neřekl, že nás odnesla vlna, když jsme chytali ryby?“

„Ne, já žádná komplikace. Já říct: ‚Šéfe, Motýlek a Stephen nic přijít dnes do práce. Já sám dát nažrat prasata.‘ Nic víc a nic míň.“

ÚTĚK Z ĎÁBLA

Neděle, sedm hodin večer. Právě jsem se probudil. Spal jsem schválně od soboty ráno. Měsíc vychází teprve v devět hodin. Venku je tedy úplná tma. Na nebi je málo hvězd. Nad hlavami nám rychle plují velké mraky plné deště. Právě jsme vyšli z baráku. Protože chodíme často tajně na ryby v noci nebo jen tak se projít na ostrov, všichni ostatní to pokládají za samozřejmé.

Vstupuje malý chlapec se svým milencem, nadělaným Arabem. Určitě se chystají spolu spát v některém koutě. Když je vidím, jak nadzdvihují prkno, aby se dostali dovnitř, uvědomuji si, že pro toho kozla je možnost spát se svým přítelem dvakrát nebo třikrát za den vrcholem blaha. To, že může ukájet své erotické potřeby do sytosti, mu změnilo trestaneckou kolonii v ráj. A pokud jde o hošíčka, je to stejné. Může mu být takových třiadvacet až pětadvacet let. Nemá už tak docela tělo eféba. Přestože se snaží být celý den ve stínu, aby si zachoval svou mléčně bílou pleť, marná sláva, přece jen už přestává být Adónisem. Ale tady, v trestanecké kolonii, má milenců tolik, že se mu o tom na svobodě nikdy ani nesnilo. Kromě svého hlavního milence, arabského kozla, přijímá zákazníky, pětadvacet franků za číslo, přesně jako děvka na bulváru Rochechouart na Montmartru. Kromě rozkoše, kterou mu poskytují tihle zákazníci, má navíc dost peněz, aby mohl žít pohodlně se svým „mužem“. Oba dva i chlapečkovi zákazníci se s rozkoší vyžívají ve svých neřestech. Od prvního dne, kdy vstoupili na území kolonie, nemá jejich mozek jiný ideál než pohlaví.

Prokurátor, který je odsoudil, se přepočítal, když si myslel, že je potrestá tím, že je pošle na cestu zatracení. Právě v tom zatracení potkali štěstí.

Sotva malý teploušek za sebou zastrčil desku, jsme sami, Chang, Sylvain a já.

„Jdeme.“ Rychle jsme došli na severní cíp ostrova.

Vytáhli jsme oba vory z jeskyně, a jsme tudíž všichni tři zmáčení. Vítr vane a vydává svůj charakteristický řev rozpoutaného větru na širém moři. Sylvain a Chang mi pomáhají dotáhnout můj vor nahoru na skálu. V posledním okamžiku jsem se rozhodl, že si přivážu levé zápěstí provazem, který je na pytli. Dostal jsem náhle strach, že pytel ztratím a že mě voda odnese bez něho. Sylvain vylezl na protější skálu, Chang mu při tom pomáhá. Měsíc už je hodně vysoko, je dobře vidět.

Omotal jsem si kolem hlavy šátek. Musíme čekat, než se převalí šest vln. Víc než třicet minut.

Chang se vrátil ke mně. Chytil mě kolem krku a políbil mě. Lehl si na skálu, zapřel se do prohlubiny v kameni – opře se mi o nohy, aby mi pomohl snést náraz Lisetty.

„Už zbývá jenom jedna,“ křičí Sylvain, „další je naše!“ Stojí před svým vorem, aby ho kryl tělem a chránil před nárazem vody, která se přes něj přehrne. Já stojím v téže pozici a navíc se opírám o Changovy ruce. Je tak rozčílen, že mi zarývá nehty do lýtek.

Lisetta, která si jde pro nás, se už blíží. Je vztyčená jako špice kostelní věže. Narazila se svým obvyklým ohlušujícím řevem na obě naše skály a vrhla se zpátky k útesu.

Skočil jsem do ní a Sylvain hned po mně, o zlomek vteřiny později. Lisetta táhla oba vory, jako přilepené jeden k druhému, se závratnou rychlostí na širé moře. Ani ne za pět minut jsme už dál než tři sta metrů od břehu. Sylvain ještě nevylezl na svůj vor. Já na něm byl už druhou minutu po vyplutí. Chang stojí na Dreyfusově lavici, kam se asi rychle vyškrábal, v ruce má bílý hadr a posílá nám své poslední pozdravy. Teď už je to dobrých pět minut, co jsme se dostali za nebezpečné místo, kde vznikají vlny, které jdou přímo na Ďábel. Ty, které nás teď odnášejí, jsou mnohem delší, skoro bez pěny a tak pravidelné, že jsme s nimi jako jedno tělo. Nesou nás po diagonále. Vor se neotřásá a nezdá se, že by se chtěl převrhnout.

Stoupáme a klesáme po těch hlubokých a vysokých vlnách, které nás laskavě odnášejí směrem k otevřenému moři, protože je odliv.

Na vrcholku jedné vyšší vlny se mi konečně podařilo, když jsem otočil hlavu, ještě jednou zahlédnout Changův bílý šátek. Sylvain není daleko ode mne, nějakých padesát metrů blíž k otevřenému moři. Zvedl několikrát ruku a mává na znamení radosti a triumfu.

Noc nebyla nijak těžká. Pocítili jsme velice silně změnu mořských proudů. Odliv, který nás vynesl, nás táhl na širé moře, příliv nás teď pohání k Velké zemi.

Slunce se zdvíhá nad obzor, to znamená, že je šest hodin. Jsme příliš nízko na vodě, takže nemůžeme vidět břeh, ale uvědomuji si, že jsme hodně daleko od Ostrovů, protože je lze sotva rozeznat (přestože je slunce na vrcholcích ozařuje) a nedá se už poznat, že jsou tři. Vidím jen jednolitou hmotu. Z toho usuzuji, že jsou vzdáleny nejméně třicet kilometrů.

Usmívám se, mám pocit triumfu a zdaru.

Co kdybych si na vor sedl? Popoháněl by mě i vítr, opíral by se mi do zad.

Tak, už sedím. Uvolňuji řetěz a obtáčím si ho kolem pasu. Svorník je dobře namazán a matka se dá snadno přitáhnout. Zdvíhám ruce nahoru, aby mi je vítr osušil. Zapaluji si cigaretu. Už kouřím. Vdechuji dlouze a hluboce první kouř a pomalu ho vyfukuji. Už nemám strach. Bylo by samozřejmě zbytečné popisovat vám, jak mě rozbolelo břicho, předtím než akce začala a v prvních vteřinách, když jsem se octl ve vodě. Ne, nemám už opravdu strach – když jsem dokouřil cigaretu, rozhodl jsem se, že sním pár soust kokosové dužiny. Splivl jsem jí velkou hrst a potom jsem si zapálil druhou cigaretu. Sylvain je dost daleko odemne. Čas od času, když se octneme oba na hřebenu vlny, se na okamžik zahlédneme. Slunce mi ďábelsky buší do lebky, mám pocit, že se mi začíná vařit mozek. Namočil jsem si šátek a ovinul si ho kolem hlavy. Svlékl jsem si vlněnou blůzu. Dusím se v ní, přestože fouká vítr.

„Krucifix!“ Vor se převrhl a já se málem utopil. Lokl jsem si dvakrát pořádně mořské vody. Přestože jsem se snažil, nedařilo se mi dlouho otočit pytle a vylézt nahoru. To všechno ten řetěz. Nemohu se kvůli němu dost volně pohybovat. Konečně se mi to podařilo, když jsem si řetěz sešoupl úplně najednu stranu, přeplaval jsem na druhou stranu pytlů a zhluboka jsem si vydechl. Zkouším to úplně se zbavit řetězu, ale prsty se marně snaží povolit matku. Zuřím a mám zřejmě celé tělo tak křečovitě napjaté, že nemám dost síly, abych ji uvolnil.

Uf! Konečně! Byla to škaredá chvilka. Když se mi zdálo, že se nevyprostím z řetězu, začal jsem doslova šílet.

Nesnažím se vor obrátit. Jsem vyčerpán a nemám dost sil. Vyškrábal jsem se nahoru. Co na tom, že jsem na spodku, který se změnil na hořejšek? Už nikdy se nepřivážu řetězem, ani ničím jiným. Teď jsem pochopil, jakou pitomost jsem provedl už při startu tím, že jsem se připoutal k voru zápěstím. To by mi mělo jako zkušenost stačit.

Slunce mi nemilosrdně spaluje paže a nohy. Obličej mám jeden oheň. Když si ho namočím, je to, myslím, ještě horší, protože voda se okamžitě vypaří a pálí to ještě víc.

Vítr hodně zeslábl. Pluje se sice pohodlněji, protože vlny jsou nižší, ale zato postupuji kupředu pomaleji. Zřejmě je tedy lepší, když je velký vítr a neklidné moře, nežli klid.

Mám v pravé noze tak silné křeče, že křičím, jako by mě mohl někdo slyšet. Prstem si dělám křížky na noze stažené křečí – vzpomněl jsem si, jak mi říkávala babička, že se tím křeče zažehnávají. Ale lék té hodné ženy žalostně zklamal. Slunce teď na západě o kus kleslo. Jsou asi čtyři hodiny odpoledne. Je to už čtvrtý pohyb moře od chvíle, kdy jsem vyplul. Tenhle příliv mě, zdá se, popohání ke břehu silněji než předchozí.

Vidím teď nepřetržitě Sylvaina a on mě vidí také velmi zřetelně. Ztrácím ho z očí jen velmi zřídka, protože vlny nejsou moc hluboké. Sundal si košili a je do půl těla nahý. Dává mi znamení. Je o víc než tři sta metrů přede mnou, ale dál směrem k otevřenému moři. Vypadá to, jako by vesloval rukama, soudě podle lehké pěny, která se kolem něho dělá. Zdá se, že přibrzďuje vor, abych se k němu víc přiblížil. Lehl jsem si na pytle, ponořil jsem paže do vody a vesluji. Když on bude brzdit a já veslovat, třeba se nám podaří zkrátit vzdálenost, která je mezi námi.

Při tomhle útěku jsem si našel dobrého společníka, je stoprocentně na výši.

Právě jsem přestal veslovat. Cítím únavu. Musím šetřit silami. Něco sním a pokusím se vor otočit. Vak sjídlem je dole stejně jako kožená láhev se sladkou vodou. Mám žízeň a hlad. Rty už mám rozpukané a pálí mě. Nejlepší způsob, jak pytel obrátit, je pověsit se na něj čelem k vlně a potom vyrazit nohama ve chvíli, kdy ho vlna vynáší nahoru.

Po pěti pokusech se mi poštěstilo vor naráz obrátit. Jsem vysílen vynaloženou námahou a jen obtížně jsem se vydrápal nahoru na pytle.

Slunce je na obzoru a zakrátko zmizí. To znamená, že je asi něco před šestou hodinou. Doufejme, že noc nebude příliš neklidná, pochopil jsem totiž, že nejvíc sil ztrácím, když mě na dlouhou dobu zaplavují vlny.

Snědl jsem dvě hrsti kokosové dužiny a zapil pořádným douškem ze Santoriho čutory. Jsem nasycen, ruce jsem si vysušil ve větru, vytáhl jsem cigaretu a s rozkoší kouřím. Než se úplně zešeřilo, zamával Sylvain šátkem. Já jsem mu zamával také, popřáli jsme si tak dobrou noc. Je odemne stále stejně daleko. Sedím s nataženýma nohama. Právě jsem si co nejvíc vyždímal vlněnou blůzu a natáhl jsem si ji. Tyhle blůzy drží teplo, i když jsou mokré, takže když zmizelo slunce, okamžitě jsem pocítil teplo.

Vítr se ochladil. Už jenom mračna na západě se koupají v růžovém světle na obzoru. Všechno ostatní je teď už v polotmě, která minutu za minutou houstne. Na východě, odkud přichází vítr, nejsou žádná mračna. Pro tuto chvíli tedy žádné nebezpečí, že začne pršet.

Nemyslím absolutně na nic, leda snad na to, abych se dobře držel, abych se zbytečně nenamočil. Kladu si otázku, jestli by bylo moudré přivázat se k pytlům, až mě začne zmáhat únava, nebo jestli je to po předchozí zkušenosti příliš nebezpečné. Potom jsem si všiml, že řetěz je moc krátký a brání mi v pohybech. Jeden konec je totiž zbytečně ztracen, je vpleten mezi provazy a dráty na pytli. Ale dá se snadno vyvléknout. Budu tedy mít větší volnost pohybu. Upravil jsem řetěz a znovu jsem si ho přivázal k pasu. Pořádně promazaný svorník funguje dobře. Nesmím ho příliš utáhnout jako poprvé. Takhle se cítím klidnější, protože mám šílený strach, že usnu a ztratím pytel.

Ano, vítr fouká silněji a vlny rostou s větrem. Houpačka funguje dokonale, rozdíl mezi nejvyšším a nejnižším bodem je čím dál větší.

Je úplná tma. Na nebi jsou milióny hvězd a Jižní kříž září víc než všechny ostatní.

Nevidím kamaráda. Noc, která právě začíná, je velmi důležitá, protože budeme-li mít štěstí a vítr bude foukat celou noc se stejnou silou, urazíme do zítřka do rána pěkný kus cesty.

Čím víc přibývá noci, tím je vítr silnější. Měsíc vystupuje pomalu z moře. Je brunátný, a když se konečně svobodně vyhoupne nad obzor, je ohromný a plný. Rozeznávám zřetelně tmavé skvrny, které způsobují, že vypadá jako tvář.

Je tedy už po desáté večer. Noc je čím dál jasnější. Jak se měsíc zvedá výš a výš, je „měsíčný den“ čím dál intenzívnější. Vlny jsou na povrchu postříbřené a jejich divné odlesky mě pálí v očích. Není možné nedívat se na ty stříbrné třpyty, ale přitom doopravdy zraňují a pálí oči, už rozdrážděné sluncem a slanou vodou.

Marně si říkám, že přeháním – nemám dost vůle, abych si odřekl kouření, a kouřím tři cigarety za sebou.

Vor pluje zcela normálně na nepříliš zvlněném moři, bez problémů se vyhoupává nahoru a klesá dolů. Nemohu mít nohy natažené na pytli příliš dlouho, protože když sedím, za chvíli mě začínají chytat strašně bolestivé křeče.

Jsem samozřejmě stále do půl těla zmáčený. Prsa mám skoro suchá, vítr mi vysušil blůzu, takže žádná vlna mě nenamočí víc než k pasu. Oči mě pálí čím dál víc. Zavírám je. Každou chvíli usínám. „Nesmíš spát!“ To se snadno řekne, ale už nemůžu. Do prčic. Bojuji proti těm návalům malátnosti, a pokaždé když si uvědomím skutečnost, pocítím v mozku ostrou bolest. Vytáhl jsem zapalovač. Občas přiblížím plamínek k předloktí nebo ke krku a spálím si jím kůži.

Zmocnila se mě strašlivá úzkost, kterou se snažím ze všech sil zapudit. Usnu? A kdybych spadl do vody, probudí mě zima? Dobře jsem udělal, že jsem se připoutal řetězem. Nesmím ztratit ty dva pytle, protože jsou můj život. Musel by to způsobit sám ďábel, abych sletěl do vody a neprobudil se.

Je to už několik minut, co jsem znova celý zmáčený. Jedna rebelantská vlna, která zřejmě nehodlala běžet po stejné dráze jako ostatní, na mne narazila z pravé strany. A nezmáčela mě jen ona. Otočila mě napříč a dvě další normální vlny mě doslova zalily od hlavy až k patě.

Druhá noc už hodně pokročila. Kolik může být hodin? Podle polohy měsíce, který začíná zapadat, musí být, asi tak dvě nebo tři hodiny ráno. Mám už za sebou pětkrát příliv a odliv, jsem ve vodě už třicet hodin. Že jsem mokrý až na kůži, je mi k něčemu dobré: zima mě úplně probudila. Třesu se, ale bez obtíží se mi daří udržovat oči doširoka otevřené. Nohy mám úplně ochrnuté a rozhodl jsem se, že si je podstrčím pod zadek. Uchopil jsem postupně jednu po druhé a vsunul je pod sebe, až se mi podařilo vsedě se vzpřímit. Prsty na nohou mám zmrzlé, snad se podemnou rozehřejí.

Takhle po arabském způsobu sedím hodně dlouho. Změna polohy mi dělá dobře. Snažím se zahlédnout Sylvaina, protože měsíc silně ozařuje moře. Jenže teď už hodně poklesl, a protože mi svítí přímo do očí, brání mi v rozhledu. Ne, nevidím nic. Sylvain neměl, čím by se připoutal k pytlům, kdoví jestli se na nich pořád ještě drží.

Pátrám beznadějně a zbytečně. Vítr je silný a pravidelný, žádné nečekané závany, a to je velice důležité. Zvykl jsem si už na jeho rytmus a mé tělo doslova splynulo s pytli.

Pátrám a pátrám kolem sebe a zjišťuji, že mám v hlavě jedinou fixní ideu: objevit kamaráda. Osušil jsem si prsty ve větru, strčil jsem je do úst a hvízdám, co mám síly. Poslouchám. Žádná odpověď. Umí Sylvain hvízdat na prsty? Nevím. Měl jsem se ho na to zeptat, než jsme vypluli. Mohli jsme si přece snadno vyrobit píšťalky. Vyčítám si, že jsem na to nepomyslel. Za chvíli jsem přiložil ruce k ústům a křičím „úú, úú, úú!“, ale odpovídá mi jenom hukot větru a šumění vln.

A tak už na nic nedbám, vstávám a vstoje na pytlech zdvíhám levou rukou řetěz. Udržuji se tak v rovnováze. Když stoupám nahoru, jsem úplně vztyčen, když sestupuji dolů, pokaždé se přikrčím. Napravo nic, nalevo nic, vpředu také nic. Že by byl za mnou? Neodvažuji se vstát a podívat se dozadu. Jediné, zdá se, co začínám rozlišovat nadevši pochybnost, je v tomhle měsíčném dni černá čára po mé levici. Určitě je to džungle.

Až se rozední, uvidím stromy, a to mi dělá dobře. „Až se rozední, uvidíš džungli, Moty! Dejž dobrý Bůh, abys taky uviděl svého přítele!“

Chvíli jsem si třel prsty na nohou a potom jsem nohy natáhl. Potom jsem se rozhodl, že si usuším ruce a vykouřím cigaretu. Vykouřil jsem dvě. Kolik může být hodin? Měsíc je hodně nízko. Nevzpomínám si už, kolik hodin před východem slunce zmizel měsíc minulou noc. Snažím se připomenout si to tím, že zavírám oči a vyvolávám si obrazy první noci. Je to marné. Ach, už to mám! Najednou vidím zřetelně, jak slunce vychází na východě a jak současně vyčnívá ještě kousek měsíce nad čárou obzoru na západě. To znamená, že musí být asi pět hodin. Měsíc si dává načas, než se vrhne do moře. Jižní kříž zmizel už dávno stejně jako Velký a Malý vůz. Jenom Polárka se třpytí víc než všechny ostatní hvězdy. Od okamžiku, kdy zapadl Jižní kříž, je Polárka královnou nebe.

Zdá se, že větru přibývá na síle. Přinejmenším je hustší, dá-li se to tak říct, než byl minulou noc. Také vlny jsou proto mohutnější a hlubší, mají na vršcích víc bílých hřebínků než na začátku noci.

Jsem na moři už třicet hodin. Musí se uznat, že v tuhle chvíli to jde spíš dobře než špatně a že nejtěžší bude den, který právě začíná.

Včera jsem byl přímo vystaven slunci od šesti hodin ráno do šesti hodin večer a pořádně jsem se pekl. Až se dnes slunce do mne pustí, určitě to nebude žádný med. Rty mám už rozpukané, ale zatím jsem stále ještě v chládku noci. Hrozně mě pálí, stejně jako oči. Stejně tak předloktí a ruce. Kdyby to šlo, vůbec si paže neodkryji. Jenom jestli bude možné snést na sobě v tom horku blůzu. Také mě hrozně pálí mezi stehny a konečník. Tam to ovšem není od slunce, ale od slané vody a neustálého tření o pytle.

V každém případě, kamaráde, ať už jsi spálený nebo nejsi, jsi na útěku, a být tam, kde ses octl, to přece znamená, že stojí za to snášet mnoho věcí, a když na to příjde, ještě o hodně víc. Perspektiva, že dosáhnu živ Velké země, je na devadesát procent pozitivní, a to už, hergot, něco je, no ne? I kdybych dorazil doslova skalpován a napůl těle měl živé maso, nebyla by to vysoká cena za takovouhle cestu a takový výsledek. Představ si, že jsi neviděl ani jediného žraloka! Mají snad všichni dovolenou? Nemůžeš popřít, že jsi-li dítě Štěstěny, jsi opravdu prapodivné dítě Štěstěny. Uvidíš, že tentokrát to dopadne dobře. Ze všech tvých útěků, příliš dobře na minutu spočítaných, příliš dobře připravených, se nakonec podaří ten nejpitomější. Dva pytle kokosových ořechů a plav si, kam tě bude strkat vítr a moře. Na Velkou zemi. Uznej, že na to člověk nemusí mít Sorbonnu, aby věděl, že moře vyhodí každou trosku na břeh. Jestliže se vítr a vlny udrží přes den ve stejné síle jako dnes v noci, je jisté, že odpoledne se dotkneme země.

Obluda tropů se vynořila za mnou. Je zřejmě pevně rozhodnuta spálit dnes všechno pěkně na škvarek, protože vyrukovala se všemi svými ohni. Slunce zahnalo měsíčný den, než bys řekl švec. Ani nečeká, až se úplně vyhrabe z postele, a už si počíná jako vladař, jako nepopiratelný král tropů. Neuplynula ani chvilka a vítr už je skoro vlažný. Za hodinu bude horko. Po celém těle se mi rozlévá první pocit blaha. První paprsky se mě sotva dotkly a vzápětí mi proběhla celým tělem, od pasu až k hlavě, sladká vlna tepla. Sundal jsem si turban, udělaný z šátku, a vystavil jsem tváře paprskům, jako bych to udělal u ohníčku v lese. Než mě ta příšera sežehne, chce mi nejdřív dát pocítit, co je v ní života, dřív než se promění ve smrt.

Krev mi plyne v žilách, a dokonce má zmáčená stehna pociťují, jak se zrychlil její koloběh.

Vidím prales velice zřetelně, samozřejmě jen vrcholky stromů. Připadá mi, že není daleko. Počkám, až slunce vystoupí o něco výš. Potom si stoupnu na pytle a rozhlédnu se, jestli neuvidím Sylvaina.

Neuplynula ani hodina a slunce už je vysoko. Ano, dnes bude pěkné vedro, krucipísek. Levé oko mám napůl zavřené a slepené. Nabírám vodu do dlaně a třu si je. Pálí to. Stáhl jsem si blůzu: zůstanu tak pár vteřin nahý, než začne slunce příliš pálit.

Zezdola mě uchvátila vlna větší než ostatní a vyzvedla mě hodně vysoko. Ve chvíli, kdy se vzdula a než začala klesat, jsem zahlédl na půl vteřinky svého kamaráda. Sedí na svém voru do půl těla nahý. Neviděl mě. Je ode mne vzdálen necelých dvě stě metrů a o kousíček přede mnou po levé straně. Vítr je stále silný, a tak jsem se rozhodl, že si natáhnu blůzu jenom na paže a budu ji držet nahoře. Spodek blůzy chytím do zubů, abych se tak k němu o kousek přiblížil, protože je přede mnou skoro v téže línii jako já. Tahle improvizovaná plachta mě určitě bude pohánět rychleji, než vlny pohánějí jeho.

Plachtím tak asi půl hodiny. Jenže mě hrozně bolí zuby a síly, které musím vynakládat, abych kladl odpor větru, se brzy vyčerpávají. Když jsem plachtění nechal, měl jsem přesto pocit, že jsem se pohyboval kupředu rychleji, než když jsem se nechal nést vlnami.

Hurá! Právě jsem uviděl „dlouhána“. Je odemne vzdálen necelých sto metrů. Ale co to dělá? Nezdá se, že by se moc staral, aby zjistil, kde jsem. Když mě vzápětí dost silně vyhodila další vlna, uviděl jsem ho znovu, jednou, dvakrát, třikrát. Rozeznal jsem zřetelně, že má pravou ruku na očích, což znamená, že se rozhlíží po moři. Podívej se zpátky, ty troubo! Určitě se podíval, ale neviděl mě.

Vstal jsem a zahvízdal. Když jsem znovu vyjel zdola na vrcholek hory, uviděl jsem Sylvaina, jak stojí tváří ke mně. Zdvíhá blůzu do vzduchu. Pozdravili jsme se nejméně dvacetkrát, než jsme si zase sedli. Pokaždé když nás vlna vynesla nahoru, jsme na sebe zamávali – náhodou stoupá vždycky současně se mnou. Při dvou posledních vlnách natahuje ruce směrem k džungli, kterou je už teď vidět velice přesně. Zbývá už necelých deset kilometrů. Právě jsem ztratil rovnováhu a dopadl jsem na vor dozadu. Kamarád i prales jsou tak blízko – najednou mě zaplavila obrovská radost. Jsem tak dojat, že pláču jako kluk. V slzách, které mi pročišťují zhnisané oči, vidím tisíc maličkých křišťálů všech barev a myslím si pitomě: Člověk by řekl, že jsou to barevná okna v kostele. Bůh je dnes s tebou, Moty. Tady uprostřed obludných živlů přírody, větru, nesmírnosti moře, hloubky vln a blízko impozantní zelené střechy pralesa se člověk cítí nekonečně malý při srovnání s tím vším, co ho obklopuje, a možná, že aniž hledal Boha, teď se s ním setkává, dotýká se ho prstem. Stejně jako jsem ho nahmatával v noci v těch tisíci hodinách, které jsem strávil v tmavých kobkách, kde jsem byl zaživa pohřben bez paprsku světla, dotýkám se ho dnes v tom slunci, které se zdvíhá, aby pozřelo všechno, co není dost silné a nemůže mu klást odpor. Skutečně se dotýkám Boha, cítím ho kolem sebe a v sobě. Dokonce mi šeptá do ucha: „Trpíš a budeš trpět ještě víc, ale tentokrát jsem se rozhodl, že budu s tebou. Budeš na svobodě a zvítězíš, slibuji ti to.“

Nikdy jsem nechodil na náboženství a neznám z křesťanské věrouky ani slovo. Jsem tak nevzdělaný, že ani nevím, kdo je Ježíšův otec, jestli jeho matka byla skutečně Panenka Marie a jestli byl jeho otec tesař nebo velbloudář. Přesto však celá ta hrubá nevzdělanost člověku nebrání, aby se setkal s Bohem, jestliže ho opravdu hledá. A tak se potom stane, že ho opravdu rozpozná ve větru, v moři, ve slunci, v pralese, ve hvězdách, všude až po ryby, které určitě rozesel v takové hojnosti, aby se člověk mohl uživit.

Slunce rychle vystoupilo vzhůru. Bude asi kolem desáté hodiny. Jsem úplně suchý od pasu až k hlavě. Namočil jsem si šátek a obtočil jsem si ho zase jako turban kolem hlavy. Navlékl jsem si blůzu, protože mě ramena, záda a paže příšerně pálí. Dokonce nohy, které přece každou chvíli zaleje voda, jsou červené jako raci.

Protože břeh už je blíž, přitažlivost je větší a vlny k němu míří skoro kolmo. Rozpoznávám jednotlivosti džungle, z čehož se dá předpokládat, že jen za dnešní ráno, za pouhé čtyři nebo pět hodin, jsme se přiblížili o velikánský kus. Díky prvnímu útěku dokážu rozpoznávat vzdálenosti. Když člověk vidí podrobnosti věcí, není dál než pět kilometrů. A já už vidím rozdily v tloušťce kmenů, a dokonce z vrcholku jedné vyšší vlny rozeznávám velice zřetelně poraženého velikána, vyvrácený strom, ležící napříč a koupající korunu v moři.

A hele, delfíni a ptáci! Jenom aby se delfíni nezačali bavit tím, že by mi strkali do voru. Slyšel jsem jednou, že mívají ve zvyku přistrkovat ke břehu trosky nebo lidi a že je při tom někdy utopí nárazy čumáků, přestože mají nejlepší úmysl jim pomoci. Ale ne, krouží dokola, jsou dokonce tři nebo čtyři. Přišli si mě očichat, podívat se, co to je, ale zase odplouvají, aniž vůbec zavadili o můj vor. Uf!

V poledne mi slunce stojí nad hlavou. Je to lotr, určitě má v úmyslu mě uškvařit na škvarek. Z očí mi neustále teče hnis a ze rtů a z nosu mi slezla kůže. Vlny jsou kratší a vztekle se vrhají s ohlušujícím řevem proti břehu.

Vidím teď Sylvaina skoro nepřetržitě. Určitě mi téměř nemizí z dohledu, protože vlny nejsou dost hluboké. Co chvíli se ke mně otočí a zdvihne paži. Je stále do půl těla nahý. Na hlavě má šátek.

Teď už to nejsou ani vlny, jsou to spíš válečky, které nás koulí ke břehu. Je tam jakési bradlo, na které narážejí s příšerným hlukem a potom, když se dostanou na ně, celé se zpění a vyrazí do útoku proti džungli.

Už jsme necelý kilometr od břehu. Rozeznávám teď bílé a růžové ptáky s aristokratickými chocholkami, kteří se procházejí bahnem a zobou v něm. Jsou jich tisíce. Skoro žádný nevzlétne víc než dva metry nad zem. Vzlétají takhle krátce proto, aby je nepostříkala vlna. Všude je plno pěny a moře je blátivě žluté, odporné. Jsme už tak blízko, že rozeznávám na kmenech stromů špinavou čáru, kterou tam zanechává voda, když dosáhne maximální výšky.

Hluk valivých vln nestačí přebít ostré skřeky těch tisíců brodivých ptáků všech barev. Hej-rup! Hej-rup! Už zbývají dva nebo tři metry. Plác! Dotkl jsem se země a trčím v bahně. Voda už mě neunese. Podle slunce jsou dvě hodiny odpoledne. Od chvíle, kdy jsem vyplul, uplynulo čtyřicet hodin. Bylo to předevčírem v deset hodin večer, dvě hodiny poté, co začal odliv. Je to už sedmý pohyb moře, takže je normální, že jsem tady: je právě odliv. Příliv začne kolem třetí hodiny. V noci budu v džungli. Musím si nechat řetěz, aby mě vlny nestrhly z pytlů, protože nejnebezpečnější je chvíle, kdy na mne začnou najíždět válcovité vlny, ale nebudou mě stačit odnést, protože pod sebou nebudou mít hloubku. Pytle se nezvednou dřív než po dvou nebo třech hodinách přílivu.

Sylvain je vpředu po mé pravici, ve vzdálenosti něco víc než sto metrů. Dívá se na mne a šermuje rukama. Myslím si, že chce něco zakřičet, ale zřejmě nemůže dostat z hrdla ani zvuk, protože bych ho musel slyšet. Válečky vln zmizely. Jsme teď v bahně a nedoléhá k nám už žádný jiný zvuk než křik ptáků. Já jsem od džungle asi tak pět set metrů a Sylvain je odemne vzdálen sto až sto padesát metrů směrem kupředu. Ale co to ten pitomec pitomá dělá? Vstal a slezl z voru. Luplo mu v bedně nebo co? Nesmí jít po bahně, nebo se začne každým krokem čím dál víc bořit a možná, že se nedostane zpátky k voru. Chci zahvízdat, ale nemohu. Zbývá mi ještě trocha vody. Vyprázdnil jsem čutoru a pokouším se vykřiknout, abych ho zastavil. Nevydal jsem ze sebe ani hlásek. Z bahna stoupají bublinky plynu. To znamená, že je to jenom lehký škraloup, vespod je bahno, a když se někdo dá nachytat, je jisté, že je s ním amen.

Sylvain se ke mně otáčí, dívá se na mne a dává mi jakási znamení, kterým nerozumím. Já dělám veliká gesta, kterými mu říkám: Ne, ne, nehýbej se od voru, takhle se do pralesa nikdy nedostaneš! Protože je za pytli, nemohu zjistit, jestli je od voru jen kousek, nebo daleko. Nejdřív jsem si myslel, že je velice blízko, a kdyby začal zapadat, že by se mohl pytlů zachytit.

Náhle jsem pochopil, že se vzdálil dost daleko a propadl se do bahna. Nemůže se už dostat ven a vrátit k voru. Ozval se výkřik, který dolehl až ke mně. Rychle jsem se položil břichem na své pytle, zabořil jsem ruce do bahna a ze všech sil se odrážím. Pytle pomaličku popojíždějí a podařilo se mi posunout se asi o něco víc než dvacet metrů. Potom, když jsem se takhle pootočil nalevo, vidím – pytle mi už nepřekážejí v rozhledu, – že můj kámarád, můj bráška, je po pás v bahně. Je víc než deset metrů od svého voru. Děs mi vrátil hlas a křičím: „Sylvaine! Sylvaine! Nehýbej se, lehni si do bahna, jestli můžeš, uvolni si nohy!“ Vítr odnesl má slova a zřejmě je uslyšel. Pokýval hlavou shora dolů na znamení, že pochopil. Lehl jsem si znovu na břicho a hrabu do bahna, aby můj pytel klouzal dál. Zuřivý vztek mi vlévá nadlidské síly a daří se mi postoupit k němu o dalších třicet metrů. Trvalo mi to určitě hodinu, jsem už hodně blízko něho, možná nějakých padesát nebo šedesát metrů. Vidím ho velice nezřetelně.

Sedím, ruce, paže a obličej mám plné bahna. Pokouším se osušit, si levé oko. Vniklo mi do něho slané bláto. Pálí to a vůbec nevidím. Pokouším se osušit si i pravé oko. Aby bylo neštěstí dovršeno, začalo slzet i ono. Konečně zase vidím. Teď už neleží, stojí, z bažiny mu vyčnívá jen horní polovina těla.

Právě přišla první válcovitá vlna. Doslova mě hodila o kus dopředu, ale nestrhla mě a rozprostřela se do šiřky o kus dál, překrývajíc bahno pěnou. Došla i k Sylvainovi, který má horní polovinu těla stále venku. Rychle jsem si pomyslel: „Čím víc vln bude přicházet, tím bude bahno měkčí. Musím se k němu dostat stůj co stůj.“

Zmocnila se mě energie zvířete, které ztrácí doupě s mláďaty. Hrabu a hrabu jako matka, která chce vyrvat mládě hrozícímu nebezpečí, abych se k němu po tom bahně přiblížil. Dívá se na mne beze slova, bez jediného gesta. Oči má doširoka otevřené, vpíjejí se do mých očí a doslova je pohlcují. Já ho nespouštím z očí a mám jedinou starost, abych neztratil jeho pohled. Vůbec mě nezajímá, do čeho nořím ruce. Zase jsem se kousek posunul, ale dvě další vlny, které se přezemne přelily, rozmočily bahno tak, že je teď daleko řidší. Postupuji teď mnohem pomaleji než před hodinou. Právě se přehrnula další vlna, která mě skoro úplně zadusila a skoro odlepila pytle od země. Posadil jsem se, abych lépe viděl. Sylvainovi sahá bahno až k podpaží. Jsem od něho necelých čtyřicet metrů. Upřeně na mne hledí. Vidím, že už ví, že zemře, ten chudák chlapec, zapadlý v bahně, tři sta metrů od zaslíbené země. Znovu jsem si lehl a zase rvu bahno, které je teď skoro tekuté. Naše oči jsou úplně ponořeny jedny do druhých. Dává mi znamení, aby mi řekl ne, abych se už nenamáhal. Já však pokračuji dál. Jsem od něho už necelých třicet metrů, když vtom se přihnala veliká vlna, která mě úplně zavalila a téměř mě strhla z pytlů, které se odlepily a popojely o pět nebo šest metrů.

Když vlna přešla, rozhlédl jsem se. Sylvain zmizel. Bahno pokryté lehkou vlnou zpěněné vody je úplně hladké. Neobjevila se ani ruka mého nebohého přítele, aby mi dala poslední sbohem. Má reakce je příšerně bestiální, nechutná. Pud sebezáchovy je silnější než jakýkoli cit: „Ty žiješ. Jsi sám, a protože budeš v džungli bez přítele, nebude útěk žádný med.“

Vlna, která se roztříštila o má záda, protože sedím, mě vzpamatovala. Náraz byl tak silný, že jsem se složil a ztratil jsem na několik minut dech. Vor popojel ještě několik metrů dál a teprve ve chvíli, když jsem viděl, jak vlna hyne v blízkosti stromů, jsem oplakal Sylvaina: „Byli jsme už tak blízko, kdyby ses nehýbal z místa! Tři sta metrů od stromů! Proč? Řekni mi, prosím tě, proč jsi tu oslovinu udělal? Jak jsi mohl předpokládat, že ta suchá vrstva je dost silná a že po ní dojdeš ke břehu pěšky? Co to bylo? Slunce? Odražené paprsky? Vím já? Už jsi neměl dost sil, abys tomu peklu vzdoroval? Řekni mi, proč muž jako ty se nedokázal péct ještě těch pár hodin navíc?“

Válečky vln se valí bez ustání jeden za druhým s hromovým rachotem. Jdou teď rychleji za sebou a jsou čím dál větší. Pokaždé mě úplně překryjí a poposunou několik metrů kupředu. Stále se přitom ještě dotýkám bahna. Kolem páté hodiny se válečky najednou změnily ve vlny, vor se odlepil a pluje. Vlny, které teď mají pod sebou dostatečnou vrstvu vody, nedělají skoro žádný hluk. Hřmění přestalo. Sylvainův pytel už voda zahnala do džungle.

Dostal jsem se celkem hladce do vzdálenosti asi dvaceti metrů od pralesa. Když se vlna stáhla, jsem znovu na bahně a pevně rozhodnut nehnout se z pytle, dokud se nezachytím nějaké větve nebo liány. Zbývá asi dvacet metrů. Trvalo ještě přes hodinu, než voda stoupla natolik, aby mě znovu zvedla a zanesla do pralesa. Vlna, která mě tam s řevem zahnala, mě doslova vymrštila pod stromy. Odšrouboval jsem svorník a sundal jsem si řetěz. Neodhodil jsem ho, možná, že ho ještě budu potřebovat.

V DŽUNGLI

Rychle, dřív než slunce zapadne, vnikám do džungle. Půl plavu a půl jdu, protože i tam je bahno, které může člověka pohltit. Voda proniká hodně daleko do pralesa. Už se setmělo a pořád ještě nejsem na suché zemi. Do nosu mi stoupá zápach hniloby a je tu tolik plynu, že mě pálí oči. Nohy mám plné travin a listí. Stále s sebou ještě táhnu svůj pytel. Pokaždé než udělám krok, šmátrám nejdřív nohou pod vodou, hledám pevné místo, a teprve když cítím, že noha nezapadá, pokročím dál.

První noc jsem strávil na tlustém vyvráceném stromě. Běhá po mně spousta všelijaké havěti. Tělo mě pálí a svědí. Natáhl jsem si právě blůzu. Předtím jsem pytel dobře uvázal nahoru na kmen stromu a na obou koncích upevnil. V pytli je můj život, protože až otevřu kokosové ořechy, budu mít co jíst, abych vydržel až do konce. Tesák mám připoután k pravému zápěstí. Vysílen jsem ulehl na strom, do vidlice, kterou tvoří dvě větve, takže tím vznikl jakýsi výklenek. Usnul jsem, než jsem měl čas na cokoli pomyslet. Přece jenom. Snad jsem dvakrát nebo třikrát zamumlal: „Chudák Sylvain!“ A potom jsem se svalil jako špalek.

Probudil mě křik ptáků. Slunce proniká hodně hluboko do džungle. Paprsky přicházejí vodorovně, a to znamená, že je asi sedm nebo osm hodin ráno. Všude kolem mne je plno vody, je tedy příliv. Asi končí desátý pohyb moře.

Už je to šedesát hodin, co jsem uprchl z Ďábla. Nemám ponětí, jestli jsem daleko od moře. V každém případě počkám, až se voda stáhne. Potom půjdu ke břehu, abych se osušil a pobyl trochu na sluníčku. Nemám už sladkou vodu, zbývají mi tři hrsti kokosové dužiny. Jím ji s ohromnou chutí a trochu si jí potírám rány. V dužině je olej, zmírňující bolest, kterou mi způsobují spáleniny. Potom jsem vykouřil dvě cigarety. Myslím na Sylvaina, tentokrát už bez sobectví. Neměl jsem především uprchnout sám, bez přítele? Chtěl jsem si přece původně se vším poradit sám. Nakonec to tak dopadlo, jenže teď mám srdce plné smutku a zavírám oči, jako bych tím mohl zapudit představu kamaráda zapadajícího do bahna. Pro něho už to skončilo.

Zastrčil jsem pytel pořádně do rozsochy a začal jsem z něho vytahovat kokosové ořechy. Podařilo se mi dva oloupat – roztloukl jsem tvrdé skořápky o kmen, na kterém jsem seděl. Člověk je musí naťuknout na špičce a skořápka se pěkně rozloupne. Jde to tak líp než tesákem. Snědl jsem celý jeden čerstvý ořech a vypil tu trochu příliš sladkého mléka, které obsahoval. Moře rychle ustoupilo, takže teď mohu jít snadno blátem až k pláži.

Slunce září a moře je dnes mimořádně krásné. Dívám se dlouho na to místo, kde podle mého odhadu zmizel Sylvain. Šaty mi rychle uschly stejně jako tělo, které jsem si omyl slanou vodou z kaluže. Vykouřil jsem cigaretu. Ještě poslední pohled ke hrobu mého přítele a vracím se do džungle. Jde se mi celkem bez obtíží. Pytel mám přes rameno a pomalu se nořím pod pokrývku lesa. Za necelé dvě hodiny jsem konečně našel suché místo, které už voda nikdy nezalévá. Žádná stopa u paty stromů nenasvědčuje, že by příliv dosahoval až sem. Rozbiju tady tábor a budu čtyřiadvacet hodin dokonale odpočívat. Všechny kokosové ořechy, jeden po druhém, otevřu, vyloupám jádra a dám je do pytle, abych je mohl jíst, kdykoli se mi zachce. Mohl bych rozdělat oheň, ale myslím, že by to bylo neopatrné.

Po celý zbytek dne ani v noci se nestalo nic zvláštního. Halas ptáků mě probudil při východu slunce. Dokončil jsem loupání ořechů a vyrazil jsem směrem k východu s maličkým uzlíčkem přes rameno.

Kolem třetí hodiny odpoledne jsem narazil na stezku. Je to cestička, po které chodí buď hledači „balaty“ (přírodní guma), nebo lidé, kteří zásobují dřevem a potravinami zlatokopy. Je úzká, ale čistá, neleží přes ni žádné větve, což znamená, že se po ní hodně chodí. Co chvíli se objeví pár stop oslích nebo mulích kopyt bez podkov. V děrách zaschlého bláta jsem zpozoroval stopy mužských nohou, palec je zřetelně vtištěný do jílu. Jdu až do noci. Žvýkám kokosové ořechy – zahání to hlad i žízeň. Několikrát jsem si potřel nos, rty a tváře rozžvýkanou dužinou, plnou oleje, smíšenou se slinami. Oči se mi ještě každou chvíli slepují a jsou plné hnisu. Jak jen to půjde, omyji si je sladkou vodou. Mám ve svém pytlíku, kde jsou uloženy kokosové ořechy, nepromokavou krabici s kusem marseillského mýdla a holicím strojkem Gilette, dvanácti čepelkami a štětkou. Podařilo se mi to všechno uchovat netknuté.

Jdu s tesákem v ruce, ale nemusím ho používat, protože na cestě nejsou žádné překážky. Dokonce jsem si všiml, že po stranách je čerstvě useknuto několik větví. Po téhle stezce chodí hodně lidí, musím jít velice opatrně.

Je to jiná džungle, než jakou jsem poznal při svém prvním útěku ve Svatém Vavřinci nad Maroni. Tahle má dvě patra a není tak hustá jako na Maroni. První poschodí vegetace dosahuje výšky asi pěti až šesti metrů a nad ní se klene husté stromoví do výšky víc než dvaceti metrů. Světlo je jenom po pravé straně cestičky. Po levé straně je skoro úplná tma.

Postupuji rychle, chvílemi jdu po mýtinách, které vznikly záměrně založeným požárem, anebo ohněm od blesku. Uviděl jsem sluneční paprsky. Úhel, pod kterým dopadají, mi ukazuje, že za chvíli bude čas jít spát. Obracím se k slunci zády a jdu na východ, tj. směrem k vesnici černochů z Kourou, nebo ke stejnojmennému trestaneckému táboru.

V noci nesmím jít dál. Setmí se naráz. Vešel jsem do džungle, abych si našel vhodné místečko pro odpočinek.

O něco víc než třicet metrů od stezky, dobře ukryt pod hromadou hladkých listů rostliny podobné banánovníku, jsem si lehl na hromadu týchž listů, které jsem si nasekal tesákem. Budu spát úplně na suchu a mám štěstí, že neprší. Vykouřil jsem dvě cigarety.

Dnes večer nejsem příliš unaven. Pokud jde o hlad, udržuje mě ve formě dužina kokosových ořechů. Pouze žízeň mi vysušuje ústa a tvoří se mi jenom málo slin.

Druhá část útěku začala a tohle už je třetí noc, kterou jsem strávil bez nehody na Velké zemi.

Ach! Kdyby byl se mnou Sylvain! Ale není tady, co můžeš dělat? Nikdy v životě, když jsi chtěl něco podniknout, jsi nepotřeboval nikoho, kdo by ti poradil nebo tě podpořil. Jsi kapitán, nebo jsi ucho? Nebuď osel, Motýlku. Není to sice normální, že jsi ztratil kamaráda, ale když už jsi v pralese sám, nesmí tě to deprimovat. Všichni ti lidé z Královského, ze Svatého Josefa a z Ďábla jsou už daleko, je to už šest dní, co jsi je opustil. V Kourou jistě dostali zprávu o útěku. Nejdřív bachaři z lesního tábora a potom černoši z vesnice. Určitě tam bude taky četnická stanice. Je to od tebe dost opatrné, že jdeš směrem k vesnici? Vůbec se tu v okolí nevyznám. Jediné, co o Kourou vím, je, že tábor je vklíněn mezi vesnici a řeku.

Na Královském ostrově jsem si předsevzal, že namířím na prvního chlapa, kterého potkám, a přinutím ho, aby mě zavedl do okolí tábora Inini, kde jsou Číňané a mezi nimi Cuic-cuic, Changův bratr. Nač ten plán měnit? Jestli na Ďáblu usoudili, že jsem se utopil, nebude z toho žádný kravál. Jestli ovšem zjistili, že jsem uprchl, je tohle Kourou nebezpečné. Je to lesní tábor, a to znamená, že je tu plno arabských kozlů a z nich jistě několik lovců lidí. Dej si pozor, Motýlku, na poslední halali – to je vždycky konec štvané zvěře! Nesmíš udělat žádnou chybu. Nedej se chytit do kleští. Musíš uvidět lidi – ať potkáš kohokoli, dřív než si všimnou oni tebe. Závěr: Nesmíš jít po stezce, ale džunglí, podél cesty. Celý dnešek jsi se dopouštěl bláznivé chyby, když jsi klusal po téhle stezce a v ruce jsi neměl jinou zbraň než svou mačetu. To není nevědomost, ale šílenství. A tak tedy zítra půjdu džunglí.

Procitl jsem časně, zároveň s džunglí, probuzen křikem zvířat a ptáků, kteří zdraví svítání. Začíná mi další den. Zhltl jsem hrst dobře rozžvýkané kokosové dužiny. Trochu jsem si jí natřel na obličej a vyrazil jsem.

Jdu hodně blízko stezky, ale kryt pralesem. Postupuji dost nesnadno. Liány a větve nejsou sice příliš husté, musím je však neustále odstraňovat, chci-li se dostat dál. Ale rozhodně jsem udělal dobře, že jsem sešel ze stezky, protože náhle slyším, jak někdo píská. Otvírá se mi přímý výhled asi na padesát metrů stezky. Nevidím muže, který si hvízdá. A – tady je, už přichází. Je to černoch, má barvu černochů z Timbuktu. Na rameni nese břemeno a v pravé ruce má pušku. Má khaki košili a šortky, holá stehna a bosé nohy. Hlavu má skloněnou, nezvedá oči od země. Záda má zhrbena pod tíhou velkého břemene. Čekám, až příjde ke mně, v ruce mám otevřený nůž. V okamžiku, kdy míjí strom, jsem se na něho vrhl: Pravou rukou jsem zachytil v letu paži, která drží pušku, zkroutil jsem mu ji a puška vypadla. „Nezabíjej mě! Proboha, smilování!“ Stále ještě stojí, na levé straně krku má špičku mého nože. Sehnul jsem se a sebral pušku. Je to stará bouchačka s jedinou hlavní, ale určitě je nacpána prachem a olovem až po krk. Pustil jsem chlapíka, ustoupil jsem o dva metry a nařizuji:

„Shoď to břemeno na zem. Nepokoušej se utéct, nebo je okamžitě po tobě.“

Chudák zděšený černoch provedl všechno, jak jsem nařídil. Potom se na mne podíval:

„Jste uprchlík?“

„Jsem.“

„Co chcete? Vezměte si všechno, co mám. Ale prosím vás, nezabíjejte mě, mám pět dětí. Proboha vás prosím, nechte mě naživu.“

„Mlč, jak se jmenuješ?“

„Jean.“

„Kam jdeš?“

„Nesu potraviny a léky svejm dvěma bratrům, řežou v džungli dřevo.“

„Odkud jdeš?“

„Z Kourou.“

„Jsi z tý vesnice?“

„Narodil jsem se tam.“

„Znáš Inini?“

„Ano, někdy obchoduju s Číňany z trestaneckýho tábora.“

„Vidíš tohle?“

„Co je to?“

„Je to pětisetfranková bankovka. Máš na vybranou: buď uděláš, co ti řeknu, a dostaneš odemne těch pět set franků a vrátím ti pušku. Anebo to odmítneš, nebo se pokusíš mě oklamat, v tom případě tě zabiju. Vyber si.“

„Co mám udělat? Udělám všechno, co budete chtít, a ani za to nic nechci.“

„Musíš mě zavést bez rizika do okolí tábora Inini. Jakmile se setkám s jedním Číňanem, kterýho hledám, můžeš odejít. Souhlasíš?“

„Souhlasím.“

„Nepokoušej se mě oklamat, nebo jsi mrtvej muž.“

„Ne, přísahám, že vám poctivě pomůžu.“

Má kondenzované mléko. Vytáhl šest plechovek a dal mi je, k tomu kilový bochník chleba a uzenou slaninu.

„Schovej si pytel do džungle, vezmeš si ho později. Podívej se, dělám tady na strom značku mačetou.“

Vypil jsem jednu plechovku mléka. Dal mi také dlouhé, úplně nové kalhoty, pracovní modráky. Natáhl jsem si je, ale pušku jsem přitom nepustil z ruky.

„Tak jdeme, Jeane. Dávej dobrej pozor, aby nás nikdo nezpozoroval, protože jestli nás někdo překvapí, bude to tvoje chyba a tím hůř pro tebe.“ Jean umí chodit v džungli lépe než já a mám co dělat, abych mu stačil, tak šikovně se vyhýbá větvím a liánám. Ten zatracený chlap jde tím houštím úplně bez námahy.

„Víte, že v Kourou dostali zprávu, že z Ostrovů uprchli dva trestanci? Budu s váma hrát taky poctivou hru: až půjdeme kolem trestaneckýho tábora v Kourou, bude to velice nebezpečný.“

„Vypadá to, že jsi hodnej a upřímnej, Jeane. Doufám, že se nemýlím. Co bys mi radil, jak se dostanu co nejlíp až k Inini? Uvědom si, že na mé bezpečnosti závisí tvůj život, protože jestli mě překvapí bachaři nebo lovci lidí, budu tě muset zabít.“

„Jak vám mám říkat?“

„Motýlek.“

„Dobrá, pane Motýlku. Jestli chceme minout Kourou v dostatečné vzdálenosti, musíme úplně do džungle. Zaručuju vám, že vás dovedu do Inini pralesem.“

„Důvěřuju ti. Jdi po cestě, o které si myslíš, že je nejjistější.“

Uvnitř pralesa jdeme pomaleji, ale od chvíle, kdy jsme se vzdálili od stezky, cítím, že se černoch uvolnil. Už se tolik nepotí a nemá už tak křečovitě stažený obličej. Zřejmě se uklidnil.

„Zdá se mi, Jeane, že už nemáš tak velký strach!“

„Ano, pane Motýlku. Když jsme byli blízko stezky, bylo to pro vás velice nebezpečné, a tedy i pro mne.“

Postupujeme rychle. Černoch je inteligentní, nikdy se ode mne nevzdálí víc než tři nebo čtyři metry.

„Zastav se, udělám si cigaretu.“

„Tady máte balíček gauloisek.“

„Děkuju, Jeane, jsi dobrej chlap.“

„To je pravda. Jsem totiž katolík a trpím, když vidím, jak bílí dozorci zacházejí s trestancema.“

„Viděl jsi jich hodně? A kde?“

„V lesním táboře v Kourou. Člověku je to líto, když vidím, jak trestanci pomaličku umírají, jak je požírá práce v lese, horečka a úplavice. Na Ostrovech se vám daří líp. Poprvé za celou dobu vidím trestance, jako jste vy, kterej je úplně zdravej.“

„Máš pravdu, na Ostrovech se žije líp.“

Sedli jsme si na chvíli na tlustou větev stromu. Nabídl jsem mu jednu z jeho plechovek mléka. Odmítl, raději žvýká kokosové ořechy.

„Máš mladou ženu?“

„Ano, je jí dvaatřicet let. Mně je čtyřicet. Máme pět dětí, tři děvčátka a dva chlapce.“

„Vyděláváš hodně?“

„Kácím růžový dřevo, člověk si při tom slušně vydělá. Žena pere a žehlí prádlo dozorcům. Trochu mi pomáhá. Jsme velice chudí, ale najíme se všichni dosyta a všechny děti chodí do školy. Mají vždycky boty.“

Chudák černoch, kterému se zdá, že je všechno v pořádku, když jeho děti mají boty. Je skoro stejně vysoký jako já, jeho černošská tvář v sobě nemá nic nesympatického. Naopak, jeho oči říkají jasně, že je to černoch s názory a city, které mu dělají čest, pracovitý, zdravý, dobrý otec rodiny, dobrý otec a křesťan.

„A co vy, Motýlku?“

„Já se snažím začít novej život, Jeane. Byl jsem zaživa pohřben deset let a znovu a znovu se pokouším uprchnout, aby se mi jednoho dne podařilo být totéž co ty. Svobodnej člověk se ženou a dětma a ani v myšlenkách nikomu neubližovat. Sám jsi říkal, že ta trestanecká kolonie je shnilá, a kdo si sám sebe váží, musí z toho bahna utéct.“

„Pomůžu vám poctivě, aby se vám to podařilo. Jdeme.“

Jean mě vede s báječným orientačním citem, bezjediného zaváhání do okolí čínského tábora, kam docházíme dvě hodiny po setmění. Z dálky slyšíme rány, ale nevidíme světlo. Jean mi vysvětluje, že máme-li se dostat skutečně až do blízkosti tábora, musíme se vyhnout jedné nebo dvěma strážnicím. Rozhodli jsme se, že se zastavíme a přenocujeme.

Jsem smrtelně unaven, ale mám strach usnout. Co když se v tom černochovi mýlím? Co když je to komediant, vezme mi ve spánku pušku a zabije mě? Bylo by to pro něho dvojnásobně výhodné: zbavil by se nebezpečí, které pro něho znamenám, a získal by prémii za to, že zabil uprchlíka.

Ano, je velice inteligentní. Neřekl už ani slovo, dál už nečekal a uložil se ke spánku. Mám stále ještě řetěz a svorník. Mám chuť černocha svázat, ale potom mě napadlo, že by mohl svorník uvolnit stejně dobře jako já. Kdyby to dělal opatrně a já spal jako dudek, vůbec nic bych nepocítil. A tak se raději pokusím nespat. Mám celý balíček gauloisek. Udělám všechno, abych neusnul. Nemohu se spolehnout na toho člověka, který především patří mezi počestné lidi a zařazuje si mne mezi zločince.

Noc je úplně černá. Leží dva metry odemne a vidím z něho jenom světlá chodidla bosých nohou. Prales má v noci své charakteristické hluky: bez ustání vydává skřeky opice s tlustým voletem. Je to chraplavý a mohutný řev, který je slyšet na vzdálenost několika kilometrů. Je velice důležitý, protože když je pravidelný, znamená to, že opičí stádo může klidně žrát a spát. Neoznačuje žádné zděšení ani nebezpečí, a to znamená, že nablízku nejsou dravci ani lidé.

Jsem napjat jako struna, ale daří se mi odolávat spánku bez přílišné námahy. Pomáhám si přitom tím, že jsem si několikrát spálil ruku cigaretou, a hlavně mi pomáhá mračno moskytů, kteří jsou pevně rozhodnuti vycucat ze mne všechnu krev. Mohl bych se proti komárům ochránit, kdybych se potřel slinami smíšenými s tabákem. Nikotinová šťáva by mě ochránila před moskyty, jenže cítím, že bez nich bych usnul. Nezbývá než si přát, aby tihle moskyti nebyli nositeli malárie nebo žluté zimnice.

A tak tedy jsem unikl, možná dočasně, cestě zatracení. Když jsem na ni vstoupil, bylo mi pětadvacet let. Bylo to v roce 1931. Teď je rok 1941. Takže už je to deset let. V roce 1932 se stalo, že mne Pradel, prokurátor bez duše, svrhl svou nelítostnou a nelidskou řečí, mladého a silného, do téhle studny, kterou je trestanecká správa. Je to jáma plná lepkavé tekutiny, která mě má pomalu rozpustit a způsobit, abych zmizel. Teď se ale podařila první část útěku. Vyškrábal jsem se na roubení. Musím uplatnit všechnu svoji energii a inteligenci, abych zdolal i druhou část.

Noc ubíhá pomalu, ale přece jen utíká, a mně se podařilo neusnout. Dokonce jsem ani na chvíli nepustil pušku. Za pomoci spálenin a kousání moskytů se udržuji v tak dokonale bdělém stavu, že mi zbraň ani jednou nevypadla z rukou. Mohu být spokojen – neriskoval jsem svou svobodu kapitulací před únavou. Duch byl silnější než hmota, a když jsem zaslechl první výkřiky ptáků, ohlašujících blížící se svítání, blahopřál jsem si. Těch prvních pár „ranních ptáčat“, která se probudila dřív než ostatní, to je preludium, po němž se už brzo rozední.

Černoch se několikrát protáhl, posadil se a teď si tře nohy.

„Dobré jitro. Vy jste nespal?“

„Ne.“

„To je ale hloupost, protože vás ujišťuju, že mě se nemáte co bát. Rozhodl jsem se, že vám pomůžu, aby se vám plán podařil.“

„Děkuji, Jeane. Bude to trvat ještě dlouho, než se v džungli rozední?“

„Ještě víc než hodinu. To jenom zvířata cítí mnohem dřív než všichni ostatní, že začne svítat. Za hodinu od této chvíle už bude skoro úplné světlo. Půjčte mi nůž, Motýlku.“

Ani na okamžik jsem neváhal a podal jsem mu ho. Udělal dva nebo tři kroky a uřízl větev jakési olejnaté rostliny. Dal mi veliký kus a sám si nechal zbytek.

„Vevnitř je voda, napijte se a omejte si obličej.“

A tak jsem se z toho zvláštního umyvadla napil a umyl jsem se. Už se rozednilo. Jean mi vrátil nůž. Zapálil jsem si a Jean kouří taky. Vzhůru na cestu. Asi někdy uprostřed dne, když už jsme měli za sebou několik velikých louží bláta, které překročit bylo nesnadné, jsme došli do blízkosti tábora Inini. Celou cestu jsme nepotkali živou duši – ani zlou, ani dobrou.

Narazili jsme na přístup vedoucí přímo do tábora. Podél té široké zorané plochy se táhnou úzké koleje. „To je dráha,“ říká mi. „Jezdí tudy jenom vozejky, který tlačej Číňani. Dělají kravál, je ho slyšet hodně zdaleka.“ Za chvíli jeden vozík kolem nás projel. Je na něm lavice a na ní dva bachaři. Vzadu dva Číňané, brzdí dvěma dlouhými dřevěnými tyčemi. Zpod kol srší jiskry. Jean mi vysvětluje, že ta bidla mají špice z ocele a že se jich používá buď k tlačení, nebo k brzdění.

Na cestě je čilý ruch. Chodí po ní Číňané, kteří nesou na zádech smotky lián, jiní divoké vepře a další balíky kokosových listů. Zdá se, že všichni míří do tábora. Jean mi vysvětluje, že se do džungle chodí z mnoha důvodů: lovit zvěř, hledat liány vhodné na nábytek, kokosové listy na rohože, které chrání zeleninu v zahradách před slunečním žárem, chytat motýly, mouchy, hady atd. Někteří Číňané mají povolení chodit do džungle na několik dalších hodin, když splnili úkol, který jim uložila Správa. Všichni se musí vrátit do tábora před pátou hodinou odpoledne.

„Jeane, na, tady máš. Tohle je těch pět set franků a tvá puška (předtím jsem z ní vytáhl patrony). Já mám nůž a tesák. Můžeš jít. Děkuju. Ať ti Pánbůh odplatí líp než já za to, že jsi pomohl nešťastníkovi, co se pokouší začít novej život. Choval ses ke mně poctivě, děkuju ti ještě jednou. Doufám, že až budeš tuhle historku vyprávět svejm dětem, že jim řekneš: ‚Ten trestanec byl zřejmě dobrej mládenec, nevyčítám si, že jsem mu pomohl.‘“

„Pane Motýlku, je už pozdě, a než se setmí, neušel bych daleko. Nechte si tu pušku, zůstanu s váma až do zejtřka do rána. Kdybyste chtěl, zastavil bych vám sám Číňana, kterýho si vyberete, aby dal zprávu Cuic-cuicovi. Nebude se tak bát, jako kdyby viděl bělocha na útěku. Vylezu na cestu, můžu? I kdyby se náhodou objevil bachař, vůbec by se nedivil, že mě tady vidí. Řekl bych mu, že jsem právě značkoval růžový dřevo pro dřevařskej podnik ‚Symphorien‘ z Cayenne. Důvěřujte mi.“

„Tak si vezmi pušku, protože každýmu by se muselo zdát divný, že vidí v džungli neozbrojenýho člověka.“

„To je pravda.“

Jean se postavil na cestu. Až se objeví Číňan, který se mi bude líbit, mám potichu zahvízdat.

„Doblýtlo, pán,“ říká hatmatilkou malý starý Číňan, který nese na zádech kmen banánovníku, určitě je to nějaké palmové zelí, které báječně chutná. Zapískal jsem, protože ten děda, který pozdravil Jeana první, se mi líbí.

„Dobrej den, Číňan. Zastav, já s tebou mluvit.“

„Co chtít?“ A zastavil se.

Mluvili spolu asi pět minut. Nerozuměl jsem, o čem. Mezitím přešli dva Číňané, kteří nesli velkou srnu, navlečenou na klacku. Zvíře visí za nohy a drhne hlavou o zem. Přešli, aniž černocha pozdravili, ale řekli několik slov v čínské hatmatilce svému krajanovi, který jim odpověděl dvěma nebo třemi slovy.

Jean zavedl starého do houští. Došli až ke mně. Když se ke mně přiblížili, podal mi ruku.

„Ty flu-flu (uprchlík)?“

„Jo.“

„Odkud?“

„Z Ďábla.“

„To doblý,“ směje se a dívá se na mne zpříma svýma vrásčitýma očima. „To doblý. Jak se jmenuješ?“

„Motýlek.“

„Já tě neznat.“

„Já přítel Chang, Chang Vauquien, bratr Cuic-cuic.“

„Aha! To doblý.“ Znovu mi podal ruku. „Ty co chtěl?“

„Ty dát zprávu Cuic-cuic, že já ho čekat tady.“

„To nic možný.“

„Proč?“

„Cuic-cuic uklást šedesát kachen velitel tábora. Velitel chtít zabít Cuic-cuic. Cuic-cuic flu-flu.“

„Jak je to dávno?“

„Dva měsíc.“

„Vyjel na moře?“

„Já nevím. Já jít tábol, mluvit dlouhý Číňan, ktelý doblý přítel Cuic-cuic. On lozhodnout. Ty odtud nehnout. Já vlátit dnes v noci.“

„V kolik hodin?“

„Já nevím. Ale já vlátit a přinést ti jídlo a cigalety, ty tady nezapalovat oheň. Já pískat ‚Madelon‘. Když ty slyšet, ty vyjít na cestu. Lozuměl?“

„Rozuměl.“ A Číňan odešel. „Co si o něm myslíš, Jeane?“

„Nic není ztraceno, protože když budete chtít, vrátíme se zpátky do Kourou. Obstarám vám tam pirogu, potraviny a plachtu a vyplujete na moře.“

„Jeane, jedu moc daleko. Sám bych to nedokázal. Děkuji ti za nabídku. Přinejhorším ji příjmu.“

Číňan nám dal velký kus palmového zelí, které teď jíme. Je chladivé a má báječnou chuť, která připomíná zřetelně chuť lískových oříšků. Jean bude hlídat, důvěřuji mu. Potřel jsem si obličej a ruce tabákem, protože moskyti už zase začínají útočit.

„Motýlku, někdo píská ‚Madelon‘.“ Je to Jean, který mě právě probudil.

„Kolik je hodin?“

„Není pozdě, asi tak devět.“

Vyšli jsme na cestu. Noc je tmavá. Muž, který píská, se blíží. Odpovídám. Je čím dál blíž, teď už jsme úplně blízko u sebe. Cítím ho, ale nevidím ho. Pískáme každý chvilku tak dlouho, až se nám podaří se setkat. Jsou tři. Každý se dotkl mé ruky. Brzy vyjde měsíc.

„Posaďme se u cesty,“ řekl jeden z nich dokonalou francouzštinou. „Ve tmě nás nikdo nemůže vidět.“ Jean přišel za námi.

„Nejdřív se najez, mluvit budeš potom,“ říká mluvčí skupiny, zřejmě intelektuál. Jíme s Jeanem horkou zeleninovou polévku. To nás zahřálo a rozhodli jsme se, že si zbytek jídla necháme na později. Napili jsme se sladkého horkého čaje s mátovou příchutí, chutná báječně.

„Ty jsi důvěrný přítel Changa?“

„Ano, řekl mi, abych šel vyhledat Cuic-cuica a utekl s ním. Já jsem už jednou utekl hodně daleko, až do Kolumbie. Jsem dobrej námořník, a proto chtěl Chang, abych s sebou vzal jeho bratra, důvěřuje mi.“

„Výborně. Jaké tetování má Chang?“

„Draka na prsou a tři tečky na levý ruce. Řekl mi, že ty tři tečky znamenají, že byl jedním z vůdců povstání v Poulo Condor. Jeho nejlepší přítel je další vůdce povstání a jmenuje se Van Hue. Má useknutou ruku.“

„To jsem já,“ řekl intelektuál. „A ty jsi skutečně Changův přítel, a tedy i náš přítel. Poslouchej dobře. Cuic-cuic nemohl vyplout na moře, protože neumí řídit loď. Je teď proto sám, je v pralese asi deset kilometrů odtud. Vyrábí tam dřevěné uhlí. Kamarádi je prodávají a utržené peníze mu dávají. Až bude mít dost našetřeno, koupí si bárku a bude hledat někoho, s kým by mohl uprchnout přes moře. Tam, kde je, vůbec nic neriskuje. Je to jakýsi ostrůvek, kam za ním nikdo nemůže, protože je obklopen pohyblivým bahnem. Kdyby se někdo pokusil dostat se tam a neznal by stezky, které vedou na ostrov, bahno by ho pohltilo. Příjdu pro tebe za svítání a odvedu tě k Cuic-cuicovi. Pojďte s námi.“

Vykročili jsme po okraji cesty, protože měsíc už vyšel. Je tak jasno, že lze člověka rozeznat na vzdálenost padesáti metrů. Když jsme došli k dřevěnému mostu, řekl mi:

„Slez pod most. Budeš tam spát, příjdu pro tebe zítra ráno.“

Stiskli jsme si ruku a všichni tři odešli. Jdou prostředkem cesty, neskrývají se. V případě, že by je někdo nachytal, řekli by, že byli kontrolovat pasti, položené přes den v džungli. Jean mi říká:

„Motýlku, ty tady nespat. Ty spát v prales, já spát tady. Až příjde, zavolám tě.“

„Správně.“ Zašel jsem do džungle, vykouřil jsem několik cigaret a usnul jsem celý šťastný. Břicho mám plné dobré polévky.

Van Hue se dostavil na schůzku před rozbřeskem. Abychom získali čas, půjdeme po cestě, dokud se nerozední. Kráčíme rychle víc než čtyřicet minut. Náhle se rozednilo a je slyšet z dálky hluk vozíku, který se blíží po kolejích. Zašli jsme pod klenutí lesa.

„Sbohem, Jeane, děkuju a hodně štěstí. Pánbůh ať ti požehná, tobě i rodině.“ Donutil jsem ho, aby přijal pět set franků. Vysvětloval mi, jak bych se dostal do jeho vesnice v případě, že by se útěk s Cuic-cuicem nepodařil. Mám ji obejít a narazím prý na stezku, kde jsem ho potkal. Musí tudy chodit dvakrát týdně. Stiskl jsem ruku tomu ušlechtilému guayanskému černochovi a vyskočil jsem na cestu.

„Jdeme,“ říká Van Hue a vchází do džungle. Bez váhání se orientuje a pokračuje dost rychle, protože prales není neproniknutelný. Neusekává tesákem větve ani liány, které jsou v cestě. Odhrnuje je rukama.

CUIC-CUIC

Ani ne za tři hodiny jsme došli k veliké bahnité tůni. Na povrchu jsou přilepeny kvetoucí lekníny a velké zelené listy. Jdeme podél břehu.

„Dej pozor, ať nesklouzneš, nebo zmizíš a nepomůže ti odtud ani svěcená,“ varuje mě Van Hue, když uviděl, jak jsem jednu chvíli zavrávoral.

„Jdi napřed, půjdu za tebou a budu dávat lepší pozor.“

Před námi ve vzdálenosti přibližně padesáti metrů je maličký ostrůvek. Z jeho středu stoupá kouř. Budou to asi milíře. Zpozoroval jsem v bahně kajmana – nad hladinu se vynořily jen oči. Čímpak se ten krokodýl může v tomhle bahně živit?

Když jsme ušli víc než kilometr po břehu toho bahnitého rybníka, Van Hue se zastavil a začal z plna hrdla čínsky zpívat. Ke kraji ostrova přišel nějaký muž. Je malý a má na sobě jenom spodky. Oba Číňánci si něco povídají. Trvá to dlouho, už začínám být netrpělivý. Konečně domluvili.

„Pojď tudy,“ říká Van Hue.

Jdu za ním, vracíme se zpátky, odkud jsme vyšli.

„Všechno v pořádku, je to přítel Cuic-cuica. Cuic-cuic šel na lov, za chvíli tu bude, musíme na něho tady počkat.“

Sedli jsme si. Ani ne za hodinu Cuic-cuic přišel. Je to malý, úplně vysušený chlapík, žlutý Anamita, zuby má velice lesklé, skoro třpytivě černé. Oči inteligentní a upřímné.

„Ty jsi přítel mýho bratra Changa?“

„Jsem.“

„To je v pořádku. Van Hue, můžeš jít. Tady máš, vezmi si tu koroptev.“

„Ne, děkuju,“ říká Van Hue. Stiskl mi ruku a odchází.

Cuic-cuic mě vede za malým prasetem, které jde před námi. Cuic mu jde v patách.

„Motýlku, musíš dávat dobrej pozor. Nejmenší falešnej krok, chyba a zapadneš do bahna. V případě nehody nemůže jeden druhýmu pomáhat, protože by nezmizel jeden, ale oba. Cesta, po které se dá přejít, není nikdy stejná, protože bahno se pohybuje, ale čuník najde vždycky průchod. Jen jednou jsem musel čekat dva dny, než jsem se dostal na ostrov.“

A opravdu černé prase začalo větřit a rychle vyrazilo do bahna. Číňan k němu promlouvá svým jazykem. Jsem z toho zvířátka, které poslouchá jako pes, celý vyjevený. Cuic-cuic dává pozor na cestu a já kulím oči, jsem z toho jelen. Prase přešlo na druhou stranu, aniž zapadlo celou cestu víc než několik centimetrů. Můj nový přítel jde za ním a říká:

„Musíš klást nohy do mejch stop. A musíme jít rychle, protože stopy po praseti okamžitě mizí.“ Přešli jsme bez obtíží. Za celou cestu mi bahno nedosáhlo výš než k lýtkům, a to ještě až ke konci.

Prase udělalo dvě velké okliky, takže jsme byli nuceni jít po té pevné kůře víc než dvě stě kroků. Leje ze mne pot. Říct, že jsem měl strach, je málo, protože jsem byl úplně vyděšený.

Na začátku cesty jsem se ptal sám sebe, jestli můj osud tomu chce, abych umřel jako Sylvain. Znovu jsem ho před sebou viděl, chudáka, v posledním okamžiku jeho života. Rozeznával jsem tělo, ale zdálo se mi, že jeho obličej má moje rysy. Ta cesta mi dala! V životě na ni nezapomenu.

„Podej mi ruku.“ A Cuic-cuic, ten malý chlapík samá kost a kůže, mi pomáhá vyšplhat se na břeh.

„Kamaráde, sem nás lovci lidí hledat nepůjdou.“

„Pokud jde o to, můžeš bejt klidnej!“

Jdeme do hloubky ostrova. Hrdlo mi stáhl pach uhelného plynu. Kašlu. Je to kouř ze dvou milířů, které se spalují. Aspoň se tu nemusím obávat moskytů. Ve směru větru stojí chatrč zahalená dýmem. Je to malý domek se střechou z listí. Zdi má také z listů, spletených v pletence. Dveře a před nimi malý Indočíňan, s kterým jsem se seznámil dřív než s Cuic-cuicem.

„Doblýtlo, pán.“

„Mluv s ním francouzsky, nemluv nářečím, je to přítel mýho bratra.“

Číňánek, poloviční porce člověka, si mě prohlíží od hlavy k patám. Prohlídka ho zřejmě uspokojila. Podává mi ruku a směje se bezzubými ústy.

„Pojď dál, posaď se.“

Ta podivná kuchyně je velice čistá. Něco se vaří na ohni ve velkém hrnci. Je tu jen jedna postel, zhotovená z větví stromů, nejméně metr od země.

„Pomoz mi připravit nějakej kout, abys měl dnes v noci kde spát.“

„Ano, Cuic-cuicu.“

Mé lehátko je hotovo ani ne za půl hodiny. Oba Číňané prostřeli na stůl. Jíme výtečnou polévku a potom rýži s masem na cibuli. Ten chlapík, přítel Cuic-cuica, je právě muž, který prodává dřevěné lesní uhlí. Nebydlí na ostrově, a tak když se setmělo, zůstali jsme s Cuic-cuicem sami.

„Je to pravda, ukradl jsem veliteli tábora všechny kachny, a proto jsem utekl.“

Sedíme proti sobě a naše obličeje chvílemi ozařuje malý oheň. Prohlížíme si jeden druhého a při rozhovoru se každý snaží toho druhého poznat a pochopit.

Cuic-cuicova tvář není skoro vůbec žlutá. Jeho přirozená žluť je opálená a nabyla bronzového odstínu. Když mluví, jeho velice vrásčité černé lesklé oči se dívají přímo do mých očí. Kouří dlouhé doutníky, které si sám ukroutil z listu černého tabáku.

Já kouřím dál cigarety, balím si je do rýžového papíru, který mi přinesl jednoruký.

„Utekl jsem proto, že šéf, majitel těch kachen, mě chtěl před třema měsíci zabít. Celý neštěstí je v tom, že jsem v kartách prohrál ne jenom peníze utržený za kachny, ale taky peníze za uhlí z obou milířů.“

„Kde hraješ?“

„V džungli. Číňani z tábora a propuštěnci z Kaskády hrajou karty každou noc.“

„Rozhodl ses, že se pustíš na moře?“

„Nic jinýho si nepřeju, a když jsem prodával dřevěný uhlí, měl jsem v úmyslu koupit si člun. A potom sehnat někoho, kdo ho umí řídit a kdo by mohl odjet se mnou. Ale když budeme prodávat uhlí, za tři měsíce si budeme moct koupit člun a budeme moct vyplout, protože ho umíš řídit.“

„Mám peníze, Cuic-cuicu. Nemusíme čekat na peníze z prodeje uhlí.“

„Tak to by šlo. Je tady na prodej dobrej člun za tisíc pět set franků. Prodává ho jeden černoch, dřevorubec.“

„Viděls ho?“

„Viděl.“

„Ale já ho chci taky vidět.“

„Zítra půjdu k Čokoládě, říkám mu tak. Vypravuj mi o svým útěku, Motýlku. Já myslel, že z Ďábla se nedá utéct. Proč s tebou neuprchl můj bratr Chang?“

Vypravoval jsem mu o tom útěku, o vlně zvané Lisetta, o Sylvainově smrti.

„Chápu, že Chang s tebou nechtěl. Je to opravdu velice riskantní. Ty jsi muž, kterýmu štěstí přeje, protože jenom tak ses mohl dostat živej až sem. Mám z toho radost.“

Povídali jsme si Cuic-cuicem přes tři hodiny. Lehli jsme si brzy, protože chce jít hned za svítání k Čokoládě. Přiložili jsme na oheň velkou větev, aby se udržel celou noc, a šli jsme spát. Kouř mě nutí ke kašli a stahuje mi hrdlo, ale jednu výhodu to má: ani jediný moskyt.

Natažen na lehátku a přikryt dobrou dekou, pěkně v teple, zavírám oči. Nemohu usnout. Jsem příliš vzrušen. Ano, útěk pokračuje dobře. Jestli je ten člun v pořádku, vypluju dřív než za týden. Cuic-cuic je malý, suchý, ale určitě má sílu jako málokdo, a dokáže zdolat všechny překážky. Se svými přáteli hraje určitě poctivou a slušnou hru, ale k nepřátelům je jistě velice krutý. Vyčíst něco z obličeje Asiata je nesnadné, protože nic nevyjadřuje. Ale ať je tomu jakkoli, jeho oči mluví v jeho prospěch.

Usnul jsem a zdálo se mi o moři plném slunce a o tom, jak můj člun vesele zdolává vlny cestou ke svobodě.

„Chceš kávu, nebo čaj?“

„Co piješ ty?“

„Čaj.“

„Dej mi čaj.“

Sotva začíná svítat. Oheň od včerejška stále ještě hoří, v kastrolu vře voda. Někde vesele zakokrhal kohout. Jinak kolem nás není slyšet křik ptáků, kouř z milířů je zřejmě zahání. Černé prasátko leží na Cuic-cuicově posteli. Musí to být velký lenoch, protože pořád ještě spí. Na řeřavém uhlí se pečou placky z rýžové mouky. Kamarád mi podal čaj s cukrem, potom rozpůlil jednu placku, namočil ji do margarínu a dal mi ji. Snídáme bohatě. Snědl jsem tři pěkně upečené placky.

„Já teď odejdu. Pojď se mnou. Kdyby někdo volal nebo hvízdal, neodpovídej. Nic neriskuješ, nemáš se čeho bát, nikdo sem nemůže. Ale jestli se ukážeš na břehu, mohl by tě někdo zastřelit z pušky.“

Čuník se probudil křikem svého pána. Nažral se a napil. Potom vyrazil ven a my za ním. Jde přímo k bahništi. Sestoupil dolů daleko od místa, kudy jsme včera přišli. Ušel asi deset metrů a potom se vrátil. Cesta se mu nelíbí. Teprve po třetím pokusu se mu podařilo projít. Cuic-Cuic pak přešel na pevnou zem okamžitě a bez váhání.

Cuic-cuic se má vrátit teprve večer. Snědl jsem sám polévku, kterou postavil na oheň. Vybral jsem v kurníku osm vajec a ze tří jsem si udělal omeletu s margarínem. Vítr změnil směr a kouř z obou milířů stojících proti chatrči uhýbá stranou, takže schován před deštěm, který odpoledne padal, a natažen na dřevěné posteli, nemám tentokrát potíže s uhelným plynem.

Dopoledne jsem obešel ostrov. Skoro v jeho středu se otvírá dost velká mýtina. Poražené stromy a rozřezané dřevo nasvědčují, že odtud si Cuic-cuic dováží dřevo na milíře. Všiml jsem si také velké díry v bílém jílu, odkud určitě vykopává hlínu na zakrytí dřeva, aby se spalovalo bez plamene. Na mýtině zobou slepice. Zpod nohou mi vyskočila veliká krysa a o několik metrů dál jsem našel mrtvého hada, přes dva metry dlouhého. Zřejmě ho krysa právě zakousla.

Den na ostrově byl řadou objevů. Našel jsem například rodinu mravenečníků, matku a tři malé. Kolem nich bylo pozdvižení v obrovském mraveništi. Na mýtině skákalo asi deset velice malých opic ze stromu na strom. Když jsem přišel, spustily opice kravál, jako když je na nože bere.

Cuic-cuic se vrátil večer.

„Neviděl jsem Čokoládu ani loď. Asi šel pro potraviny do Kaskády, do malé vesnice, kde má dům. Jedl jsi dobře?“

„Jedl.“

„Chceš ještě jíst?“

„Ne.“

„Přinesl jsem ti dva balíčky šedýho vojenskýho tabáku, je to svinstvo, v krku jako rašple, ale nic jinýho nebylo.“

„Děkuju, to je jedno. Když Čokoláda odejde, jak dlouho se obyčejně zdrží ve vsi?“

„Dva nebo tři dny, ale přesto tam půjdu zítra a všechny další dny, protože nevím, kdy odešel.“

Nazítří se strhl obrovský liják. Cuic-cuicovi to nezabránilo, aby odešel – úplně nahý. Šaty si nesl pod paží zabalené do voskovaného plátna. Nešel jsem s ním.

„Zbytečně bys zmokl,“ řekl mi.

Déšť ustal. Podle slunce jsem poznal, že je asi mezi desátou a jedenáctou hodinou. Jeden z milířů, ten druhý, se pod lavinou deště poroučel. Jdu k němu, abych se na tu spoušť podíval. Zátopa přece jen neuhasila dřevo docela. Z beztvaré hromady stále ještě stoupá kouř. Najednou si protírám oči, než se podívám znovu, protože to, co jsem viděl, je věru neočekávané: z milíře kouká pět bot. Okamžitě je zřejmé, že každá bota nasazená kolmo na patu má v sobě nohu, za níž následuje stehno. Z toho plyne, že v milíři se škvaří tři muži. Bylo by zbytečné popisovat mou první reakci: když člověk něco takového objeví, pocítí v zádech lehké mrazení. Sehnul jsem se, nohou jsem trochu odhrnul už skoro spálené dřevěné uhlí a objevil jsem šestou nohu.

Cuic-cuic je zřejmě tvrdý hoch. Když oddělá pár chlapů, zpopelní je v sérii. Byl jsem tak zděšen, že jsem šel nejdřív co nejdál od milíře – až na mýtinu, trochu na sluníčko. Potřebuji teplo. Ano, přestože je tak dusno, je mi zima a potřebuji paprsek dobrého tropického slunce.

Kdo tohle bude číst, pomyslí si možná, že to není logické, protože takový objev by měl spíš způsobit, že bych se začal potit. Ale kdepak. Třásl jsem se zimou, zmrazen morálně i fyzicky. Teprve mnohem později, víc než za hodinu, mi začaly z čela kapat kapky potu. Čím víc si totiž uvědomuji, že jsem mu řekl, kolik mám v pouzdře peněz, tím víc mi připadá jako zázrak, že ještě žiju. Ledaže by si mě rezervoval do třetího milíře.

Vzpomínám si, jak mi jeho bratr Chang vyprávěl, že byl odsouzen za pirátství a vraždu na palubě jedné džunky. Vždycky když přepadli nějakou loď, aby ji vyloupili, vyvraždili celou rodinu. Samozřejmě z politických důvodů. Takže tohle jsou chlapi trénovaní na sériové vraždy. A pokud jde o mne, jsem tu uvězněn. To jsem se dostal do pěkné kaše.

Ale už dost, nechme toho. Co kdybych Cuic-cuica na ostrůvku zabil a strčil ho taky do milíře, v životě se to nikdo nedoví. Jenže prase mě nebude poslouchat. Vždyť ten ochočený čuník neumí francouzsky. Takže bych se z ostrova jakživ nedostal. Co tedy namířit na Číňana bouchačku? Určitě by poslechl, ale to bych ho pak musel přinutit, aby mě převedl z ostrova na pevnou půdu, a tam ho zabít. Kdybych ho hodil do bahna, zmizel by. Jenže on má asi nějaký důvod, že ty chlapy spaluje a nehází je do bahna, což by bylo jednodušší. Na bachaře kašlu, ale kdyby jeho čínští kamarádi objevili, že jsem ho zabil, promění se v lovce lidí, a mít je v patách při jejich znalosti pralesa by nebyl žádný med.

Cuic-cuic má jenom jednu pušku s jednou hlavní, která se nabíjí shora. Má ji pořád u sebe, i když vaří polívku. Spí s ní a nosí si ji s sebou, i když jde z chatrče na záchod. Musím teď mít nůž pořád otevřený, ale musím přece taky spát? To jsem si vybral parťáka pro útěk!

Nevzal jsem celý den do úst. Ještě jsem se ani definitivně nerozhodl, co udělám, když vtom jsem zaslechl zpěv. Cuic-cuic se vracel. Schoval jsem se za větve a dívám se, jak přichází. Na hlavě má balík – udržuje rovnováhu, aby nespadl. Ukázal jsem se, teprve když už byl skoro na břehu. Usmál se a podal mi balík zamotaný v pytli od mouky. Vyšplhal se ke mně nahoru a rychle míří k domu. Jdu za ním.

„Dobrá zpráva, Motýlku. Čokoláda se vrátil. Má tu loď ještě pořád. Říká, že unese náklad pět metráků. To, co máš v ruce, jsou pytle od mouky na plachtu a na kosatku. To je první balík. Zítra přineseme ostatní, protože půjdeš se mnou, podívat se, jestli ti člun vyhovuje.“

To všechno mi Cuic-cuic vysvětluje, aniž se otočil. Jdeme za sebou. Nejdřív prase, potom on a nakonec já. Rychle jsem si pomyslel, že zřejmě zatím nemá v plánu strčit mě do milíře, protože mě zítra musí vzít s sebou, abych se podíval na loď, a že začíná vydávat peníze na útěk. Koupil už dokonce pytle od mouky.

„Koukej, jeden milíř se sesypal. To určitě ten déšť. Byl to liják, že se tomu vůbec nedivím.“

Nešel se na milíř ani podívat, vstoupil rovnou do chýše. Nevím, co mu mám říct ani pro co se rozhodnout. Tvářit se, že jsem nic neviděl, je sotva únosné. Bylo by divné, že jsem se za celý den nepřiblížil k milíři, který je pětadvacet metrů od domku.

„Tys nechal vyhasnout oheň.“

„Ano, nedával jsem pozor.“

„Ale ty jsi nic nejedl?“

„Ne, neměl jsem hlad.“

„Jsi nemocný?“

„Ne.“

„Tak proč jsi nesnědl tu polívku?“

„Cuic-cuicu, sedni si, musím s tebou mluvit.“

„Nejdřív rozdělám oheň.“

„Ne. Chci s tebou mluvit hned, dokud je ještě světlo.“

„Co se děje?“

„Děje se to, že když se zřítil milíř, objevili se tři chlapi, který v něm spaluješ. Vysvětli mi to.“

„A, tak proto se tváříš tak divně!“ Aniž se v nejmenším vzrušil, dívá se mi přímo do tváře: „Tys je objevil a jsi z toho teď celej pryč, viď? Chápu tě, je to přirozený. Vlastně jsem měl dokonce štěstí, žes mi nevrazil dýku do zad. Tak poslouchej, Motýlku: ti tři chlapi byli lovci lidí. Je to asi tak tejden nebo deset dní, co jsem Čokoládovi prodal hodně uhlí. Ten Číňan, cos ho viděl, mi pomáhal odnést pytle z ostrova. Dělá se to velice složitě: pytle se tahají po bahně přes dvě stě metrů dlouhým provazem. Zkrátka, odtud až k malé zátoce, kde byla Čokoládova piroga, jsme nechali hezkou řádku stop. Pytle nebyly zrovna nejlepší a vypadlo z nich pár kousků uhlí. A v tu chvíli začal kolem kroužit první lovec lidí. Poznal jsem, že je někdo v džungli, podle křiku zvířat. Uviděl jsem ho dřív, než si mě všiml. Bylo jednoduchý dostat se půlobloukem za něho a překvapit ho odzadu. Zemřel a vůbec netušil, kdo ho zabil. Všiml jsem si, že když se do bahna hodí mrtvola, že se nejdřív ponoří, ale potom za pár dní vyplave. Proto jsem ho přinesl sem a strčil jsem ho do milíře.“

„A co ti dva druzí?“

„To bylo tři dny předtím, než jsi přišel. Noc byla velice tmavá a tichá, což je v džungli vzácnost. Ti dva se motali kolem rybníka hned po setmění. Jeden dostával záchvaty kašle, když šel kouř směrem k nim. Podle toho kašle jsem poznal, že tam jsou. Ještě než se rozednilo, odvážil jsem se přejít bahno na opačné straně, než bylo místo, odkud jsem slyšel kašel. Abych to nezdržoval, řeknu ti, že jsem toho prvního uškrtil. Ani nepípl. Druhej měl loveckou pušku. Udělal tu chybu, že si moc podrobně prohlížel houští na ostrůvku, aby viděl, co se tam děje, a nedával pozor kolem sebe. Skolil jsem ho ranou z pušky, a protože ještě nebyl mrtvej, vrazil jsem mu nůž do srdce. Tak to jsou ti tři chlapi, Motýlku, který jsi objevil v milíři. Byli to dva Arabi a jeden Francouz. Přejít bahno s takovým chlapem na zádech není legrace. Musel jsem jít dvakrát, protože byli těžký. Nakonec se mi podařilo strčit je do milíře.“

„Stalo se to tak, jak říkáš?“

„Stalo, Motýlku, přísahám.“

„Proč jsi je nestrčil do bahna?“

„Říkám ti, že bahno mrtvoly vrací. Několikrát tam spadly velký srnky a za tejden vypluly na povrch. Je z toho strašnej smrad, dokud to nespořádají supi. Trvá to dlouho a křik a let supů může přilákat zvědavce. Přísahám ti, Motýlku, že se mě nemusíš bát. Aby ses uklidnil, můžeš si vzít pušku.“

Mám šílenou chuť vzít si zbraň, ale ovládl jsem se a řekl jsem co nejpřirozeněji:

„Ne, Cuic-cuicu. Když jsem tady, znamená to, že se cítím ve společnosti přítele a v bezpečí. Musíš ty lovce lidí zejtra spálit na popel, protože kdoví co se může stát, až odtud odejdeme. Byl bych moc nerad, kdyby mě někdo obvinil z trojnásobný vraždy, třeba v nepřítomnosti.“

„Dobrá, zejtra je spálím. Ale buď klidnej, na tenhle ostrov se nikdo nedostane. Je nemožný přejít bahno, každej by se utopil.“

„A co na gumovým člunu?“

„Na to jsem nepomyslel.“

„Kdyby sem někdo přivedl četníky a kdyby si umínili, že se dostanou až na ostrov, ujišťuju tě, že s gumovým člunem by se sem dostali. Takže musíme odtud co nejdřív.“

„To je pravda. Zejtra znovu zapálíme milíř, ostatně ještě nezhasl. Stačí, když uděláme dva větrací průchody.“

„Dobrou noc, Cuic-cuicu.“

„Dobrou noc, Motýlku. A opakuju, spi klidně, můžeš mi věřit.“

Zakryl jsem se dekou až k bradě a těším se z tepla, které mi dává. Zapálil jsem si cigaretu. Netrvalo ani deset minut a Cuic-cuic začal chrápat. Prase po jeho boku silně funí. Oheň už nehoří, ale kmen stromu, plný řeřavého uhlí, které se vždycky rozsvítí, když do chatrče pronikne závan větru, dává pocit míru a klidu. Vychutnávám to pohodlí a usínám s tajným pomyšlením: buď se zítra probudím a pak bude mezi mnou a Cuic-cuicem všechno v pořádku, anebo je ten Číňan větší umělec než Saša Guitry a dovede dokonale skrývat své úmysly a vykládat pohádky, ale v tom případě už neuvidím slunce, protože toho o něm vím příliš mnoho, což by mu mohlo být nepříjemné.

Odborník na sériové vraždy mě probudil s hrnkem kávy v ruce, jako by se vůbec nic nebylo stalo, a přeje mi dobré jitro s nádherně srdečným úsměvem. Je už bílý den.

„Tady máš, napíj se kávy a vezmi si placku, už jsem ji namočil v margarínu.“

Když jsem se najedl a napil, šel jsem se ven umýt vodou ze sudu, který je stále plný.

„Pomůžeš mi, Motýlku?“

„Pomůžu,“ říkám a neptám se s čím.

Vytáhli jsme napůl spálené mrtvoly za nohy. Všiml jsem si, aniž jsem k tomu něco poznamenal, že ti tři mají otevřená břicha. Sympatický Číňan zřejmě hledal, jestli nemají ve střevech schránky s penězi. Byli to vůbec lovci lidí? Co když to byli lovci motýlů nebo zvířat? Zabil je proto, aby se bránil, nebo aby je okradl? Zkrátka dost, radši na to nemyslet. Strčili jsme je do díry v milíři a dobře zakryli dřevem a jílem. Udělali jsme dva větrací průduchy a milíř začal znovu plnit obě funkce: vyrábět dřevěné uhlí a zpopelňovat tři mrtvolky.

„Tak a jde se, Motýlku.“

Čuník našel cestu za chvíli. Pustili jsme se k bahnu husím pochodem. Mám zase nepřekonatelnou úzkost, že bych tam mohl spadnout. Sylvainova smrt na mne zapůsobila tak silně, že najednou ne a ne se odvážit. Konečně jsem se rozběhl za Cuic-cuicem. Na čele mi vyvstaly kapky studeného potu. Kladu chodidla přesně do jeho stop. Není žádný důvod k strachu: jestli přejde on, musím přejít taky.

Po dvou hodinách pochodu jsme došli k místu, kde Čokoláda řeže dříví. V džungli jsme nikoho nepotkali, takže jsme se vůbec nemuseli schovávat.

„Dobrýtro, pán.“

„Dobrý den, Cuic-cuicu.“

„Tak co, jak to jde?“

„Dobrý.“

„Ukaž loď tady kamarádovi.“

Člun je velice pevný, je to jakási nákladní šalupa. Je velice těžký, ale solidně stavěný. Zabodávám nůž do všech jeho částí. Nikde se nezabodl víc než půl centimetru. Podlaha je taky pevná. Dřevo, z kterého je postaven, je prvotřídní.

„Za kolik ho prodáváte?“

„Dva tisíce pět set franků.“

„Dám vám za něj dva tisíce.“

Obchod byl uzavřen.

„Člun nemá kýl. Zaplatím vám pět set franků navíc, ale musíte přidělat kýl, kormidlo a stěžeň. Kýl a kormidlo z tvrdýho dřeva. Stěžeň tři metry vysokej z lehkýho a pružnýho dřeva. Kdy to bude hotovo?“

„Za tejden.“

„Tady jsou dvě bankovky po tisíci francích a jedna pětisetfrankovka. Rozříznu je napůl a druhou půlku vám dám, až převezmeme člun. Ty tři půlky bankovek si schovejte. Souhlasíte?“

„V pořádku.“

„Dál chci hypermangan, soudek vody, cigarety, zápalky a potraviny pro čtyři muže na jeden měsíc: mouku, olej, kávu a cukr. Ty zásoby vám zaplatím zvlášť. Všechno mi odevzdáte na řece Kourou.“

„Ale nemůžu vás doprovodit až k ústí.“

„To po vás nechci. Říkám vám jenom, abyste mi člun odevzdal na řece, a ne v týhle zátoce.“

„Tady jsou pytle od mouky, provaz, jehly a nitě na šití plachet.“

Vrátili jsme se s Cuic-cuicem do našeho úkrytu. Došli jsme bez obtíží dávno před setměním. Po celou zpáteční cestu nesl unaveného čuníka na ramenou.

Dnes jsem zase sám. Právě když jsem sešíval plachtu, uslyšel jsem nějaký křik. Kryt houštím přiblížil jsem se k bahnu a dívám se na druhý břeh. Cuic-cuic tam diskutuje s učeným Číňanem a šermuje rukama. Vyrozumívám, že Číňan chce na ostrov, a Cuic-cuic je proti tomu. Oba mají v ruce tesáky. Víc se rozčiluje jednoruký. Ještě aby mi tak Cuic-cuica zabil! Rozhodl jsem se, že se ukážu. Zahvízdal jsem. Otočili se ke mně.

„Co se děje, Cuic-cuicu?“

„Chci s tebou mluvit, Motýlku,“ křičí ten druhý. „Cuic-cuic mě nechce vzít na ostrov.“

Čínská diskuse trvala ještě deset minut a potom jdou oba dva za prasetem na ostrov. Sedíme v chatrči, každý má v ruce šálek čaje a já čekám, až se rozhodnou mluvit.

„Oč jde,“ říká Cuic-cuic. „Chce s náma za každou cenu uprchnout. Já mu vysvětluju, že na mně to vůbec nezáleží, protože všechno platíš a řídíš ty. Nechce mi věřit.“

„Motýlku,“ říká druhý Číňan, „Cuic-cuic je povinen vzít mě s sebou.“

„Proč?“

„Protože tu ruku mi přede dvěma roky usekl on. Pohádali jsme se při kartách. Chtěl, abych mu přísahal, že ho za to nezabiju. Odpřisáhl jsem mu to pod jednou podmínkou, – že mě bude celej život živit, nebo aspoň tak dlouho, dokud na tom budu trvat. A teď chce odejít, a já už ho v životě neuvidím. Takže to je důvod, že tě buď nechá odjet samotného, nebo mě musí vzít s sebou.“

„Pozdrav pánbůh, co já v životě ještě neuvidím! Víš co, vezmu tě s sebou. Loď je dobrá a velká, a kdyby na to přišlo, mohlo by nás jet ještě víc. Když bude Cuic-cuic souhlasit, pojedeš s náma.“

„Děkuju,“ řekl jednoruký.

„Co říkáš, Cuic-cuicu?“

„Když nic nenamítáš, jsem pro.“

„Jedna důležitá věc. Můžeš se dostat z tábora tak, aby tě neprohlásili za zmizelýho a nezačali tě hledat jako uprchlíka? A můžeš se dostat k řece, dřív než se setmí?“

„To půjde bez obtíží. Můžu odejít hned po třetí hodině odpoledne a jsem na břehu řeky ani ne za dvě hodiny.“

„Cuic-cuicu, najdeš v noci místo, kde bude čekat, aby se zbytečně neztrácel čas?“

„Samozřejmě.“

„Příjď odedneška za tejden, řekneme ti, kdy se odjíždí.“

Jednoruký mi stiskl ruku a odešel celý šťastný. Dívám se na ně, když se loučí na druhém břehu. Než se rozešli, stiskli si ruku. Všechno v pořádku. Když přišel Cuic-cuic znovu do chatrče, navázal jsem na předchozí hovor:

„To jsi uzavřel s nepřítelem nějakou divnou smlouvu: zavázat se, že někoho budeš živit celej život, to je dost zvláštní. Proč jsi mu usekl tu ruku?“

„Hádka při hře.“

„To jsi ho měl radši zabít.“

„To ne, protože to je príma kamarád. Před válečným soudem, kde jsem se z toho zodpovídal, mě hájil do roztrhání těla. Řekl, že mě napadl a že jsem jednal v řádné sebeobraně. Na tu dohodu jsem přistoupil dobrovolně a musím ji dodržovat co nejpoctivěji. Šlo jen o to, že jsem se ti to neodvažoval říct, protože platíš celej útěk.“

„V pořádku, Cuic-cuicu, už o tom nemluvme. Až budeme, dá-li Pánbůh, na svobodě, tam si dělej, co chceš.“

„Dodržím slovo.“

„Co chceš dělat, až budeš na svobodě?“

„Otevřu si restauraci. Jsem dobrej kuchař a on je specialista na ‚Chow Mein‘, to je něco jako čínský špagety.“

Ta příhoda mi dodala dobré nálady. Byla tak legrační, že jsem pak každou chvíli Cuic-cuica škádlil.

Čokoláda dodržel slovo: za pět dní bylo všechno hotovo. Šli jsme se podívat na člun v prudkém dešti. Nebylo nic, co by se dalo vytknout. Stěžeň, kormidlo i kýl byly dokonale vyrobeny z prvotřídního materiálu. V jakési zátočině řeky nás člun čekal i se soudkem vody a potravinami. Zbývá už jen dát vědět jednorukému. Čokoláda si vzal za úkol jít do tábora a promluvit s ním. Abychom se vyhnuli nebezpečí, že se příliš přiblížíme ke břehu, až pro něho pojedeme, odvede ho přímo na místo, kde je člun ukryt.

Výjezd z ústí řeky Kourou je označen dvěma pozičními majáky. Když prší, dá se vyjet bez rizika pěkně uprostřed proudu, samozřejmě aniž se napnou plachty, aby nás nikdo nezpozoroval. Čokoláda nám dal černou barvu a štětec. Namalujeme na plachtu velké K a č. 21. To K 21 je označení jednoho rybářského člunu, který občas vyjíždí na lov v noci. Kdyby nás někdo viděl, jak při vyplutí na širé moře napínáme plachtu, pokládal by nás za jinou loď.

Vyplutí bylo stanoveno na zítřek večer v devatenáct hodin, hodinu po setmění. Cuic-cuic tvrdí, že najde cestu a že mě dovede přesně ke skrýši. Z ostrova odejdeme v pět hodin, abychom měli na cestu celou hodinu za světla.

Návrat do chatrče byl veselý. Cuic-cuic se neotáčí, protože jdu těsně za ním, čuníka nese na rameni a bez ustání mluví:

„Konečně se dostanu z kolonie. Budu na svobodě díky tobě a svýmu bratru Changovi. Možná, že jednou, až Francouzi odejdou z Indočíny, se budu moct vrátit do svý země.“

Zkrátka, má ke mně důvěru a to, že se mi loď líbila, způsobuje, že je veselý jako pěnkava. Spím poslední noc na ostrůvku a doufám, že je to má poslední noc na území Guayany.

Jestli se mi podaří vyplout z řeky a dostat se na širé moře, mám svobodu zaručenou. Jediné nebezpečí, které hrozí, je ztroskotání, protože od chvíle, kdy vypukla válka, už žádná země nevydává uprchlíky. Takže je nám válka přece jenom k něčemu dobrá. Kdyby nás dostali, byli bychom odsouzeni k smrti, to je pravda, ale to by nás nejdřív museli zatknout. Myslím na Sylvaina: mohl tu být se mnou, vedle mne, kdyby nebyl udělal tu neprozřetelnost. Usínám a v duchu sestavuji telegram: „Pane prokurátore Pradele – konečně jsem definitivně opustil cestu zatracení, na kterou jste mě poslal. Trvalo to devět let.“

Slunce je dost vysoko, když mě Cuic-cuic budí. Čaj a placky. Všude plno krabic. Všiml jsem si dvou klecí z vrbového proutí.

„Co chceš s těma klecema?“

„Dám do nich slepice, cestou je sníme.“

„Ty jsi blázen, Cuic-cuicu! Žádný slepice s sebou nevezmeme.“

„Vezmeme, chci je vzít s sebou.“

„Přeskočilo ti? Co když kvůli odlivu vyplujeme ráno a ty tvý slepice a kohouti začnou kdákat a kokrhat na celou řeku? Uvědomuješ si, jak by to bylo nebezpečný?“

„Já ty slepice tady nenechat.“

„Tak je upeč a dej je do sádla a do oleje. Nezkazí se a první tři dny je budeme jíst.“

Konečně je Cuic-cuic přesvědčen a jde shánět slepice. Jenže křik prvních čtyř, které chytil, způsobil, že všechny ostatní něco zvětřily, protože už nelapil ani jedinou, všechny se utekly schovat do džungle. Tajemství zvířat, která cítí nebezpečí, Bůh sám ví jak.

Naloženi jako muli přecházíme bažinu za prasetem. Cuic-cuic mě na kolenou prosil, abychom vzali čuníka s sebou.

„Dáváš mi slovo, že to zvíře nebude kvičet?“

„Přísahám ti, že ne. Když mu to nakážu, bude zticha. Dvakrát nebo třikrát, když nás honil tygr a obcházel kolem, aby nás zaskočil, čuník ani nepípl: A měl přitom po celým těle zježený chlupy.“

Přesvědčen Cuic-cuicovou důvěrou v milovaného čuníka, dovolil jsem mu, aby ho vzal s sebou. Když jsme došli ke skrýši, byla už tma. Čokoláda a jednoruký už byli na místě. S pomocí dvou baterek jsem všechno zkontroloval. Nechybí nic. Kruhy na plachtu připevněné na stěžni, kosatka je na místě, připravená k vytažení. Cuic-cuic udělal dva nebo tři manévry, jak jsem mu poručil. Rychle pochopil, co po něm chci. Zaplatil jsem černochovi, který se zachoval tak poctivě. Je tak najivní, že si přinesl lepicí pásku a poloviny bankovek. Požádal mě, abych mu je slepil. Ani na okamžik ho nenapadlo, že bych mu peníze mohl vzít. Lidé, kteří si nemyslí nic zlého o jiných, jsou sami dobří a přímí. Čokoláda byl hodný a poctivý muž. Když viděl, jak se zachází s trestanci, neměl nejmenší výčitky, že pomůže třem z nich uniknout z toho pekla.

„Sbohem, Čokoládo, hodně štěstí tobě i tvý rodině.“

„Děkuju pěkně.“

JEDENÁCTÝ SEŠIT

SBOHEM TRESTANECKÉ KOLONII

ÚTĚK S ČÍŇANY

Nasedl jsem poslední. Čokoláda do nás strčil a člun se pohnul směrem k řece. Místo pagájí máme dvě pořádná velká vesla. Jedním pádluje vpředu Cuic, druhým já. Neuběhly ani dvě hodiny a vyrazili jsme na řeku.

Už hodinu prší. Místo nepromokavého pláště jsem si přes sebe přehodil obarvený pytel od mouky. Cuic a jednoruký mají také každý jeden pytel. Tři hodiny nato, neseni odlivem, jsme propluli mezi oběma majáky. Vím, že moře už je blízko, protože majáky jsou na nejzazších výběžcích ústí. Vyjeli jsme z Kourou bez obtíží se vztyčenou plachtou i kosatkou. Vítr nás zasáhl ze strany s takovou silou, že ho musím nechat klouzat po plachtě. Vyrazili jsme tvrdě proti moři, jako šipka jsme prolítli posledními metry ústí a rychle jsme se začali vzdalovat od břehu. Maják na Královském ostrově čtyřicet kilometrů před námi nám udává směr.

Před třinácti dny jsem byl za tím majákem na ostrově Ďábel. Mí dva čínští společníci nezdraví výbuchem radosti to noční vyplutí na širé moře a rychlé odpoutání od Velké země. Tihle synové nebe nemají ve zvyku dávat najevo své city jako my.

Když jsme se octli na moři, řekl Cuic normálním hlasem: „Vyjeli jsme príma.“

Jednoruký dodal: „Jo, dostali jsme se na moře úplně hladce.“

„Cuic-cuicu, mám žízeň. Podej mi trochu tafie.“

Nejdřív nalili mně a potom si dali také každý pořádný doušek rumu.

Vyplul jsem bez kompasu, ale nevadí, naučil jsem se při prvním útěku řídit loď podle slunce, měsíce, hvězd a větru. Zamířil jsem tedy stěžeň proti Polárce a vyrazil jsem bez váhání na širé moře. Člun se drží dobře. Najíždí na vlny měkce a skoro se nekymácí. Vítr je velice silný, takže jsme ráno už hodně daleko od břehů ostrovů Spásy. Kdyby to nebylo tak velké riziko, přiblížil bych se k Ďáblovi, abych se na něj mohl dosyta vynadívat z moře.

Po šest dnů bylo moře rozbouřené, ale nepršelo a nestrhla se ani jedna bouřka. Velice silný vítr nás hnal dost rychle k západu. Cuic-cuic a Hue jsou skvělí společníci. Nikdy si nestěžují ani na bouřlivé počasí, ani na slunce, ani na noční chlad. Jediné, co mě mrzí, je, že se žádný z nich nechce ani dotknout kormidla a řídit člun pár hodin, abych se mohl vyspat. Třikrát nebo čtyřikrát za den připravují něco k jídlu. Všechny slepice a kohouty už jsme spořádali.

Včera jsem řekl Cuicovi v legraci:

„Kdypak sníme čuníka?“

Byl z toho hrozný malér.

„To zvíře je můj kamarád, a kdyby ho chtěl někdo zabít na jídlo, musel by zabít nejdřív mne.“

Kamarádi se o mne starají. Nekouří, abych já mohl kouřit, kolik chci. Stále máme teplý čaj. Nic se jim nemusí říkat, dělají všechno sami.

Už je to sedm dní, co jsme vypluli. Docházejí mi síly. Slunce tak strašně praží, že dokonce mí Číňánci jsou jako vaření raci. Jdu spát. Přivázal jsem kormidlo a nechal jsem nahoře jen kousíček plachty. Člun jede, kam ho vítr popohání. Spím asi čtyři hodiny jako dudek.

Probudil jsem se náhle při zvlášť tvrdém nárazu. Když si omývám tvář vodou, konstatuji, příjemně překvapen, že mě Cuic ve spánku oholil tak šikovně, že jsem nic necítil. Navíc mi důkladně namazal obličej olejem.

Od včerejšího večera mířím na jihojihozápad, zdá se mi totiž, že jsem se dostal příliš vysoko na sever. Tenhle člun má výhodu nejen v tom, že je stabilní, ale také v tom, že se tak snadno neodchyluje od zvoleného směru. Proto předpokládám, že jsem se dostal příliš nahoru. Počítal jsem s odchylkou, a možná, že skoro žádná nebyla. A hele! Řiditelný balón! Vidím ho poprvé v životě. Nezdá se, že letí směrem k nám, a je příliš daleko, než abychom mohli rozpoznat, jaký má tvar.

Slunce se odráží od jeho alumíniového povrchu tak oslnivě, že na něm nelze spočinout pohledem. Teď změnil směr, vypadá to, jako by letěl k nám. Opravdu, rychle ho přibývá a za necelých dvacet minut je nad námi. Cuic a jednoruký jsou tím vzdušným strojem tak překvapeni, že v jednom kuse něco brebentí čínsky.

„Mluvte francouzsky, krucinál! Ať vám rozumím!“

„Anglická klobása,“ říká Cuic.

„Žádná klobása, je to vzducholoď.“

Je obrovská. Teď, když je nízko a krouží nad námi v malých kruzích, je ji báječně vidět. Vysunují se prapory a dávají signály. Protože jim nerozumíme, nemůžeme nic odpovědět. Vzducholoď naléhá, prolétá nad námi ještě níž, tak nízko, že rozeznáváme lidi v kabině. Potom odletěla směrem k zemi. Ani ne za hodinu přiletělo letadlo, které nad námi několikrát přelétlo.

Moře se náhle vzdulo a vítr zesílil. Obzor je však ze všech stran světlý, takže nehrozí nebezpečí, že by se rozpršelo.

„Podívej,“ říká jednoruký.

„Copak?“

„Tamhleten bod ve směru, kde má být země. Ten černej bod je nějaká loď.“

„Jak to víš?“

„Myslím si to a dokonce ti řeknu, že je to rychlá stíhací loď.“

„Proč?“

„Protože nemá kouř.“

Skutečně, dobrou hodinu nato už rozeznáváme zřetelně šedou válečnou loď, která, zdá se, směřuje k nám. Zvětšuje se, což znamená, že pluje neobyčejně rychle. Míří špičkou přímo k nám, až začínám dostávat strach, aby kolem nás neprojela moc blízko. Mohlo by to být nebezpečné, protože jsou moc velké vlny a brázda způsobená lodí, která jde napříč proti vlnám, by nás mohla potopit.

Je to malá torpédovka. Když udělala půloblouk a ukázala se v celé délce, rozeznali jsme nápis Tarpon. Na přídi má anglickou vlajku. Dokončila teď půloblouk a blíží se k nám pomalu zádí. Opatrně se udržuje na stejné výši jako my a pluje stejně rychle. Většina posádky, oblečené do modrých anglických uniforem, je na palubě. Z můstku na nás křičí hlásnou troubou důstojník oblečený v bílém:

„Stop. You stop!“

„Sundej plachty, Cuicu!“

Za necelé dvě minuty jsou plachta, přední a zadní kosatka dole. Bez plachet teď skoro stojíme, jenom vlny nás popostrkují v příčném směru. Je to riskantní, nemohu takhle dlouho zůstat stát. Loď, která není popoháněna vlastní silou, motorem nebo větrem, přestane poslouchat kormidlo. Při silných vlnách je to velice nebezpečné. Přiložil jsem k ústům ruce jako hlásnou troubu a křičím: „Mluvíte francouzsky, captain?!“

Jiný důstojník si vzal od prvního hlásnou troubu:

„Ano, captain, já rozumím francouzsky.“

„Co nám chcete?“

„Zdvihnout váš člun na palubu.“

„Ne, je to moc nebezpečné, nechci, abyste mi mou loď rozbili.“

„Jsme válečná loď, hlídáme moře, musíte poslechnout.“

„To je mi jedno, protože my neválčíme.“

„Nejste trosečníci z torpédované lodi?“

„Ne, jsme uprchlíci z francouzské kolonie.“

„Z jaké kolonie? Co je to kolonie?“

„Trestanecká kolonie, vězení, trestnice. Anglicky convict. Hard labour.“

„Aha, už rozumím. Cayenne.“

„Ano, Cayenne.“

„Kam jedete?“

„British Honduras.“

„To není možné. Musíte odbočit směr jihojihozápad a přistát v Georgetownu. Poslechněte, je to rozkaz.“

„O.K.“ Řekl jsem Cuicovi, aby vytáhl plachty, a vyrazili jsme směrem, který nám určila torpédovka.

Za námi je slyšet motor. Je to člun, který se odpoutal od lodi a rychle nás dohání. Na přídi stojí námořník, přes prsa má pušku. Člun přijíždí z pravé strany, míjí nás doslova o chlup. Nezastavil se ani nechce po nás, abychom zastavili. Námořník přeskočil jediným skokem na naši loďku. Člun pluje dál a vrací se k torpédovce.

„Good afternoon (dobré odpoledne),“ říká námořník.

Jde ke mně, sedne si vedle mne, potom položí ruku na kormidlo a usměrní loď víc na jih. Pustil jsem ho ke kormidlu a pozoroval jsem, jak si vede. Umí zcela nepochybně výtečně manévrovat. Přesto zůstávám na svém místě. Člověk nikdy neví.

„Cigarety?“

Vytáhl tři krabičky anglických cigaret a dal každému z nás jednu.

„Vsadím se, že mu je dali těsně před tím, než nasedl do člunu,“ říká Cuic, „protože námořník nesmí špacírovat po lodi s třema balíčkama cigaret v kapse.“

Směji se Cuicově poznámce a potom se dívám na anglického námořníka, který se vyzná v řízení člunu líp než já. Mám dost času, abych mohl přemýšlet. Tentokrát se útěk podařil už navždycky. Jsem svobodný, svobodný člověk! K hrdlu mi stoupá horko, myslím, že se mi dokonce na očích perlí slzy. Je to pravda, jsem definitivně svobodný, protože od vypuknutí války žádná země nevydává uprchlíky.

Než válka skončí, budu mít čas a umožním lidem kterékoli země, kde se usadím, aby si mě začali vážit a aby mě poznali. Jediné, co mi vadí, je, že si možná kvůli válce nebudu moci vybrat zemi, kde bych chtěl zůstat. Ale to je jedno, ať budu žít kdekoli, získám si tam za krátko úctu a důvěru lidí i úřadů svým způsobem života, který musí být a bude bezúhonný. A dokonce víc, příkladný.

Pocit jistoty, že jsem konečně přemohl cestu zatracení, je tak silný, že nemyslím na nic jiného. Konečně jsi vyhrál, Motýlku! Po devíti letech jsi definitivně zvítězil. Děkuju ti, dobrý Bože. Možná žes to mohl udělat už dřív, ale tvé cesty jsou nevyzpytatelné a já si na tebe nestěžuji, protože díky tvé pomoci jsem ještě mladý, zdravý a silný.

Myslím na cestu, kterou jsem prošel za těch devět let v kolonii, přičítám k těm devíti dva roky, které jsem si předtím odbyl ve vězení ve Francii, dohromady je to jedenáct let. Myslím na ně a sleduji paži námořníka, který mi říká: „Země.“

V šestnáct hodin míjíme rozžehnutý maják a vplouváme do obrovské řeky, Demerara River. Znovu se objevil člun z torpédovky. Námořník mi vrátil kormidlo a postavil se na příď. Zachytil v letu lano ze člunu a připoutal je k přední lavici. Sám pak spustil plachty, a tak plujeme v závěsu vzhůru po té žluté řece. Torpédovka je dvě stě metrů za námi. Když jsme vypluli z velkého ohybu řeky, vynořilo se velké město: „Georgetown,“ křičí anglický námořník.

A skutečně, taženi pomaloučku člunem, vplouváme do hlavního města Anglické Guayany. Spousta nákladních člunů, motorových člunů a válečných lodí. Na břehu řeky ve věžičkách zdvižené hlavně děl. Je tu celý arzenál, stejně na lodích jako na zemi.

Je válka. Už přes dva roky trvá válka, ale já ji ještě nepocítil. Georgetown, hlavní město Anglické Guayany, důležitý přístav na Demerara River, má stoprocentně válečnou podobu. To město ve zbrani na mne působí prapodivně. Sotva jsme přirazili k vojenskému přístavišti, torpédovka, která nás sledovala, se pomalu přibližuje a přistává. Vystupujeme na nábřeží: Cuic se svým čuníkem, Hue s malým uzlíkem v ruce a já jen tak, bez ničeho. V tomto přístavišti, rezervovaném pro námořnictvo, není jediný civilista. Jenom námořníci a vojáci. Přichází důstojník. Poznávám ho. Je to důstojník, který se mnou mluvil francouzsky z torpédovky. Podává mi vlídně ruku a říká:

„Jste všichni zdrávi?“

„Ano, kapitáne.“

„Výborně. V každém případě budete muset do nemocnice, kde dostanete několik injekcí. Vaši přátelé také.“

DVANÁCTÝ SEŠIT

GEORGETOWN

ŽIVOT V GEORGETOWNU

Odpoledne jsme dostali všelijaké injekce a potom nás dopravili na městskou policejní stanici do jakéhosi gigantického komisariátu, kam vcházejí a odkud vycházejí bez ustání stovky policistů. Superintendant policie v Georgetownu, nejvyšší úředník policie, zodpovědné za klid tohoto důležitého přístavu, nás okamžitě přijal ve své kanceláři. Kolem něho bylo plno anglických důstojníků v khaki a vypadajících dokonale v šortkách a bílých ponožkách. Plukovník nám pokynul, abychom se posadili proti němu, a řekl nám čistou francouzštinou:

„Odkud jste jeli, když jsme vás vylovili z moře?“

„Z trestanecké kolonie na Francouzské Guayaně.“

„Udejte laskavě přesná místa, odkud jste uprchli.“

„Já z ostrova Ďábel. Ostatní z polopolitického tábora Inini nedaleko Kourou, Francouzská Guayana.“

„K jakým trestům jste byli odsouzeni?“

„Doživotí.“

„Důvod?“

„Zabití.“

„A Číňané?“

„Taky zabití.“

„Výše trestu?“

„Doživotí.“

„Povolání?“

„Elektromechanik.“

„A oni?“

„Kuchaři.“

„Jste pro de Gaulla, nebo pro Pétaina?“

„O tom my nic nevíme. Jsme lidé, kteří přišli z vězení, a rádi bychom začali znovu poctivě žít na svobodě.“

„Dostanete celu, která bude otevřená po celý den, i v noci. Na svobodu vás pustíme, až si ověříme vaše údaje. Jestli jste mluvili pravdu, nemáte se čeho bát. Musíte pochopit, že jsme ve válce a že musíme být obezřetnější než v normálních dobách.“

Zkrátka týden nato nás pustili na svobodu. Využili jsme týdne na policii, abychom si opatřili slušné šaty. A tak jsme se octli já i moji dva Číňané bezvadně oblečeni v devět hodin ráno na ulici, vybaveni průkazem totožnosti s našimi fotografiemi.

Dvěstěpadesátitisícové město je skoro celé ze dřeva, v anglickém stylu: přízemí zděné, zbytek dřevo. Ulice a třídy se hemží lidmi všech ras. Jsou tu běloši, míšenci, černoši, Indové, čínští kuliové, angličtí a američtí námořníci, Seveřané. Z toho, že jsme se náhle octli v tom pestrém davu, se nám trochu zatočila hlava. Jsme plni nekonečné radosti, tak velké, že to musí být vidět na našich obličejích – dokonce i na tvářích Číňánků, protože každou chvíli se na nás někdo podívá a vlídně se na nás usměje.

„Kam jdeme?“ říká Cuic.

„Mám jakousi přibližnou adresu. Jeden černý policista mi dal adresu dvou Francouzů v Penitence Rivers.“

Informovali jsme se a zjistili jsme, že je to čtvrť, kde bydlí výhradně Indové. Přistoupil jsem k policistovi ve sněhobílé uniformě. Ukázal jsem mu adresu. Než odpověděl, vyžádal si průkazy totožnosti. Hrdě jsem mu ho předložil. „Výborně, děkuji.“ Nato se obtěžoval, posadil nás do tramvaje a předtím řekl ještě několik slov průvodčímu. Vyjeli jsme z centra a po dvaceti minutách nás průvodčí upozornil, že máme vystoupit. Mělo by to být někde tady. Ptáme se na ulici. „Frenchmen?“ Nějaký mladý muž nám pokynul, abychom šli za ním. Dovedl nás přímo k nízkému domku. Sotva jsme se k němu přiblížili, vyšli z něho tři muži a začali na nás přátelsky mávat.

„Jak to? Ty jsi tady, Moty?“

„To není možný,“ říká nejstarší s úplně bílými vlasy. „Pojď dál. Tady bydlím. Ti Číňané jdou s tebou?“

„Ano.“

„Vstupte a buďte vítáni.“

Tenhle starý trestanec se jmenuje Auguste Guittou, řečený Guittou, je to čistý Marseillan. Byl ve stejném transportu jako já na lodi La Martiniére v roce 1933, tedy před devíti lety. Po nepodařeném útěku mu byl prominut hlavní trest a už jako osvobozený trestanec utekl, jak říká, před třemi roky. Ti druzí dva jsou Malý Ludvík, chlapík z Arles, a druhý se jmenuje Julot a je z Toulonu. Také oni utekli až po vypršení trestu, ale měli zůstat ve Francouzské Guayaně přesně týž počet let, na jaký byli odsouzeni, deset až patnáct let. (Tento druhý trest se jmenuje „zdvojený“.)

Dům má čtyři místnosti: dva pokoje, kuchyň, jídelnu a dílnu. Vyrábějí střevíce z balaty, jakéhosi druhu surové gumy, která se dobývá v pralese. Mísí se s teplou vodou a dá se tak dobře opracovávat a tvarovat. Má jedinou chybu – když se totiž příliš vystaví slunci, začne měknout, protože to není vulkanizovaná guma. Odpomáhá se tomu tak, že se mezi vrstvy balaty vkládají plátěné vložky.

Přijali nás skvěle. Guittou, jako všichni lidé, kteří trpěli a kteří mají proto ušlechtilejší srdce, pro nás zařídil pokoj a přijal nás bez váhání k sobě. Jediný problém je Cuicovo prase, ale Cuic tvrdí, že nikde nic neušpiní, že určitě bude chodit vykonávat svou potřebu ven.

Guittou říká: „Dobrá, uvidíme, zatím si ho tu nech.“

Připravili jsme si provizorní lůžka na zemi ze starých vojenských přikrývek.

Sedíme přede dveřmi, všech šest nás kouří nějaké cigarety a já vyprávím Guittouovi všechna dobrodružství, která jsem zažil za těch devět let. Oba jeho přátelé i on natahují uši a prožívají intenzívně všechny mé příhody, protože se vmýšlejí do situací na základě vlastní zkušenosti. Dva z nich znali Sylvaina a upřímně litují jeho děsivé smrti. Kolem nás chodí sem a tam spousta lidí všech ras. Čas od času vstoupí dovnitř někdo, kdo si koupí střevíce nebo koště, protože Guittou a jeho přátelé vyrábějí na výdělek také košťata. Dověděl jsem se od nich, že v Georgetownu je mezi trestanci a vyhnanci asi třicet uprchlíků. Scházívají se v noci vjednom baru v centru města, kde spolu pijí rum nebo pivo. Všichni pracují, aby se uživili, vypravuje mi Julot, a většina z nich se chová dobře.

Zatímco takhle sedíme v chládku přede dveřmi domku, jde kolem Číňan. Cuic na něho zavolal. Hned nato se zvedl a beze slova s ním odešel – jednoruký se k nim přidal. Nemohou jít příliš daleko, protože prasátko běží za nimi. Po dvou hodinách se Cuic vrátil s oslem, který táhl malý vozík. Pyšný jako páv zastavil osla, s kterým mluví čínsky. Osel se tváří, že tomu jazyku rozumí. Ve vozíku jsou tři rozkládací železné postele, tři matrace, tři polštáře a tři kufry. V tom, který dal mně, je plno košil, spodků, tílek, dva páry bot, vázanky atd.

„Kde jsi to sehnal, Cuicu?“

„Dali mi to moji krajané, zítra k nim půjdeme na návštěvu. Půjdeš taky?“

„Samozřejmě.“

Čekali jsme, že Cuic s oslem a vozíkem odjede, ale ani nápad. Vypřáhl osla a přivázal ho ve dvoře.

„Dali mi taky ten vozík a osla. Řekli mi, že s tím si snadno vydělám na živobytí. Zítra příjde jeden můj krajan a naučí mě to.“

„Ti Číňané to berou hopem!“

Guittou souhlasil s tím, aby vozík i osel zůstali zatím ve dvoře, takže se nám první den svobody všechno daří. Večer sedíme všichni kolem pracovního stolu, jíme dobrou zeleninovou polévku, kterou uvařil Julot, a dobré jídlo ze špaget.

„Každý bude po řadě umývat nádobí a uklízet dům,“ říká Guittou.

To společné jídlo je symbol prvního malého společenství, plného lidské vroucnosti. Vědomí, že člověku někdo pomáhá při prvních krocích do svobodného života, opravdu posiluje. Cuic, jednoruký i já jsme opravdu a úplně šťastni. Máme střechu nad hlavou, postel a štědré přátele, kteří jsou tak ušlechtilí, že nám pomáhají i při své chudobě. Co si může člověk přát víc?

„Co bys chtěl dělat dnes v noci, Motýlku?“ říká mi Guittou. „Chceš si zajet do středu města, do toho baru, co tam chodí všichni uprchlíci?“

„Radši bych dnes večer zůstal tady. Jestli chceš, jeď tam, vůbec se kvůli mně nevyrušuj.“

„Jo, já tam musím, mám tam sjednanou schůzku.“

„Já tu zůstanu s Cuicem a jednorukým.“

Malý Ludvík a Guittou se oblékli, uvázali si kravaty a odjeli do města. Zůstal jenom Julot, chtěl dodělat několik párů bot. Já se svými kamarády jsme se prošli v přilehlých ulicích, abychom se seznámili se čtvrtí. Všechno je tu indické. Velice málo černochů, skoro žádní běloši a jen vzácně pár čínských restaurací.

Penitence Rivers je jméno čtvrti. Je to kout, v němž bydlí Indové a Jávanci. Mladé ženy jsou obdivuhodně krásné a starci nosí dlouhé bílé šaty. Mnozí chodí bosi. Je to chudá čtvrť, ale všichni jsou tu čistě oblečeni. Ulice jsou špatně osvětleny, bary, ve kterých se pije a jí, jsou plné lidí, všude vyhrává indická hudba.

Zastavil mě jeden černoch lesklé pleti, oblečený v bílém a s kravatou. „Vy jste Francouz, pane?“

„Ano.“

„Těší mě, že potkávám krajana. Dal byste si se mnou skleničku?“

„Proč ne, ale mám s sebou tadyhle dva přátele.“

„To nevadí. Mluví francouzsky?“

„Ano.“

A tak sedíme za chvíli všichni čtyři u stolku na chodníku před jedním barem. Ten Martiničan mluví vybranější francouzštinou než my. Řekl nám, abychom si dávali pozor na anglické černochy, protože jsou prý všichni lháři. „To je něco jiného než my Francouzi: my umíme držet slovo, oni nikdy.“

Usmál jsem se v duchu, když jsem si uvědomil, že tenhle černý Timbukťan říká „my Francouzi“, a potom mě to opravdu znepokojilo. Vždyť je to vlastně pravda, ten pán je Francouz a je víc Francouz než já, protože se dovolává své národnosti s vroucností a vírou. Je schopen dát se pro Francii zabít, kdežto já ne. To znamená, že je víc Francouz než já, a já jsem vlastně emigrant.

„Těší mě, že jsem se setkal s krajanem a že mohu mluvit svým jazykem, protože mluvím anglicky velice špatně.“

„Já mluvím anglicky plynně a správně. Kdybych vám mohl být něčím nápomocen, jsem vám k dispozici. Jste v Georgetownu už dlouho?“

„Ani ne týden.“

„Odkud jste přijeli?“

„Z Francouzské Guayany.“

„To není možné. Tak to musíte být buď uprchlík, nebo dozorce z trestnice, který chce přejít k de Gaullovi.“

„Ne, jsem uprchlík.“

„A vaši přátelé?“

„Také.“

„Pane Henri, nechci nic vědět o vaší minulosti. Teď nadešel okamžik, kdy můžete pomoci Francii a vykoupit se. Já jsem na straně de Gaulla a čekám na nalodění do Anglie. Příjďte za mnou zítra do Martiner Clubu, tady je adresa. Byl bych šťasten, kdybyste se k nám přidal.“

„Jak se jmenujete?“

„Homér.“

„Pane Homére, nemohu se rozhodnout hned. Musím se nejdřív dovědět něco o své rodině a také posoudit situaci, než učiním tak vážné rozhodnutí. Řečeno bez obalu, milý pane Homére, Francie mi způsobila mnoho utrpení a zacházela se mnou nelidsky.“

Martiničan celý plane a s obdivuhodnou vroucností se pokouší mě z celého srdce přesvědčit. Bylo opravdu dojemné poslouchat argumenty tohoto muže, mluvícího ve prospěch naší vražděné Francie.

Vrátili jsme se domů pozdě. Když jsem si lehl, myslel jsem na všechno, co mi říkal ten veliký Francouz. Musím jeho návrh vážně promyslet. Vždyť koneckonců policajti, soudci, správa trestnic, to není Francie. Cítím dobře, že jsem nepřestal Francii milovat. A když si člověk uvědomí, že jsou v celé Francii Němci! Panebože, jak asi trpí má rodina a jaká je to hanba pro všechny Francouze!

Když jsem se probudil, osel, vozík, čuník, Cuic a jednoruký byli pryč.

„Tak co, spal jsi dobře?“ ptá se mne Guittou a jeho přátelé.

„Ano, děkuju.“

„Chceš bílou kávu nebo čaj? Kávu a pár krajíčků chleba s máslem?“

„Děkuju.“ Jím a dívám se, jak pracují.

Julot připravuje gumu podle toho, kolik je jí potřeba, a přidává tvrdé kusy do teplé vody, která je změkčuje, až je z nich vláčná hmota.

Malý Ludvík připravuje kousky látky a Guittou dělá střevíc.

„Vyrobíte jich hodně?“

„Ne. Pracujeme, abysme si vydělali dvacet dolarů denně. Pět dolarů na kapesný, oblečení a hygienu.“

„Prodáte všechno?“

„Ne. Někdy musí některej z nás jít prodávat střevíce a košťata do ulic. Je to tvrdej chleba, pořád na nohou v tom slunci.“

„Když bude potřeba, půjdu rád prodávat. Nechci tady dělat příživníka. Musím taky máknout na společný živobytí.“

„To je v pořádku, Moty.“

Celý den jsem se procházel indickou čtvrtí. Uviděl jsem velký filmový plakát a popadla mě šílená touha vidět a slyšet poprvé v životě mluvený barevný film. Poprosím Guittoua, aby mě vzal dnes večer do biografu. Celý den jsem prochodil ulicemi Penitence Rivers. Obrovsky se mi líbí, jak jsou tu lidé zdvořilí. Ten den, který jsem strávil sám v ulicích této georgetownské čtvrti, je pro mne ještě grandióznější než příjezd na Trinidad před devíti lety.

V Trinidadu jsem měl uprostřed všech těch zázračných pocitů, které ve mně vznikaly, když jsem se vmísil do davu, stále v hlavě neodbytnou otázku: jednoho dne, do dvou, nejvýš do tří týdnů, budu muset znovu vyplout na moře. Která země mě bude chtít? Najde se národ, který by mi poskytl azyl? Jaká bude budoucnost? Tady je to něco jiného. Jsem definitivně svobodný, kdybych chtěl, mohl bych jet dokonce do Anglie a vstoupit jako voják do řad svobodné francouzské armády. Co mám udělat? Jestli se rozhodnu přidat se k de Gaullovi, neřeknou lidé, že jsem to udělal proto, že jsem nevěděl, jak jinak se uživit, a nebudou mě mezi počestnými lidmi pokládat za trestance, který nenašel jiné útočiště, a proto je s nimi? Říká se, že Francie je rozdělena na dvě půle, mezi Pétaina a de Gaulla. Jak je možné, že francouzský maršál neví, kde je čest a zájem Francie? A jestli jednou vstoupím do svobodné armády, nebudu později nucen střílet na Francouze?

Zde bude velice těžké sehnat si přijatelné zaměstnání. Guittou, Julot a Malý Ludvík nejsou zdaleka hlupáci a vydělají si pět dolarů denně. Především se musím naučit žít na svobodě. Od roku 1931 – a teď se píše rok 1942 – jsem byl trestancem. Nemohu hned první den svobody rozřešit všechny ty neznámé. Vždyť vlastně ani neznám základní problémy, které vyvstávají před člověkem, když si chce vydobýt své místečko na slunci. Nikdy jsem nepracoval rukama. Trochu jako elektrikář. Ale každý učeň v tomto oboru o tom ví víc než já. Jediné, co mohu udělat, je slíbit si, že budu žít poctivě přinejmenším v duchu své vlastní morálky.

Když jsem se vrátil domů, bylo šestnáct hodin.

„Tak co, Moty, je to hezký vychutnávat první doušky vzduchu na svobodě, viď? Prošel ses dobře?“

„Prošel, Guittou, chodil jsem sem a tam, prolezl jsem tady ve čtvrti kde jakou uličku.“

„Viděl jsi svý Číňany?“

„Ne.“

„Jsou na dvoře. Moc šikovní mládenci, ti tví kamarádi. Vydělali už čtyřicet dolarů a nutili mě, abych si vzal dvacet. Samozřejmě jsem odmítl. Běž se na ně podívat.“

Cuic právě krájel zelí pro svého čuníka. Jednoruký umýval osla, který byl celý šťastný, zřejmě se mu to líbilo.

„Tak co, jde to, Motýlku?“

„V pořádku, a co vy?“

„My velice spokojení, vydělali jsme čtyřicet dolarů.“

„Co jste dělali?“

„Ve tři ráno jsme šli do vesnice, odvedl nás tam jeden krajan, aby nám to tam ukázal. Přinesl nám dvě stě dolarů. Koupili jsme za ně rajčata, salát, baklažány, zkrátka všechnu možnou čerstvou zeleninu. Pár slepic, vajíčka a kozí mlíko. Potom jsme šli na trh u přístavu a všechno jsme to prodali – nejdřív něco maličko našim lidem a potom americkejm námořníkům. Byli s cenou tak spokojeni, že zítra nemusím vůbec chodit na trh: mám na ně počkat před přístavní bránou. Koupí všechno, co přivezu. Na, tady máš peníze. Jsi pořád ještě šéf a peníze budou u tebe.“

„Víš dobře, Cuicu, že mám peníze a že tyhlety nepotřebuju.“

„Vezmi si peníze, nebo přestaneme pracovat.“

„Tak poslouchej. Ti Francouzi tu žijou asi z pěti dolarů. My si vezmeme každej pět dolarů a pět dáme tady do domu na živobytí. Ostatní uložíme stranou, abysme mohli tvejm krajanům vrátit ty dvě stovky, co ti půjčili.“

„Souhlasím.“

„Zítra půjdu s váma.“

„Ne, ty spát. Jestli chceš, najdeš nás v sedm hodin před velkou přístavní bránou.“

„Dobrý.“

Všichni jsou šťastni, především my, protože máme vědomí, že si dokážeme vydělat na živobytí a nemusíme být svým přátelům na obtíž. A potom Guittou a oba ostatní. Mají sice dobré srdce, ale určitě si museli klást otázku, za jak dlouho si začneme vydělávat sami.

„Motýlku, musíme tenhle husarskej kousek tvejch kamarádů oslavit, uděláme si dva litry pastisu.“

Julot odešel a vrátil se s bílým alkoholem z cukrové třtiny a s nějakým jídlem. Hodinu nato už všichni pijeme pastis jako v Marseille. Alkohol dělá své, hlasy se pozvedají a smích radosti ze života je hlučnější než obyčejně. Indičtí sousedé, kteří slyší, že se u Francouzů něco oslavuje, přicházejí bez okolků k nám – tři muži a dvě dívky nečekají, až je pozveme. Přinesli s sebou rožně s kuřecím a vepřovým masem, hodně opepřeným a opaprikovaným. Obě dívky jsou mimořádně krásné. Jsou celé v bílém, mají bosé nohy a na levém kotníku stříbrné náramky. Guittou mi říká:

„Dej si bacha, tohle jsou opravdový panny, nezapomeň se a neřekni něco moc dovolenýho, protože mají pod průsvitným mušelínem nahý prsy. Pro ně je to přirozený. Já už na to nejsem, jsem moc starej, ale Julot a Malej Ludvík se začali o něco pokoušet hned na začátku, když jsme sem přišli, a dopadli špatně. Holky pak k nám dlouho nepřišly.“

Obě Indky jsou čarokrásné. Uprostřed čela mají vytetovanou tečku, což jim dodává zvláštního půvabu. Mluví s námi přívětivě a ta trocha angličtiny, kterou ovládám, mi umožňuje, abych pochopil, že nás v Georgetownu srdečně vítají.

Dnes v noci jsme šli s Guittouem do středu města. Člověk by neřekl, že je to jiná civilizace, úplně odlišná od naší. Město se hemží lidmi. Běloši, černoši, Indové, Číňané, vojáci a námořníci v uniformách a spousta civilních námořníků. Hromada barů, restaurací, kabaretů a nočních podniků ozařuje ulice ostrými světly, takže to vypadá jako za bílého dne.

Po večeru, kdy jsem byl poprvé v životě na barevném mluveném filmu a kdy jsem byl ještě celý ohromený tou novou zkušeností, jsem šel s Guittouem, který mě zatáhl do obrovského baru. Jeden kout okupovalo víc než dvacet Francouzů. Pije se coca-cola s alkoholem.

Všichni ti lidé jsou uprchlíci, těžcí zločinci. Jedni uprchli, když už byli propuštěni nebo si odseděli trest a měli zbytek života strávit na svobodě ve Francouzské Guayaně. Chcípali hlady, neměli práci, lidé se na ně dívali spatra, stejně tak jako guayanští civilisté, takže radši utekli do jiné země v domnění, že se jim tam povede líp. Ale vypravují mi, jak je to těžké.

„Já kácím dřevo v džungli za dva dolary padesát denně v podniku Johna Fernandese. Každej měsíc jdu na tejden dolů do Georgetownu. Jsem z toho zoufalej.“

„A ty?“

„Já dělám sbírky motýlů. Chodím je chytat do pralesa, a když mám hodně různejch motýlů, dám je do krabiček pod sklo a kolekci pak prodám.“

Jiní pracují jako vykládači v přístavu. Všichni mají práci, ale vydělají si jen taktak na živobytí. „Je to těžký, ale člověk je na svobodě,“ říkají. „Svoboda je nádherná.“

Dnes večer nás přišel navštívit jeden vyhnanec, Faussard. Platí všem pití. Byl na palubě jedné kanadské lodi, naložené bauxitem, která najela na torpédo v ústí řeky Demerary. Je jeden ze zachráněných a jako trosečník dostal peníze. Skoro celá posádka se utopila. Jemu se podařilo skočit do záchranného člunu. Vypráví, že německá ponorka se vynořila nad vodu a Němci, že s nimi mluvili. Ptali se jich, kolik lodí, naložených bauxitem, se chystá vyjet z přístavu. Odpověděli, že nevědí, a muž, který se jich ptal, se dal do smíchu: „Včera,“ říkal, „jsem byl v tom a v tom biografu v Georgetownu. Podívejte se, tady je polovina vstupenky.“ Rozepjal si sako a řekl: „Tenhle oblek je z Georgetownu.“ Nevěřící Tomáši křičeli, že je to blud, ale Faussard tvrdí, že je to čistá pravda. Muž z ponorky jim dokonce řekl, která loď pro ně přijede. A skutečně, zachránila je loď, kterou uvedl.

Každý vypráví svůj příběh. Sedím s Guittouem vedle jednoho starého Pařížana z tržnice; Guittou říká, že je to Malý Ludvík z Lombardské ulice.

„Milej Motýlku, já vynalezl trik, jak se živit a nic přitom nedělat. Pokaždý když se v nějakým časopise objevilo jméno Francouze v rubrice „zemřel pro krále nebo pro královnu“ nebo tak nějak podobně, šel jsem ke kameníkovi a dal jsem si udělat fotku náhrobního kamene. Na fotografii jsem přikreslil jméno lodi, datum, kdy byla torpédována, a jméno Francouze. Potom jsem chodil po bohatejch anglickejch vilách a říkal jsem, že by měli přispět na sochařskou výzdobu hrobu Francouze, kterej položil život za Anglii, aby po něm na hřbitově zůstala nějaká památka. Vydrželo mi to až do minulýho tejdne, kdy se nějakej pitomej Bretonec, o kterým psali, že zemřel na torpédovaný lodi, objevil živej a zdravej a navíc v báječný kondici. Navštívil několik paniček, co jsem si u nich právě řekl o pět dolarů na náhrobek pro tohohle mrtvýho, kterej teď všude začal rozhlašovat, že je živ a zdráv a že jsem žádnej náhrobek u žádnýho kameníka neobjednal. Co teď, jak si najdu nějaký jiný živobytí? Jsem už ve věku, kdy nemůžu pracovat.“

Inspirován cocou s alkoholem každý hodně nahlas vykládá nejneočekávanější příběhy, zřejmě v domnění, že kromě nás nikdo nerozumí francouzsky.

„Já dělám panenky z balaty,“ říká jiný, „a chránítka na jízdní kola. Malér je ovšem v tom, že když holčičky zapomenou panenku v zahradě na slunci, rozpustí se jim nebo zdeformuje. Dovedeš si představit ten kravál, když zapomenu, že jsem prodával v tý a v tý ulici. Je to už víc než měsíc, co se nemůžu ukázat v polovině Georgetownu. A s kolama je to to samý. Když někdo nechá kolo stát na slunci a potom na ně znovu nasedne, přilepí se mu ruce na držáky z balaty, který jsem mu prodal.“

„Já,“ říká jiný, „dělám hole z černošskejma hlavičkama, taky z balaty. Námořníkům říkám, že jsem uprchlík z Mers el-Kébiru a že je jejich svatá povinnost si ode mne hůl koupit, protože jestli jsem vůbec ještě naživu, nemůžou za to oni. Osm z deseti si hůl koupí.“

Tohle moderní divadlo zázraků mě baví a zároveň mě přesvědčuje, že opravdu není lehké vydělat si na chleba.

Někdo vzal z baru rozhlasový přijímač: posloucháme de Gaullovu výzvu. Všichni poslouchají ten francouzský hlas, který dodává z Londýna odvahy Francouzům z kolonií a ze zámoří. De Gaullova výzva je patetická, je ticho jako v hrobě, nikdo ani nešpitne. Najednou řekne jeden z těžkých, který přebral cocy s alkoholem:

„Kamarádi, hergot, to není špatný! Ani nevím jak, ale najednou jsem se naučil anglicky – já úplně rozumím, co ten Churchill říká!“

Všichni vybuchli smíchy a nikdo se nenamáhal, aby ho vyvedl z opilého omylu.

Ano, budu muset podniknout první kroky, abych si začal vydělávat na živobytí, a jak to tak kolem sebe vidím, nebude to snadné. Ale nedělám si s tím žádné velké starosti. Od roku 1930 do roku 1942 jsem úplně ztratil jakoukoli zodpovědnost a schopnost žít bez cizí pomoci. Člověk, který byl tak dlouho vězněn a nemusel se nikdy starat o jídlo, o byt a ošacení, člověk, kterého manipulovali, otáčeli sem a tam a jehož navykli na to, že sám ze své vůle nesmí udělat vůbec nic, musí automaticky vykonávat nejrůznější rozkazy a neptat se po jejich smyslu. Takový člověk, který se najednou, během několika týdnů, octl ve velkém městě a musí se znovu učit chodit po chodnících, aby do nikoho nevrazil, přecházet ulice a nenechat se přitom přejet, člověk, který pokládal za samozřejmé, že ve věznici mu dávají pít a jíst, takový člověk se musí učit žít znovu, od samého začátku. Vznikají při tom nečekané reakce. Poslouchám například uprostřed všech těch těžkých zločinců, propuštěných na svobodu, těch uprchlých vyhnanců, kteří míchají do své francouzštiny anglická nebo španělská slova, napínám uši a poslouchám všechny jejich historky, když vtom najednou se mi chce v tom koutku anglického baru na záchod. A tu se stane, i když je to zcela neuvěřitelné, že začnu čtvrt vteřiny pátrat po dozorci, kterému si musím říct o dovolení. Byl to velice prchavý okamžik, ale bylo taky prapodivné, když jsem si uvědomil: Motýlku, teď už se nemusíš nikoho ptát, když chceš jít čurat nebo dělat cokoli jiného.

Stejně tak v biografu. Ve chvíli, kdy pro nás uvaděčka hledala místo, měl jsem ve vteřinovém záblesku chuť jí říct: „Prosím vás, nedělejte si se mnou starosti, jsem jenom mizerný vězeň, který si nezaslouží nejmenší pozornost.“ Když jsme šli po ulici, cestou z biografu do baru, několikrát jsem se otočil. Guittou, který tyhle reakce zná, mi řekl:

„Proč se pořád otáčíš a koukáš dozadu? Díváš se, jestli za námi nejde nějakej bachař? Tady už žádní bachaři nejsou, Motýlku. Ty jsi nechal v kolonii.“

V obrazném jazyce trestanců se říká, že se člověk musí vysvléknout z trestanecké kazajky. Ale je to ještě víc, protože oblečení trestance není jenom symbol, nestačí vysvléknout se jenom z trestaneckých svršků, člověk si musí vyrvat z duše a z mozku ohnivou pečeť vyvržence.

Do baru vstoupila patrola černých anglických policistů, dokonale oblečených. Jdou od jednoho stolu k druhému a vyžadují si průkazy totožnosti. Když došel velitel do našeho kouta, prohlíží si pozorně všechny tváře. Moje byla jediná, kterou neznal.

„Váš průkaz, prosím.“

Podal jsem mu ho. Rychle se na mne podíval, vrátil mi ho a dodal:

„Promiňte, neznal jsem vás. Vítám vás v Georgetownu.“ A odešel.

Pavel-Savojan k tomu dodal, když policista odešel:

„Tihle rostbífové jsou báječní. Jediní cizinci, ke kterejm mají stoprocentní důvěru, jsou uprchlí zločinci. Když dokážeš anglickejm úřadům, že jsi zdrhnul z trestnice, jsi okamžitě na svobodě.“

Přestože jsem se vrátil do domku pozdě, byl jsem už v sedm ráno u hlavní přístavní brány. Ani ne za půl hodiny přijeli Cuic a jednoruký s vozíkem plným čerstvé, ráno utrhnuté zeleniny, vajec a několika slepic. Jsou sami. Ptám se jich, kde mají krajana, který je měl naučit, jak si mají počínat. Cuic odpověděl:

„Ukázal nám to včera, to stačí. Teď už nikoho nepotřebujeme.“

„Jezdíš pro to daleko?“

„Dost. Je to víc než dvě a půl hodiny odtud. Vyjeli jsme ve tři ráno a teprve teď jsme přijeli.“

Jako by tu byl nejméně dvacet let, sehnal hned Cuic teplý čaj a placky. Sedli jsme si na chodník u vozíku, jíme, pijeme a čekáme na zákazníky.

„Myslíš, že ti Amerikáni ze včerejška příjdou?“

„Doufám, ale kdyby nepřišli, prodáme to někomu jinýmu.“

„A jak stanovíš ceny?“

„Neříkám: stojí to tolik a tolik. Říkám jim: kolik dáš?“

„Ale vždyť neumíš anglicky.“

„To je pravda, ale na co mám prsty a ruce? Jde to tak docela snadno. Ostatně, ty umíš anglicky dost, abys mohl prodávat a kupovat,“ říká mi Cuic.

„Ano, ale nejdřív bych se šel podívat, jak to děláš ty.“

Netrvalo dlouho a přijel jakýsi obrovský džíp, kterému se říká command-car. Vystoupil z něho šofér, poddůstojník a dva námořníci. Poddůstojník vylezl na vozík a prohlíží salát, baklažány atd. Zinspicíroval každý svazeček, ohmatal každé kuře.

„Kolik za to za všechno chceš?“ A začíná diskuse.

Americký námořník mluví nosem. Nerozumím mu ani slova.

Cuic žvatlá něco čínsky a francouzsky. Když vidím, že se vůbec nemohou domluvit, zavolám si Cuica stranou.

„Kolik jsi za to všechno zaplatil?“

Hrabe se v kapsách a vytáhne sedmnáct dolarů.

„Sto třiaosmdesát dolarů,“ říká Cuic.

„Kolik ti nabízí?“

„Myslím, že dvě stě deset. To je málo.“

Jdu k důstojníkovi. Ptá se mě, jestli umím anglicky. „Trošku.“

„Mluvte pomalu,“ říkám mu.

„O.K.“

„Kolik za to chcete dát? Ne, dvě stě deset dolarů je málo. Dvě stě čtyřicet.“

Nechce je dát.

Dělá, že jde pryč, potom se vrátí, znovu odejde, nasedne do džípu, ale já cítím, že hraje komedii. Ve chvíli, kdy zase vystoupil, přišly mé dvě krásné sousedky, Indky s tvářemi napůl zahalenými. Určitě se na celou scénu dívaly, protože předstírají, že nás neznají. Jedna vystoupila na vozík, prohlédla si zboží a říká nám:

„Kolik chcete za všechno?“

„Dvě stě čtyřicet dolarů,“ odpovídám.

Indka řekla:

„V pořádku, beru to.“

Ale vtom Američan vytáhl dvě stě čtyřicet dolarů a dal je Cuicovi. Indkám řekl, že zboží už koupil. Sousedky neodešly a dívají se, jak Američan vykládá zboží z vozíku a nakládá do džípu. V poslední chvíli vzal jeden námořník čuníka – myslel si, že patří ke koupenému zboží. Cuic samozřejmě nechce, aby mu prasátko vzali. Zahájil diskusi, ve které se nám nedaří vysvětlit, že prasátko nepatří ke koupenému zboží.

Pokouším se vysvětlit to Indkám, ale je to velice nesnadné. Taky mi nerozumějí. Američtí námořníci nechtějí čuníka pustit, Cuic nechce vrátit peníze a začíná se to zvrhat ve rvačku. Jednoruký už popadl klacek z vozíku, když vtom se objevil džíp americké vojenské policie. Poddůstojník zahvízdal. Military Police se blíží. Řekl jsem Cuicovi, aby vrátil peníze, ale nechce o tom ani slyšet. Námořníci mají prase, a taky je nechtějí vrátit. Cuic se postavil před jejich džíp a brání jim, aby odjeli. Kolem hlučné scény se shromáždila dosti početná skupina zvědavců. Americká policie dává za pravdu Američanům, ostatně ani policisté naší hatmatilce nerozumějí. Myslí si upřímně, že jsme chtěli námořníky okrást.

Nevím už, co si počít, když vtom jsem si vzpomněl, že mám číslo telefonu do Martiner Clubu a jméno Martiničana. Dal jsem číslo policejnímu důstojníkovi a řekl jsem: „Tlumočník.“ Odvedl mě k telefonu. Zavolal jsem a naštěstí jsem tam zastihl svého gaullistického přítele. Požádal jsem ho, aby vysvětlil policistovi, že prasátko nepatří do uzavřeného obchodu, že je ochočené, Cuic, že je má jako psíka a že jsme námořníkům zapomněli říct, že nepatří ke zboží. Potom jsem odevzdal sluchátko policistovi. Netrvalo ani tři minuty a všechno pochopil. Sám vzal čuníka a vrátil ho Cuicovi. Ten ho celý šťastný vzal do náručí a honem ho strčil do vozíku. Incident skončil dobře a Amerikáni se smáli jako děti. Všichni odešli a všechno dobře dopadlo.

Večer jsme doma poděkovali oběma Indkám, které se té historii smály na celé kolo.

Už jsme v Georgetownu tři měsíce. Dnes jsme se přestěhovali do jedné poloviny domu svých indických přátel. Máme dva světlé a prostorné pokoje, jídelnu, malou kuchyň na dřevěné uhlí a obrovský dvůr s jedním koutem překrytým plechem, který slouží za stáj. Vozík i osel tam našli útulek. Budu spát sám ve velké posteli koupené z druhé ruky, na dobré matraci. Ve vedlejším pokoji moji čínští přátelé mají svou vlastní postel. Máme taky stůl a šest židlí plus čtyři stoličky. V kuchyni máme všechno nezbytné nádobí. Poděkovali jsme Guittouovi a jeho přátelům za pohostinství a ujali jsme se vlády ve svém domě, jak říká Cuic.

Před oknem jídelny, které vede na ulici, trůní lenoška z rákosu, dar obou Indek! Na stole v jídelně je ve skleněném hrnci několik čerstvých květin, které přinesl Cuic.

Můj první domov, prostý, ale čistý, ten světlý a hezký domek, ve kterém jsem se usídlil, první výsledek tříměsíční společné práce, ve mně vzbuzuje důvěru a víru v budoucnost.

Zítra je neděle, žádný trh, což znamená, že máme celý den volno. A tak jsme se všichni tři rozhodli, že k nám pozveme na oběd Guittoua a jeho přátele i obě Indky a jejich bratry. Čestným hostem bude Číňan, který jim daroval osla a vozík a který nám půjčil dvě stě dolarů, abychom mohli rozjet svůj první obchod. Najde na svém talíři obálku s dvěma sty dolary a několik slov poděkování, napsaných za nás za všechny čínsky.

Po čuníkovi, kterého zbožňuje, patří veškerá Cuicova náklonnost mně. Zahrnuje mě neustále pozornostmi: jsem z nás tří nejlépe oblečen a každou chvíli mi přinese košili, vázanku nebo kalhoty. Všechno to kupuje ze svých úspor. Cuic nekouří a skoro nepije, jediná jeho neřest je hra. Sní jen o jednom: ušetřit si dost peněz, aby si mohl jít do čínského klubu zahrát.

Prodat zboží, které každé ráno kupujeme, není nijak obtížné. Mluvím už dostatečně anglicky, abych mohl kupovat a prodávat. Každý den vyděláme společně pětadvacet až třicet dolarů. Je to málo, ale jsme velice spokojeni, že se nám podařilo tak rychle najít způsob obživy. Nechodím s nimi pokaždé nakupovat, i když se mi obyčejně daří nakoupit zboží laciněji, zato ale teď vždycky prodávám. Mnoho amerických a anglických námořníků, které posilají na pevninu nakupovat zboží pro loď, mě zná. Dojednáváme obchod v přátelském tónu, aniž se při tom moc rozpálíme. Chodívá k nám jeden kantýnský z americké důstojnické kantýny. Je to chlap jako hora, Američan italského původu, který se mnou vždycky mluví italsky. Je šťasten, když mu odpovím v jeho jazyce, a hádá se se mnou o cenu zboží jenom kvůli potěšení. Nakonec koupí vždycky za cenu, kterou jsem udal na začátku rozhovoru.

Od půl deváté do devíti ráno jsme vždycky doma. Nejdřív všichni něco málo posnídáme a jednoruký s Cuicem si potom vždy lehnou. Já chodívám na návštěvu ke Guittouovi, nebo mé sousedky chodí ke mně. Udržovat pořádek v domácnosti není nijak složité: musí se zamést, vyprat prádlo, ustlat postele, udržovat dům v pořádku. Obě sestry to všechno dělají výborně a skoro nic za to nechtějíplatím jim dva dolary denně. Oceňuji teď v plném rozsahu, jak chutná svoboda bez úzkosti o budoucnost.

MÁ INDICKÁ RODINA

Nejužívanějším dopravním prostředkem v tomto městě je kolo. Koupil jsem si tedy kolo, abych se mohl bez obtíží kamkoli dostat. Město leží na rovině, stejně jako jeho okolí, takže člověk může ujet bez velké námahy velké vzdálenosti. Mám na kole dva velice silné nosníky, jeden vpředu a jeden vzadu. Mohu tedy, podobně jako mnoho domorodců, uvézt na kole snadno dvě osoby.

Nejméně dvakrát týdně se jezdím na hodinku projet se svými indickými přítelkyněmi. Obě jsou bez sebe radostí a mně pomalu dochází, že jedna z nich, mladší, se do mne začíná zamilovávat.

Včera přišel její otec, kterého jsem předtím nikdy neviděl. Nebydlí moc daleko od našeho domu, ale nikdy nás nepřišel navštívit, takže jsem znal jenom jejich bratry. Je to vysoký stařec s velice dlouhým plnovousem, bílým jako sníh. I vlasy má prokvetlé. Pokrývají jeho inteligentní a vznešené čelo. Mluví jenom indicky a jeho dcera překládá. Pozval mě k sobě na návštěvu. Na kole to není daleko, řekl mi prostřednictvím malé princezny, jak říkám jeho dceři. Slíbil jsem, že ho brzy navštívím.

Pojedl několik koláčů a napil se čaje. Potom odešel, aniž jsem si všiml, že si prohlédl dům do nejmenších podrobností. Princeznička je celá šťastná, že tatínek odešel spokojen s návštěvou i s námi.

Je mi třicet šest let a těším se výtečnému zdraví. Cítím se ještě mladý a naštěstí mě všichni za mladého pokládají: všichni mí přátelé mi říkají, že nevypadám na víc než na třicet. Té malé je devatenáct let a má zvláštní krásu své rasy, klidnou a ve způsobu myšlení plnou indického fatalismu. Byl by to pro mne dar nebes, kdybych mohl milovat tu nádhernou dívku a být jí milován.

Když si vyrazíme všichni tři na výlet, sedne si vždycky na přední nosník, protože dobře ví, že když si pohodlně sedne a pěkně se napřímí, a já se musím, když chci pořádně šlapat, trochu sklonit, že nachýlím hlavu těsně k její tváři. Pokaždé když zakloní hlavu, vidím celou krásu jejích nahých prsou pod průsvitným mušelínem, což je daleko krásnější, než kdyby byly nezakryté. Její velké černé oči metají všechny své ohně, kdykoli se takto téměř dotkneme, a její tmavočervená ústa v čajové pleti se otvírají a mají chuť dát se políbit. Ta krásná ústa zdobí nádherné zuby. Má zvláštní způsob, jak vyslovovat určitá slova. Pokaždé při tom maličko povystrčí špičku růžového jazyka v polootevřených ústech, což by i z nejsvětějších ze všech svatých, které nám dala katolická církev, učinilo chlípníky.

Dnes večer máme jít sami dva do kina, protože její sestra má prý migrénu. Myslím, že ji předstírá, aby nás nechala o samotě. Přišla v šatech z bílého mušelínu, které jí sahají až po kotníky. Když jde, při každém kroku se jí obnažují kotníky a je vidět, že na nich má navlečeny tři stříbrné náramky. Na nohou má sandály, jejichž zlaté řemínky procházejí mezerou mezi palcem a dalším prstem. Dodává to její noze mimořádné elegance. Do pravé nosní dírky si vložila drobnou zlatou mušličku. Mušelínový závoj na hlavě je krátký a spadává lehce kousek pod ramena. Na hlavě ho drží zlatá stuha. Od stuhy až doprostřed čela jí visí tři nitky, na kterých jsou navlečeny kameny všech možných barev. Je to krásná fantazie, která se rozhoupá, kdykoli se pohne, a obnažuje její příliš modré tetování na čele.

Všichni z indického i z našeho domu, který reprezentuje Cuic a jednoruký, přihlížejí s potěšením, jak odjíždíme a neskrýváme své štěstí. Všichni se tváří, jako by věděli, že se z biografu vrátíme jako snoubenci.

Usadila se pohodlně na polštářku, položeném na nosníku mého kola, a tak jedeme spolu do středu města. Najedné volné části silnice ve špatně osvětlené ulici se ta nádherná dívka sama lehce dotkla ústy mých úst a dala mi prchavý polibek. Že se sama ujala iniciativy, bylo tak nečekané, že jsem málem spadl z kola.

Sedíme ruku v ruce v hloubi sálu. Rozmlouvám s ní prsty a ona mi odpovídá. Naše první milostné duo v tomto biografu, kde běžel film, na který jsme se vůbec nedívali, bylo úplně němé. Její prsty a dlouhé, tak krásně pěstěné a nalakované nehty, doteky jejích dlaní zpívají a říkají mi mnohem víc, než kdyby mluvila o vší lásce, kterou ke mně cítí, a touze stát se mou. Sklonila hlavu na mé rameno, což mi umožnilo pokrýt její čistou tvář polibky.

Ta plachá láska, které trvalo tak dlouho, než se rozvinula, přešla rychle v prudkou vášeň. Vysvětlil jsem jí, ještě než se stala mou, že si ji nemohu vzít, protože jsem ženatý ve Francii. Trápilo ji to sotva jediný den. Jednou v noci zůstala u mne. Říkala mi, že kvůli bratrům a některým indickým sousedům a sousedkám by byla radši, kdybych se přestěhoval k ní a k jejímu otci. Přistoupil jsem na to a přestěhoval jsem se do domu jejího otce, který bydlí sám s jednou mladou Indkou, vzdálenou příbuznou, která mu posluhuje a stará se o celou domácnost. Není to moc daleko od domu, kde bydlí Cuic, asi pět set metrů. Takže moji dva přátelé k nám chodí každý den večer a stráví s námi pokaždé dobrou hodinu. Často u nás jedí.

Prodáváme dál zeleninu v přístavu. Odjíždím z domu v půl sedmé a moje Indka mě skoro vždycky doprovází. Cuica a jednorukého čeká pokaždé velká termoska plná čaje, hrnec zavařeniny a opečený chléb ve velkém koženém pytlíku. Pijeme potom všichni dohromady čaj. Připravuje snídani vždycky sama a trvá na tom, aby se do všech podrobností dodržel rituál: abychom všichni čtyři snídali společně. Má v pytlíku všechno, co je ke snídani zapotřebí: maličký vyšívaný ubrousek s krajkami – položí ho pokaždé velice obřadně na chodník, který předtím zametla malým smetáčkem – na něj postaví čtyři porcelánové šálky s talířky. A tak sedíme na chodníku a velice obřadně snídáme.

Je to velká legrace, pít čaj takhle na chodníku, jako bychom byli v nějaké místnosti, ale ona to pokládá za něco úplně přirozeného a Cuic také. Ostatně ani ona, ani on si vůbec nevšímají chodců a oba shledávají, že je to úplně normální. Takže nic nenamítám. Je tak spokojená, že nás může obsluhovat a mazat nám zavařeninu na opečené chlebíčky, že kdybych odmítl takhle jíst, určitě bych se jí dotkl.

Minulou sobotu se událo něco, co mi dalo klíč k tajemství. Žijeme spolu už dva měsíce a velice často mi dává pár kousíčků zlata. Jsou to vždycky úlomky rozlámaných šperků: polovina zlatého prstenu, jedna náušnice, jeden článek řetězu, čtvrtina nebo polovina zlaté medaile nebo mince. Nepotřebuji to k živobytí, a přestože mi říká, abych zlato prodával, schraňuji úlomky ve škatulce. Mám jich už asi čtyři sta gramů. Kdykoli se jí zeptám, odkud to má, přitáhne mě k sobě, políbí mě, zasměje se, ale nic mi nevysvětlí.

Až se stalo, že jednou v sobotu kolem desáté hodiny ráno mě moje Indka požádala, abych odvezl na kole jejího otce, sám už nevím kam. „Tatínek ti ukáže cestu,“ říká. „Já zůstanu doma a budu žehlit.“ Znepokojen jsem si pomyslel, že starý chce jet někam daleko na návštěvu, ale ochotně jsem se uvolil, že ho tam odvezu.

Starý sedí na předním nosiči, neříká ani slovo, protože neumí jinak než indicky, a já jedu podle toho, jak mi udává směr rukou. Je to daleko, šlapu už skoro hodinu. Dojeli jsme do bohaté čtvrti na břehu moře. Samé krásné vily. Na znamení svého „tchána“ jsem zastavil a dívám se, co se bude dít. Vytáhl bílý kulatý kámen zpod tuniky a poklekl na prvním schodě domu. Koulel kámen po schodech a začal zpívat. Uběhlo několik minut. Z vily vystoupila žena oblečená po indicku, přiblížila se k němu a beze slova mu něco dala do ruky.

Opakoval ten výstup od jednoho domu k druhému až do šestnácti hodin. Trvá to celé hrozně dlouho a já pořád ne a ne pochopit, oč vlastně jde. V poslední vile k němu vyšel muž, oblečený v bílém. Zdvihl ho, vložil mu ruku pod paží a odvedl ho až do domu. Zůstal tam víc než čtvrt hodiny a vrátil se, zase v doprovodu pána, který ho, předtím než se s ním rozloučil, políbil na čelo či spíš na bílé vlasy. Vracíme se domů. Já šlapu, co mám síly, abych dorazil co nejdřív, protože je už půl páté, pryč.

Než se setmělo, byli jsme naštěstí doma. Moje pěkná Indka, Indara, odvedla nejdřív otce do jeho pokoje, potom mi skočila kolem krku, celého mě zlíbala a zatáhla ke sprše, abych se vykoupal. Čeká mě čisté a čerstvé prádlo. Umyt, oholen a převlečen usedám ke stolu. Obsluhuje mě sama jako obyčejně. Rád bych se jí na všechno vyptal, ale ona krouží sem a tam, předstírá, že má pořád něco na práci, aby se co nejdéle vyhnula otázkám. Já hořím netrpělivostí. Jenže vím, že se žádný Ind ani Číňan nesmí nutit, aby něco řekl. Vždycky se musí respektovat určitá doba, než se člověk zeptá. Když uplyne, začnou mluvit sami, protože sami vědí, že od nich očekáváme důvěrné sdělení. Domnívají-li se, že jste hoden důvěry, řeknou vám, co chcete vědět. A to se právě stalo.

Když jsme si lehli na lůžko a dlouho se milovali, a když byla nasycena láskou, vložila Indka ještě rozpálenou tvář do mého nahého podpaždí a začala mluvit:

„Víš, miláčku, když tatínek chodí sbírat zlato, nedělá nic špatného, naopak. Přivolává duchy, aby ochránili dům, u kterého koulí svůj kámen. Lidi mu na znamení díků dávají kousek zlata. Je to velice starý zvyk od nás z Jávy.“

To mi vyprávěla moje princeznička. Ale jednoho dne jsem si povídal na trhu s jednou Indařinou přítelkyní. Tenkrát ráno nepřišla ještě ani Indara, ani Číňané a tu mi hezká dívka z Jávy řekla něco jiného:

„Proč pracuješ, když žiješ s dcerou kouzelníka? Že se nestydí nechat tě vstávat tak časně, a dokonce když prší. Ze zlata, které vydělává její otec, bys mohl žít a o práci ani nezavadit. Nemá tě vůbec ráda, protože kdyby tě měla ráda, nikdy by tě nenechala vstávat tak časně.“

„A co její otec vlastně dělá? Vysvětli mi to, já o tom nic nevím.“

„Její otec je kouzelník z Jávy. Když si usmyslí, přivolá smrt na tebe nebo tvou rodinu. Jediný způsob, jak uniknout kouzlu, které přivolává svým magnetickým kamenem, je dát mu dost zlata, aby kámen začal koulet směrem proti smrti. To pak zahání všechna neštěstí a naopak přivolává zdraví a život pro tebe a celou tvou rodinu, která bydlí v domě.“

„Ale to se docela neshoduje s tím, co mi vyprávěla Indara.“

Slíbil jsem si, že si všechno prověřím, abych věděl, která z dívek má pravdu. O několik dní později jsem byl se svým dlouhovousým „tchánem“ na břehu potoka, který protéká napříč čtvrtí Penitence Rivers a ústí do Demerary. Chování indických rybářů mi všechno bohatě vysvětlilo. Každý mu daroval rybu a co nejrychleji zmizel. Pochopil jsem. Už jsem se nepotřeboval nikoho na nic ptát.

Pokud jde o mne, můj kouzelnický tchán mi vůbec nevadí. Mluví se mnou pouze indicky a předpokládá, že trochu rozumím. Jenže mně se nikdy nepodaří pochopit, co chce říct. Má to svou dobrou stránku. Aspoň se nemůžeme dostat do sporu. Nicméně mi našel práci: tetuji čela všech třináctiletých a patnáctiletých dívek. Někdy mi odhalí jejich prsy a já jim na nich vytetovávám listy nebo barevné okvětní plátky, zelené, růžové a modré, takže se prsní bradavka stává pestíkem květiny. Nejodvážnější z nich – protože je to velice bolestivá procedura – si dávají vytetovat v kanárkově žluté barvě tmavý kruh kolem prsní bradavky a některé dokonce na žluto i samu prsní bradavku.

Otec vyvěsil před domem indickou tabulku, kde se zřejmě oznamuje: „Umělecké tetování – Ceny mírné – Pracujeme se zárukou.“ Ta práce se platí skutečně dobře, takže mám dvojí potěšení: mohu obdivovat krásné prsy Jávanek a zároveň vydělávat peníze.

Cuic našel nedaleko přístavu restauraci na prodej. Přišel s tou zprávou celý pyšný a navrhl mi, abychom restauraci koupili. Cena je slušná, osm set dolarů. Kdybych prodal kouzelníkovo zlato a k tomu přidal všechno, co jsme ušetřili, mohli bychom si restauraci koupit. Šel jsem se na ni podívat. Je v malé uličce, ale velice blízko přístavu. Hemží se to tam lidmi v kteroukoli hodinu. Dost veliký sál, vymalovaný na bílo a na černo, osm stolů nalevo, osm napravo a uprostřed kulatý stůl, kde se mohou vyložit předkrmy a ovoce. Kuchyň je veliká, prostorná a dobře osvětlená. Dvě veliké plotny a dvě obrovité kuchařky.

RESTAURACE A MOTÝLI

Obchod jsme uzavřeli. Indara prodala sama všechno zlato, které jsme měli. Ostatně, tatíček byl překvapen, že jsem se nikdy nedotkl zlatých úlomků, které dával dceři pro nás oba. Řekl:

„Dával jsem vám je, abyste jich využili. Patří vám oběma a nemusíte se mě ptát, jestli s nimi můžete disponovat. Dělejte si s nimi, co chcete.“

Takže můj „kouzelnický tchán“ není tak špatný. A Indara je stvoření mimořádných kvalit – jako milenka, jako žena i jako přítelkyně. Nehrozí nám nebezpečí, že bychom se někdy hádali, protože na všechno, co jí řeknu, odpoví vždycky ano. Jenom někdy se zatváří trochu kysele, když tetuji prsy jejích krajanek.

A tak jsem se stal šéfem restaurace Victory na Water Street v samém středu přístavu města Georgetownu. Cuic se má starat o kuchyň, což se mu líbí, je to jeho povolání. Jednoruký se bude starat o nákupy a o „Chow Mein“, jakýsi druh čínských špaget. Dělají se takto: výražková mouka se mísí a prohněte s množstvím vaječných žloutků. Ta hmota se pak bez vody dlouho a úporně zpracovává. Hníst tohle těsto je tak obtížné, že jednoruký je nucen zapíchnout do něho vyhlazenou kopist, opírat se o ni pravým stehnem a poskakovat kolem dokola. Kopist má provlečenou mezi nohama, drží ji svou jedinou rukou a poskakuje na jedné noze kolem stolu. Hmotu zpracovává takovou silou, že se změní v lehké a velice chutné těsto. Nakonec se přidá trochu másla, které mu dodává vynikající chuti.

Restaurace, která zkrachovala, si teď získala rychle pověst. Indara obsluhuje za pomoci jedné mladé a velice hezké Indky jménem Daya, početné houfy zákazníků, kteří k nám chodí ochutnat čínskou kuchyni. Přicházejí všichni uprchlí trestanci. Ti, kteří mají peníze, platí, ostatní jedí zadarmo. „Dát najíst lidem, kteří mají hlad, přináší štěstí,“ říká Cuic.

Máme jedinou potíž: atraktivnost obou číšnic, z nichž jedna je Indara. Obě vystavují své nahé prsy pod lehounkou látkou svých šatů. Navíc mají šaty po stranách rozstřižené od kotníků až po kyčle. Při určitých pohybech odhalují celou nohu a stehno velice vysoko. Američtí, angličtí, švédští, kanadští a norští námořníci chodí někdy jíst dvakrát denně, aby se mohli pokochat tou podívanou. Mí přátelé nazývají mou restauraci restaurace voyeurů. Já dělám šéfa. Pro všechny jsem „starej“. Nemáme žádnou pokladnu, číšníci mi nosí peníze, které strkám do kapsy, a když je třeba, vracím drobné.

Restaurace se otevírá v osm hodin večer a je otevřena až do pěti nebo šesti do rána. Je zbytečné vám říkat, že kolem třetí hodiny ráno všechny děvky z celé čtvrti, které měly v noci dobrý lov, přicházejí se svými pasáky nebo zákazníky pojíst kuře na karí nebo salát z fazolových výhonků. Pije se také pivo, zvlášť anglické, a whisky, domácí rum z cukrové třtiny, který je velice dobrý, se sodou nebo coca-colou. A protože se náš podnik stal místem schůzek uprchlých Francouzů, stal jsem se útočištěm, rádcem, soudcem a důvěrníkem celé kolonie těžkých zločinců a vyhnanců.

Někdy mi to způsobuje všelijaké komplikace. Jeden sběratel motýlů mi vysvětlil, jak v džungli chytá motýly. Vystřihne si z kartónu motýla a přilepí na něj křídla motýla, kterého chce chytit. Kartón připevní na konec metr dlouhé tyče. Chytá motýly tak, že drží tyč v pravé ruce a pohybuje jí tak, jako by ten falešný motýl chtěl vzlétnout. Chodívá vždycky do pralesa na mýtiny, kam proniká slunce. Zná hodiny páření každého druhu. Existují druhy, které nežijí déle než osmačtyřicet hodin. A tak ve chvílích, kdy slunce zaleje mýtinu, se motýli, kteří se chtějí pojímat, vrhnou do toho světla a snaží se co nejrychleji spářit. Když uvidí návnadu, z veliké dálky se na ni vrhnou. Když je falešný motýl samec, přiletí k němu jiný samec a chce se s ním bít. Lovec ho pak rychle chytí levou rukou, ve které má malou síťku.

Krabička, do které je chytá, má štěrbinu, takže může chytat další a další motýly a nemusí se bát, že ostatní uletí.

Jestliže se jako návnady použije samičích křídel, slétají se samci, aby se s ní pářili, a výsledek je stejný.

Nejkrásnější motýli jsou noční, ale protože často narážejí na překážky, je velice nesnadné chytit motýla, který má neporušená křídla. Skoro všichni je mají všelijak potrhaná. Tito noční motýli se chytají tak, že lovec vyleze na vrcholek velkého stromu, kde napne kus bílého plátna. To pak osvětlí zezadu karbidovou lampou. Velcí noční motýli, kteří mají rozpětí křídel až dvacet centimetrů, přilétají a přilepí se na bílé plátno. Zbývá už jen je udusit, což se dělá tak, že se jim velice rychle a silně stiskne hruď, ale tak, aby se nerozdrtila. Je důležité, aby se nezmítali, protože by si pokazili křídla a měli by potom menší hodnotu.

Mívám vždycky ve vitrínách malé sbírky motýlů, much, malých hadů a netopýrů. Kupujících je víc než zboží, takže ceny jsou vysoké.

Jeden Američan mi popsal motýla s dolními křídly ocelově modrými a s horními světle modrými. Nabídl mi pět set dolarů, když mu seženu motýla tohoto druhu, který prý je hermafrodit.

Když jsem o tom mluvil s lovcem motýlů, řekl mi, že jednou takového motýla chytil. Byl prý velice pěkný a dostal za něj padesát dolarů. Teprve později mu jeden seriózní sběratel řekl, že tento druh má cenu přes dva tisíce dolarů.

„Ten Amerikán tě chce vzít na hůl, Motýlku,“ řekl mi lovec. „Myslí si, že jsi pitomec. I kdyby ten vzácnej kousek měl cenu patnáct set dolarů, stejně by ještě nestydatě využil tvý neznalosti.“

„Máš pravdu, je to syčák. Ale co si z něho udělat legraci?“

„Jak?“

„Mohli bysme třeba na samičku například přilepit dvě křídla samečka nebo naopak. Jediná obtíž je, jak je přilepit tak, aby to nikdo nepoznal.“

Po mnoha marných pokusech se nám podařilo přilepit dokonale, takže to nikdo nemohl poznat, dvě samčí křídla na nádherný exemplář samičky: krajíčky křídel jsme vložili do maličkého zářezu a potom jsme je přilepili mlékem z gumovníku. Drží to tak dobře, že semotýl může zvednout za přilepená křídla. Vložili jsme ho pod sklo mezi motýly náhodné sbírky po dvaceti dolarech a já jsem se tvářil, jako bych si toho nebyl všiml. Vyšlo to. Sotva ho Američan zpozoroval, přišel s dvacetidolarovou bankovkou v ruce a měl tu drzost, že chtěl kolekci koupit. Řekl jsem mu, že už jsem ji slíbil jednomu Švédovi, který po mně chtěl jednu krabici, a že tahle je pro něho.

Během dvou dní bral Američan krabici nejméně desetkrát do rukou. Nakonec to nevydržel a zavolal mě.

„Koupím toho motýla uprostřed za dvacet dolarů a všechny ostatní si můžeš nechat.“

„Co je na něm tak zvláštního?“ A začal jsem si motýla prohlížet. Potom jsem vzkřikl: „Ale vždyť tohle je ten hermafrodit!“

„Co říkáte? Ano, máte pravdu. Předtím jsem si nebyl tak docela jist,“ řekl Američan. „Pod sklem ho nebylo dobře vidět. Dovolíte?“ Prohlížel si motýla ze všech stran a povídá: „Kolik za něj chcete?“

„Jednou jste mi říkal, že tenhle vzácnej druh stojí pět set dolarů. Vypravoval jsem to několika lovcům motýlů a nemůžu využít nevědomosti sběratele, který chytil tenhle exemplář. Tak tedy pět set dolarů, nebo nic.“

„Beru ho, schovejte ho pro mne. Tady máte šedesát dolarů, které mám u sebe, jako zálohu. Dejte mi stvrzenku a zítra přinesu zbytek. A hlavně ho vytáhněte z té škatule.“

„Výborně, dám ho někam jinam. Tady máte stvrzenku.“

Sotva jsem ráno otevřel, už je tu Lincolnův potomek jako na koni. Prohlíží si motýla ještě jednou, tentokrát s malou lupou. Mám strašně nahnáno ve chvíli, kdy ho otáčí vzhůru nohama. Ale je spokojen a zaplatil. Vzal si motýla do krabičky, kterou si přinesl, dal si ode mne vystavit další stvrzenku a odešel.

Dva měsíce nato mě sbalili policajti. Když jsem přišel na komisařství, velitel mi vysvětlil francouzsky, že jsem byl zatčen, protože jeden Američan mě obvinil z podvodnictví:

„Je to kvůli motýlovi, kterému jste přilepil křídla,“ říká komisař. „Díky tomu úskoku jste ho prý prodal za pět set dolarů.“

Dvě hodiny nato už je tu Cuic a Indara s advokátem, který mluví velmi dobře francouzsky. Vysvětlil jsem mu, že já se v motýlech vůbec nevyznám, že nejsem lovec ani sběratel. Prodávám sbírky motýlů, jenom abych vypomohl lovcům, kteří jsou mí zákazníci, a o těch pět set dolarů, že jsem si neřekl já, ale že mi je nabízel Amerikán. A ostatně kdyby ten motýl byl pravý, jak o tom byl přesvědčen, zloděj by byl on, protože v tom případě by takový motýl měl cenu asi dva tisíce dolarů.

Dva dni nato jsem stál před soudem. Advokát mě hájil a navíc mi dělal tlumočníka. Zopakoval jsem svou tezi. Můj advokát na její obhájení přinesl katalog s cenami motýlů. Tento druh je v ceníku hodnocen přes tisíc pět set dolarů. Američan byl odsouzen k zaplacení soudních výloh, navíc musel zaplatit honorář mému advokátovi, který obnášel přes dvě stě dolarů.

Všichni těžcí a Indové se shromáždili na oslavu mého osvobození – pil se pastis domácí výroby. Celá rodina Indary přišla k soudu a všichni byli ve chvíli, kdy všechno tak dobře dopadlo, velice pyšní, že mají v rodině takového supermuže. Nebyli totiž hloupí a dobře tušili, že jsem ta křídla přilepil.

***

Už je to tady, museli jsme restauraci prodat, jednou to muselo přijít. Indara a Daya byly příliš krásné a ten jejich malý striptýz, vždycky jen tak sotva naznačený, aniž kdy byly překročeny meze, vzrušoval ty námořníky plné krve víc, než kdyby byly úplně svlečené. Obě dívky si všimly, že čím blíž přistrkovaly své sotva pozahalené prsy pod nos, tím více dostávaly spropitného. Pokaždé se proto naklonily co nejvíc nad stůl a dlouho se jim nedařilo účet sečíst. Dobře si propočítaly čas, po který takhle vystavovaly svou krásu. Když měl námořník oči navrch hlavy, dívky se vzpřímily a řekly: „A co spropitné?“ – „Ach!“ A chudáci vznícení milenci, jejichž touha nebyla nikdy uhašena, klopili a nevěděli, co s očima a kam s hlavou.

Jednoho dne se stalo, co jsem předvídal. Jeden velký zrzek, chlap jako hora, samá piha, se nespokojil s tím, že se smí podívat na obnažené stehno: když se na vteřinku ukázaly kalhotky, vystřelila jeho ruka a sevřela stehno mé Jávanky jako do svěráku. Měla v ruce skleněnou misku plnou vody na umývání rukou a v mžiku mu ji rozbila o hlavu. Ve chvíli, kdy dostal ránu, strhl námořník kalhotky a sesul se. Vrhl jsem se k němu, abych ho zdvihl. Jeho přátelé si pomysleli, že ho chci uhodit, a než jsem se nadál, dostal jsem strašnou ránu pěstí do oka. Možná, že ten námořnický boxer chtěl skutečně hájit svého kamaráda, ale možná, že chtěl jednu vrazit manželovi krásné Indky, který zavinil, že se jí nemohl dostat na kůži. Kdoví? Ale ať tomu bylo jakkoli, dostal jsem do oka pořádný direkt. Námořník ovšem počítal příliš předčasně s tím, že zvítězil, protože se postavil do boxerského střehu a křičí na mne: „Boxe, boxe, man!“ Vzápětí však dostal boxer kopanec do příslušných partií, hned nato ránu hlavou do břicha značka „Podnik Motýlek“ a natáhl se jak dlouhý, tak široký.

Vznikla z toho všeobecná rvačka. Na pomoc mi přišel jednoruký z kuchyně. Rozdával rány kopistí, kterou dělal své speciální špagety. Hned nato se přihrnul Cuic s dvojzubou vidličkou a začal píchat do hromady těl. Jeden pařížský hejsek, emeritní člen kabaretu z ulice Lappe, popadl židli a začal s ní rozdávat rány jako s obuškem. Indara, která se cítila handicapována ztrátou kalhotek, se vytratila z lokálu.

Výsledek: pět Amerikánů vážně zraněných na hlavě, další mají na nejrůznějších místech těla po dvou dírách od Cuicovy vidličky.

Všude plno krve. Jeden černý policista z Brazzaville se postavil ke dveřím, aby se nikdo nemohl dostat ven. Naštěstí, protože za chvíli přijel džíp Military Police. Na nohou bílé holínky a v ruce zdvižené klacky, chtějí se američtí policisté násilím dostat dovnitř. Vidí, že všichni jejich námořníci jsou samá krev, a mají zřejmě v úmyslu je pomstít. Černý policista je odstrčil rukama, klackem zahradil dveře a říká: „Majesty Police.“

Teprve když přijeli angličtí policisté, vyvedli nás ven a nastrkali nás do zeleného antonu. Odvezli nás na komisařství. Mimo mne s mým monoklem pod okem není nikdo z nás zraněn, takže nám nikdo nechce věřit, že jsme se prali v řádné sebeobraně.

Týden nato při přelíčení přijal předseda náš výklad celé události a osvobodil nás všechny kromě Cuica, který dostal tři měsíce za rány a zranění. Bylo totiž příliš nesnadné najít vysvětlení tolika dvojitých ran, které Cuic tak štědře rozdával na všechny strany.

Protože pak v necelých dalších čtrnácti dnech vzniklo v podniku šest rvaček, pochopili jsme, že už ho dál nemůžeme držet. Námořníci se rozhodli, že celou historii nepokládají za skončenou, a protože stále přicházeli chlapi s jinými ksichty, jak má člověk poznat, jestli jsou to přátelé, nebo nepřátelé?

Zkrátka, restauraci jsme prodali, i když ne za cenu, kterou jsme zaplatili. Ostatně je to pochopitelné. Při renomé, které si restaurace v poslední době získala, se kupci nijak zvlášť nehrnuli.

„Tak co teď, jednoruký?“

„Počkáme, až Cuica pustí, a do té doby si odpočineme. Nemůžeme začít znovu s vozíkem a s oslem, protože jsme je prodali. Nejlepší bude nedělat nic a odpočinout si. Dál se uvidí.“

Cuic byl propuštěn. Říkal, že s ním zacházeli dobře. „Jediná otrava byla,“ vypráví, „že jsem byl v cele vedle dvou chlapů odsouzenejch k smrti. A Angličani mají jeden hanebnej zvyk: oznamujou člověku odsouzenýmu k smrti pětačtyřicet dní před popravou, že bude pověšen ten a ten den, v tu a tu hodinu, protože královna mu odmítla dát milost.“

„A tak se stávalo,“ vypráví Cuic, „že každé ráno ti dva odsouzenci na sebe hulákali: ‚Johny, máš to dobrý, už ti zbejvá jen tolik a tolik dní!‘ Nato mu ten druhý začal nadávat a nadával celé dopoledne.“ Ale jinak byl Cuic velice klidný a v kriminále si ho vážili.

BAMBUSOVÁ CHÝŠE

Přišel Pascal Posco z bauxitových dolů. Je to jeden z mužů, kteří se pokusili o ozbrojený útok na marseillskou poštu. Jeho komplic byl popraven. Pascal je nejlepší z nás ze všech. Je dobrý mechanik, ale vydělává jenom čtyři dolary denně. Přesto se mu stále daří živit jednoho nebo dva trestance, kteří jsou v nesnázích.

Ten důl na alumínium je hluboko v džungli. Kolem tábora, kde bydlí dělníci a inženýři, vznikla malá vesnice. V přístavu se bez ustání nakládá ruda do spousty nákladních člunů. Dostal jsem nápad: co tak otevřít kabaret v té pustině, kde dávají lišky dobrou noc? Lidé se tam v noci zaručeně nudí.

„To je pravda,“ řekl mi Posco, „pokud jde o zábavu, stojí to tam za starou belu. Není tam vůbec nic.“

A tak se stalo, že několik dní nato jedeme, Indara, Cuic, jednoruký a já, na mizerném křápu už druhý den po řece směrem k „Mackenzie“, jak se jmenuje důlní podnik.

Tábor inženýrů, předáků i odborných dělníků je úpravný, čistý, s pěkně vybavenými domky – každý má na oknech drátěné síťky, chránící před moskyty. Zato vesnice je ohavná. Ani jeden dům není z cihel, z kamene nebo z cementu. Všude samé chýše z jílu a z bambusu, střechy mají z listů divokých palem a nejmodernější chatrče mají střechy z plechu. Čtyři hrozné barové restaurace se hemží zákazníky. Námořníci se perou, kdo dřív dostane teplé pivo. Ani jediný podnik nemá ledničku.

Pascal měl pravdu. V téhle poušti se dá leccos podniknout. A koneckonců jsem na útěku, je to dobrodružství, neumím už žít normálně jako moji přátelé. Pracovat a vydělávat jen tolik, aby se člověk uživil, to mě nezajímá.

Protože ulice jsou tu, pokaždé když prší, plné bahna, vybral jsem si místo kousek od středu vesnice na malém vršku. Vím určitě, že když bude pršet, nebude zátopa ani uvnitř, ani kolem budovy, kterou chci postavit.

Za deset dní jsme s pomocí černých tesařů, kteří pracují v dolech, postavili obdélníkový sál dvacet metrů dlouhý a osm metrů široký. Třicet stolů, každý po čtyřech místech, umožní sto dvaceti lidem, aby se tam pohodlně usadili. Dále pódium, kde budou vystupovat umělci, bar v šířce sálu a tucet vysokých stoliček. Vedle kabaretu jsme postavili další domek s osmi pokoji, kde se pohodlně ubytuje šestnáct lidí.

Když jsem odjel do Georgetownu koupit materiál, židle, stoly atd., najal jsem čtyři mladé nádherné černošky, které budou dělat servírky. Daya z naší restaurace se rozhodla, že pojede s námi. Jedna Číňanka bude ťukat na starý klavír, který jsem najal. Zbývá dát dohromady představení.

Po velké námaze a mnoha dlouhých řečech se mi podařilo přesvědčit dvě Jávanky, jednu Portugalku, jednu Číňanku a dvě hnědé dívky, aby zanechaly prostituce a staly se umělkyněmi striptýzu. Dále jsem koupil u vetešníka starou červenou oponu, která bude představení zahajovat a ukončovat.

Vyrazil jsem s celým osazenstvem na speciální cestu, kterou mi umožnil jeden čínský rybář se svou lodicí zvanou bongo. Jedna firma na likéry mi dodala na úvěr všechny možné nápoje. Má ke mně důvěru, budu platit každých třicet dní po inventuře všechno, co jsem prodal. A firma mi bude dodávat podle potřeby další nezbytné nápoje. Starý gramofón a opotřebované desky obstarají hudbu, až naše pianistka přestane trápit klavír. Nejrůznější šaty, sukně, černé a barevné punčochy, podvazky, podprsenky, všechno ještě ve velmi dobrém stavu, jsem nakoupil v co nejpestřejších barvách u jednoho Inda, který zdědil pozůstalost po jednom kočovném divadle. To všechno bude „garderoba“ mých budoucích „umělkyň“.

Cuic koupil všechno ze dřeva a lůžka. Indara sklenice a všechno nezbytné do baru. Já mám na starosti nápoje a umělecké otázky. Splašit to všechno během jednoho týdne znamenalo opravdu zabrat. Ale nakonec je všechno pohromadě, materiál a lidi zaplnili celou loď.

Dva dny nato jsme přišli do pustiny. Těch deset dívek způsobilo v Zapadákově, ztraceném uprostřed pralesa, učiněnou revoluci. Každý z nás vzal do ruky kufr a stoupá vzhůru k „Bambusové chýši“, jak jsme pokřtili náš noční podnik. Začaly zkoušky. Nebylo snadné naučit mé „umělkyně“ se svlékat. Především proto, že mluvím velice špatně anglicky a že mému vysvětlování dobře nerozumějí. A potom proto, že se celý život svlékaly co nejrychleji, aby co nejdřív vyexpedovaly klienta. Kdežto teď to musí být úplně naopak: čím pomaleji se svlékají, tím víc je to sexy. Každá dívka musí použít jiné taktiky a způsob, který si zvolí, se také musí zharmonizovat s oblečením.

Markýza v růžovém korzetu, v krinolíně a velkých kalhotách s bílými krajkami se svléká pomalu, zakrytá paravánem, před velkým zrcadlem, v němž může publikum obdivovat kousíček po kousíčku odhalované maso.

Další je slečna „Expres“. Je to dívka s hladkým břichem, velmi světlé kávové pleti, nádherný exemplář míšenky. Určitě vznikla smíšením bělocha a už světlé černošky. Její kávově nazlátlá pleť zdůrazňuje dokonale vyvážené formy. Dlouhé černé kadeřavé vlasy jí přirozeně padají na božsky zaokrouhlená ramena. Prsy, plné, vysoké a vypjaté, přestože jsou těžké, končí nádhernými hroty o něco tmavšími, než je kůže. To je tedy dívka Expres. Všechny kusy jejího oblečení se otvírají na zip. Představuje se v kovbojských kalhotách, ve velmi širokém klobouku a bílé blůze, jejíž rukávy končí koženými třásněmi. Objevuje se na jevišti za zvuků válečného pochodu a boty si sundá tak, že je vykopne jednu po druhé do vzduchu. Kalhoty se otvírají po stranách obou stehen a spadnou naráz. Korzet, složený ze dvou částí, se otvírá uzávěrem pod oběma pažemi.

Pro publikum je to ohromení, protože prsy se vynoří prudce, jako by se hněvaly, že byly tak dlouho zavřeny. Když má stehna a prsa nahá, rozkročí se, oběma rukama se zapře do boků a dívá se publiku přímo do očí. Potom sundá klobouk a hodí ho na některý ze stolů blízko jeviště.

Tahle Expreska se také nezdráhá a nedělá zdlouhavá cudná gesta, když si má svléct kalhotky. Rozepne je současně po obou stranách a spíš je ze sebe strhne, než svlékne. Když stojí na scéně náhle v rouše Evině, objeví se její ochmýřené pohlaví a v témže okamžiku jiná dívka před ní rozevře obrovský vějíř z bílých per, za který se Expreska schová.

Bambusová chýše byla v den otevření nabitá k prasknutí. Generální štáb dolů se dostavil do jednoho muže. Noc skončila tancem a už se začalo rozednívat, když odcházeli poslední zákazníci. Byl to opravdový úspěch, nic lepšího jsme si nemohli přát. Máme hodně vydání, ale ceny jsou velmi vysoké, čímž se vydání vysoko kryje, a tenhle kabaret uprostřed pralesa bude mít hodně nocí, jak upřímně doufám, víc hostů než volných míst.

Mé čtyři černé číšnice nestačí servírovat. Mají kratinké sukně, hodně vykrojené výstřihy, na hlavě růžovou hedvábnou šálu a působí na zákazníky také velmi sugestivně. Indara a Daya dohlížejí každá na jednu část sálu. V baru je jednoruký a Cuic, kteří odtud posílají objednané zboží do sálu. A já jsem všude, napravuji všechno, co začíná váznout, anebo pomáhám komukoli, kdo má nějaké obtíže.

„To je zaručenej úspěch,“ říká Cuic, když jsme v tom velkém sále zůstali sami, servírky, umělkyně a šéf. Jíme všichni pohromadě jako jedna rodina, šéf i zaměstnanci, velice unavení, ale šťastní, že se to tak vydařilo. Všichni jdeme spát.

„No tak, Motýlku, vstaneš, nebo ne?“

„Kolik je hodin?“

„Už je šest večer,“ říká mi Cuic. „Tvá princezna nám pomohla. Je vzhůru už dvě hodiny. Všechno je v pořádku a můžeme v noci začít znovu.“

Přichází Indara s konvicí teplé vody. Oholen, okoupán, čerstvý a ve formě jsem ji objal kolem pasu a spolu jsme vešli do Bambusové chýše, kde mě hned všichni zahrnuli tisícem otázek.

„Tak co, dopadlo to, šéfe?“

„Svlíkala jsem se dobře? Kde myslíte, že to neklapalo?“

„Viďte, že jsem zpívala skoro bez chyby? Ještě, že obecenstvo není moc náročný.“

Tahle nová skupina je velice sympatická. Děvky proměněné v herečky, berou svou práci velice vážně a zřejmě jsou šťastné, že zanechaly svého původního řemesla. Obchod se nám daří, že si nemůžeme přát nic lepšího. Máme jenom jednu potíž: na tolik osamělých mužských příliš málo žen. Takže z toho vznikají žárlivosti. Občas, když se u některého stolu octnou dvě ženy najednou, začínají hosté od jiných stolů protestovat. Žádají si i malé černošky, především proto, že jsou hezké, ale také proto, že v džungli nejsou žádné ženy. Daya se někdy postaví za barový pult, obsluhuje a s každým promluví. Asi tak dvacet mužů se pokaždé těší u baru přítomností téhle opravdu vzácně krásné Indky.

Abych se vyhnul žárlivostem a reklamacím zákazníků, kteří chtějí mít všichni u stolu některou umělkyni, zorganizoval jsem loterii. Po každém svlékacím čísle nebo šansonu rozhodne velké kolo, opatřené čísly od jedničky po dvaatřicítku, ke kterému stolu má dívka jít. Kdo se chce zúčastnit loterie, musí si koupit lístek, který stojí tolik co láhev whisky nebo šampaňského.

Ten nápad měl (jak jsem si původně myslel) dvě výhody. Především přestanou reklamace. Kdo vyhraje, má možnost potěšit se s dívkou u stolu celou hodinu za cenu láhve, která se mu podává takto: zatímco umělkyně, úplně nahá, je schována za obrovským vějířem, roztočí se kolo. Když se zastaví na určitém čísle, dívka se postaví na velké dřevěné plató, natřené stříbrnou barvou, čtyři silní chlapíci ji zvednou a odnesou ke šťastnému stolu, který ji vyhrál. Ona pak vlastnoručně odzátkuje šampaňské, stále ještě nahá si přiťukne s hosty, potom se omluví a za pět minut se vrátí ke stolu znovu oblečená.

Šest měsíců klapalo všechno výborně, ale když přešlo období dešťů, dostavili se noví zákazníci. Jsou to zlatokopové a hledači diamantů, kteří pátrají volně v pralese v půdě, která je bohatá na náplavy. Hledat zlato a brilianty zastaralými nástroji je mimořádně obtížné. Velmi často se stává, že zlatokopové se navzájem zabíjejí nebo okrádají. Takže všichni tihle lidé jsou ozbrojeni. Když si nashromáždí pytlíček zlata nebo hrstku briliantů, neodolají pokušení, aby je okamžitě nerozházeli. Dívky mají z každé láhve velká procenta. A to pak vylít šampaňské nebo whisky do kovového vědra s ledem, aby byla láhev co nejdřív prázdná, je otázkou několika okamžiků. Někteří si to uvědomí, přestože mají v sobě spoustu alkoholu, a reagují tak brutálně, že jsem byl nucen přimontovat stoly a židle k podlaze.

S těmihle novými zákazníky se přihodilo, co se přihodit muselo. Jmenovala se „Čajová růže“. Její pleť měla skutečně barvu čaje. Tohle nové děvče, které jsem vytáhl z podzemí Georgetownu, se svlékalo tak, že zákazníci doslova šíleli.

Když na ni přišla řada, přinesli na jeviště pokaždé pohovku z bílého saténu. Dívka se nejen svlékla do naha s mimořádně perverzním důvtipem, ale když už byla nahá jako červ, lehla si na kanape a začala laskat sama sebe. Její dlouhé štíhlé prsty klouzaly po celém nahém těle a hrály si s ním od vlasů až po konečky prstů. Ty doteky se nevyhnuly ani jediné části těla. Je zbytečné říkat, jak reagovali tihle ošlehaní chlapi z džungle, plní alkoholu.

Protože o ni byl největší zájem, vyžádala si, že kdo se chce zúčastnit loterie, když je ona na řadě, musí si koupit lístek v ceně dvou lahví šampaňského, nikoli jedné, jako to platilo pro ostatní dívky. Jeden horník, chlap jako hora, s černými, velice hustými vousy, si několikrát vsadil, aby vyhrál Čajovou růži. Když se mu to nepodařilo, nenapadlo ho nic lepšího než skoupit třicet čísel před posledním striptýzem Čajové růže. Takže zbyla už jenom dvě čísla, na která sázel bar.

Milý vousáč, který tak zaplatil šedesát lahví šampaňského, si byl jist, že Čajovou růži vyhraje, a čekal s důvěrou na tah loterie. Čajová růže byla tu noc mimořádně vzrušená, protože hodně pila. Byly čtyři hodiny ráno, když začalo její číslo. Pod vlivem alkoholu byla erotičtější než kdy předtím a měla odvážnější gesta než obvykle. Hop! Roztočili ruletu, jejíž rohová střelka určí výherce.

Po exhibici Čajové růže slintá vousáč vzrušením. Čeká, je si jist, že mu ji naservírují nahou na stříbrném podnose, zakrytou vějířem z per a se dvěma lahvemi šampaňského mezi nádhernými stehny. Katastrofa! Chlap, který si koupil třicet čísel, prohrál. Vyhrála jedenatřicítka, to znamená bar. Nejdřív mu to tak docela nedošlo, uvědomil si to jasně, teprve když umělkyni zdvihli a postavili na bar. V tom okamžiku ten idiot zešílel, zvrhl stůl, který stál před ním, tři skoky a byl u baru. Vytáhnout revolver a vpálit do děvčete tři kulky netrvalo ani tři vteřiny.

Čajová růže zemřela v mém náručí. Uchopil jsem ji teprve poté, co jsem omráčil to zvíře ranou boxeru, jakého používá americká policie a který nosím stále u sebe. Můj zásah se opozdil proto, že jsem se vyhýbal servírce, která nesla podnos, takže jsem neměl dost času, abych té šílenosti zabránil. Policie po té události zavřela Bambusovou chýši a my jsme se vrátili do Georgetownu.

A tak jsme zase v našem domě. Indara, jako správná indická fatalistka, se v ničem nezměnila. Krach pro ni vůbec nic neznamenal. Budeme zkrátka dělat něco jiného. A Číňané jakbysmet. V naší harmonické skupině je všechno při starém. Nikdo mi v nejmenším nevyčetl ten podivný nápad sázet na děvčata, přestože se stal příčinou našeho ztroskotání. Z ušetřených peněz jsme do posledního penny zaplatili všechny dluhy a dali jsme nějaké peníze mamince Čajové růže. Nijak zvlášť se neužíráme. Každý večer chodíme do baru, kde se shromažďují trestanci. Trávíme tam příjemné večery, ale Georgetown mě začíná unavovat, hlavně kvůli různým válečným restrikcím. Navíc se má princezna, která nebyla nikdy žárlivá a dávala mi naprostou svobodu, teď ode mne nehne na krok. Vysedává vedle mne celé hodiny, ať jsem kdekoli.

Možnosti začít nějaký nový obchod v Georgetownu se čím dál víc komplikují. A tak jsem jednoho dne dostal chuť odjet z Anglické Guayany do nějaké jiné země. Člověk přitom nic neriskuje, protože je válka. Žádná země by nás nevydala, alespoň to předpokládám.

ÚTĚK Z GEORGETOWNU

Guittou souhlasí. Myslí si také, že jsou lepší země, kde se dá snáz žít než v Anglické Guayaně. Začínáme připravovat útěk. Ovšem opustit Anglickou Guayanu je velice těžký trestný čin. Je válka a nikdo z nás nemá pas. Chapar, který byl v Cayenne dezinternován, odtamtud utekl a je zde také už tři měsíce, pracuje za dolar padesát denně. Dělá zmrzlinu v jednom čínském cukrářství. Chce také pryč z Georgetownu. Jeden těžký z Dijonu, Deplanque, a jeden chlapík z Bordeaux jsou také kandidáti útěku. Cuic a jednoruký radši zůstanou tady, protože se jim tu líbí.

Protože ústí Demerary je velice přísně hlídáno a je na dostřel kulometů, torpéd a děl, musíme přesně okopírovat jednu rybářskou loď, která je registrována v Georgetownu, a vyplout, jako bychom byli rybáři. Vyčítám si, že pokud jde o Indaru, jsem nevděčník a že neodpovídám, jak bych měl, na její svrchovanou lásku. Ale nemohu si pomoci, lepí se na mne tak, že už je to nepřirozené, a jsem z toho nervózní. Prosté, jasné bytosti, neschopné ovládat své touhy, nečekají, až je muži, kteří je mají rádi, požádají, aby s nimi šly spát. Tahle Indka reaguje přesně jako indiánské sestry z Guajiry. Ve chvíli, kdy jejich smysly mají chuť se vybít, nabídnou se, a když je člověk nechce, je to pak velice zlé. V samé hloubce mého já se usídlila skutečná a trvalá bolest. Zlobí mě to, protože ať už to byly indiánské sestry nebo teď Indara, nechtěl jsem a nechci jim způsobovat bolest a musím se nutit, aby v mém objetí cítila co nejvíc rozkoše.

Včera jsem se zúčastnil něčeho mimořádně pěkného, co člověk může zažít v oblasti mimiky, schopné vyjadřovat city. V Anglické Guayaně existuje něco jako moderní otroctví. Jávanci se dávají najímat na práci v bavlníkových plantážích nebo v plantážích cukrové třtiny a kakaa. Uzavírají smlouvu na pět nebo deset let. Muž a žena jsou nuceni chodit každý den do práce kromě dní, kdy jsou nemocní. Ale když je doktor neuzná, musí po vypršení smlouvy za trest odpracovat jeden měsíc navíc. K tomu pak přibývají další měsíce za další přestupky. Protože jsou všichni hráči, zadluží se u plantážníků, a aby mohli svým věřitelům zaplatit, podepisují prodloužení pracovní smlouvy o rok nebo víc let, protože když podepíší, dostanou prémii.

Prakticky se z toho nedostanou nikdy. Jsou to lidé schopní prohrát v kartách ženu, ale zároveň držet přísně dané slovo. Navíc je jim svatá jedna věc: jejich děti. Dělají všechno, aby si je zachovali „free“ (svobodné). Překonávají sebetěžší překážky a jsou ochotní vzdát se v zájmu dětí mnoha věcí, takže se zřídkakdy stává, že některé z nich podepíše s plantážníkem smlouvu.

Nuže, a dnes se tedy slaví svatba jedné indické dívky. Všichni mají dlouhé úbory: ženy mají šaty z bílého mušelínu a muži bílé tuniky, které jim sahají až po kotníky. Všude je plno pomerančových květů. Po celé řadě náboženských ceremonií se tu odehraje zvláštní výjev v okamžiku, kdy si ženich chce odvést svou nevěstu. Na jedné straně stojí ženy, na druhé muži. Na prahu domu, který má dveře otevřené dokořán, sedí otec a matka. Manželé se políbí s celou rodinou a procházejí několikametrovým špalírem. Náhle nevěsta unikne z mužova náručí a utíká k matce. Matka si zakryje oči jednou rukou a druhou ji posílá zpátky k manželovi.

Ten k ní vztahuje paže, ale ona dělá gesta, jimiž vyjadřuje, že neví, co si počít. Matka jí dala život a dívka krásně předvádí, jak z matčina břicha vychází něco maličkého. Potom jí dávala svůj prs. Má na tohle na všechno zapomenout a následovat muže, kterého miluje? Možná, ale nespěchej, říká mu svými gesty, počkej ještě chvíli, dovol, ať se ještě podívám na své dobré rodiče, kteří byli smyslem mého života až do chvíle, kdy jsem tě potkala.

A tu začne také on dělat gesta, jimiž dává na srozuměnou, že život po ní žádá, aby se stala také manželkou a matkou. To všechno se odehrává za zpěvu mladých dívek a chlapců, kteří jim odpovídají. Nakonec, když nevěsta manželovi ještě jednou utekla a zlíbala své rodiče, rozběhne se znovu, udělá pár krůčků a skočí muži do náručí. Ten ji pak rychle odnese do vozíku, ozdobeného květinami, který na ně čeká.

Chystáme se na útěk co nejsvědomitěji. Připravili jsme široký a dlouhý člun s dobrou plachtou, kosatkou a s prvotřídním kormidlem. Dělali jsme to všechno velice obezřetně, aby si toho policie nevšimla.

Schovali jsme člun nedaleko naší čtvrti po proudu Penitence River, malé říčky, která se vlévá do Demerary. Je natřena přesně tak jako rybářský člun jednoho Číňana, zaregistrovaný v Georgetownu, a má stejné číslo. Až ji ozáří reflektory majáků, bude k nerozeznání, pouze mužstvo bude jiné. Abychom všechno dokonale sehráli, nesmíme stát, protože Číňané z okopírované lodi jsou malí a hubení, kdežto my jsme velcí a silní.

Všechno se odehrálo bez potíží a celí šťastní jsme vypluli z Demerary směrem k moři. Přestože mám takovou radost, že jsme v pořádku vypluli a vyhnuli se nebezpečí odhalení, jedna věc mi brání těšit se beze zbytku z toho úspěchu. Mrzí mě, že jsem odjel jako zloděj a neřekl jsem nic své indické princezně. Nejsem sám se sebou spokojen. Ona, její otec i celá rasa mi prokazovali stále jen dobro a já se jim tak špatně odměnil. Nesnažím se shánět argumenty, abych své jednání ospravedlnil. Myslím, že to, co jsem udělal, není zrovna moc galantní, a jsem z toho celý rozmrzelý. Nechal jsem sice na stole ostentativně ležet šest set dolarů, jenže jsou věci, které se nedají zaplatit penězi.

Museli jsme plout osmačtyřicet hodin severoseverně. Vrátil jsem se ke své staré myšlence a chci se dostat do Britského Hondurasu. I kvůli tomu musíme plout víc než dva dny na otevřeném moři.

Útěku se účastní pět mužů: Guittou, Chapar, Barnére z Bordeaux, Deplanque z Dijonu a já, Motýlek, odpovědný kapitán plavby.

Nepluli jsme ještě ani třicet hodin, když nás přepadla příšerná bouře a hned po ní jakási smršť, cyklón. Blesky, hřmění, déšť, obrovské neuspořádané vlny a uragán, který se točil v podobě obrovského trychtýře, nás odnáší, takže nemůžeme klást žádný odpor v té šílené a dramatické kavalkádě na moři, jakou jsem dosud neviděl a ani jsem si ji nedovedl představit. Poprvé, co moje zkušenost sahá, se větry otáčejí a mění směr, takže normální pasáty úplně přestaly dout a bouře nás žene v opačném směru. Kdyby to mělo trvat osm dní, dostaneme se zpátky do trestanecké kolonie.

Ten cyklón byl ostatně slavný, později jsem se to dověděl na Trinidadu od pana Agostiniho, francouzského konzula. Podťal mu přes šest tisíc kokosovníků na jeho plantáži. Byl to cyklón ve tvaru nebozezu a doslova seřízl tu kokosovou plantáž ve výšce muže. Zdvihl spoustu domů a odnesl je do velké dálky, některé spadly na zem, jiné do moře. My jsme ztratili všechno: potraviny, zavazadla i sudy se sladkou vodou. Stěžeň se zlomil, takže z něho zbyl sotva dvoumetrový pahýl. Nemáme žádnou plachtu, a co je ze všeho nejhorší, zlomilo se i kormidlo. Chapar zachránil jakýmsi zázrakem jedno malé veslo, takže se teď pokouším vést člun tou malou lopatičkou. Všichni jsme se svlékli do naha, abychom zhotovili něco jako plachtu. Použili jsme na ni všechno, saka, kalhoty i košile. Všichni jsme jenom v podvlékačkách. Sešili jsme tu plachtu malým železným drátkem, který byl na palubě, takže teď můžeme sice s bídou, ale přece jenom plout dál i se zlomeným stěžněm.

Pasátní větry začaly znovu foukat, čehož jsem využil a zamířil jsem přímo na jih, abychom dopluli k jakékoli zemi, třeba i k Anglické Guayaně. Uvítali bychom i odsouzení, které by nás tam čekalo. Všichni kamarádi se chovali důstojně, po celou dobu bouře i po ní, ale říkám-li bouře, není to dost, byla to spíš katastrofa, potopa, uragán.

Teprve po šesti dnech, z nichž dva byly úplně bezvětrné, jsme uviděli zemi. S tím cárem místo plachty, do kterého se vítr opírá, přestože je samá díra, nemůžeme plout přesně, jak bychom chtěli. Ani to malé veslo nestačí, abych mohl plavidlo kormidlovat pevnou a jistou rukou. Všichni jsme svlečeni do naha a po celém těle máme plno žíravých spálenin, což nám ubírá sílu k boji. Nikdo z nás už nemá na nose kůži, máme tam všichni živé maso. Rty, nohy a stehna z vnitřní i vnější strany jsou také jedno jediné živé maso. Trýzní nás hrozná žízeň, Deplanque a Chapar došli tak daleko, že začali pít slanou vodu. Trpí po té zkušenosti víc než předtím. Ale kromě trýznivé žízně a hladu je tu něco, co je dobré: nikdo, absolutně nikdo si nestěžuje. A ani nikdo z nás nic neradí nikomu jinému. Kdo se napije slané vody nebo skočí do mořské vody s představou, že ho to osvěží, si uvědomí sám, že slaná voda ještě víc rozdírá rány, a když se vypařuje, pálí kůže víc než předtím.

Já jediný mám oči úplně otevřené a zdravé. Všichni ostatní kamarádi mají oči plné hnisu, neustále se jim slepují. Ale musí si je stůj co stůj vymývat, i když to strašně bolí, protože člověk musí mít oči otevřené a vidět jasně. Těžké rozžhavené slunce dopadá tak silně na naše spáleniny, že už je to skoro nesnesitelné. Deplanque už je pološílený a říká, že skočí do vody.

Už asi hodinu se mi zdá, že rozeznávám na obzoru zemi. Zamířil jsem samozřejmě okamžitě k ní, ale nikomu jsem nic neřekl, protože jsem si nebyl jist. Přilétají ptáci a začínají nás obletovat, což znamená, že jsem se nemýlil. Jejich křik upozornil na blízkost země mé kamarády, kteří zmučeni sluncem a únavou leží na dně člunu a rukama si chrání tvář.

Guittou si vypláchl ústa, aby mohl vydat nějaký zvuk, a říká:

„Vidíš zemi, Moty?“

„Ano.“

„Za jak dlouho myslíš, že bychom k ní mohli dojet?“

„Za pět nebo sedm hodin. Poslechněte, kamarádi, já už dál nemůžu. Mám popáleniny jako vy a navíc mám živý maso na celým zadku, jak se mi tře o dřevo lavice a od mořský vody. Vítr není moc silnej, postupujeme jenom pomalu a já mám v rukou pořád křeče. Mám je už moc unavený, protože už moc dlouho svírám veslo, co s ním kormidluju. Souhlasili byste s něčím, co vám navrhnu? Sundejme plachtu a natáhněme ji nad člunem jako střechu, aby nás chránila před tím strašným pecnem, dokud se nesetmí. Člun pojede s jistou odchylkou od směru sám až k zemi. Je to nezbytný leda by někdo z vás chtěl převzít mý místo u kormidla.“

„Ne, ne, Moty. Udělejme to tak a pojďme se všichni kromě jednoho vyspat ve stínu plachty.“

Rozhodl jsem se udělat to v plném slunci kolem třinácté hodiny. Konečně jsem se jako uspokojené zvíře natáhl do stínu na dno člunu. Kamarádi mi přenechali nejlepší místo, aby ke mně zepředu proudil čerstvý vzduch. Muž, který má stráž, sedí, ale je také chráněn stínem plachty. Všichni, dokonce i muž na stráži, okamžitě upadli do nicoty spánku. K smrti utahaní a blažení v tom stínu, který nám konečně umožňuje uniknout neúprosnému slunci, jsme usnuli.

Všechny nás probudilo zavytí sirény. Odsunul jsem plachtu venku je noc. Kolik může být hodin? Když jsem si znovu sedl na své místo ke kormidlu, čerstvý vánek začal laskat celé mé zubožené a sloupané tělo a okamžitě jsem pocítil zimu. Ale jak nádherný pocit blaha, že už se člověk nepeče v té výhni!

Zdvihli jsme plachtu. Umyl jsem si oči mořskou vodou – naštěstí mě pálí a hnisá mi jen jedno – a zřetelně rozeznal zemi po své pravici i po své levici. Kde to jsme? Na kterou stranu mám zamířit? Rozlehlo se druhé zavytí sirény. Pochopil jsem, že signál přichází ze země na pravé straně. Co nám k čertu tím troubením chtějí sdělit?

„Co myslíš, kde jsme, Moty?“ říká Chapar.

„Upřímně řečeno, nevím. Jestli tady ta země není izolovaná a jestli je tohle záliv, jsme možná na špici Anglický Guayany blízko území, který se táhne k Orinoku (velká venezuelská řeka, která tvoří hranici). Ale jestli je ta pravá zem přeťatá dost širokým pruhem levé pevniny, tak to není poloostrov a bude to Trinidad. Nalevo by pak byla Venezuela a byli bysme v zálivu Paria.“

Na tu alternativu jsem přišel, když jsem se rozpomněl na námořní mapy, které jsem měl možnost studovat. Jestliže máme po pravici Trinidad a po levici Venezuelu, co si vybereme? To rozhodnutí pro nás může být osudné. Nebude už příliš nesnadné rozjet se s tímhle čerstvým větrem k pobřeží. Zatím nejedeme ani k jedné, ani k druhé zemi. Na Trinidadu jsou „rostbífové“ a to je stejná vláda jako v Anglické Guayaně.

„Tam bysme aspoň měli jistotu, že s náma budou slušně zacházet,“ říká Guittou.

„To jo, ale co nám udělají za to, že jsme ve válce opustili jejich území tajně a bez povolení úřadů?“

„A co Venezuela?“

„Neví se, co by udělali teď,“ říká Deplanque. „Když byl prezidentem Gomez, museli trestanci pracovat na silnicích za hroznejch podmínek a potom vydával Gomez ty Cayennské, jak se tam říká těžkým zločincům, Francii.“

„To jo, ale teď je to jiný, protože je válka.“

„Podle toho, co jsem slyšel v Georgetownu, Venezuela neválčí, je neutrální.“

„Je to jistý?“

„Určitě.“

„Tak je to pro nás nebezpečný.“

Rozeznáváme světla na pravé i na levé zemi. Znovu siréna, která tentokrát zahoukala třikrát po sobě. Docházejí k nám světelné signály z pravého břehu. Právě vyšel měsíc. Je dost daleko, ale svítí ve směru naší dráhy. Daleko vpředu se tyčí vysoko z moře dvě obrovské špičaté a černé skály. To bude asi důvod, proč siréna houká: upozorňují nás na nebezpečí.

„Koukej, tamhle jsou bóje! Je jich tam celej řetěz. Co se k některý přivázat a počkat, až se rozední? Stáhni plachtu, Chapare!“

Sundal okamžitě všechny ty kusy kalhot a košil, kterým říkám pyšně plachta. Přibrzdil jsem veslem a přiblížil jsem se k jedné z bójí špičkou člunu, na kterém naštěstí zůstal velký kus provazu, který byl tak dobře přivázán k železnému kruhu, že ho cyklón neutrhl. Hotovo, jsme přivázáni. Ne přímo k té podivné bóji, protože na ní není nic, na co by se dal provaz zachytit, ale k lanu které ji spojuje s další bójí. Jsme teď dobře přivázáni k lanu, které je zřejmě hraniční čarou průplavu. Nestaráme se už o houkání, které k nám vysílá pravý břeh. Všichni jsme si lehli na dno člunu, zakryti plachtou, která nás chrání před větrem. Sladké teplo mi zalilo tělo, zkřehlé větrem a nočním chladem, a určitě jsem začal chrápat jeden z prvních.

Když jsem se probudil, bylo už úplné světlo. Slunce právě vstalo ze svého lůžka, moře je trochu zvlněné a podle jeho modrozelené barvy poznáváme, že dno je korálové.

„Co uděláme? Rozhodneme se jet na břeh? Umírám hladem a žízní.“

Bylo to poprvé, co si někdo z nás po tolika dnech půstu, přesně řečeno po sedmi dnech, postěžoval.

„Jsme už tak blízko země, že nemůžeme udělat žádnou velkou chybu, když přistaneme.“ Ta slova pronesl Chapar.

Sedím na svém místě a vidím v dálce před sebou za dvěma obrovskými skalami, vyčnívajícími z moře, zřetelně pruh země. Znamená to tedy, že napravo je Trinidad a nalevo Venezuela. Jsme zcela určitě v zálivu Paria, a je-li voda modrá, a nikoli žlutě zbarvená náplavami z Orinoka, znamená to, že jsme v proudu, který obtéká obě země a vytéká pak do širého moře.

„Co uděláme? Odhlasujte si to, takový rozhodnutí může těžko udělat jeden člověk. Napravo je ostrov Trinidad. Nalevo je Venezuela. Kam chcete? Vzhledem k tomu, v jakým stavu je naše loď a jak jsem na tom fyzicky, musíme co nejrychleji na zemi. Jsou mezi náma dva osvobození vězňové. Guittou a Barriére. My tři, Chapar, Deplanque a já, jsme nejvíc ohroženi. Musíme to rozhodnout především my. Co říkáte?“

„Nejmoudřejší bude jít na Trinidad. Venezuela, to je neznámá.“

„Nemusíme se nijak rozhodovat, podívejte se na ten motorák, co sem jede,“ říká Deplanque.

A skutečně, rychle se k nám blíží motorový člun. Už je tady, zastavil se ve vzdálenosti padesáti metrů. Nějaký muž vzal do ruky hlásnou troubu. Všiml jsem si vlajky, která není anglická. Je plná hvězd, velice krásná, nikdy v životě jsem ji neviděl. Určitě je venezuelská. Později se tento prapor stane „mým praporem“, praporem mé nové vlasti, a bude pro mne nejdojemnějším symbolem toho, že mám, jako každý normální člověk, v praporu své země, v tom kousku látky, shrnuty nejušlechtilejší vlastnosti velkého národa, mého národa.

„Quien son vosotros (kdo jste)?“

„Jsme Francouzi.“

„Estan locos (zbláznili jste se)?“

„Proč?“

„Porque son amarados a minas (protože jste přivázáni k minám).“

„Proto se k nám nechcete přiblížit?“

„Ano. Rychle se odvažte.“

„Hned to bude.“

Ve třech vteřinách odvázal Chapar provaz. Co vám mám říkat, byli jsme zkrátka přivázáni k řetězu plovoucích min. „Byl to zázrak, že jste nevyletěli do povětří,“ vysvětluje mi velitel motorového člunu, ke kterému jsme se připoutali. Nevystoupili jsme na jeho palubu – posádka nám dala k nám do člunu kávu, sladké, horké, dobře oslazené mléko a cigarety.

„Jeďte do Venezuely, zaručeně tam s vámi budou dobře zacházet. My vás nemůžeme dotáhnout až ke břehu, protože musíme rychle jet pro těžce raněného muže na majáku v Barimas. Hlavně se nepokoušejte přistát na Trinidadu, protože máte z desíti šancí devět, že narazíte na minu, a pak…“

Po „adios, buena suerte“ (na shledanou, šťastné pořízení) motorový člun odjel. Nechal nám dva litry mléka. Upravili jsme plachtu.

Už v deset hodin ráno, když se mi žaludek už začal zotavovat díky kávě a mléku, jsem s cigaretou v ústech přistál bez zvláštní obezřetnosti na jemný písek pláže, kde už čekalo asi padesát lidí, kteří se přišli podívat, kdo to připlouvá na tom podivném plavidle s pahýlem místo stěžně a s plachtou slátanou z košil, kalhot a kabátů.

TŘINÁCTÝ SEŠIT

VENEZUELA

RYBÁŘI Z IRAPY

Objevil jsem svět, lidi, úplně mně neznámou civilizaci. Ty první minuty na venezuelské půdě byly tak dojemné, že bych musel mít daleko větší talent, abych dokázal vysvětlit, vyjádřit atmosféru vřelého přijetí, kterého se nám dostalo od těchto velkorysých lidí. Byli tam bílí i černí, ale většinou měli všichni velmi světlou pleť, odstín bílé po mnoha slunečných dnech. Skoro všichni mají kalhoty vyhrnuté až ke kolenům.

„Chudáci, vy jste pěkně zřízení!“ říkají ti lidé.

Rybářská vesnice, u níž jsme přistáli, se jmenuje Irapa. Je to obec ve státě zvaném Cukr. Mladé ženy, všechny hezké, spíš malé, ale přepůvabné, zralejší i nejstarší se okamžitě všechny bez výjimky změnily v ošetřovatelky, v milosrdné sestry a matky ochránkyně.

Shromáždili nás v kůlně jednoho domu, kam pověsili pět vlněných visutých lůžek a rozestavili stoly a židle. Potřeli nás od hlavy až k patě kakaovým máslem. Ani jediný centimetr obnaženého masa nebyl zapomenut. Jsme polomrtví hladem a únavou. Příliš dlouhý půst způsobil jistou dehydrataci. Tihle lidé z pobřeží vědí, že musíme spát, ale také jíst po malých dávkách.

Každý z nás leží pohodlně ve visutém lůžku a ve spánku dostává ždibec jídla od některé z našich improvizovaných ošetřovatelek. Byl jsem tak zničen a síly mě tak naprosto opustily ve chvíli, kdy mě položili na lůžko a kdy mi pomazali všechny živé rány kakaovým máslem, že se doslova hroužím v nevědomí. Spím, jím a piji, aniž si vůbec uvědomuji, co se vlastně děje.

Můj prázdný žaludek nedokázal příjmout první lžičky jakési kaše. Všichni jsme několikrát zvrátili část potravy, kterou nám ženy dávaly do úst.

Lidé z téhle vesnice jsou hrozně chudí. Přesto nám každý bez výjimky přispívá tím, co má, aby nám pomohli. Po třech dnech jsme díky péči tohoto společenství a díky svému mládí skoro všichni na nohou. Trvalo hodiny, než jsme se dokázali posadit. Sedíme teď v té kůlně z kokosových listů, které nám dávají chladivý stín, a povídáme si s těmi lidmi. Nejsou dost bohatí, aby nás mohli všechny obléct najednou. Vytvořily se malé skupinky. Jedna si vzala na starost Guittoua, druhá Deplanqua atd. Asi deset lidí se stará o mne.

První dny nás oblékli do čehokoli, co měli po ruce. Byly to samé obnošené kusy oděvu, ale úzkostlivě čisté. Teď nám postupně, pokaždé když je to možné, kupují tu novou košili, tu kalhoty, pás nebo pár pantoflí. Mezi ženami, které pečují o mne, jsou dvě mladé dívky indiánského typu, jejichž krev je však už smíšená s krví španělskou nebo portugalskou. Jedna se jmenuje Tibisay a druhá Nenita. Koupily mi košili, kalhoty a pár střevíců, kterým říkají „aspargate“. Je to kožená podrážka bez pat a nohu pokrývá pletená příze. Zakrývá jenom nárt, prsty jsou volné a látka obepíná paty.

„Nemusíme se ptát, odkud přicházíte. Podle tetování vidíme, že jste uprchlíci z francouzské trestanecké kolonie.“

To mě dojalo ještě víc. Jakže? Ti prostí lidé vědí, že jsme odsouzeni pro těžké přestupky, že jsme uprchlíci z vězení, o kterém se dočetli v knihách nebo v článcích, jak je hrozné, a přece pokládají za přirozené nás zachránit a pomáhat nám? Dát někomu šaty, když je člověk bohatý a žije v dostatku, dát najíst cizinci, který má hlad, když je v domě všeho dost pro rodinu a pro vlastní potřebu, to jistě svědčí o tom, že člověk, který to dělá, je dobrý. Ale rozlomit na dvě poloviny placku z kukuřice nebo cizrny, upečenou doma na plotně, když je těch placek málo pro vlastní rodinu, rozdělit skrovné jídlo, které způsobuje spíš podvýživu, než aby stačilo obec uživit – rozdělit se o to všechno, a navíc s člověkem, který prchá před spravedlností, to je obdivuhodné.

Dnes ráno jsou všichni, muži i ženy, mlčenliví. Tváří se pohněvaně a starostlivě. Co se děje? Tibisay a Nenita jsou u mne. Poprvé po čtrnácti dnech jsem se mohl oholit. Jsme mezi těmi lidmi, kteří pro nás mají srdce na dlani, už celý týden. Protože se na mých spáleninách už vytvořila jemná kůže, mohl jsem se odvážit se oholit. Když jsem měl vousy, měly ženy jen velice neurčitou představu o mém věku. Teď jsou okouzleny a říkají mi najivně, jak jsem mladý. Přitom je mi už třicet pět, ale vypadám na osmadvacet nebo na třicet. Ano, cítím, že všichni ti pohostinní muži a ženy mají o nás starost.

„Copak se mohlo stát? Mluv, Tibisay, co se děje?“

„Čeká se na úředníky z Güirie, z vesnice nedaleko Irapy. Tady není žádný ‚civilní šéf‘ (komisař) a nikdo neví jak, ale policie se dověděla, že jste tady. Brzy tady bude.“

Jde ke mně velká a krásná černoška La Negrita, v doprovodu mladého muže s obnaženou horní částí těla a bílými kalhotami vyhrnutými až po kolena. Jeho atletické tělo má dokonalé proporce.

La Negrita (černoška) je mazlivé jméno pro barevné ženy, kterého se velice často užívá ve Venezuele, kde absolutně neexistuje rasová nebo náboženská diskriminace. Negrita mi říká:

„Seňor Enrique, za chvíli tu bude policie. Nevím, jestli vám ublíží nebo ne. Nechcete se jít na nějaký čas schovat do hor? Můj bratr vás může zavést do domku, kde vás nikdo nenajde. Tibisay, Nenita a já bychom vám nosily jídlo a informovaly bychom vás, co se děje.“

Jsem nanejvýš dojat a chci políbit ruku té ušlechtilé dívce. Ona ji však odtáhne a vlídně a čistě mě políbí na tvář.

Tryskem přijela skupina jezdců. Všichni mají v ruce mačetu, tesák, jehož se používá k sekání cukrové třtiny, visí jim jako meč po levé straně, široké pásy plné patron a obrovský revolver v pouzdře na pravém boku. Seskočili z koní. Blíží se k nám muž mongolského vzezření s protáhlýma indiánskýma očima a bronzovou kůží, vysoký a suchý, asi tak čtyřicátník, s obrovským kloboukem z rýžové slámy na hlavě.

„Dobrý den, jsem policejní prefekt.“

„Dobrý den, pane.“

„Proč jste neohlásili, že tady máte pět uprchlíků z Cayenne? Slyšel jsem, že jsou tu už týden. Odpovězte.“

„Čekali jsme, až budou schopni chodit a až si vyléčí popáleniny.“

„Přijeli jsme pro ně, odvezeme je do Güirie. Za chvíli pro ně přijede nákladní auto.“

„Kávu?“

„Ano, děkuji.“

Všichni se posadili do kruhu a pijí kávu. Dívám se na policejního prefekta a na policistu. Nevypadají nijak zle. Mám dojem, že poslouchají rozkazy shora a přitom s nimi nesouhlasí.

„Vy jste uprchlíci z Ďábla?“

„Ne, přicházíme z Georgetownu, z Anglické Guayany.“

„Proč jste tam nezůstali?“

„Je těžko se tam uživit.“

Usmál se a dodal: „To jste si mysleli, že se vám tu bude dařit líp než u Angličanů?“

„Ano, protože jsme Románi jako vy.“

K našemu kroužku se blíží skupina sedmi nebo osmi mužů. V jejich čele asi padesátiletý muž s bílými vlasy, přes sto pětasedmdesát centimetrů vysoký, s velmi světlou čokoládovou pletí. Má obrovské černé oči, které svědčí o mimořádné inteligenci a duševní síle. Pravou ruku má na držadle mačety, která mu visí podél levého stehna.

„Prefekte, co s těmi lidmi uděláte?“

„Odvezu je do vězení v Güirii.“

„Proč je nenecháte žít s námi v našich rodinách? Každý by si vzal jednoho.“

„Není to možné, je to rozkaz guvernéra.“

„Ale vždyť se na venezuelské půdě nedopustili žádného zločinu.“

„To uznávám. Ale přesto jsou to velice nebezpeční lidé, protože byli odsouzeni k trestům ve francouzské trestanecké kolonii. Určitě se dopustili těžkých zločinů. Navíc uprchli bez průkazu totožnosti a policie jejich země si je určitě vyžádá, až se doví, že jsou ve Venezuele.“

„Necháme si je u sebe.“

„Nejde to, rozkaz guvernéra.“

„Všechno jde. Co ví guvernér o takových ubožácích? Člověk není nikdy ztracen. Ať udělal, co chtěl, vždycky dostane jednoho krásného dne v životě šanci to napravit a stát se dobrým člověkem, kterého společnost potřebuje. Co říkáte, lidi?“

„To je pravda,“ říkají sborem muži i ženy. „Nechte nám je a my jim pomůžeme začít nový život. Známe je za ten týden už dost a jsou to určitě hodní lidé.“

„Do vězení je zavřeli lidé civilizovanější, než jsme my, aby nemohli dál páchat zlo,“ řekl prefekt.

„Čemu říkáte civilizace, šéfe?“ zeptal jsem se. „Myslíte si, že zdviže, letadla a podzemní dráhy jsou důkaz, že Francouzi jsou civilizovanější než tihle lidé, kteří nás přijali a pečovali o nás? Musím vám říct, že podle mého skromného mínění je víc lidské civilizace, víc vznešenosti duše a víc pochopení v každé bytosti téhle obce, která žije prostě v přírodě a které, pravda, chybějí všechny výhody mechanické civilizace. Jestliže se jim však nedostalo požehnání pokroku, mají daleko vyvinutější smysl pro křesťanské milosrdenství než všichni namyšlení lidé tohoto světa. Dám vždycky přednost člověku z téhle vesnice, který neumí číst ani psát, před doktorem z pařížské Sorbonny, má-li duši jako generální prokurátor, který mě odsoudil. Ten první zůstává vždycky člověkem, kdežto ten druhý už zapomněl, co je být člověk.“

„Chápu vás. Já jsem ovšem jenom nástroj. Tady už pro vás jede nákladní vůz. Prosím vás, abyste mi svým chováním pomohli, aby všechno proběhlo bez zbytečných incidentů.“

Každá skupina žen objímá a líbá muže, kterého měla na starosti. Tibisay, Nenita a La Negrita prolévají horké slzy, když mě líbají. Každý z mužů nám stiskl ruku a vyjádřil tím, jak je pro něho bolestné, když vidí, že nás odvážejí do vězení.

Na shledanou, lidé z Irapy, lidé tak ušlechtilí, že měli odvahu postavit se proti představitelům své vlastní moci a zostudit je, že se odvážili hájit několik ubožáků, které tady nikdo nezná. Chléb, který jsem u vás jedl – dokázali jste si ho odtrhnout od úst a dát mi ho – ten chléb symbolizuje lidské bratrství a znamenal pro mne nejvznešenější příklad dávných časů: „Nezabiješ, dobro budeš činiti těm, kdo trpí, i kdyby sis přitom sám musel odtrhnout sousto od úst. Pomáhej vždy lidem nešťastnějším, než jsi sám.“

A jestliže budu jednou svobodný, pokaždé když budu moci, budu pomáhat jiným, jak mě to naučili první lidé, které jsem potkal ve Venezuele. Později jsem jich poznal ještě hodně.

TRESTNICE V EL DORADU

Dvě hodiny nato jsme přijeli do velké vesnice, mořského přístavu Güiria, který předstírá, že je město. Civilní šéf (něco jako u nás prefekt) nás vlastnoručně odevzdal veliteli místní policie. Na komisařství s námi zacházeli víceméně dobře. Museli jsme se však podrobit výslechu a vyšetřující soudce, typ zabedněnce, nechce vůbec připustit, že jsme připluli z Anglické Guayany, kde jsme byli na svobodě. A navíc, když po nás chtěl, abychom vysvětlili, jak to, že jsme přijeli do Venezuely v tak bídném stavu a úplně vyčerpáni, když cesta z Georgetownu do Parijského zálivu je tak krátká, řekl nám, že si z něho děláme blázny, když mu vypravujeme historku s cyklónem.

„Dvě banánové lodi šly ke dnu v tomhle tornádu, s posádkami i nákladem, veliký nákladní člun s bauxitovou rudou se potopil s celou posádkou, a vy, že jste se zachránili na otevřené pětimetrové kocábce? Kdo má té povídačce věřit? Tomu by nevěřil ani obecní blázen, který žebrá na trhu. Lžete a v tom, co mi tu povídáte, je něco podezřelého.“

„Informujte se v Georgetownu.“

„Nemám chuť být Angličanům pro smích.“

Tenhle idiotský a tvrdohlavý vyšetřovatel, nevěřící Tomáš a namyšlený chlap, poslal jakési bůhví jaké hlášení bůhvíkomu. Ale ať to bylo jakkoli, jednou ráno nás probudili v pět hodin, nasadili nám pouta a poslali nás nákladním autem neznámo kam.

Přístav Güiria je, jak už jsem říkal, v Parijském zálivu proti Trinidadu. Má také výhodu, že může využívat ústí obrovské řeky Orinoka, skoro stejně velké, jako je Amazonka.

Jsme spoutáni v nákladním voze. Je nás pět plus deset policistů a jedeme k Ciudad Bolívar, významnému hlavnímu městu státu Bolívar. Cesta po hliněných silnicích byla velmi únavná. Trvala pět dní a policisté i vězňové se natřásali a otloukali o pytle ořechů uvnitř nákladního vozu, který se houpal co chvíli hůř než houpačka. V noci jsme vždycky spali ve voze a ráno jsme znovu vyrazili šíleným letem k neznámému cíli.

Je to přes tisíc kilometrů daleko od moře, v pralese proťatém hliněnou cestou, která vede od Ciudad Bolívar až k El Doradu, kde ta krajně namáhavá pouť nakonec skončila.

Když jsme dojeli do vesnice El Dorado, byli jsme všichni, vojáci i vězňové, v mizerném stavu.

Ale co je El Dorado? Nejdřív to byla zaslíbená země španělských konkvistadorů, kteří viděli, že Indiáni přicházející z tohoto kraje mají zlato, a pevně věřili, že je tam zlatá hora, nebo přinejmenším, že je v zemi polovina hlíny a polovina zlata. Celkem vzato je El Dorado především vesnice na břehu veletoku plného karib a piraní, masožravých ryb, které za několik minut roztrhají člověka nebo zvíře, elektrických ryb, zvaných tembladores, které obeplouvají svou kořist, člověka nebo zvíře, náhle na něho vyšlou elektrický výboj a potom, až se mrtvola začne rozkládat, ji vysají. Uprostřed řeky je ostrov a na ostrově opravdový koncentrační tábor. Je to venezuelská trestanecká kolonie.

Tahle kolonie nucených prací je nejkrutější zařízení, které jsem kdy v životě viděl, také nejzvířečtější a nejnelidštější, protože vězňové jsou tu biti. Tábor má tvar čtverce o straně sto padesát metrů, je pod širým nebem a je obehnán ostnatými dráty. Je tam asi čtyři sta lidí, kteří spí venku, vystaveni nečasu, protože v celém táboře není víc než pár zinkových přístřešků, pod nimiž se může člověk schovat.

Nikdo se nezajímal o jediné slovo vysvětlení. Bez udání jakéhokoli důvodu nás jednoduše začlenili do trestanecké kolonie v El Doradu ve tři hodiny odpoledne, hned jak jsme přijeli, mrtví únavou z té vyčerpávající cesty, po kterou jsme byli spoutáni v kamiónu. V půl čtvrté nás zavolali. Vůbec si nezaznamenali naše jména, dvěma dali lopatu a třem zbývajícím motyku. V doprovodu pěti vojáků, kteří měli v rukou pušky a býkovce, a pod velením kaprála nás přinutili pod hrozbou, že budeme zmláceni, abychom se odebrali na pracoviště. Pochopili jsme rychle, že je to jakási demonstrace síly, kterou nám chtěli předvést strážní tábora. V této chvíli by bylo krajně nebezpečné neuposlechnout. Dál se uvidí.

Když jsme přišli na místo, kde, pracují vězňové, dali nám za úkol vykopat příkop podél cesty, kterou trestanci staví v hlubokém pralese. Poslechli jsme beze slova a pracujeme každý podle svých sil. Nikdo přitom ani nezvedne hlavu. To nám nebrání, abychom neslyšeli nadávky a hrozné rány, které každou chvíli dopadají na vězně. Z nás nedostal nikdo ani jedinou ránu býkovcem. Tenhle pracovní úkol okamžitě po našem příchodu nám měl především předvést, jak se tu zachází s vězni.

Ten den byla sobota. Když práce skončila, poslali nás celé zpocené a zaprášené do trestaneckého tábora, stále ještě bez řádného formálního přijetí.

„Těch pět z Cayenne ke mně!“ Těmito slovy si nás zavolal kaprál „presso“ (předák).

Je to míšenec vysoký metr devadesát. V ruce má býkovec. Tenhle odporný brutální chlap je pověřen udržováním disciplíny uvnitř tábora.

Ukázali nám místo, kam si máme položit lůžka. Je to blízko vstupní brány pod širým nebem. Je tam však střecha se zinkovým plechem, což aspoň znamená, že budeme chráněni před deštěm a sluncem.

Většina vězňů jsou Kolumbijci a zbytek Venezuelci. Žádný disciplinární tábor v trestanecké kolonii se nedá přirovnat k hrůzám téhle pracovní kolonie. S lidmi se tu zachází tak, že by to nevydržel ani osel. Přesto se všem víceméně daří fyzicky dobře, protože je zde jedna věc: jídla je mimořádně mnoho a je chutné.

Udělali jsme malou válečnou radu. Kdyby některý voják kohokoli z nás uhodil, bude nejlepší, když všichni přestaneme pracovat, lehneme si na zem a nevstaneme, ať s námi zacházejí, jak chtějí. Jistě pak musí přijít nějaký velitel, kterého se zeptáme, jak to, že jsme v téhle trestanecké kolonii, aniž jsme se dopustili jakéhokoli trestného činu. Oba osvobození vězňové Guittou a Barnére říkají, že požádají, aby byli vydáni Francii. Nato jsme se rozhodli, že zavoláme kaprála. Já s ním mám promluvit. Má přezdívku Negro Blanco (bílý černoch). Guittou má za úkol ho přivést. Kat přišel, v ruce má stále býkovec. Obstoupili jsme ho.

„Co mi chcete?“

Ujal jsem se slova:

„Chceme ti říct jenom tohle: nedopustíme se nikdy žádnýho přestupku proti předpisům, takže nebudeš mít důvod nikoho z nás uhodit. Ale jak zjistíme, žes kohokoli z nás uhodil bez důvodu, pamatuj si, že ten den jsi mrtvej muž. Rozuměls dobře?“

„Rozuměl,“ řekl Negro Blanco.

„A ještě poslední výstraha.“

„Co?“ řekl zdušeným hlasem.

„Jestli to, co jsem ti právě řekl, chceš někomu zopakovat, tak to zopakuješ důstojníkovi, ale žádnýmu vojákovi.“

„V pořádku.“ A odešel.

Tahle scéna se odehrála v neděli, v den, kdy vězňové nechodí do práce. Přichází důstojník.

„Jak se jmenuješ?“

„Motýlek.“

„Ty jsi šéf tady těch z Cayenne?“

„Je nás pět a všichni jsme šéfové.“

„Tak proč sis vzal slovo ty, když jste něco chtěli kaprálovi?“

„Protože mluvím nejlíp španělsky.“

Muž, který se mnou mluví, je kapitán národní gardy. Řekl mi, že není velitelem stráží. Má nad sebou ještě dvě vyšší šarže, ale ty zde nejsou. Od toho dne, co jsme přijeli, velí táboru on. Oba velitelé přijedou v úterý.

„Pohrozil jsi svým jménem a jménem tvých kamarádů, že zabijete kaprála, kdyby některého z vás uhodil. Je to pravda?“

„Je, a myslím to velice vážně. Ale teď vám taky můžu říct, že jsme ještě dodali, že nezavdáme příčinu k ničemu, co by ospravedlňovalo tělesný trest. Vy víte, kapitáne, že nás žádný soud neodsoudil, protože jsme ve Venezuele nespáchali žádný přestupek.“

„To nevím. Přišli jste do tábora bez dokladů, jediné, co mám, je lístek od náčelníka, který je ve vesnici: ‚Okamžitě po příchodu poslat do práce.‘“

„Kapitáne, jste přece voják. Buďte tedy natolik spravedlivý, a než příjdou vaši nadřízení, upozorněte své vojáky, aby s námi zacházeli jinak než s ostatními vězni. Znovu vám oznamuju, že nejsme a nemůžeme být odsouzení vězňové, protože nikdo z nás se ve Venezuele nedopustil trestného činu.“

„Dobrá, udělím v tomto smyslu rozkazy. Doufám, že jste mě nepodvedli.“

Mám dost času studovat vězně celé odpoledne té první neděle. První, co mě ohromilo, je, že fyzicky jsou na tom všichni dobře. Za druhé, že bití je tu zcela běžná, každodenní věc. Zvykli si na ně do té míry, že dokonce v neděli, v den odpočinku, kdy by se mu mohli při dobrém chování snadno vyhnout, jako by měli jakousi zvláštní sadistickou radost z toho, že si hrají s ohněm. Neustále dělají něco zakázaného: hrají v kostky, souloží s mladými chlapci na záchodě, okrádají kamarády, říkají nestydatá slova ženám, které přicházejí z vesnice a přinášejí vězňům sladkosti nebo cigarety. Kvete tu také směnný obchod. Pletený košík nebo nějaký vymodelovaný předmět za pár mincí nebo krabiček cigaret. Najdou se však vězňové, kterým se podaří vytrhnout ženě z rukou to, co nabízí ke koupi, i přes ostnatý drát, nedat jí za to výměnou nic a vzápětí se ztratit uprostřed ostatních. Z toho plyne, že tělesné tresty se používají velmi nestejně a že může být ztlučen kdokoli. Vězňové mají kůži doslova vydělanou klacky, takže teror v tomto táboře nepřináší žádný prospěch společnosti, nenastolí žádný pořádek a ani nemůže v těch nešťastnících nic napravit.

Káznice na Svatém Josefu je svým nařízeným mlčením daleko strašnější než tohle. Tady je strach okamžitý, ale to, že člověk může mluvit v noci, mimo pracovní hodiny a v neděli, stejně jako to, že strava je zde bohatá a hojná, způsobuje, že si tu vězeň může odpykat trest, který nikdy nepřesahuje pět let.

Trávíme neděli tím, že kouříme, pijeme kávu a povídáme si. Přiblížilo se k nám několik Kolumbijců. Poslali jsme je pryč slušně, nicméně rozhodně. Je nezbytné, aby nás tu všichni pokládali za zvláštní vězně, jinak jsme ztraceni.

Nazítří, v pondělí, v šest hodin ráno, jsme vyrazili po vydatné snídani s ostatními do práce. Nástup do práce vypadá takhle: dvě řady mužů čelem k sobě, padesát vězňů, padesát vojáků. Na každého vězně jeden voják. Mezi oběma řadami je padesát kusů nářadí: motyky, lopaty a sekery. Obě řady mužů se navzájem pozorují. Řada vyděšených vězňů a řada nervózních a sadistických vojáků.

Seržant vykřikne: „Ten a ten motyku!“

Nešťastník se vrhne k nářadí a ve chvíli, kdy sebere motyku, aby si ji přehodil přes rameno a rozběhl se do práce, seržant zakřičí: „Número,“ což znamená asi: Voják číslo jedna, dvě atd. Voják vyletí za tím ubožákem a začne ho mlátit býkovcem. Tahle děsivá scéna se odehrává dvakrát denně. Cestou z tábora na pracoviště má člověk dojem, že jsou to poháněči oslů, kteří běží za svými dobytčaty a mlátí je.

V nás stydla krev v očekávání, co bude, až příjdeme na řadu. Naštěstí to dopadlo jinak.

„Pět Cayennských ke mně! Mladší si vezmou motyky a vy dva staří tyhle dvě lopaty.“

Vyrazili jsme. Neutíkali jsme, ale šli jsme rázným pochodovým krokem, hlídáni čtyřmi vojáky a kaprálem, až jsme došli na staveniště. Tento den byl delší a zoufalejší než první. Lidé, na které si vojáci zvlášť zasedli, byli úplně vyčerpaní, křičeli jako šilenci a na kolenou prosili, aby je už nebili. Za odpoledne měli udělat z množství hromádek špatně spáleného dříví jednu velkou hromadu. Ostatní měli po nich ten terén vyčistit. Měli tak z osmdesáti až sta otýpek, které už skoro shořely, udělat jedno veliké ohniště uprostřed tábora. Každý voják tloukl býkovcem svého vězně, aby sbíral ohořelé kusy dřeva a nosil je poklusem doprostřed tábora. Ten démonický klus vyvolával u některých vězňů skutečné záchvaty šílenství. Byli tak vybičováni, že někdy sahali po větvích, které byly ještě řeřavé. A ta fantastická scéna, kdy zvířecky tlučení lidé s popálenýma rukama chodili bosi po řeřavém uhlí nebo po větvích, z nichž se ještě kouřilo, trvala tři hodiny. Nikdo z nás nebyl vyzván, aby se zúčastnil vyklízení toho čerstvě zoraného pole. Naštěstí, protože jsme se dohodli ve stručných větách při práci, aniž jsme příliš zvedali hlavy, že jakmile by to bylo nutné, skočili bychom všichni na pět vojáků včetně kaprála, odzbrojili je a začali do té hromady divochů střílet.

Dnes, v úterý, jsme nešli do práce. Zavolali nás do kanceláře obou velitelů národní gardy. Oba tito vojáci byli velice překvapeni, že jsme v El Doradu bez dokladů, v nichž by bylo uvedeno, že nás tam poslal nějaký soud. V každém případě nám slíbili, že si zítra vyžádají vysvětlení od ředitele trestnice.

Netrvalo to dlouho. Oba tito velitelé gardy jsou nepochybně velice přísní, dokonce se dá říct, že jsou přehnaně tvrdí, ale jsou korektní, protože si vyžádali, aby velitel kolonie přišel a vysvětlil nám věc sám.

A tak teď stojí před námi, doprovázen svým švagrem, Russianem, a dvěma důstojníky národní gardy.

„Francouzi, jsem ředitel trestanecké kolonie v El Doradu. Chtěli jste se mnou mluvit. Co si přejete?“

„Především, který tribunál nás bez výslechu odsoudil, abychom si odpykávali trest v této kolonii nucených prací? Na jak dlouho nás odsoudil a za jaký přečin? Připluli jsme po moři do Irapy, do Venezuely. Nedopustili jsme se nejmenšího přestupku. Tak co děláme tady? A jak chcete zdůvodnit, že nás tu nutí pracovat?“

„Především je válka. Z toho plyne, že musíme zjistit, kdo přesně jste.“

„Prosím, ale to není důvod, abyste nás strčili do trestaneckého tábora.“

„Jste uprchlíci, utekli jste před francouzskou justicí a my musíme zjistit, jestli po vás francouzská justice pátrá.“

„To je pravděpodobné, ale zdůrazňuji znovu: proč se s námi zachází, jako bychom si měli odpykávat trest?“

„Zatím jste tady na základě zákona o povalečství, jste tu zajištěni, dokud vás neprošetříme.“

Diskuse by trvala dlouho, kdyby do ní nezasáhl jeden z důstojníků.

„Řediteli, poctivě vzato, nemůžeme s těmihle lidmi zacházet jako s jinými vězni. Navrhuji, abychom pro ně zatím, než Caracas dostane zprávu o tomto mimořádném případě, našli něco jiného než práci na stavbě silnice.“

„Jsou to nebezpeční lidé, protože vyhrožovali, že zabijí kaprála, kdyby je uhodil. Je to pravda?“

„Nejenže jsme mu vyhrožovali, pane řediteli, ale kdokoli, kdo by si chtěl zahrávat a některého z nás uhodil, bude zavražděn.“

„I kdyby to byl voják?“

„To je totéž. Nedopustili jsme se ničeho, proč by se s námi mělo takhle zacházet. Naše zákony a naše předpisy v trestnicích jsou možná nelidštější než vaše, ale být tlučeni jako zvířata, na to nemůžeme přistoupit.“

Ředitel se triumfálně otočil k důstojníkům: „Vidíte, že jsou to nebezpeční chlapi!“

Velitel gardy, starší z obou, váhal jednu nebo dvě vteřiny a potom ke všeobecnému překvapení řekl:

„Ti francouzští uprchlíci mají pravdu. Ve Venezuele není žádný zákon, podle kterého by si měli odpykávat nějaký trest a podrobit se předpisům této kolonie. Dávám jim za pravdu. A tak tedy dvě věci, řediteli: buď jim najdete práci stranou od ostatních vězňů, nebo nebudou chodit do práce. Kdyby pracovali se všemi ostatními, jednou by je některý voják uhodil.“

„Uvidíme. Zatím je nechte v táboře. Zítra vám řeknu, co uděláme.“ A ředitel v doprovodu švagra odešel.

Děkoval jsem důstojníkům. Dali nám cigarety a slíbili nám, že při večerním raportu přečtou důstojníkům a vojákům rozkaz, ve kterém jim dají na vědomí, že nás v žádném případě nesmějí tlouct.

Jsme tu už týden. Už nepracujeme. Včera, v neděli, se stala strašná věc. Kolumbijci losovali, kdo z nich má zabít kaprála Negra Blanca. Los si vytáhl asi třicetiletý muž. Dostal železnou lžíci s držadlem zalitým v cementu ve formě velice ostrého oštěpu s čepelí nabroušenou na obě strany. Muž odvážně dodržel úmluvu s přáteli. Právě zasadil Negrovi Blancovi tři rány blízko srdce. Kaprál byl spěšně dopraven do nemocnice a vrah byl připoután ke kůlu uprostřed tábora. Vojáci hledají jako šílení další zbraně. Ze všech stran padají rány. Jeden z nich mě v šíleném vzteku, protože jsem si dost rychle nesvlékl kalhoty, uhodil býkovcem do stehna. Barriére popadl lavici a zdvihl ji vojákovi nad hlavu. Druhý voják mu dal ránu bodlem, které mu projelo rukou. Já jsem v témže okamžiku skolil strážného, který mě kopl do břicha. A už jsem popadl pušku, která ležela na zemi, když vtom dolehl k naší skupině rozkaz, který někdo vykřikl silným hlasem:

„Všichni stát. Nedotýkejte se Francouzů. Francouzi, nech ležet tu pušku!“ Ten rozkaz zařval kapitán Flores, muž, který nás přijal první den. Zasáhl přesně v té vteřině, kdy jsem se chystal vystřelit do hromady vojáků. Nebýt jeho, byli bychom možná jednoho nebo dva zabili, ale určitě bychom ztratili idiotsky život v zapadlé díře ve Venezuele, na konci světa, v téhle trestanecké kolonii, kde jsme neměli co dělat.

Díky energickému zásahu kapitána se vojáci stáhli od naší skupiny a odešli jinam ukájet svou potřebu vraždění. A tu jsme se stali svědky toho nejodpornějšího, co může člověk zažít.

Provinilec, přivázaný ke kůlu uprostřed tábora, je zasypáván ranami, které mu uštědřují bez ustání tři muži najednou, kaprál a vojáci. Trvalo to od pěti hodin odpoledne až do šesti hodin příštího rána, kdy začalo svítat. Trvá to dlouho zabít člověka jen a jen ranami klackem! Zastavili to vraždění jenom třikrát na krátkou chvíli, kdy se ho ptali, kdo jsou jeho společníci, kdo mu dal lžíci a kdo ji nabrousil. Ten člověk neudal nikoho, ani když mu slíbili, že mučení přestane, když promluví. Mnohokrát ztratil vědomí. Vzkřísili ho pokaždé tím, že na něho lili vědra vody. Vyvrcholilo to ve čtyři hodiny ráno. Když si kati všimli, že kůže už nereaguje na rány, ani křečovitým stahováním, přestali tlouct.

„Je mrtvý?“ zeptal se jeden důstojník.

„Nevíme.“

„Odvažte ho a postavte ho na všechny čtyři.“

Přidržován čtyřmi muži stojí teď víceméně na čtyřech. A tu mu jeden z katů zasadil ránu býkovcem přesně mezi stehna a špička býkovce určitě zasáhla pohlaví. Ta strašlivá rána mistra mučení vyrvala z odsouzence konečně výkřik bolesti.

„Pokračujte,“ řekl důstojník, „ještě není mrtvý.“

Tloukli ho, až se úplně rozednilo. Ta strašlivá exekuce hodná středověku, která by zabila koně, nestačila. Provinilec ne a ne vydechnout naposled. Nechali ho dvě hodiny v klidu a polévali ho vodou z vědra. S pomocí vojáků se potom dokázal postavit na nohy. Chvíli se udržel na nohou úplně sám. Přišel saniťák se sklenicí v ruce:

„Napíj se,“ zavelel důstojník, „je to lék, postaví tě to na nohy.“

Chlapík zaváhal a potom vypil tekutinu naráz. Vteřinu nato padl mrtev. V agónii se mu ještě vydralo z úst: „Pitomče, oni tě otrávili.“ Je zbytečné vám říkat, že žádný vězeň včetně nás si netroufal hnout ani prstem. Všech bez výjímky se zmocnila hrůza. Podruhé v životě jsem dostal chuť zemřít. Po několik minut mě přitahovala puška, kterou nedbale držel voják, stojící kousek ode mne. Udrželo mě jenom pomyšlení, že by mě možná zabili dřív, než bych měl čas bouchačku obrátit a postřílet ty chlapy.

Za měsíc tu byl Negro Blanco znovu a byl pro tábor větší hrůzou než předtím. Nicméně měl v El Doradu zdechnout, jeho osud byl zpečetěn. Jednou v noci na něho jeden voják z gardy zamířil, když šel kolem něho:

„Klekni si,“ nařídil voják.

Negro Blanco poslechl.

„Pomodli se, zemřeš.“

Dovolil mu krátkou modlitbu a potom ho zastřelil třemi ranami z pušky. Jak říkali vězňové, zabil prý ho proto, že nemohl snášet, jak ten kat zběsile mlátí chudáky vězně. Jiní vypravovali, že Negro Blanco toho vojáka udal představeným. Řekl prý, že ho znal v Caracasu, a že než nastoupil vojenskou službu, býval zlodějem. Měli ho zahrabat poblíž umučeného Kolumbijce, který byl sice zloděj, ale člověk vzácné odvahy a ceny.

Všechny tyto události zabránily tomu, aby se o nás nějak rozhodlo. Ostatně vězňové z celého tábora po této události nechodili čtrnáct dní do práce. Barriérova rána od bajonetu byla dobře ošetřena – ošetřil ho lékař z vesnice.

Zatím nás respektují. Chapar odešel do vesnice za kuchaře k řediteli. Guittou a Barnére byli osvobozeni, protože z Francie přišly o nás o všech informace. Vyplývalo z nich, že si trest odpykali, takže je pustili na svobodu. Já jsem udal italské jméno. Přišlo však mé pravé jméno s mými otisky i s výměrem doživotního trestu. Totéž pro Deplanqua, který má dvacet let, i pro Chapara. Ředitel nám celý pyšný dává na vědomí, že mu z Francie přišla zpráva: „Ale v každém případě,“ říká nám, „protože jste se ve Venezuele nedopustili žádného přestupku, budeme vás mít nějaký čas pod dozorem a potom vás propustíme. Ale chcete-li se dostat na svobodu, musíte pracovat a dobře se chovat. Začíná teď pro vás období pozorování.“

Když jsem mluvíval s důstojníky, stěžovali si mi několikrát, jak je nesnadné dostat ve vesnici čerstvou zeleninu. Pěstuje se v ní rýže, kukuřice, černé fazole a tím to končí. Nabídl jsem se, že jim založím zelinářskou zahradu, jestli mi opatří semena. Plácli jsme si.

První výhoda. Dostali jsme se s Deplanquem z tábora. A protože do Ciudad Bolívar přijeli dva zatčení vyhnanci, připojili se k nám. Jeden je Pařížan, jmenuje se Toto, jeden je Korsičan. Postavili pro nás dva pěkné domky ze dřeva a palmových listů. V jednom bydlí Deplanque a já, v druhém oba naši kamarádi.

Toto a já jsme vyrobili vysoké stolky, jejichž nohy stojí v plechovkách plných petroleje, aby mravenci nesnědli semena. Velice rychle nám vyrostly mohutné výhonky rajčat, baklažánů, melounů a zelených fazolí. Začali jsme je sázet do záhonů, protože sazeničky jsou už dost silné, aby odolaly mravencům. Pro pěstování rajčat jsme vyhloubili kolem záhonů jakýsi příkop, který se bude často naplňovat vodou. Rostliny tak budou pořád ve vlhku a příkop zároveň zabrání parazitům, kterých je v této panenské půdě hodně, aby se dostali k rostlinám.

„Koukni se, co je to?“ říká mi Toto. „Podívej, jak se ten kamínek třpytí.“

„Opláchni ho.“ Toto mi ho podal. Je to malý krystal, velký jako zrno cizrny. Když ho umyl, třpytí se ještě víc v místech, kde pukl obal z hlušiny – má na sobě totiž jakousi kůru z tvrdého křemene.

„Není to náhodou diamant?“

„Drž hubu, Toto. Jestli je to briliant, tak je to teď nejmíň vhodná chvíle, abys o tom žvanil. Dovedeš si představit, jaká by to byla klika, kdybysme narazili na diamantový pole? Počkáme do večera, zatím to schovej.“

Večer jsem dával hodinu matematiky jednomu kaprálovi (dnes plukovníkovi), který se připravoval na zkoušku do důstojnické školy. Je to dokonale noblesní a přímý člověk (dokázal mi to víc než pětadvacetiletým přátelstvím). Teď je už plukovník Francisco Bolagno Utrera.

„Francisco, co je tohle? Je to nějaký nerost?“

„Ne,“ řekl Francisco, když si kámen důkladně prohlédl. „Je to diamant. Dobře ho schovej a nikomu ho neukazuj. Kde jsi ho našel?“

„Pod sazenicemi rajčat.“

„To je zvláštní. Nepřinesl jsi ho náhodou s vodou z řeky? Nestává se to někdy, že drhneš vědrem po písku a že přineseš s vodou trochu písku?“

„Jo, to se mi stává.“

„Určitě to tak bude. Přinesl jsi ten diamant z řeky, z Rio Caroni. Můžeš hledat dál, ale dávej vždycky pozor, jestli jsi jich nepřinesl víc, protože nikdy se nestává, že by se našel jenom jeden drahokam. Kde se najde jeden, jsou určitě nějaké další.“

Toto se dal do práce.

Nikdy v životě tolik nepracoval. Došlo to tak daleko, že mu jeho dva kamarádi, kterým se o ničem nezmínil, říkali:

„Nedři se jako kůň, Toto, taháš těch věder tolik, že na to chcípneš. A navíc nosíš s vodou písek.“

„To je proto, kamaráde,“ odpovídá Toto, „aby se půda vylehčila. Když se smíchá s pískem, líp filtruje vodu.“

Přestože si děláme z Tota všichni legraci, tahá jako mezek další vědra. Jednoho dne v pravé poledne, zrovna když zase přišel od řeky, spadl a natloukl si hubu právě před námi – seděli jsme ve stínu. Z vylitého písku se vynořil briliant velký jako dvě cizrnová zrna. Zase se totiž odloupla skořápka, jinak bychom si ho nevšimli. Udělal chybu, že ho sebral příliš rychle.

„Hele, Deplanque, není tohle diamant? Vojáci mi říkali, že prej jsou v řece diamanty a zlato.“

„Proto taky tahám tolik vody. Vidíte, že nejsem takovej trouba, jak vypadám,“ řekl Toto, spokojený, že konečně může zdůvodnit, proč tolik pracuje.

Zkrátka, abych ukončil tu historii s brilianty, během šesti měsíců měl Toto sedm až osm karátů briliantů. Já jich mám asi tucet a kromě toho přes třicet malých kamenů, takzvaných „průmyslových“, jak se jim říká v odborné hantýrce. Jednoho dne jsem našel diamant, který měl přes šest karátů. Později jsem ho dal v Caracasu vybrousit a vybroušený měl asi čtyři karáty. Mám ho dodnes a nosím ho ve dne v noci. Deplanque a Antartaglia si také nashromáždili několik drahokamů. Mám stále ještě pouzdro z trestanecké kolonie a schoval jsem si diamanty do něho. Oni si vyrobili pouzdra ze špiček volských rohů a uchovávají si své malé poklady v nich.

Nikdo nic neví kromě budoucího plukovníka, kaprála Franciska Bolagna. Rajčata i ostatní plodiny vyrostly. Důstojníci nám platí svědomitě zeleninu, kterou nosíme každý den do menzy.

Máme relativní svobodu. Pracujeme bez dozoru a spíme ve svých dvou domcích. Nechodíme nikdy do tábora. Chovají se k nám s respektem a dobře s námi zacházejí. My samozřejmě naléháme při každé příležitosti na ředitele, aby nás propustil. Odpovídá nám pokaždé: „Už brzy.“ Jenže jsme tu už osm měsíců a nic se neděje, takže začínám mluvit o útěku. Toto nechce o ničem ani slyšet. Ostatní taky ne. Obstaral jsem si vlasec a rybářský prut, abych si prostudoval řeku. Takže navíc prodávám ryby, zvláště slavné kariby, masožravé ryby. Dorůstají až do váhy jednoho kilogramu, mají stejně hrozné a stejně uspořádané zuby jako žraloci.

Dnes se strhlo pozdvižení. Gaston Duranton zvaný Křivá noha uprchl a odnesl s sebou sedmdesát tisíc bolívarů z ředitelovy nedobytné pokladny. Tenhle „těžkej“ má originální historii.

Jako dítě byl v nápravném domově na ostrově Oléronu a pracoval v dílně jako švec. Jednoho dne se mu přetrhl řemen, který zachycuje botu na koleně a prochází pod chodidlem. Chlapec si vykloubil kyčli. Špatně ho ošetřili, kyčle srostla jenom napůl, takže byl Gaston celý svůj chlapecký život a část své dospělosti zmrzačen, pokřiven, měl vykloubenou kyčli. Bylo smutné dívat se, jak chodí. Hubený a pokřivený chlapec za sebou vláčel nohu, která mu vypovídala poslušnost. Do trestanecké kolonie se dostal, když mu bylo pětadvacet let. Není divu, že za dlouhá léta v nápravných domovech z nich vyšel jako zloděj.

Všichni mu říkají Křivá noha. Skoro nikdo nezná jeho pravé jméno Gaston Duranton. Má křivou nohu, a tak se mu také říká. Přesto se mu však podařilo utéct z trestanecké kolonie a dostat se až do Venezuely. Bylo to za časů diktátora Gomeze. Jen málo trestanců vyvázlo v tom utlačovatelském režimu se zdravou kůží. Bylo několik vzácných výjimek a z nich zvláště doktor Bougrat, protože zachránil všechno obyvatelstvo perlového ostrova „Margarita“, kde byla epidemie žluté zimnice.

Křivou nohu zatkla „la sagrada“ (svatá), specíální Gomezova policie, a poslali ho stavět venezuelské silnice. Francouzští a venezuelští vězňové tu měli na nohou železné koule, do nichž byla vtlačena toulonská lilie. Když si lidé stěžovali, dozorci jim říkali: „Co chceš, tyhle řetězy, pouta a železná koule pocházejí z tvé země! Podívej se na tu lilii.“

Zkrátka Křivá noha uprchl z kolonie kočujícího tábora, kde pracoval na stavbě silnice. Za pár dní ho chytili a znovu vrátili do toho pojízdného kriminálu. Položili ho před všemi vězni nahého na břicho – byl odsouzen ke stu ranám býkovcem.

Jen v krajně výjimečných případech se stává, že člověk vydrží víc než osmdesát ran. Jeho štěstí bylo, že byl hubený, protože když ležel na břiše, nemohly rány zasáhnout játra, která se vždycky roztrhnou, když se do nich tluče. Je zvykem, že po tomhle bičování, když je zadnice rozmašírovaná na cucky, se do ran nasype sůl a muž se nechá ležet na slunci. Nicméně mu hlavu pokryjí listem dužinaté rostliny, protože kati nemají nic proti tomu, aby umřel na následky ran, nesmí však umřít na úpal.

Křivá noha vyšel z toho středověkého mučení živý, a když poprvé vstal – neuvěřitelné překvapení: po vykloubení ani památky! Rány mu zlomily špatné srůsty a vrátily mu kyčli přesně na místo, kde měla být. Vojáci a vězňové začali křičet, že se stal zázrak, nikdo to nemohl pochopit. V téhle pověrčivé zemi uvěřili, že Bůh chtěl Křivou nohu odměnit za to, že tak důstojně vydržel mučení. Od toho dne mu sundali železa i železnou kouli. Má teď protekci a jako zaměstnání mu bylo přiděleno nošení vody trestancům. Rychle zesílil, hodně jedl a stal se z něho vysoký atletický chlapík.

Ve Francii se dověděli, že uprchlí trestanci pracují na stavbě venezuelských silnic. Maršál Franchet d’Esperey usoudil, že by se tahle energie dala lépe využít ve Francouzské Guayaně. Byl vyslán, aby požádal diktátora, šťastného, že má pracovní síly zadarmo, aby byl tak laskav a vrátil ty lidi Francii.

Gomez dal souhlas a pro trestance přijela loď do přístavu Puerto Cabello. A právě tam se udála celá řada šílených gagů, protože chlapi z jiných silnic nevěděli nic o historii, která se Křivé noze přihodila.

„Těbůh, Marceli. Jak se máš?“

„Kdo jsi?“

„Křivá noha.“

„Nedělej si legraci,“ odpovídal každý, koho oslovil, když se podíval na vysokého a krásného mládence jako jedle, na pěkně rovných nohou.

Křivá noha byl mladý a měl rád legraci, takže celou cestu oslovoval lidi, které znal. A nikomu samozřejmě nešlo na rozum, že by se Křivá noha byl mohl takhle narovnat.

Když jsem se vrátil z trestanecké kolonie, dověděl jsem se tu historku z jeho vlastních úst a vyprávěli mi ji také jiní na Královskémostrově.

Křivá noha utekl znovu v roce 1943, ale chytili ho a dostal se do El Dorada. Protože se ve Venezuele samozřejmě nikomu nezmínil, že byl celý život v base, zaměstnali ho hned jako kuchaře místo Chapara, který se stal zahradníkem. Byl ve vesnici u ředitele a tedy na druhé straně řeky.

V ředitelově kanceláři byla nedobytná pokladna a v ní peníze trestanecké kolonie. Toho dne ukradl tedy Křivá noha sedmdesát tisíc bolívarů, což bylo v té době asi dvacet tisíc dolarů. A to byl tedy důvod pozdvižení v naší zahradě: okamžitě se tam dostavil ředitel, ředitelův švagr a oba velitelé gardy. Ředitel nás chtěl poslat zpátky do tábora. Důstojníci odmítli. Hájili nás stejně jako svou zeleninu. Nakonec jsme ředitele přesvědčili, že mu nemůžeme dát žádnou bližší informaci, že kdybychom byli o útěku věděli, uprchli bychom s ním. Jenže nám jde o to žít na svobodě ve Venezuele, a ne v Anglické Guayaně, jediné zemi, do které mohl uprchnout. Později našli Křivou nohu mrtvého asi sedmdesát kilometrů hluboko v džungli, velice blízko anglické hranice. Na stopu je přivedli supi, kteří trhali mrtvolu.

První, nejpohodlnější verze byla, že ho zavraždili Indiáni. Mnohem později byl v Ciudad Bolívar zatčen muž. Měnil nápadně nové pětisetbolívarové bankovky. Banka, která je vydala řediteli kolonie v El Doradu, měla sérii čísel a poznala, že jsou to ukradené bankovky. Muž se přiznal a udal ještě dva další, kteří nebyli nikdy zatčeni. Takový byl tedy život a konec mého dobrého přítele Gastona Durantona řečeného Křivá noha.

Někteří důstojníci přidělili vězňům tajně práci hledačů zlata a diamantů na řece Caroni. Výsledky byly pozitivní. Nebyly to žádné fantastické objevy, ale našlo se dost, aby to zlatokopy a hledače diamantů povzbudilo. Dole v mé zahradě pracují celý den dva muži s „battée“, obráceným čínským kloboukem – špička je dole a okraje nahoře. Naplní klobouk hlínou a promývají ji vodou. Protože diamant je těžší než všechno ostatní, zůstane na dně klobouku. Došlo už také k vraždě. Jeden chlapík okrádal svého „šéfa“. Tenhle malý skandál způsobil, že tajný „důl“ byl zrušen.

V táboře je jeden chlapík, tetovaný na celé horní části těla. Vzadu na krku má napsáno: „Holiči, jdi se vysrat.“ Levou paži má ochrnutou. Ústa zkřivená. Zkřivená ústa a tlustý, často visící a slintající jazyk svědčí jasně o tom, že byl raněn mrtvicí na půl těla. Kde? To nikdo neví. Byl tu dříve než my všichni. Odkud přišel? Jisté je jedině to, že je to trestanec nebo uprchlý vyhnanec. Na prsou má vytetováno „Bat d’Af“. Tohle a „Holiči, jdi se vysrat“ na zátylku svědčí bezpochyby o tom, že utekl z trestanecké kolonie.

Bachaři a vězňové mu říkají Picolino. Všichni s ním dobře zacházejí. Dostává třikrát denně velice přesně jídlo i cigarety. Jeho modré oči žijí intenzívním životem a pohled nemá vždycky smutný. Když se dívá na někoho, koho má rád, září mu oči radostí. Chápe všechno, co se mu říká, ale nemůže mluvit ani psát: nedovoluje mu to ochrnutá pravá ruka a na levé mu chybí palec a dva prsty. Tahle lidská troska čeká pokaždé dvě hodiny přilepená k ostnatým drátům, až půjdu kolem se zeleninou, protože tudy chodím do důstojnické menzy. A tak se každé ráno, vždycky když nesu zeleninu, zastavím na kus řeči s Picolinem. Opírá se o ostnatý drát a dívá se na mne svýma krásnýma modrýma očima, plnýma života ve skoro mrtvém těle. Říkám mu vlídná slova a on mi naznačuje hlavou a víčky, že pochopil všechno, co mu říkám. Jeho ubohá ochrnutá tvář se na okamžik rozzáří a oči se mu třpytí. Co všechno by mi asi chtěl říct? Přinesu mu pokaždé nějaký pamlsek: tomatový, hlávkový nebo okurkový salát s octovou zálivkou, nebo malý meloun, nebo rybu upečenou na řeřavém uhlí. Nemá hlad, protože jídla je ve venezuelských trestnicích vrchovatě, ale je to změna v běžném jídelníčku. Několik cigaret vždycky doplní mé malé dárky. Z těch krátkých setkání s Picolinem se stal trvalý zvyk, až mu vojáci a vězňové začali říkat Motýlkův syn,

SVOBODA

Zvláštní věc, ti Venezuelci jsou tak podmaniví a vemlouvaví, že jsem se rozhodl jim uvěřit. Tentokrát neuteču. Jsem vězeň, ale přijímám tu nenormální situaci. Doufám, že jednoho dne se stanu občanem jejich země. Vypadá to paradoxně. Divošský způsob, jakým zacházejí s vězni, mi přece nemůže vzít odvahu, abych žil v jejich společnosti. Začíná mi docházet, že pokládají tělesné tresty za něco normálního stejně pro vězně, jako pro vojáky. Když se voják dopustí nějakého přestupku, vyfasuje také několik ran býkovcem.

A několik dní nato týž voják mluví s týmž kaprálem, seržantem nebo oficírem, který ho ztloukl, jako by se nic nestalo.

Ten barbarský systém zde zavedl diktátor Gomez, který s nimi takto zacházel celá dlouhá léta. A už jim to zůstalo jako zvyk. Jde to tak daleko, že komisař trestá několika ranami býkovcem obyvatele, kteří podléhají jeho pravomoci.

***

V nejbližších hodinách budu osvobozen – a způsobila to revoluce. Státní převrat, napůl civilní a napůl vojenský, svrhl z prezidentského křesla republiky generála Angarita Medinu, jednoho z největších liberálů, jaké Venezuela poznala. Byl tak dobrý a demokratický, že nedokázal nebo nechtěl státnímu převratu čelit. Odmítl prý kategoricky setrvat na svém místě za cenu krveprolití mezi Venezuelci. Tenhle velký vojenský demokrat určitě neměl tušení, co se děje v El Doradu.

Ať tomu bylo jakkoli, měsíc po revoluci byli všichni důstojníci vyměněni. Vyšetřování, které bylo zahájeno kvůli smrti utýraného vězně, začalo „čistkou“. Ředitel a jeho švagr zmizeli a na jejich místo nastoupil právník, bývalý diplomat.

„Ano, Motýlku, zítra vás propustím, ale byl bych rád, kdybyste s sebou vzal toho chudáka Picolina, o kterého máte takový zájem. Nemá žádnou totožnost, vystavím mu doklad. Pokud jde o vás, tady máte ‚cédula‘ (průkaz totožnosti). Je to řádný průkaz na vaše pravé jméno. Musíte splnit tyto podmínky: budete žít v nějaké menší obci a dřív než za rok se nesmíte usadit ve velkém městě. Bude to jakási hlídaná svoboda. My budeme mít příležitost sledovat vás, jak žijete, a ověřit si, jak se oháníte v životě. Jestliže vám na konci roku místní komisař dá vysvědčení o dobrém chování, o čemž nepochybuji, ukončím tím vaše ‚confinamiente‘ (nucený pobyt). Myslím, že ideální místo pro vás bude potom Caracas. V každém případě máte teď povolení žít v naší zemi legálně. Vaše minulost nám je lhostejná. Je teď na vás, abyste prokázal, že jste si zasloužil stát se znovu bezúhonným člověkem. Doufám, že do pěti let, kdy dostanete ve své nové vlasti státní občanství, budete mým krajanem. Bůh vás provázej! Děkuji, že jste se ujal toho chudáka Picolina. Mohu ho propustit jen v případě, když někdo podepíše, že se o něho postará. Doufejme, že se uzdraví v nějaké nemocnici.“

Nazítří v sedm hodin ráno mám spolu s Picolinem vykročit do skutečné svobody. Srdce mi zalila horká vlna – konečně jsem navždycky přemohl „cestu zatracení“. Je srpen 1944. Čekal jsem na ten den třináct let.

Šel jsem do svého zahradního domku. Omluvil jsem se přátelům, mám potřebu být sám. Mé dojetí je tak velké a krásné, že je nemohu dávat najevo před svědky. Obracím v ruce svůj občanský průkaz: v levém rohu má fotografie, nahoře číslo 1728629, vydán 3. července 1944. Pěkně uprostřed mé jméno, nad ním příjmení. Vzadu datum narození: 16.11.1906. Průkaz totožnosti je v dokonalém pořádku. Dokonce je na něm podpis a razítko ředitele registrace. Druh pobytu ve Venezuele: „usedlík“. Je to nádherné slovo a znamená, že mám ve Venezuele domovské právo. Srdce mi silně buší. Nejradši bych klekl na kolena, pomodlil se a poděkoval Bohu. Ale vždyť se neumíš modlit, nejsi pokřtěn. A ke kterému Bohu se obrátíš, když nepatříš k žádné určité církvi? Ke katolickému Pánubohu? K protestantskému? K židovskému? K mohamedánskému? Kterého si vyberu, abych mu věnoval modlitbu, kterou si budu muset od začátku do konce vymyslet, protože žádnou celou modlitbu neumím? Ale proč dnes pátrám, kterého Boha bych měl oslovit? Copak jsem nemyslel vždycky, kdykoliv jsem ho volal nebo mu dokonce spílal, na Jezulátko v jesličkách, nad kterým se sklání osel a vůl? Nebo, že bych ve svém podvědomí stále ještě choval zášť k jeptiškám z Kolumbie? Tak proč tedy nemyslet jenom na toho jedinečného a vznešeného biskupa z Curaçaa, Irénée de Bruyna, nebo kdybych měl jít v myšlenkách ještě dál, na toho hodného faráře z Conciergerie?

Zítra budu svobodný, úplně svobodný. Za pět let budu naturalizovaný občan Venezuely – jsem si totiž jist, že se nedopustím žádného přestupku v téhle zemi, která mi poskytla útulek a dala mi svou důvěru. Musím být v životě dvakrát počestnější než všichni ostatní lidé.

Je to vlastně pravda. Prokurátor, policajti a dvanáct bábovek by mě neposlali do trestanecké kolonie za zabití, kterého jsem se nedopustil, kdybych nebyl člověk z podsvětí. Jen proto, že jsem byl skutečný dobrodruh, mohli kolem mé osoby navršit tu hromadu lží. Otvírat nedobytné pokladny jiných lidí není skutečně profese, která člověka zvlášť doporučuje, a společnost má právo a povinnost se hájit. Jestliže mě mohli hodit na cestu zatracení, mohlo se to stát proto, že jsem byl trvalým kandidátem uvěznění. Musím to poctivě uznat. Že trest, který jsem dostal, není hoden země, jako je Francie, a že společnost má povinnost se bránit, nikoliv však se tak nízce mstít, to všechno je jiná věc a sem to teď nepatří. Má minulost se nedá smazat jedním šmahem. Musím se rehabilitovat sám, nejdřív ve vlastních očích a potom v očích jiných. A tak tedy poděkuj dobrému Pánubohu katolíků, Moty, a slib mu něco hodně významného.

„Dobrý Bože, odpusť, že se neumím modlit, ale nahlédni do mne a budeš tam číst, že nemám dost slov, jak ti vyjádřit vděčnost za to, žes mě dovedl až sem. Boj byl těžký a vystoupit po té kalvárii, jak mi to uložili lidé, nebylo příliš snadné. A jestliže se mi podařilo překonat všechny překážky a dožít se ve zdraví tohoto požehnaného dne, mohlo se to stát jen proto, že jsi na mne vložil svou ruku, abys mi pomohl. Co bych mohl učinit, abych ti dokázal, jak jsem ti vděčen za dobrodiní, která jsi mi prokázal?“

„Když se vzdáš pomsty.“

Slyšel jsem tu větu, nebo se mi jen zdálo, že ji slyším? Nevím, ale dala mi hroznou facku. Vzal bych na to jed, že jsem ji skutečně slyšel.

„O ne! To nikdy! To po mně nechtěj! Ti lidé mi způsobili příliš mnoho utrpení. Jak po mně můžeš chtít, abych odpustil těm nepoctivým policistům a falešnému svědku Poleinovi? Jak se mám vzdát potěšení vyrvat jazyk nelidskému prokurátorovi? Ne, to není možné. Chceš po mně příliš! Ne, ne a ne! Je mi líto, že ti odporuji, ale pomsty se nevzdám za žádnou cenu!“

Vyšel jsem ze zahradního domku. Mám strach, že změknu a že se vzdám pomyšlení na pomstu. Ušel jsem několik kroků zahradou. Toto přivazuje výhonky popínavých rostlin, fazolí, aby se pěkně točily kolem tyček. Všichni tři jdou ke mně: Pařížan Toto, z podsvětí ulice Lappe, Antartaglia, kapsář, narozený na Korsice, který však celá dlouhá léta obíral o peněženky Pařížany, a Deplanque, chlapík z Dijonu, vrah stejného pasáka, jako byl sám. Dívají se na mne. V jejich tvářích je plno radosti, že mě konečně vidí svobodného. Brzy dojde určitě i na ně.

„Tos nepřinesl z vesnice, ani flašku vína nebo rumu, abychom oslavili tvý propuštění?“

„Odpusťte, byl jsem z toho tak naměkko, že jsem na to ani nepomyslel. Promiňte mi to.“

„Ale ne,“ říká Toto. „Kapitán povídal, že každejch čtrnáct dní bude jeden z nás propuštěnej. Co budeš dělat, až budeš na svobodě?“

Jednu nebo dvě vteřiny jsem váhal, ale potom jsem si dodal kuráže a odpověděl jsem, přestože jsem se obával, že se trochu zesměšním před tímhle vyhnancem a dvěma „těžkými“.

„Co budu dělat? To je jednoduchý: začnu pracovat a budu teď už pořád poctivej. V týhle zemi, která mi dala svou důvěru, bych se styděl spáchat nějakej zločin.“

A tu najednou ke svému překvapení zjišťuju, že místo ironické odpovědi se mi všichni tři najednou přiznávají:

„Já jsem se taky rozhod, že budu žít poctivě. Máš pravdu, Motýlku, bude to těžký, ale stojí to za to a ti Venezuelci si zasloužej, aby k nim byl člověk férovej.“

Nevěřím vlastním uším. Že by si něco takového mohl myslet Toto, lotr z podsvětí kolem Bastily? Koukám na to jako jelen! A že by takhle reagoval Antartaglia, který se živil celý život vykrádáním kapes jiných lidí? Je to nádhera. A že by Deplanque, profesionální pasák, nepomýšlel ve svých plánech na to, že si najde nějakou ženskou a bude ji vykořisťovat? To mě překvapuje ještě víc. Všichni jsme se rozesmáli na celé kolo.

„No tohle je fór za všechny drobný. A jestli se zejtra vrátíš na Bílý náměstí na Montmartru a budeš to tam někomu vypravovat, nikdo ti neuvěří!“

„Lidi od nás z podsvětí budou věřit. Kamaráde, ti to pochopí. Kdo to neuzná, jsou jenom paďouři. Velká většina Francouzů neuznává, že člověk s minulostí jako my by se mohl stát pořádným chlapem ve všech směrech. V tom je právě rozdíl mezi venezuelským a naším národem. Vykládal jsem vám, co řekl ten chlapík z Irapy, chudej rybář, když vysvětloval prefektovi, že člověk není nikdy ztracenej, že se mu musí dát šance a pomoct mu, aby se z něho stal poctivej občan. Ti rybáři z Parijskýho zálivu na konci světa, co skoro ani nedovedou číst a psát, ztracení v obrovským ústí Orinoka, mají humanistickou filozofii, která chybí spoustě našich krajanů. Moc mechanickýho pokroku, neklidnej život, společnost, která má jedinej ideál: nový mechanický vynálezy, čím dál snazší a pohodlnější život. Vychutnávat objevy vědy, jako se líže sladkej likér, to přivolává žízeň po ještě větším komfortu a nutí vyvíjet další a další úsilí, jak ho dosáhnout. To všechno zabíjí duši, útrpnost, pochopení pro jiný a ušlechtilost. Lidé nemají čas starat se o ostatní a tím míň o ty, kdo byli trestaní. A dokonce úřady v týhle zapomenutý pustině jsou jiný než u nás, i když jsou taky zodpovědný za veřejnej klid. Přestože riskujou veliký obtíže, myslej si, že stojí za to trochu riskovat, když se má zachránit člověk, a to je nádherný.“

Mám krásný tmavomodrý oblek, který mi dal můj žák, dnes plukovník. Odjel před měsícem do důstojnické školy – byl při zkouškách přijat jako jeden ze tří prvních. Jsem šťasten, že jsem trochu přispěl k jeho úspěchu hodinami, které jsem mu dával. Než odjel, věnoval mi ty skoro nové šaty, které mi velice pěkně padnou. Budu propuštěn ve slušných šatech díky jemu, Franciskovi Bolagnovi, kaprálovi národní gardy, ženatému a otci rodiny.

Vyšší důstojník, dnes plukovník národní gardy, mě šestadvacet let poctíval přátelstvím, stejně ušlechtilým jako nepomíjejícím. Má přímost, šlechetnost a je schopen nejhlubších citů. Nikdy, ať stál jakkoli vysoko na žebříčku vojenské hierarchie, nepřestal být mým přítelem ani mi kdykoli v čemkoli pomáhat. Vděčím plukovníkovi Francisku Bolagnovi Utrerovi opravdu za mnohé.

Ano, udělám všechno, co bude v mých silách, abych zůstal poctivým člověkem. Jediná potíž je v tom, že jsem nikdy nepracoval a neumím nic dělat. Budu muset dělat cokoliv, abych si vydělal na živobytí. Nebude to snadné, ale podaří se mi to, jsem si tím jist. Zítra už budu člověk jako ostatní. Prokurátore, prohrál jsi. Unikl jsem definitivně cestě zatracení!

Obracím se donekonečna na lůžku, celý rozrušený poslední nocí mé trestanecké odyseje. Vstávám, chodím sem a tam po zahradě, kterou jsem za ty poslední měsíce tak svědomitě pěstoval. Měsíc svítí a je světlo jako vedne. Voda v řece vplývá nehlučně do ústí. Neozývá se ptačí křik, všichni ptáci spí. Nebe je plné hvězd, ale když je chce člověk vidět, musí se otočit zády k měsíci, který příliš září. Proti mně je džungle s průhledem na velikou mýtinu, na které je postavena vesnice El Dorado. Ten hluboký mír přírody mě uklidňuje. Vzrušení pomaličku opadává a jas této chvíle mi dává klid, který tolik potřebuju.

Už si dovedu docela dobře představit místo, kde zítra vystoupím z přepravního člunu a vstoupím na zemi Simóna Bolívara, muže, který osvobodil tuto zemi zpod španělského jha a odkázal svým synům lidskost a pochopení, díky kterým mohu dnes začít nový život.

Je mi sedmatřicet let, jsem ještě mladý. Jsem v dokonalém fyzickém stavu. Nebyl jsem nikdy vážně nemocen a duševně jsem, myslím, že to mohu tvrdit, úplně vyrovnán. Cesta zatracení ve mně nezanechala žádnou degradující stopu. Je tomu tak, myslím, hlavně proto, že jsem na ni nikdy opravdu nepatřil.

V prvních týdnech svobody nebudu muset jenom nalézt způsob, jak si vydělávat na živobytí, ale budu se muset také postarat o Picolina a uživit ho. Vzal jsem si tím na sebe břemeno, splním slib, který jsem dal řediteli, a neopustím toho nešťastníka dřív, než se mi podaří svěřit ho v některé nemocnici kompetentním rukám.

Mám dát tatínkovi zprávu, že jsem na svobodě? Neví o mně nic už celá léta. Kdybych tak věděl, kde je. Jediné zprávy, které o mně míval, byly návštěvy četníků u příležitosti mých útěků. Ne, nesmím spěchat. Nemám právo jitřit rány, které se za minulá léta možná už skoro zajizvily. Napíšu mu, až se mnou bude všechno v pořádku, až budu mít nějaké pevné postavení, až nebudu mít žádné problémy a budu mu moci říct: „Tatínku, tvůj kluk už je na svobodě, stal se z něho dobrý a pořádný člověk. Žije tak a tak. Už kvůli němu nebudeš muset klopit hlavu hanbou – ostatně to je důvod, proč to píšu, že tě mám stále rád a stále tě ctím.“

Je válka, kdoví jestli jsou Němci v naší malé vesnici. Ardéche není žádná důležitá část Francie. Určitě není celá okupovaná. Co by tam hledali, kromě kaštanů? Ano, teprve až se mi bude dařit dobře a až toho budu hoden, napíšu, nebo spíš se pokusím napsat domů.

Kam půjdu teď? Usídlím se v malé zlatokopecké vesnici, která se jmenuje Le Callao. Budu tam žít ten rok, který mi uložili strávit v nějaké malé obci. Co budu dělat? Kdo ví. Nedělej si problémy dopředu. I kdybys měl kopat hlínu, aby ses uživil, budeš to dělat a hotovo. Musím se nejdřív naučit žít na svobodě. Nebude to snadné. Už třináct let, kromě těch několika měsíců v Georgetownu, jsem se nemusel starat o svou obživu. Nicméně se mi to v Georgetownu docela dobře líbilo. Dobrodružství pokračuje a je na mně, abych si vymyslel, jak se uživit a nikomu přitom samozřejmě neublížit. Však já na to příjdu. A tak tedy zítra Le Callao.

Je sedm hodin ráno. Krásné tropické slunce, modré bezoblačné nebe, ptáci, kteří vyzpěvují svou radost ze života, mí přátelé, shromáždění u branky naší zahrady, Picolino celý čistý, v civilních šatech a dobře oholený. Všechno, příroda, zvířata i lidé, vydechují radost a oslavují mé osvobození. Ve skupině mých přátel je také jeden poručík, který nás bude doprovázet až do vesnice El Dorado.

„Polibme se,“ říká Toto, „a jdi. Je to tak pro všechny lepší.“

„Sbohem, drazí kamarádi. Až půjdete přes Le Callao, stavte se. Budu-li mít dům, bude patřit i vám.“

„Na shledanou, Moty, hodně štěstí.“

Rychle jsme došli k přístavišti nákladních lodí a vstoupili na přepravní člun. Picolino šel výborně. Je ochrnut jenom v horní části těla, nohy jsou docela v pořádku. Za necelou hodinu jsme přepluli řeku.

„Tak, tady máte Picolinovy papíry. Hodně štěstí, Francouzi. Od této chvíle jste svobodní. Adios!“

Ano, stačí těch několik nejprostších slov a člověk je zbaven náhle řetězů, které na sobě vláčel třináct let. „Od této chvíle jste svobodní.“ Otočí se k vám prostě zády a tím končí navždycky všechen dozor. To je všechno. Rychle jsme zdolali cestu, dlážděnou oblázky, která stoupá od řeky vzhůru. Máme každý jenom malý balíček, v něm tři košile a jedny rezervní kalhoty. Mám na sobě tmavomodrý oblek, bílou košili a modrou vázanku do barvy obleku.

Samozřejmě, život se nepředělá tak rychle, jako se přišije knoflík. A jestliže jsem dnes, po pětadvaceti letech, ženatý, mám dceru a žiji šťastně v Caracasu jako venezuelský občan, stalo se to teprve po mnoha dalších dobrodružstvích, úspěších a ztroskotáních, ale po úspěších a prohrách svobodného člověka a řádného občana. Možná, že o nich jednou budu vyprávět stejně tak, jako o méně významných historkách, které jsem nestačil pojmout do této knihy.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai